אושא

אושא הייתה עיר יהודית חשובה שהגיעה לשיאה בתקופת המשנה ואמוראים, בין המאה ה-1 לבין מאה ה-4 לספירה. העיר שכנה באזור הגליל התחתון, בין קריית אתא לבין שפרעם, בסמוך לכביש 70 של היום. אושה שימשה כמקום מושבה של הסנהדרין במשך כ-10 שנים. שם היישוב נשמר בשמו של כפר ערבי ששכן במקום עד למלחמת העצמאות, הושה. הקיבוץ אושה שהוקם בשנת 1937 ושוכן מעט מערבית לאושא העתיקה, מנציח את שם היישוב העתיק.

היסטוריה

אושא מוזכרת לראשונה במנסרת סנחריב. חותמת עברית עתיקה שנמצאה במקום ועליה הכיתוב: "אלזכר בן יהוחיל מעבר מזה, ושבי בן אלזכר מעבר זה", רומזת על קיום ישוב במקום בתקופת המקרא.
אושא תפסה מקום חשוב תקופת המשנה והתלמוד והיא מוזכרת כאחד המקומות שאליהם גלתה הסנהדרין לאחר המרד הגדול וחורבן בית המקדש השני. הסנהדרין ישבה באושא שתי תקופות במהלך השנים 140 - 150 ובראשה עמד רבן שמעון בן גמליאל:
גלתה סנהדרין… מלשכת הגזית לחנות ומחנות לירושלים, ומירושלים ליבנה, ומיבנה לאושא, ומאושא ליבנה, ומיבנה לאושא, ומאושא לשפרעם, ומשפרעם לבית שערים, ומבית שערים לציפורי, ומציפורי לטבריא.
— תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף ל"א
אושא מוזכרת גם בסיפור מותו של רבי יהודה בן בבא, אחד מעשרת הרוגי מלכות, שנהרג לאחר שסמך את תלמידיו בין העיירות אושא ושפרעם, בזמן גזירות אדריאנוס לאחר מרד בר כוכבא: 
שפעם אחת גזרה מלכות הרשעה שמד על ישראל, שכל הסומך - יהרג, וכל הנסמך - יהרג, ועיר שסומכין בה - תיחרב, ותחומין שסומכין בהן - יעקרו. מה עשה יהודה בן בבא? הלך וישב לו בין שני הרים גדולים, ובין שתי עיירות גדולות, ובין שני תחומי שבת, בין אושא לשפרעם, וסמך שם חמשה זקנים.
— תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף י"ד, עמוד א'
קבר המיוחס לרבי יהודה בן בבא נמצא מעט מזרחית לאושא, בכניסה הדרומית לשפרעם.
בהלכה, ישנה קבוצת הלכות שתוקנו על ידי הסנהדרין בישיבתה באושא, המכונות "תקנות אושא". תקנות אלה נועדו לחזק את העם בענייני משפחה, נישואין, כלכלה וכן בענייני טומאה וטהרה.
בסוף תקופת גזירות אדריאנוס ('תקופת השמד'), התכנסו חכמי ישראל באושא, על מנת לייסד מרכז תורני חדש במקום מרכזי התורה שחרבו במרד, כפי שכתוב:
בשלפי השמד נתכנסו רבותינו לאושא, ואלו הן: רבי יהודה ורבי נחמיה, רבי מאיר ורבי יוסי, ורבי שמעון בן יוחאי ורבי אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי ורבי אליעזר בן יעקב. שלחו אצל זקני הגליל ואמרו: כל מי שהוא למד יבוא וילמד, וכל מי שאינו למד יבוא וילמוד. נתכנסו ולמדו ועשו כל צרכיהון.
— שיר השירים רבה ב, טז
בהמשך מדרש זה מובא שרבי יהודה היה בן העיר אושא. בתלמוד הבבלי אף נזכר האמורא מהדור השני רבי יאשיה דמן אושא, מורו של רבה בר בר חנה, אשר מסר הלכות בשמו. בנו של רבן שמעון בן גמליאל, רבי יהודה הנשיא, התגורר אף הוא במקום.
תושבי אושא התפרנסו בעיקר מחקלאות (עדות לכך הן הגתות המרובות שנמצאו במקום) ומיצירת מחצלות מצמחי הסוף.
היישוב באושא חדל להתקיים בשלהי תקופת התלמוד ונותר חרב עד למחצית המאה ה-19, עת התיישבו במקום פליטים אלג'יראים שקיבלו היתר מהשלטונות העות'מאניים להתיישב במקום. הפליטים הגיעו לאזור בעקבות כישלון המרד של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי נגד הכובשים הצרפתיים באלג'יריה, ויישובם מחדש היה במסגרת המאמץ של השלטון העות'מאני לשיקום הפליטים במקומות שונים בגליל. היישוב החדש, אותו הקימו הפליטים, נקרא הושה (Hawsha), שם המשמר את שם היישוב היהודי הקדום.

חפירות ארכאולוגיות וגן לאומי

בשנות ה-60 של המאה ה-20 נערך סקר בכפר הושה, שבמהלכו אותרו גתות, בית קברות, קבר שייח', מבני כפר הרוסים, בית בד ומקווה. חפירות ארכאולוגיות לימודיות במקום החלו בשנת 2005 והן נערכות, עד היום, על ידי רשות העתיקות, בשיתוף עם בית הספר "ניצני זבולון", ובמימון המועצה האזורית זבולון. החפירות העלו שלל ממצאים, ביניהם: מבנים ציבוריים (ביניהם שרידים, שככל הנראה, שייכים לבית כנסת) ומבנים פרטיים רבים, גת כפולה, בית בד, מקווה, ובורות מים. ממזרח לאתר אותר בית הקברות של היישוב ומצפון אבן תחום שבת.
כיום (2019) חורבת אושא היא חלק מ"גן לאומי אושא", המשתרע על שטח של 263 דונם, ונמצא בתחומו של מיער קריית אתא. באתר, פרט לשרידים מהיישוב העתיק, ניתן להבחין בשרידי הכפר הערבי הושה וכן בקבר שייח'.
בעבר תוכננה במקום הקמת יישוב בשם "חרוב הגליל", יוזמה שהובלה על ידי המועצה האזורית זבולון וזכתה לתמיכת הממשלה. אולם התוכנית הוסרה מסדר היום, לאחר התנגדויות מצד גורמים שונים, בראשן התארגנות של תושבים מיישובי האזור, שאליהם חברו הארגונים הירוקים.