google/wiki40b huggingface dataset:
פאול לאוקס

קריירה מוקדמת

הילפרט נולד ב-11 בנובמבר 1887 בויימאר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-134 (הסקסוני ה-10), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-28 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-1 באוגוסט 1916 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של המסדר הצבאי של סנט היינריך, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף לאוקס לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוגוסט 1933 הועלה לאוקס לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה לקצין אג"ם ברגימנט הרגלים ה-19. ב-1 ביולי 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-24, וב-1 באוקטובר 1937 פרש מתפקידו. ב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-10. בקיץ 1939 זמן קצר לפני פרוץ המלחמה, מונה לאוקס לקצין האפסנאות של הארמייה הראשונה.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה לאוקס קצין האפסנאות של הארמייה הראשונה בחזית המערבית, והשתתף עימה במהלך המערכה על צרפת. ב-5 באוקטובר 1940 מונה לאוקס למפקד הדיוויזיה ה-126, וב-1 בינואר 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך מבצע ברברוסה לחם לאוקס עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה ה-16, וב-14 בדצמבר 1941 קיבל על פעולותיו את צלב האבירים של צלב הברזל. ב-10 באוקטובר 1942 מונה לאוקס למפקד קורפוס לאוקס, וב-28 בנובמבר 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-2 שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. לאוקס לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרבות הקשים באזור דמיאנסק, ועל כך קיבל ב-17 במאי 1943 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באפריל 1944 פרש לאוקס מתפקידו, אך חזר אליו ב-11 במאי. ב-2 ביולי 1944 מונה לאוקס למפקד הארמייה ה-16 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון. ב-29 באוגוסט 1944 התרסק לאוקס במהלך טיסת סיור בקווים הקדמיים, וב-2 בספטמבר מת מפצעיו בבית חולים בריגה.
ליאורה חשין

חייה

חשין נולדה וגדלה בירושלים. אביה היה הסופר והחוקר בנימין יפה. אמה הייתה מלכה לבית קליינזינגר. סבה, אריה לייב יפה, היה סופר, משורר ומנהל קרן היסוד. הוא נהרג ב-11 במרץ 1948, במהלך מלחמת העצמאות, בפיגוע בבית המוסדות הלאומיים בירושלים. שמה משמר את שמו הרוסי "ליאו".
חשין סיימה לימודי לשון ובלשנות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובהמשך למדה צילום ואמנות במסגרות שונות, ביניהן מוזיאון ישראל ובצלאל.
הייתה כתבת ראשית בשבועון שער למתחיל, צלמת של המגזין "עלי כותרת", ועורכת משנה של כתב העת כמעט 2000.
משנת 1971 היא נשואה לשופט דוד חשין ולהם בן ובת.
טוטו (חברה)

היסטוריה ופעילות

טוטו בע"מ נוסדה ב-1917 בקיטהקיושו שבצפון האי קיושו ביפן. החברה שולטת בשני שלישים משוק השרברבות ביפן ו-72% מבתי האב ביפן מצוידים באסלות מתוצרתה. הוושלט(Washlet או ワッシュレット ביפנית), מוצר הדגל של החברה, הוא מושב אסלה הכולל לרוב מושב מחומם, בידה ומייבש. החיישנים המחוברים ממלאים מספר תפקידים כגון מניעת הפעלת הבידה כאשר המשתמש יושב על האסלה, הורדת המים כאשר המשתמש קם או הורדת מושב האסלה באופן אוטומטי (המצאה שנקראה כבר ביפן כמושב "מציל הנישואין"). מקורו של שם האסלה הוא בהיפוך הצירוף Let Wash (אפשֵר לשטוף). 
בשנים האחרונות שמה החברה דגש על מוצרים סביבתיים החוסכים באנרגיה ומים כגון ברזי ה-Ecopower הכוללים חיישנים שאינם זקוקים לחשמל ומופעלים מכוח זרם המים של השימוש הקודם בעזרת טורבינת מים.
החברה פועלת כיום ב-16 מדינות בעולם, וב-2010 פתחה מרכז שיווק בבריטניה.
אברהם צבי בראון

ביוגרפיה


נולד בוורשה בירת פולין, ועבר בפולין את מלחמת העולם השנייה בה נלחם כפרטיזן ביערות. לאחר המלחמה עלה לארץ ישראל. למד באוניברסיטה העברית לתואר ראשון (1952), שני (1957) ותואר דוקטור (תשכ"ד-1964) על עבודה שכותרתה "תורת הקטגוריות בפילוסופיה של ימינו בפרספקטיבה היסטורית" (The contemporary theory of categories in historical perspective).
עם סיום התואר השני היה לעוזר הוראה, ועם קבלת תואר הדוקטור התמנה למרצה. ב-1964 הועלה לדרגת מרצה בכיר. ב-1965–6 היה עמית מחקר באוניברסיטת ייל. ב-1970–1 היה מרצה אורח באוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד.
את עיקר השכלתו רכש באוניברסיטה העברית ועסק בה בהוראת הפילוסופיה. בשנים 1977–1980 שימש כראש החוג לפילוסופיה. מחקריו עוסקים בפילוסופיה ובתחומים נוספים, בהם השואה.
היה נשוי (1959–1996) לוורדה אסתר לבית גולדברג (נפטרה ב-5 בדצמבר 2010), ולהם שני ילדים ושבעה נכדים.
יורי גנדלסמן

חייו

גנדלסמן נולד בטשקנט שבאוזבקיסטן למשפחת מוזיקאים - אמו הייתה זמרת אופרה ואחיו, אלכסנדר ז'ורבין, היה למלחין. יורי החל ללמוד נגינה בכינור עוד בטשקנט, ובהמשך עבר עם משפחתו למוסקבה והמשיך את לימודיו בבית הספר גנסין למוזיקה.

קריירה

גנדלסמן החל את הקריירה שלו כוויולן בפילהרמונית של מוסקבה, שם הגיע לדרגת הוויולן הראשי. הוא הופיע ברסיטלים עם נגנים בעלי שם, בהם הפסנתרן סביאטוסלב ריכטר וכסולן באנסמבל הווירטואוזים של מוסקבה. באחד הביקורים של האנסמבל בישראל קיבלו הוא ואשתו החלטה לעלות לארץ ובשנת 1990 הגיעו עם בתם נטשה לישראל. גנדלסמן התקבל לתזמורת הפילהרמונית הישראלית כוויולן ראשי ובמקביל לימד באקדמיה למוזיקה בתל אביב והיה ראש המחלקה למוזיקה קאמרית שם.
בשנת 1991 היה הסולן בקונצרט הבכורה של סימפונט רעננה. הקונצרט נערך אז בכפר סבא בניצוחו של ירוחם שרובסקי ובמעמד נשיא המדינה המנוח חיים הרצוג.
בשנת 2000 החליט גנדלסמן להתפטר ממשרותיו בפילהרמונית ובאקדמיה למוזיקה, לקבל הצעה מרביעיית פיין ארטס האמריקאית ולפתוח קריירה חדשה בתחום הנגינה ברביעיית מיתרים. גם בנם, הכנר יונתן גנדלסמן, היגר לארצות הברית, שם יצר לו קריירה משלו בניו יורק. בתו של גנדלסמן, נטשה שר, העדיפה להישאר בישראל וכיום היא חברה בטריו מיתרים אראטו ומנגנת בקאמרטה הישראלית ירושלים.
טרייבקה

אתרים בעלי חשיבות

עד שנות ה-70 הייתה שכונה טרייבקה שכונת מסחר ותעשייה, ומרבית מבניה היו מבני תעשייה (לופטים). בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הייתה השכונה מרכז של ייצור טקסטיל, ובהתאם לכך מבני השכונה נבנו במקור עבור תעשייה זו. בשכונה מספר מבנים בעלי חשיבות ארכיטקטונית, ובהם בניין פאוול, שתוכנן על ידי קאררה והייסטינגס ונבנה בשנת 1892; בניין חברת הטלפון של ניו יורק, בניין רחוב וסט 140 הבנוי בסגנון אר-דקו והבניין ששימש בעבר את בורסת הסחורות של ניו יורק ברחוב האריסון.
בשכונה ממוקם פתחה המזרחי של מנהרת הולנד, המקשרת בין העיר ניו יורק לניו ג'רזי.
בשכונה נמצא פארק שוק וושינגטון, בו גן משחקים גדול, ובו נערכים אירועים רבים לתושבי השכונה.
כמו כן ממוקמים בשכונה המכללה הקהילתית של רובע מנהטן (המהווה חלק מאוניברסיטת העיר ניו יורק), וכן בית ספר תיכון סטויווסאנט, הידוע בהתמחותו בתחום המדעים.
ואיומיה טיוס

ביוגרפיה

טיוס נולדה בגריפין, ג'ורג'יה. היא למדה באוניברסיטה של מדינת טנסי.

אלופה אולימפית ושיאנית עולם

באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה טיוס בשתי מדליות. מדליית זהב בריצת 100 מטר לאחר שהשוותה את שיא העולם של וילמה רודולף מארצות הברית, 11.2 שניות, לפני בת ארצה אדית מקגוויר (11.6 שניות) ואווה קלובוקובסקה מפולין (11.6 שניות) ומדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.9 שניות, אחרי פולין שקבעה שיא עולם חדש של 43.6 שניות ולפני בריטניה (44.0 שניות).
בשנת 1965 קבעה טיוס בריצת 100 יארד שיא עולם חדש של 10.3 שניות. שבועיים לאחר מכן ב-31 ביולי בתחרות שנערכה בקייב אוקראינה (אז ברית המועצות) היא השוותה את השיא העולמי בריצת 100 מטר של אירנה שווינסקה האצנית היהודיה מפולין וקבעה 11.1 שניות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בויניפג, קנדה בשנת 1967 זכתה טיוס במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.78 שניות, לפני בת ארצה ברברה פרל (23.83 נשיות).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה טיוס בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש של 11.0 שניות, לפני פרל (11.1 שניות) ושווינסקה (11.1 שניות) בפעם השנייה ברציפות ובכך הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה, הן בגברים והן בנשים שזוכה להישג זה ובריצת שליחות 4x100 מטר בשיא עולם חדש של 42.8 שניות, לפני קובה (43.3 שניות) וברית המועצות (43.4 שניות). כבר בשלב המוקדמות קבעה הרביעייה האמריקאית שיא עולם חדש של 43.4 שניות. נוסף לכך היא סיימה במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.0 שניות.
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה טיוס מתחרויות.
רננה גוטמן

רננה גוטמן (1924 – 17 בספטמבר 2016) הייתה מנכ״לית משרד מבקר המדינה. האישה הראשונה שהתמנתה למנכ״לית של משרד ממשלתי.

קורות חיים אישיים

רננה גוטמן נולדה בשנת 1924 בלבוב שבגליציה המזרחית, לקופא וגזילה שוורץ. 
בשנת 1940 עלתה משפחתה לישראל. היא למדה בתל אביב בתיכון בלפור (הגימנסיה הריאלית). 
למדה משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים בין השנים 1942 ועד 1946, ובאוניברסיטה העברית פילוסופיה, היסטוריה וסוציולוגיה של התרבות. 
את ההתמחות במשפטים עשתה במשרד עורכי הדין רווה קאופמן. 
הייתה נשואה לד״ר אהרון גוטמן ממנהלי בית החולים המאיר בכפר סבא, שנפטר בשנת 1981. לזוג שני ילדים תמר ועמוס. בתה תמר מכהנת כמשנה ליועץ המשפטי במשרד מבקר המדינה. ב-17 בספטמבר 2016, בהיותה בת 92 היא נפטרה.

קריירה צבאית מקצועית

רננה גוטמן התגייסה לצבא בשנת 1948, שם ביצעה תפקידים רבים. את עבודתה החלה במשרד התובע הצבאי. היא נטלה חלק בצוות שהתאים את חוקת השיפוט מתקופת ההגנה לצרכים של צה״ל. היא שימשה כתובעת הכללית של חיל הנשים. היא נמנתה עם צוות ההקמה של בית הספר פיקוד ומטה, והייתה העוזרת של שמעון פרס בעת שהיה מנכ״ל משרד הביטחון. בשנת 1956 השתחררה מצה״ל בדרגת סגן-אלוף.

קריירה אזרחית מקצועית

לאחר שחרורה מהצבא בשנת 1958 הצטרפה למשרד מבקר המדינה. לאורך כל תקופת העסקתה נחשבה פורצת דרך. תחום עיסוקה המרכזי היה ביקורת של מערכת הביטחון, ועשר שנים לאחר שהצטרפה למשרד היא מונתה לממונה על התחום. בשנת 1972 מונתה לכהן כמנכ״לית משרד מבקר המדינה, והייתה לאשה הראשונה שמונתה לתפקיד מנכ״ל משרד ממשלתי. בתפקיד זה כיהנה עד 1977. 
לאחר שסיימה את עבודתה במשרד מבקר המדינה כיהנה בתפקידים שונים בקופת חולים כלכלית, בסוכנות היהודית ובהסתדרות הציונית. בנוסף, כיהנה מאוקטובר 1995 ועד 2004 כדירקטורית בבנק לאומי, וכחברה בוועדת הכספים בבנק.
אליס טומלר

ביוגרפיה

טומלר נולדה באינסברוק, אוסטריה, לאב אוסטרי ממוצא סלובני ואיטלקי ולאם ילידת צרפת שמוצאה מהאי מרטיניק.
בגיל תשע עשרה עברה לגור בלונדון שם למדה סוציולוגיה, עיתונאות ולימודי מדיה, אחרי כן עברה לפריז שם השתתפה במספר קורסי תיאטרון בבית הספר הפרטי לדרמה "Cours Florent".
היא החלה את הקריירה הטלוויזיונית שלה כמגישה ב-2004, כשהחלה להנחות בערוץ המוזיקה הצרפתי "Trace Urban". לאחר מכן עבדה בערוץ ארטה ובערוץ France 3.
בשנת 2009 לקחה חלק בקריינות הסרט התיעוד "'La bohème' im Hochhaus".
בשנת 2013 החלה להנחות את תוכנית הכשרונות "Die große Chance" לצד אנדי קנול ברשות השידור האוסטרית הציבורית "ORF".
היא נבחרה להיות אחת משלושת מנחות אירוויזיון 2015 בווינה, היא הנחתה את האירוע בצרפתית.
בשנת 2011 נולדה בתה, היא דוברת גרמנית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית באופן שוטף.
רבי אלעזר חסמא

שמו של רבי אלעזר

רבי אלעזר מופיע במשנה ובתלמוד פעמים בשם "אלעזר חסמא" ופעמים בשם "אלעזר בר חסמא". המילה "בר" בשם אלעזר בר חסמא מופיעה בגרסאות שונות, עתים שהיא מופיעה בסוגריים ועתים ללא סוגריים, ולפעמים כתוב "בן" (בעברית) ולא "בר" (בארמית). ריבוי הגרסאות והנוסחאות עורר את השאלה מהו המקור לשם חסמא, ומי נקרא כך – רבי אלעזר או אביו.
חז"ל מסבירים כי שמו של רבי אלעזר בא בעקבות אירוע:
רבי אלעזר הלך פעם למקום אחד, אמרו לו: פרוס על שמע. אמר להם: אין אני חכם ובקי, אמרו לו: עבור לפני התיבה. אמר להם: אין אני חכם ובקי. אמרו: זה הוא רבי אלעזר שהכל משתבחין בו?

על חינם קוראים לו רבי. נתכרכמו פניו והלך לו אצל רבי עקיבא אמר לו: למה פניך חולניות? סיפר לו את כל המעשה, ואמר לו: רוצה אתה רבי ללמדני? אמר לו: הן. למדו רבי עקיבא. לאחר זמן הלך רבי אלעזר לאותו מקום, אמרו לו: פרוס עלי שמע – ופרס, עבור לפני התיבה ועבר, אמרו: רבי אלעזר (התחזק, ואי אפשר כבר להעליבו).
— ויקרא רבה, פרק כ"ג, ד'.
יש המבקשים לומר כי שמו של רבי אלעזר הוא שם עט, וניתן לו על שם הלכה שפסק בקשר להגבלת פועל באכילה מן השדה בו הוא עובד, שלא יאכל יותר מכדי שכרו, והגבלה זאת נקראת חסימה (כמו: "לֹא-תַחְסֹם שׁוֹר, בְּדִישׁוֹ" (דברים כ"ה, ד).
באשר לתואר "בן" או "בר", יש האומרים (כמו התוי"ט) כי זו טעות, וכי "חסמא" היה שמו של רבי אלעזר ולא של אביו. יש הסוברים כי היה זה דווקא שמו של אביו, ולשיטתם לא מסתדר הסברם של חז"ל הקושר את מקור השם לאירוע שקרה לרבי אלעזר ולא לאביו. הרמב"ם סובר כי היו שני רבי אלעזר – האחד חסמא והשני בן חסמא. שיטה נוספת גורסת כי בר אינו בן במובן המשפחתי אלא חלק מן השם.

ענווה

[9]רבי אלעזר חסמא ורבי יוחנן בן גודגדא, היו עניים מרודים, וכדי לאפשר להם להתפרנס בכבוד, מינה אותם רבן גמליאל למשגיחים בישיבתו. המשיכו השניים לשבת בשורות האחוריות של בית המדרש, ביחד עם התלמידים. אמר להם רבן גמליאל: "כמדומין אתם ששררה אני נותן לכם, עבדות אני נותן לכם". רק אז התחילו השניים לשבת במקום המגיע להם על פי תפקידם.

בקיאותו

רבי אלעזר היה גדול בתורה ובנוסף לכך היה בקיא בחישובי חשבונות, עד שרבי יהושע סיפר עליו בגוזמא כי הוא יודע להעריך במדויק כמה טיפות מים יש בים. למרות ידיעותיו הרבות של רבי אלעזר בנושאים אלו, לא החשיבם כגופי תורה, אלא כפרפראות לחכמה, שאין להתייחס אליהם כמו שמתייחסים לדברי הלכה.
סרוויליה קפיאוניס

סרוויליה קפיאוניס (בלטינית: Servilia Caepionis) היא אצילה רומאית שחייתה בשלהי תקופת הרפובליקה.

ביוגרפיה

קפיאוניס הייתה בתם של קווינטוס סרוויליוס קפיאו וליוויה דרוסה, אחותו של מרקוס ליוויוס דרוסוס. הוריה התגרשו בילדותה, ואמה נישאה למרקוס פורקיוס קאטו, נכדו של קאטו הזקן (מנישואין אלה נולד אחיה-למחצה, קאטו הצעיר). מצד אביה הייתה צאצאית של גאיוס סרוויליוס אהלה, שהיה גיבור הרפובליקה שקטל את ספוריוס מאליוס בעל השאיפות למלוכה.
קפיאוניס תחילה נישאה למרקוס יוניוס ברוטוס שהיה איש הסיעה הפופולרית ותמך בגאיוס מריוס בזמן מלחמת האזרחים כנגד לוקיוס קורנליוס סולה. הוא הצטרף למרד של מרקוס אמיליוס לפידוס בשנת 77 לפנה"ס ונלחם כנגד פומפיוס והוצא להורג כשנכנע לו למרות הבטחה שלא יאונה לו כל רע, ילדם היחיד היה מרקוס יוניוס ברוטוס. לאחר מכן סרוויליה נישאה לדידיוס יוניוס סילנוס ששירת כקונסול של שנת 62 לפנה"ס, לזוג נולדו שתי בנות שנישאו למרקוס אמיליוס לפידוס וגאיוס קסיוס לונגינוס.
קפיאוניס הייתהתו של יוליוס קיסר, לא ידוע מתי הקשר ביניהם התחיל אולם כבר בשנת 63 לפנה"ס היא שימשהתו, המקורות העתיקים מוסרים רכילות לפיה ברוטוס (מי שבקש להתנקש בחיי קיסר) ואחת מבנותיה היו ילדיו של קיסר אולם אין בכך ככל הנראה אמת. הקשר שלה עם קיסר, שנמשך עד מותו, נתן לה השפעה פוליטית ובמהלך מלחמת האזרחים היא התעשרה כשהתאפשר לה לקנות אחוזות מוחרמות של פומפיוס ותומכיו במחירים זולים.
לאחר אידו של מרס 44 לפנה"ס ורציחתו של קיסר על ידי בנה קפיאוניס ניסתה לנצל את ההשפעה שהייתה לה בסיעה הקיסרית כדי לסייע לבנה. בזמן שהטריאומווירט השתלט על איטליה ורדף את תומכיהם של רוצחי קיסר היא לא נפגעה. בנה הובס ומת בקרב פיליפי ועל פי אחת הגרסאות שלח לה מרקוס אנטוניוס את אפרו.
החיים על פי נד

עלילה

נד, אדם צעיר שמילדותו ניחן בכוח מיוחד, מנהל ומפעיל חנות עוגות. נד מתחבר לאמרסון קוד, בלש פרטי, בגלל יכולתו המיוחדת - על ידי נגיעה בקורבנות רצח, הוא יכול להחזיר אותם לחיים ולשאול אותם מי או מה הרג אותם, וכך לפתור את התעלומה. אם הוא לא נוגע שוב באדם שהחיה תוך דקה מישהו אחר בקרבת מקום מת במקומו. במהלך חקירותיהם השניים נתקלים באישה שנד הכיר והיה מאוהב בה, והוא מחזיר אותה לחיים אך לא מעז לגעת בה שוב וכך לאבד אותה לתמיד. השניים, שאוהבים אחד את השני, נאלצים להימנע ממגע מפחד שכשהם יגעו אחד בשני האישה תמות.
במהלך הסדרה אוליב סנוק, עובדת בחנות העוגות, נמשכת אל נד ומחזרת אחריו, דבר שגורם לו לדילמה - האם להישאר עם אהובת הילדות שלו, שבה הוא לא יכול לגעת, או לחיות עם אוליב סנוק, שאותה הוא רק מחבב, אך איתה יוכל לנהל יחסים נורמליים.
קרלו קולודי

קורות חייו

קרלו לורנציני נולד בפירנצה. אביו היה טבח במקצועו ואמו, אנג'לה אורצלי (Angela Orzali), עקרת בית. אמו נולדה בכפר הטוסקני קולודי (כיום שכונה בעיר פשיה), שם בילה לורנציני חלק ניכר מילדותו ומאוחר יותר הוא אימץ שם זה כשם העט שלו.
בשנים 1837-1842 למד בסמינר לכמרים.
בגיל 20 החל בכתיבת מאמרי ביקורת בכתב העת המוזיקלי "איטליה המוזיקלית" (L' Italia Musicale), שהיה בין החשובים באיטליה בתחומו בעת ההיא.
במהלך איחוד איטליה, בשנים 1848-1860 התנדב לצבא הטוסקני. בתקופה זו היה פעיל פוליטית, פעילות זו השתקפה ביצירותיו הספרותיו המוקדמות ובעובדה שייסד את העיתון הסאטירי "פנס הרחוב" (Il Lampione).
העיתון נסגר בהוראת הצנזורה ב-1849, אולם שב להתפרסם החל ממאי 1860, בעקבות משאל העם שתמך בהצטרפות לפיימונטה. בנוסף פרסם גם במספר כתבי עת פוליטיים.
בשנת 1856 פרסם את הרומן "בקיטור" (In vapore) שהביא לראשונה לפרסומו. באותה שנה השתמש לראשונה בשם העט "קרלו קולודי".
בנוסף הוא פרסם מאמרים סאטיריים וסיפורים קצרים ועבד בוועדת הצנזורה לתיאטרון.
לורנציני פרסם גם קומדיות, מאמרי ביקורת, רשימות פדגוגיות, וסדרת סיפורים דידקטיים לילדים.
הוא החל בכתיבה לילדים בשנת 1875, כאשר פרסם את "סיפורי הפיות" (I raconti delle fate), אוסף אגדות מאת שארל פרו, שתורגמו מצרפתית. בשנה שלאחר מכן פרסם את "ג'יאנטינו", "הקטנטן" (Minuzzolo) ואת "מסעו של ג'יאנטינו באיטליה" (Il viaggio per l'Italia di Giannettino), סיפור בהמשכים העוסק באיחוד איטליה כפי שהוא משתקף במחשבותיו האירוניות ובמעשיו של ג'יאנטינו, גיבור העלילה. בשנים הבאות כתב מספר ספרים ששימשו להוראת חשבון, דקדוק וגאוגרפיה במדינה האיטלקית הצעירה.
בשנת 1881 החל לורנציני לפרסם סיפור בהמשכים בכתב עת לילדים בשם ג'ורנאלה פר אי באמביני (Il giornale per I bambini), שהיה מן הראשונים מסוגו באיטליה. הסיפור נקרא פינוקיו: הרפתקאותיה של בובת-עץ (Le avventure di Pinocchio. Storia di un burattino) ומתאר בסגנון מקסים את קורותיו ותעלוליו של בובון עץ תמים וחלש אופי, שהטוב והרע נאבקים בתוכו, והנהפך לבסוף לילד אמיתי. את ההשראה לסיפור שאב לורנציני מהצגה של תיאטרון בובות מסורתי. הפרק הראשון של פינוקיו פורסם ב-7 ביולי 1881 והוא הופיע לסירוגין על בסיס שבועי בכתב העת במשך השנתיים הבאות. עלילותיו של פינוקיו התחבבו מאוד על קהל הקוראים הצעירים באיטליה ועל כן פורסם בשנת 1883 הספר תחת השם הרפתקאותיו של פינוקיו.
קולודי פרסם באותו כתב עת סיפורים נוספים, כגון הסדרה "פיפ, הקופיף הוורוד" (Pip?, o lo scimiottino color di rosa) שהיוותה המשך לעלילות פינוקיו. סדרה זו נקבצה לספר "סיפורים עליזים" (Storie allegre)", שהודפס ב-1887.
קרלו לורנציני הלך לעולמו ערירי ונטמן בבית הקברות בפירנצה, עיר הולדתו.
לאחר מותו תרמה משפחתו את כתביו לספריה הלאומית המרכזית בפירנצה, שם הם שמורים עד היום.
לאחר מותו הפך ספרו פינוקיו להצלחה אדירה גם מחוץ לאיטליה, תורגם לשפות רבות, הומחז והוסרט.
משה פרימו

ביוגרפיה

פרימו החל את דרכו בתקשורת הספורט בישראל ב-1988 כשהצטרף לקול ישראל לאחר שעבר קורס שדרים בן חצי שנה בהנהלת עמי פזטל ודני דבורין. 
במקביל לעבודתו כנהג אוטובוס, הצטרף פרימו ב-1992 כשדרן מן המניין לתוכנית הרדיו "שירים ושערים". תחילה שידר פרימו משחקים משניים בחשיבותם, ובסוף שנות התשעים שידר בתוכנית את המשחק המרכזי בליגת העל בימי שבת.
קולו של פרימו היה מוכר לחובבי הכדורגל בישראל מדיווחי הספורט שהגיש ברשת ב', אולם בתחילת דרכו הוא מיעט להופיע בטלוויזיה.
בתחילת שנות האלפיים הצטרף לראשונה כחבר קבוע בפאנל של תוכנית הספורט הטלוויזיונית, "בטריבונה" בהנחיית אבי רצון שאיתו עבד ב"שירים ושערים". 
בין השנים 2004–2006 הגיש את תוכנית האולפן "שבת של כדורגל" במסגרת שידורי שלם וצפה של חברת צ'רלטון.
בשנת 2009 עזב פרימו את קול ישראל, והחל לשדר ברדיו ירושלים את תוכנית הרדיו "שבת של כדורגל", בעלת פורמט דומה לזה של "שירים ושערים". באותה שנה הצטרף לערוץ הספורט שם הוא משתתף בתוכניות שונות, המרכזית שבהן "יציע העיתונות", כפרשן המשלב בד בבד דיווחים חדשותיים. 
בשנת 2011 הצטרף לפאנל המגישים לצד מאיר איינשטיין, של תוכנית הספורט ברדיו 103FM ("רדיו ללא הפסקה") המשודרת מדי ערב, במקביל, שב לשמש כשדרן בתוכנית "שירים ושערים".
פרימו מתגאה על הקשרים הרבים שרקם לאורך השנים, המסייעים לו להשיג סקופים עיתונאיים. עם זאת, ידיעות ודיווחים שפרסם התגלו לא אחת כ"ברווז עיתונאי". המקרה המפורסם ביותר היה דיווח שמסר בתוכנית "יציע העיתונות", לפיו החל מהלך מתן אזרחות ישראלית לשחקנה הזר של מכבי תל אביב, קרלוס גרסיה, כך שיוכל לשחק בנבחרת ישראל. בדיעבד התברר כי פרימו ביסס את הדיווח על מסרון שקרי שנשלח על ידי צופה שביקש להטעותו במזיד.
פרימו ידוע בסגנונו התקיף ובאופן הנוקב והנחרץ שבו הוא נוהג למתוח ביקורת בפרשנותו. הביטוי "ציון 3" שבו הוא משתמש לציון לגנאי בביקורתו הפך עם הזמן למזוהה עמו. הסקופים והביקורת הנוקבת הגובלת לעיתים בהשתלחות היוו בסיס לדמותו בתוכנית הסאטירה "בובה של לילה" שאותה גילם אלי יצפאן.
בשנת 2014 הגיש מועדון הכדורגל מכבי תל אביב תביעת לשון הרע נגד פרימו על דיווחים כוזבים בעניין הקבוצה, לטענתם. לאחר מכן פרסמו ערוץ הספורט ופרימו התנצלות בפני מכבי תל אביב.
בהופעותיו ברדיו ובטלוויזיה לא מסתיר פרימו את אהדתו מילדות למכבי נתניה, ובשל קרבתו לגורמים במועדון לאורך השנים הוא מרבה לדווח על הנעשה בקבוצה.
באפריל 2016 שידר בערוץ הספורט ראיון טלפוני עם אלי טביב בלי ליידע אותו כי מדובר בשידור חי, מה שגרם לטביב להתייחס לשיחה כאל שיחה פרטית שאינה מוקלטת או משודרת. טביב תבע את ערוץ הספורט בבית משפט במיאמי.
בינואר 2017 הושעה מעבודתו בערוץ הספורט, לאחר שנודע כי הוא מעביר הרצאות בתשלום לקבוצות כדורגל משתי הליגות הבכירות, אותן הוא מסקר במסגרת עבודתו, בניגוד לנהלים. 
ב-2018 לוהק לעונה ה-9 של הישרדות. הוא פרש ביום הרביעי, והגיע למקום ה-17.
דודה פרהומה לא הייתה זונה

עלילת הספר

הגיבור הצעיר נמצא לאחר פרידה כואבת מקשר בן 5 שנים. במהלך חיפוש מקום בעולם בו יוכל לשכוח, הוא מגיע לארץ ששמה אינו מוזכר, (בלגרד, סרביה) אך היא מתוארת כארץ פצועת מלחמה וענייה, אשר כמו גיבור הספר, גם היא מייחלת להתחלה חדשה. בתוך העלילה שזורים זכרונות מבית הוריו של הגיבור, מהמטבח ועד לשכונה. לקראת סוף הסיפור, פוגש הגיבור עלם יפהפה ועני. הספר מתאר מסע בין שתי האהבות - הגדולה והקטנה - ושתי ארצות, אחת באירופה והשנייה היא מולדתו, ישראל. ההשוואה בין שתי הארצות למודות המלחמה מעלה מסרים פוליטיים וחברתיים.
הספר עובר במעברים חדים מבית הוריו של לוי ברעננה ולימי ילדותו בשנות ה-60 וה-70, בחזרה להווה בבלגרד (שנת 2001), וחזור לבן זוגו לשעבר (בין השנים 1993-1998), ולזוגיות שלהם שתמה בברלין.
הגיבור התעניין מגיל צעיר בנושא השואה, ומציין כי ידע לנחש לפי מספר על היד מאיזה מחנה הגיע הניצול. 
לאחר שירותו הצבאי, למד משפטים, ועבד בין היתר במוקד שיחות למבוגרים, שם הכיר בחור בשם יואב. לאחר פגישה אחת, הגיבור אינו מצליח לאתר את יואב שוב, כנראה מאחר שהאחרון נתן מספר שגוי בכוונה. תוך כדי ניסיון חיוג מטלפון ציבורי ברחוב תל חי בתל אביב, נקרה בדרכו אריק, והם מתאהבים ועוברים לגור יחד ברחוב הורקנוס. הגיבור מתאר כיצד אריק שינה את חייו, דאג לו והשליט סדר בדירה. בהמשך, בעקבות עבודתו של הגיבור בשגרירות ישראל בגרמניה, עובר הזוג לברלין, וגרים בדירה בכיכר לודוויג הקדוש בשכונת וילמרסדורף. לזוג יש מכרים ישראלים (שמוליק וסיגי), ותוך כדי מכיר הגיבור אנשים נוספים, ביניהם יורגן, זבן בחנות הבגדים פיק וקלופנבורג. יורגן הוא בחור בוטה ומיני, המנסה להסית את הגיבור למעשי זימה, ולבגוד באריק. הגיבור הולך ומתפתה, ומציין מספר פעמים כי האהבה בינו לבין אריק הולכת ומתפרקת בין הידיים. הם מרבים להתווכח ולריב, והגיבור מחפש פתרונות בדמות הוספת תינוק למשפחה, אולם אריק מתנגד נחרצות.
בשיאו של הספר, בעקבות ריב מתאר הגיבור נסיעה ספונטנית לאמסטרדם (העיר מתוארת באמצעות התעלות שבה), בה הוא מכיר גבר קנדי, והם שוכבים במלון. למחרת חוזר הגיבור לברלין, ואריק מחכה לו מאושר בתחנת הרכבת. אריק מתקרב לחבקו, אולם הוא מבחין מיד שמשהו אינו כשורה, ולאחר מבט ממושך הוא מבין מה קרה, עוזב את הדירה ונעלם.
הגיבור מבקש משמוליק לברר לו לאן אריק נעלם.
תוך כדי מתוארת התאקלמותו של הגיבור בעירו החדשה, בלגרד (לשם נשלח בעקבות עבודתו), והכרותו עם מילוש, בחור מקומי בן 27 וחבריו. עם מילוש מתחילה להיווצר מערכת יחסים זוגית, אולם ניכרים הבדלים רבים בין שני הגברים, מפאת השוני התרבותי. מצוין מצעד הגאווה הראשון בבלקן, ב-30 ביוני 2001, שהופרע על ידי מתפרעים שהכו חלק מהצועדים, ללא עזרת המשטרה. בהמשך מוזכרת מהפכת האופטור (שחלה למעשה ב-5 באוקטובר 2000, אולם מצוינת לאחר מצעד הגאווה), ובהמשך אותו יום, שמוליק מתקשר ומדווח שאריק נמצא בתל אביב.
לצערו הרב של מילוש, חוזר הגיבור לישראל, ולאחר שיטוט ברחובות תל אביב, הוא רואה (או הוזה שרואה) את אריק, יחד עם בחור שלדעתו אריק לא אוהב. הגיבור מתיישב בבית קפה, מזמין שני אספרסו, אחד לאריק, ומדבר בנימה אופטימית על העתיד.
הספר תורגם לפולנית ויצא לאור בשנת 2013.
בית ארנסט המינגוויי

היסטוריה

בין השנים 1931–1939 התגורר ארנסט המינגוויי בבית זה עם רעייתו, פאולינה. בחדר עבודתו, הממוקם בעליית הגג של מבנה המחסן בחצר הבית, כתב המינגוויי את "הקץ לנשק", "שלגי קילימנג'רו" ו"חיי האושר הקצרים של פרנסיס מקומבר". גשר אשר חיבר את עליית הגג עם חדר השינה של המינגוויי אינו קיים כיום.
המבנה, הממוקם בגובה של חמישה מטרים מעל פני הים (המבנה השני בגובהו באי), נבנה על ידי בונה ספינות ומחלץ הספינות הטבועות אסא טיפט (Asa Tift) בשנת 1851. המבנה נבנה בסגנון קולוניאלי דרומי, מאבן שנחצבה בקרבת מקום (בשונה ממרבית מבני האי, הבנויים עץ). בשל יציבותו הרבה של המבנה שרד המבנה את סופות ההוריקן הרבות הפוקדות את האי.
המבנה היה אחד המבנים הראשונים באי שהותקנו בו מים זורמים ושירותים פנימיים, והיה המבנה הראשון באי שהותקנה בו אמבטיה עם מים זורמים (מתוך מיכלי איסוף מי גשם שהותקנו על גג הבית).
כמו כן, המבנה כלל את בריכת השחייה הראשונה שבאי - שנבנתה על ידי פאולינה. בעוד שהמבנה עלה כ-8,000 דולר אמריקאי (וניתן להמינגוויי ואשתו כמתנת חתונה), הוציאה פאולינה על הבריכה 20,000 דולרים, בעת שהמינגוויי נסע לספרד להשתתף במלחמת האזרחים. כאשר המינגוויי שב וראה את הבריכה אמר לפאולינה: "את בזבזת את כל כספי, יכולת לבזבז באותה מידה את הסנט האחרון שלי- הוציא מכיסו מטבע סנט וזרק על הרצפה. פאולינה הטביעה את הסנט על הרצפה בסמוך לבריכה, ונהגה להראות אותו לאורחיה בתור "הסנט האחרון של המינגוויי".
כבר בשנת 1935 הפך המבנה לאתר תיירות - משרד התיירות של פלורידה ציין את מיקומו במדריך של העיר, והמינגוויי ביקש מחברו טובי ברוס להקים חומת אבן סביב המבנה.
סביב המבנה, בגן רחב הידיים, שתל המינגוויי צמחים טרופיים רבים שהביא מקובה. כמו כן המינגוויי הציב בחצר המבנה שוקת לחתוליו ששימשה קודם לכן כמשתנה בבר האהוב עליו, סלופי ג'וז.
לאחר מותו של המינגוויי נמכר הבית שהוא ריק מרהיטים. עם הקמת המוזיאון הושבו חלק מהרהיטים אל הבית.