חדווה רבינזון בכרך

שנותיה הראשונות

חדווה נולדה בבוקרשט, ברומניה למשורר והרב חיים אברהם ישראל רבינזון ושולמית רבינזון (לבית גרמן).

בארץ ישראל

חדווה, שהייתה בת יחידה, עלתה עם הוריה לישראל בשנת 1944, באנייה קזבק, אנייה טורקית שפליגה מקונסטנצה לקונסטנטינופול. משם נסעו חדווה והוריה לישראל באניית משא לבקר.
לאחר שהות במחנה עתלית, התגוררו חדווה והוריה ברחוב, עד שמשפחה אספה אותם לביתה. לאחר זמן קבלו חיים ושולמית משרת הוראה בכרכור.
בשנת 1948 עברו ההורים לגבעתיים, שם התגוררו עד סוף חייהם.
חדווה למדה שנה באוניברסיטה לפני גיוסה לצבא, ואחר כך בצה"ל שרתה בחיל המודיעין. לאחר שרותה הצבאי המשיכה בלימודיה בירושלים ושם פגשה בבעלה, גד בכרך. הם נישאו בשנת 1962. חדווה עבדה באותה תקופה במשרד החוץ, במחלקות ביטחון והסברה. בשנת 1963 קבל בעלה מלגה מארגון ממשלתי צרפתי בשם ASTEF להתמחות בתחבורת רכבות ובתחבורה יבשתית. לאחר בחינותיה, ולאחר שבקרה בקונגרס ציוני בירושלים ובקשה מנציגים מצרפת ומאנגליה להשיג לה עבודה, הצטרפה אליו חדווה לפאריס, בתחילה – באמצעות קשריה – קבלה עבודה במחלקה לקהילות ישראל, בה למדה על הקהילות השונות באירופה וברחבי העולם, ואחר כך נכנסה לעבוד בקונסוליה בפריז, ליד הקונסולית של אותה תקופה -נטשה רפאל.
ללידת ילדיה חזרה לישראל, ושם החלה לעסוק בהוראה לאחר סיום תעודת הוראה, עבדה ברשת אורט בהעברת בגרויות בספרות, אנגלית וחיבור.
בתחילת שנות ה-70 החל גד לעבוד בארצות מתפתחות, במסגרת פרויקטים של הבנק העולמי בתכנון תחבורה. חדווה ושני הילדים הצטרפו אליו, וגרו תקופה ארוכה בגאיינה הבריטית בצפון ברזיל, ליד הקריבים. החלה לעבוד בתרגומים מ-5 שפות, בצה"ל ואחר כך במוסדות ההסתדרות כמנהלת אינפורמציה, ותרגמה משפות על תוכניות פנסיה, חוקי עבודה ומשברי עבודה בארצות שונות, וחלקה אותם לאקטוארים של איגודים מקצועיים.
חדווה שהתה הייתה בארץ תקופות ארוכות מדי פעם עד כמעט 9–10 חדשים, כי עבודת בעלה דרשה שהותו בארץ אחרת. למרות זאת הקשר ההדוק נשמר כל חייהם. לאחר עבודתו בקולומביה הפסיק לעסוק בזאת והקים בארץ מכללה למנהלי חברות תחבורה.
בשנת 1999 באה ללנסינג, מישיגן, לעזור למשפחת בנה בלידת בנם הראשון, ואז נשלחה מטעם האיגוד לקונגרס ארגון האקדמאיות העולמי שנערך באוטאווה, קנדה, שם נבחרה לוועדת הפרויקטים. חדווה הייתה היחידה שנבחרה לשתי קדנציות (מקסימום) קרוב ל7 שנים. בתחילה בדקה פרויקטים של ארגוני אקדמאיות במדינות באירופה (בעיקר במזרח) טורקיה ומצריים, ובקדנציה השנייה בכמה מדינות באסיה והמשיכה גם בטורקיה. עקב כך הכירה אנשים ובעיקר נשים מרחבי העולם, גם במדינות שלא בדקה וראתה את תרומת הנשים לחברה בארצותיהן. כאשר חזרה ארצה
נבחרה לאחראית על נושאי חוץ בארגון האקדמאיות בארץ, אך כשבעלה חלה נאלצה לעזוב תפקיד זה, ונשלחה למועצת ארגוני נשים הקרוב יותר, והיא משמשת גם היום בתפקיד הקשרית התרבותית עם העולם הלא יהודי, בוועדה לקשרי חוץ של מועצת ארגוני נשים.
בגיל 62 סיימה חדווה בהצטיינות את תואר הדוקטורט בספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן. כמו כן למדה כ-5 שנים באוניברסיטאות שונות אנתרופולוגיה ומדע דתות, כדי "להבין את האנשים שאני פוגשת ". העיסוק המדעי של חדווה, גם היום, הוא מחקרים בנושאי "מסורות אתניות ודרכי הבעתן ביצירה" מן הארץ וממקומות שונים בעולם.
במסגרת נסיעותיה לארצות השונות (לא לכל מקום, חלק מן העבודה נעשה באינטרנט) הכירו לה חברותיה באותן ארצות משוררים ומשוררות. ושלחו לה ספרי שירה ואנתרופולוגיה והיסטוריה. כמו כן לקח אותה לקונגרסים של אנשי ספרות פרופסור ארנסטו קאהן, שהוא ראש ארגוני משוררים דרום אמריקנים דוברי ספרדית וגם היה סגן יושב ראש של "רופאים נגד אטום" חתני פרס נובל. היא החלה להיות מוזמנת לקונגרסים של משוררים וסופרים בארצות שונות. שם הקריאה שיריה באנגלית, ועיתונאים ספרותיים מכל מני ארצות החלה לפרסם שיריה בעיתונות ספרותית. לאור זאת קבלה חדווה 3 פרסים בינלאומיים.
הפרס הראשון – של WORLD POETRY ALMANAC בראשות המשורר הנודע HADAA SENDOO . זהו ארגון משוררים וסופרים מקרוב ל-40 ארצות, והוועד המנהל של אנשי ספרות מארצות שונות בחר אותה כמשוררת השנה ב-2010. כמו כן נבחרה על ידי ארגון ענק אחר IPITRIC שתחילתו במועצת התרבות והאמנות האמריקאית כמתרגמת הטובה ביותר לשירה בשנת 2010. בנוסף לכך בחר אותה המרכז לתרגומים בינלאומיים בסין INTERNATIONAL TRANSLATIONS CENTER כמתרגמת השלישית הטובה ביותר בעולם.

יצירתה

יצירתה מוטבעת בנופי הארץ, והמילה נוף מופיעה בכותרות רוב ספריה כגון " נופי ארץ ואני", " אני אתה ואת – נופים של נגיעות" או " אני משב הרוח, פכפוך המים, מעוף הציפור – אני כל שירי ". בספר "לרקוד את הגשם" ספר סיפורים קצרים, שתורגם גם לאנגלית ופורסם על ידי הוצאת ענק בארצות הברית, הלכה ממקום למקום בארץ ועל רקע נופי המקום כתבה ספורים בדיוניים על שלל דמויות בארץ, מכל הדתות ומכל העדות ובקשה לבטא את "הכאב והיופי בנפשם" כדבריה. בארצות הברית העורכת של הוצאת הספרים שק