google/wiki40b huggingface dataset:
ואדי אל עריש

זיהוי מקראי

יש המזהים את הנחל עם נחל מצרים המקראי, הנזכר רבות בתנ"ך כגבולה הדרום מערבי של ארץ כנען ושל נחלת שבט יהודה בפרט. זיהוי זה מבוסס על תרגום השבעים לספר ישעיהו אשר שם מוזכר הנחל בצורה "רינוקורורה", שמה הקדום של אלעריש. כך, מצוין גם השם "נחל מצרים" לצד רינוקורורה במפת מידבא, עם ההערה כי המדובר ב"גבול מצרים ופלשתינא". את נחל מצרים זיהו עם ואדי אל עריש גם רב סעדיה גאון ובעקבותיו רבי אשתורי הפרחי.
יש המניחים] כי על פי זיהוי זה, "נְהַר מִצְרַיִם" הנזכר כגבול הארץ המובטחת בברית בין הבתרים, אינו נחל מצרים הנזכר כגבול ארץ כנען, אלא אחד משפכי הנילוס הצפון מזרחיים, המיועד לגבולות ההבטחה בלבד.
אך הדעה הרווחת בין הפרשנים היא, כי נחל מצרים הוא הנילוס, כפי העולה ממשמעות הכתובים שמדובר בנחל גדול שהמצרים היו נעזרים בו להשקאת שדותיהם. בעקבות דרך זו הלך החוקר חיים בר-דרומא, וזיהה את נהר מצרים עם פלוסיון - יובל מזרחי של הנילוס בימי קדם, שהיה עד סוף המאה ה-20 אזור ביצות בצפון מערב סיני (בלוזה), וכיום חלקו הגדול הוא שטח חקלאי.
על פי החוקר פרופסור יהושע מאיר גרינץ ואדי אלעריש הוא נחל גרר המקראי. זאת, מכיוון שמספר מיובליו במרכז סיני נקראים ואדי אל גרור וכן נמצאים בו שלוש עשרה מקומות שבשמם נשתמרו האותיות "גר". בתלמוד הירושלמי נזכרה גרר הסמוכה לגבול המערבי המצרי שם נכתב: "מפני מה גזרו איסור על הניווי זה שבגרריקי? מפני שהוא ניווי רע. ועד היכן חייבו? עד נחל מצרים". מכאן משמע שגרר הייתה סמוכה לגבול המערבי של ארץ ישראל. על מקום זה נכתב הציווי בתורה ליצחק אבינו "גור בארץ הזאת".
אלכסנדר ביברשטיין

אלכסנדר ביברשטיין (בפולנית: Aleksander Bieberstein;‏ 1 ביולי 1889 - 4 בספטמבר 1979) היה מנהל בית החולים בגטו קרקוב, ניצול השואה. מחבר "זיכרונות חיסול יהודי קרקוב".

ביוגרפיה

ביברשטיין, אחיו של איש הציבור מרק ביברשטיין, למד רפואה באוניברסיטת וינה ושימש כרופא צבאי בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית.
עם הקמת גטו קרקוב מונה למנהל בית החולים של הגטו. לאחר חיסולו של הגטו נשלח יחד עם יתר היהודים ממנו למחנה פלאשוב. כאשר פונה מחנה פלאשוב נשלחו כל 20,000 האסירים למחנות ההשמדה, אך אוסקר שינדלר הצליח לשנות את יעד ההעברה של כמה מאות מהם למחנה ברינליץ, שם הקים מפעל. ביברשטיין נכלל בין היהודים שהועברו למחנה ברינליץ. בברינליץ הקים, בעזרתו של שינדלר, מכון לחיטוי וטיפול במחלות הזיהומיות שפרצו במחנה.
לאחר המלחמה נשאר ד"ר ביברשטיין בפולין והתקדם במערכת הבריאות הפולנית עד לתפקיד סגן שר הבריאות. בשנת 1957 עלה לישראל. בארץ עבד כרופא פנימי בכרכור ובגבעתיים עד לפרישתו מעבודה. תרם להכרה באוסקר שינדלר כחסיד אומות העולם.
בנו, ד"ר אדווין אוֹפּוֹצ'ינסקי (ביברשטיין) (Edwin Opoczyński (Biberstein)‎), היה אף הוא רופא, ניצול מחנה אושוויץ.
נשיא צ'ילה

דרישות

החוקה של 1980, אשר התקבלה בזמן הממשל הצבאי בהנהגת אוגוסטו פינושה הגבירה את כוחו של הנשיא ומיסדה את השתתפותם של מפקדי הצבא בשלטון, קובע את הדרישות להיות נשיא. במקור, הנשיא חייב להיות אזרח יליד הטבע של המדינה. הנשיא חייב להיות גם בן 35 לפחות.

בחירות

סעיף 26 לחוקה מפרט את השיטה בה נבחר הנשיא. הנשיא ייבחר בהצבעה ישירה, ברוב מוחלט של הקולות המוטלים. על מנת לזכות בבחירות בסיבוב הראשון, על מפלגת המועמד הזוכה לקבל יותר מ-50% מהקולות הקבועים.
הבחירות יתקיימו ביום ראשון השלישי של חודש נובמבר של השנה מיד לפני סוף כהונת הנשיא. אם יש יותר משני מועמדים בבחירות לנשיאות ואף אחד מהם לא הצליח להשיג יותר ממחצית הקולות, ייערכו בחירות חדשות. הבחירה השניות ("ההצבעה") תיערך ביום ראשון הרביעי לאחר הבחירות הראשונות, המוגבלת לשני המועמדים בלבד, כך לפי החוקה.

כהונה

על פי חוקת 1828, יכהן הנשיא בתפקיד במשך ארבע שנים, ללא אפשרות של בחירה חוזרת מיידית לכהונה אחת נוספת. בשנת 1833, הכהונה הנשיאותית שונתה ל-5 שנים, עם אפשרות לבחירה מחדש מיד לאחר סיום הכהונה לתקופה נוספת אחת, לתקופה המוגבלת לשני כהונות רצופות (דהיינו 10 שנים בסך הכל). לאחר מכן, ברפורמה החוקתית בשנת 1878, האפשרות לבחירה מחדש נעשתה פסולה. על פי חוקת 1925 יכהן הנשיא לתקופה בת שש שנים, ללא אפשרות של בחירה חוזרת מיידית בלבד.
בטקסט המקורי של חוקת 1980, הנשיא כיהן במשך שמונה שנים ללא אפשרות לבחירה מיידית. לאחר שינויים בחוקה, שנקבעו בתקופת ממשלתו של הגנרל אוגוסטו פינושה, יתקיים משאל עם על כהונת הנשיא, שבו יתמודד מועמד אחד בלבד, ולאחריו יועבר השלטון בצ'ילה מידי החונטה הצבאית בראשות פינושה לידיים אזרחיות. עם זאת, ב -4 במארס 1994 הופחתה תקופת הנשיאות לתקופת כהונה של שש שנים, ללא בחירה מיידית.
על פי הרפורמה החוקתית 2005, הנשיא מכהן ארבע שנים ללא אפשרות של בחירה חוזרת מיידית לכהונה אחת נוספת (משמע, נשיא שסיים תקופת כהונה בת ארבע שנים יוכל להיבחר מחדש לאחר תקופת צינון בת ארבע שנים גם כן). נשיא לשעבר עשוי להיבחר שוב לאחר שסיים את כהונתו הראשונה. אין גבול לכמות הפעמים שאדם יכול לרוץ למועמדות אם לא כיהן בעבר כנשיא.
הנשיא מתחיל ומסיים את כהונתו בתאריך ה-11 במרץ.
דברים טובים יותר

פיתוח

הפיילוט הוזמן על ידי FX ב-18 בינואר 2015. הסדרה נכתבה על ידי לואי סי. קיי ופמלה אדלון. העלילה היא סמי-אוטוביוגרפית, ומבוססת על סיפור חייה של אדלון. שם הסדרה נלקח משיר של הקינקס בעל אותו שם.

ביקורת

הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות ממבקרי טלוויזיה. באתר Metacritic קיבלה הסדרה ציון של 79 מתוך 100 בהתבסס על 31 ביקורות. באתר Rotten Tomatoes קיבלה הסדרה ציון של 93% עבור סדרה חדשה, וכן ציון ממוצע של 8.2 מתוך 10, ציון המבוסס על 44 ביקורות.
שיחה צפופה

שיחה צפופה היא תוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ ניקלודאון, בעונתה הראשונה הנחו אותה אביב אלוש, דנה פרידר והדר עוזרי ובעונתה השנייה הנחו אותה מייקל לואיס ומיכל גבריאלוב. בכל תוכנית משתתפים חמישה ילדים, אשר מראיינים יחד עם המנחים ידוענים ישראליים.
העונה השנייה של התוכנית עלתה לשידור ב-9 במאי 2007. לעונה הצטרפו המנחים מייקל לואיס ומיכל גבריאלוב אשר החליפו את שלושת המנחים הקודמים אביב אלוש, דנה פרידר והדר עוזרי. בעונה השנייה היו 18 פרקים ובנוסף להם תוכניות מיוחדות לכבוד מועדים.
יחסי ישראל–סודאן

היסטוריה של יחסי המדינות

במלחמת העצמאות, כאשר הייתה סודאן קו-דומיניום של הממלכה המאוחדת ומצרים, היא תגברה את כוחות הצבא של סוריה, ירדן ומצרים. גם במהלך מלחמת ששת הימים שלחה סודאן כוחות לחימה נגד ישראל. בספר "בשליחות המוסד לדרום סודן, 1969–1971, יומן מבצע", נחשף לראשונה כי אנשי מוסד וקציני צה"ל סייעו למורדים הבדלנים בדרום סודאן בהדרכה צבאית ובסיוע רפואי. בפועל, ישראל שלחה כוחות שהשתתפו בפעולות צבאיות.
ב-2016, פנתה ישראל לממשלת ארצות הברית ולמדינות נוספות ועודדה אותן לשפר את יחסיהן עם סודאן ולנקוט כלפיה מחוות לאחר שניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן, מכיוון שהניתוק היה תואם את האינטרסים הישראלים וכלל גם התרחקות מהחמאס ומהרשות הפלסטינית. למרות הפניות, ישראל הדגישה שהיא מתנגדת לרצח העם בדארפור ולהפרה החמורה של זכויות האדם בסודאן. עקב ניתוק היחסים בין איראן לסודאן, עלתה האפשרות שסודאן תסכים לשיפור היחסים עם ישראל, נרמול היחסים יכול להוות מפתח בהסרת הסנקציות האמריקאיות על סודאן ובהתקרבות של סודאן לערב הסעודית. אף על פי כן, נראה כי הסודאנים מעדיפים לשמור על מערכת יחסים עם הרשות הפלסטינית.
ב-20 באוגוסט 2017 השר לענייני השקעות זרות בממשלת סודאן, מובארק פאדל אל-מהדי, התבטא בראיון לרשת הטלוויזיה "סודאניה 24" בזכות נורמליזציה של היחסים עם ישראל. 
בנובמבר 2018 דווח כי ישראל במגעים חשאיים לחידוש היחסים עם סודאן, בין היתר במטרה לקצר את הטיסות לברזיל במעבר דרך המרחב האווירי של סודאן.

סודאן במבצע משה ובמבצע שלמה

סודאן מילאה תפקיד מרכזי במהלך מבצע משה. בהיעדר יחסים דיפלומטיים מלאים בין ישראל לאתיופיה, נוצר באמצעות "המוסד" קשר עם בכירים בסודאן, הסמוכה לאתיופיה. אלפים מיהודי אתיופיה הגיעו בהליכה רגלית עד לגבול סודאן ומשם הובלו לישראל. גם במבצע שלמה הועלו יהודי אתיופיה דרך סודאן. לאחר שיהודי אתיופיה שהו במחנות תקופה ארוכה והמתינו לעלייה ארצה בסודאן, התנאים במחנות היו קשים ומתו רבים.

הסתננות מסודאן לישראל

מסתננים מסודאן מהווים כ-25% מכלל המסתננים לישראל. באזור דארפור שבמערב סודאן התחולל בין השנים 2003 ל-2009 רצח עם. רבים הפכו לפליטים וחלק מהם נמלטו למצרים. לאלו נוספו פליטים מדרום סודאן, תחילה עקב מלחמת האזרחים שהתחוללה בסודאן, קודם למתן עצמאות לדרום סודאן, בין אנשי הצפון המוסלמים-ערבים לאנשי הדרום הנוצרים והאנימיסטים, ולאחר מכן עקב מלחמת אזרחים בין קבוצות אתניות בדרום סודאן.
מבקשי מקלט מסודאן אינם יכולים לקבל מעמד של פליטים מאחר שמדינת ישראל אינה מעניקה מעמד כזה לנתיני מדינה עוינת. כ-12% ממבקשי המקלט בישראל בשנת 2006 היו מסודאן.
לסלו השלישי, מלך הונגריה

ביוגרפיה

לסלו היה בנם היחיד של אימרה הראשון, מלך הונגריה וקונסטנצה מאראגון, בתם של אלפונסו השני, מלך אראגון וסאנצ'ה מקסטיליה, מלכת אראגון.  התאריך המדויק של לידת לסלו אינו ידוע, אך סביר להניח שהוא נולד בסביבות 1200, על פי ההיסטוריונים גיולה קריסטו ופרנץ מק.  לאחר שחלה קשות, הורה המלך אימרה להכתרה של לסלו כיורש עצר בניסיון להשיג את הירושה לבנו התינוק. ואכן, ב-26 באוגוסט 1204 הוכתר לסלו על ידי יאנוש, ארכיבישוף קלוסקה.  אימרה הגיע לבסדר עם אחיו הצעיר והמתריס, אנדראש, שאותו כלא.  הוא שחרר את אנדראש, וגרם לו לחזור בתשובה למשך תקופת העוצרות של לסלו. 
ב-30 בנובמבר 1204 מת המלך אימרה, ולסלו מלך במקומו. אינוקנטיוס השלישי שלח מכתב לדוכס אנדראש, והזהיר אותו לכבד את האינטרסים של המלך.  עם זאת, אנדראש סירב לקבל את אזהרתו של האפיפור, ותפס את הכסף שאימרה הפקיד במנזר פייליס עבור לסלו.  בהתחשב בכך שלסלו נרדף על ידי אנדראש, ברחה קונסטנצה לאוסטריה, ולקחה איתה את לסלו.  
אף על פי שאנדראש עשה כל מאמץ לתפוס את המלכה קונסטנצה ואת המלך לסלו לפני שיכלו להימלט, הם הצליחו להגיע לווינה, אוסטריה.  לאופולד השישי, דוכס אוסטריה, שהיה בן דודם של אימרה ואנדראש, העניק מחסה ללסלו ואמו, אף על פי שאנדראש איים עליו בפלישה.  לסלו נפטר בפתאומיות ב-7 במאי 1205,  וגופתו הובאה לסקשפהרוואר לקבורה.
טום פטי

ביוגרפיה

טום פטי, הידוע כ"טומי", נולד וגדל פלורידה.
המוזיקה של פטי משלבת פולק רוק עם רוקנרול בסיסי בהשראת הרולינג סטונז והבירדס.
הטקסטים של פטי מדברים בעיקר על אנשים שלא הצליחו בהגשמת החלום האמריקאי. בין שיריו המפורסמים: "Learning to Fly", "Free Falling" ו- "Won't Back Down"6.
מוכר בעיקר מהלהקה "טום פטי ושוברי הלבבות".
בין השנים 1970–1975 פטי היה מנגן על גיטרה בס בהרכב בשם Mudcrutch, שהיה פעיל בפלורידה  וכלל גם את מייק קאמפבל (גיטרה) ובנמונט טנץ' (קלידים), שהמשיכו להרכב "טום פטיושוברי הלבבות".
בתקופה מסוימת בשנות השמונים הוא השתייך ל"הווילבורז הנודדים" - הרכב צמרת בו היו חברים גם רוי אורביסון, ג'ורג' האריסון, ג'ף לין ובוב דילן. כינויו בהרכב היה .Charlie T. Wilbuty Jr.
טום התחיל להתעניין ברוקנרול כשהיה בן 11 ופגש את אלביס בסט הצילומים Follow That Dream, והבין שהוא רוצה להיות חלק מלהקה בעקבות הביטלס.
נישואיו הראשונים לאהובתו מהתיכון, ג'ן ביניו, נמשכו 22 שנה. יש לו שתי בנות מנישואים אלה. ב-2001 נישא לדנה יורק.
בפברואר 2008 הופיעו פטי והלבבות השבורים במופע המחצית של סופרבול XLII.
ב-2 באוקטובר 2017 נפטר פטי מדום לב.
חזקה אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו

במשפט העברי, חזקה אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו היא חזקה הלכתית, מסוגת החזקות שאין אדם פועל בניגוד לטבעו או תכונותיו.
חזקה זו אומרת כי אנו מניחים שאדם לא יעיז לשקר, ולטעון שאינו חייב כסף, בפני האדם שלו הוא חייב את הכסף. לכן אם יהיה דין ובו צד א' יטען שהשני חייב לו כסף וצד ב' יכחיש, נניח שאכן הצדק עם צד ב' והוא לא חייב כסף, שכן אם הוא היה משקר הוא היה 'מעיז פניו בפני בעל חובו' בניגוד לכלל הנקבע בחזקה.

במודה במקצת

מהתורה, אדם המודה במקצת חייב להשבע לבעל דינו כי הוא אינו חייב לו כסף, לעומת אדם הכופר בכל התביעה, שאינו חייב להשבע. את ההסבר לכך הסביר רבה: אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו לכפור הכול, ולכן כאשר אדם מודה במקצת, אנו חוששים אולי הסיבה לכך שהוא מודה במקצת הוא מכיוון שהוא חושש להעיז בפניו בפני בעל חובו ולכפור הכול כאשר חבירו שעשה לו טובה מכיר בשקרו, ולכן הוא כופר חלקית. ייתכן גם, שהסיבה לכפירה אינה מכיוון שהוא גנב, שהרי מהתורה אדם החשוד להשבע לשקר חשוד גם לגזול, אלא ייתכן שאין לו כסף, והוא רוצה להשתמט מבעל חובו זמנית עד שיהיה לו כסף, ולכן הוא כופר בחלק מהכסף, ולכן הטילה עליו התורה שבועה, כדי שיודה.
למעשה, חזקה זו משמשת כתשובה לסברת מיגו, האומרת כי במקרה של אדם הטוען לזכותו, בלא להביא כל הוכחה לנכונות הטענה, אלא שהוא היה יכול לטעון, במידה שווה או פחותה של סיכון ולפחות באותה מידה של רווח, טענה אחרת טובה ממנה.- עובדה זו כשלעצמה מעניקה תוקף לטענתו העכשווית, "מתוך" שהיה יכול לטעון טענה אחרת. אלא שמיגו כזה, בו האדם בוש לטעון את טענתו האחרת נחשב כ"מיגו דהעזה", מיגו מטענה אחרת שהוא אינו מעיז פניו לטעון אותה, ולכן אין למיגו כוח, שהרי אין להחשיב שהיה בכוחו לטעון טענה אחרת, אם קיימת הגבלה המונעת ממנו לטעון את הטענה האחרת.

כופר הכל

האמורא רב נחמן, שהתפרסם כדיין מומחה, קבע שגם כאשר הנתבע כופר לחלוטין בתביעה ואין כל ראיה לתובע - עליו להישבע שבועת היסת. התלמוד מסביר את הטעם לתקנתו: "חזקה אין אדם תובע אלא אם כן יש לו עליו" (מסכת שבועות מ, ב), כלומר, דרכו של עולם שלתביעה יש יסוד כלשהו, ולכן ראוי שהנתבע ישבע על טענתו. מנגד, קיימת אכן החזקה האומרת כי אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו,, ולפיה יש להניח שהנתבע דובר אמת ואינו מעיז להכחיש לגמרי תביעה צודקת. אך התלמוד מסביר, שייתכן שהנתבע אכן מתכוון לשלם את חובו כשיתאפשר לו הדבר, ובינתיים הוא משתמט על ידי הכחשתו עד שישיג את הסכום הדרוש, והשבועה תעודד אותו  להודות בחובו ולשלם מיד.
התורה פטרה את מי שכופר הכל משבועה, מפני שאינו מעיז פניו לכפור הכל, ורק אם הודה במקצת - יש להניח שאולי כוונתו רק להשתמט זמנית מתשלום החוב. אולם בימי רב נחמן, מסבירים הראשונים, "רבו עזי פנים", והחלו לכפור בבעלי חובותיהם לגמרי, ולכן תיקן רב נחמן את השבועה.
עמיהוד ארבל

עמיהוד ארבל (20 ביוני 1920 - 28 במאי 1987) היה ממייסדי חיל התותחנים וחיל המודיעין בישראל.

ביוגרפיה

ארבל נולד לבן ציון אידלננט ולאה לבית מאירוביץ, משפחה ותיקה בארץ ישראל. האב, אידלננט נבחר לחבר ועד העיר יפו בשנת 1922, ובהמשך שנות ה-20 עברה המשפחה לחיפה לרחוב בן יהודה. מאוחר יותר שינו בני המשפחה את שם משפחתם לארבל. כנער, גילה עניין בצילום. במלחמת העולם השנייה התנדב לבריגדה היהודית ושירת בגדוד תותחי השדה מספר 200. גדוד זה סייע ליחידות הבריגדה בלחימה בגרמנים בצפון איטליה. בתום הקרבות המשיך עם חיילי הבריגדה בחיפוש ניצולים ממחנות ההשמדה. ארבל היה גם חבר במערכת 'החיל', בטאונה של הבריגדה. 
כאשר שב לארץ ישראל בשנת 1946, היה ממייסדי חיל התותחנים וחיל המודיעין. בשנים 1950–1948 היה ראש מדור מחקר, לימים חטיבת המחקר של צה"ל. בשנת 1954 השתחרר בדרגת רב-סרן והחל לעבוד במערכת הביטחון הישראלית.
ארבל כתב את הספר "תותחים על הסניו - רשימות תותחן עברי" העוסק במערכה על נהר סניו בחזית איטליה במלחמת העולם השנייה שבה לחמה הבריגדה היהודית.
הוא גם תרגם ספרים רבים בנושא צבא, בהם "מסעי המלחמה בארץ ישראל, בהוצאת מערכות. בשנים מאוחרות יותר תרגם ספרים נוספים, בהם "מסע לאיכטלאן" של קרלוס קסטנדה, רוב רוי על הירדן, "המהגרים" ו"הדור השני" של הווארד פאסט "המסכה של דמטריוס" של אריק אמבלר ו"במדינה חופשית" של וידיאדר סורג'פרסאד נייפול.
יחסי טונגה–טורקיה

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין ממלכת טונגה כוננו ב-26 בינואר 1976.
עיקר שיתופי הפעולה שבין שתי המדינות נעשים בפורומים בינלאומיים כגון האומות המאוחדות ופורום "טיקה" בו תורמת טורקיה מכספה למען התפתחות אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת טונגה. טורקיה תרמה בשנת 2014 כ-50,000 דולר לטונגה, על מנת לעזור בשיקום האי לאחר ציקלון קשה.
נמסיס

משפחתה

קיימות כמה גרסאות, לא שלמות, לגבי מוצאה. לפי אחת הגרסאות, היא בתם של זאוס ואננקה. גרסה אחרת מציגה אותה כבת של ניקס, וגרסה שלישית, שבה היא מופיעה כ"רמנוסיה" (אלת רמנוס Rhamnus), מציגה אותה כבת אוקיינוס. על פי המיתולוגיה השליך זאוס את נמסיס מהאולימפוס לאחר שנפל קורבן לאחת ממזימותיה.

תיאורה

נמסיס מתוארת כבעלת שוט, חרב ומושכות ולעיתים עם שעון חול או מאזניים ביד שמאל. בתקופה האלנית תוארה עם צעיף. במיתולוגיה הרומית האלה Invidia (קנאה) משמשת כמקבילה חלקית של נמסיס. היא מופיעה רבות כעיוורת או עם כיסוי על עיניה. על אף היותה אלה מכובדת, הביאה הרבה צער ומוות לאלים כגון אקו ונרקיסוס. נרקיסוס היה צייד יפה ושחצן שזלזל במי שאהב אותו. נמסיס פיתתה אותו להגיע לבריכה, שם הוא ראה את דמותו משתקפת במים, והתאהב בבבואתו, מבלי להבין שהייתה זו דמותו, ולבסוף מת. נמסיס האמינה שאין להיות טוב ונעלה מדי, ולכן הטילה קללה על כל מי שזכה באינספור ברכות.

נמסיס בתרבות

הרעיון של אלת הנקמה שימש השראה לאמנים בתחומים שונים - ציירים, פסלים, מחזאים וסופרים.

טלוויזיה

דמותה של נמסיס הופיעה בסדרת הטלוויזיה "הרקולס: המסעות המופלאים" ששודרה ב-1995–1999.
דמותה של נמסיס הוזכרה בסדרה כפולה  בשנת 2018.

משחקי מחשב

בסדרת משחקי המחשב Resident Evil ישנה דמות יריב בשם "נמסיס", וכן בסדרת המשחקים Black & White. בסדרת מהשחקים smite
גיל ריבה

ביוגרפיה

ריבה נולד וגדל ברעננה. את שירותו בצה"ל עשה במשטרה הצבאית כמדריך כלואים.
במחצית שנות התשעים השתלב בעולם העיתונות, בעיתון "צומת השרון". במהרה השתלב בעיתון "ידיעות אחרונות", בו כתב במשך שנים את טור הרכילות "שליחות קטלנית". במקביל, כתב את הטור "בשם האב" במוסף. כעבור שנים עבר לעיתון "מעריב", בו כתב את "שליחות ממלכתית", טור אישי פובליציסטי.
בשנת 2002 פנה ריבה לקריירה טלוויזיונית, כשהחל להנחות את "לימוזינה" בערוץ 10, לצד פינה בהגשת גלית גוטמן. בין מרואייניו הבולטים: לריסה טרימבובלר, יהודה משי זהב, יוסף פריצקי, דניאלה וייס ואביבה גרנות. בשנת 2004 החל ריבה להופיע בתוכנית הסאטירה "משחק מכור" ב"רשת" של הערוץ השני ובשנת 2005 חזר להגיש את העונה השלישית של "לימוזינה". בסוף 2005 הצטרף לצוות כתבי "אולפן שישי" של חדשות ערוץ 2 ככתב בידור וצבע. בשנת 2007 עלה ריבה בתוכנית ראיונות יומית "אישי עם גיל ריבה" בערוץ "הוט 3" של חברת הכבלים "הוט". 
בשנת 2008 יצר סרט תיעודי, "אורנה בלי דץ", אודות אורנה דץ, אשר שודר ב"רשת", ערוץ 2. בשנת 2009 עלתה ב"רשת" תוכנית ראיונות נוספת של ריבה, "גיל ריבה עד הבית", בה מתארח בבתי דמויות מוכרות. 
בשנת 2010 החל לשדר את תוכנית הבוקר "שניים בעשר" בערוץ המוזיקה 24, לצד דידי הררי. משנת 2011 ריבה הוא מנהל ערוץ המוזיקה המזרחי (ערוץ 25). משנת 2012 לריבה תוכנית בשם "ארוחת ערב עם גיל ריבה" המבוססת על הפורמט הבריטי של ה-BBC (ערוץ 10). באפריל 2013 עזב ריבה את ערוץ 2, והצטרף למהדורת החדשות החדשה של ערוץ 10.
בדצמבר 2014 יצא הספר "הקוקיות של סבא" בהוצאת כנרת, הספר נכתב על ידי גיל ריבה ואמו תמר ריבה.
ב-18 במרץ 2018 פורסם ראיון שבו מראיין ריבה את ראש הממשלה אהוד אולמרט, ראיון ראשון לכלי התקשורת לאחר צאתו מהכלא.

חיים אישיים

ריבה נשוי לרונית זק ולהם שלושה ילדים.
פקק כתר

פקק כתר הוא פקק נפוץ הניתן לחליצה חד-פעמית באמצעות פותחן בקבוקים. הפקק הומצא על ידי ויליאם פיינטר בשנת 1892 בעיר בולטימור, ונחשב למוצר החד-פעמי הראשון בהיסטוריה
עקב הצלחתו המיידית של המוצר שינתה החברה שיצרה את פקקי הכתר את שמה מ- The Bottle Seal Company ל-Crown Cork and Seal Company.
לפני המצאת פקקי הכתר שימשו פקקי שעם לסגירת בקבוקי משקאות מוגזים. פקקי השעם נטו להתייבש אם לא באו במגע עם נוזל המשקה, לאבד מנפחם ואז להיפלט מהבקבוק בלחץ הגז שבבקבוק. מסיבה זו עיצבו היצרנים בקבוקים שתחתיתם בצורת כיפה הפונה כלפי חוץ, על מנת לאלץ את אחסון הבקבוקים באופן אופקי. בעקבות המצאת פקק הכתר שונה עיצוב בקבוקי המשקה לצורה המוכרת כיום.
קבוצת ארמיות דרום טירול

היסטוריה

קבוצת הארמיות הוקמה ב-1 במרץ 1917, וכמפקדה מונה קונרד פון הצנדורף, לשעבר הרמטכ"ל. הקבוצה גם נקראה "קבוצת ארמיות קונרד" על שם מפקדה. באביב 1918 ספגה הקבוצה מכה קשה בקרב מונטה גראפה ונגרמו לה אבדות כבדות. ב-15 ביולי 1918 הודח פון הצנדורף מתפקידו, והוחלף ביוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה, שתחת הנהגתו כונתה הקבוצה "קבוצת ארמיות הארכידוכס יוזף". ב-26 באוקטובר 1918 בעיצומו של קרב ויטוריו ונטו מסר יוזף את הפיקוד על קבוצת הארמיות לגנרל אלכסנדר פון קרובטין, שפיקד עליה עד סוף המלחמה.
דוג דה בורדו

היסטוריה של הגזע

מוצאו של גזע זה איננו ודאי. יש הטוענים שמוצאו בכלבים עתיקים בשם מולוסרים, כלבי הגנה, שמירה וסחיבת משאות, שהופצו על ידי היוונים ברחבי אירופה. הצרפתים טוענים שמקורו בצרפת, ומסתמכים על ממצאים ארכאולוגיים של שלדי כלבים גדולים ומסיביים מהתקופה הפרהיסטורית. בשל יכולת השמירה שלו, היה הדוג דה בורדו פופולרי מאוד בבתי אצילים בצרפת. הוא אומן להגן על רכוש, לשמור על עדרי בקר, לצוד חזירי בר, לסחוב את עגלות הקצבים, לעייף שוורים לפני שחיטה וככלב שמירה בנמלים כנגד פשיטות של שודדי ים. מימי הקיסרות הרומית ועד תחילת המאה ה-20 שימש לקרבות כנגד כלבים וחיות אחרות, כמו דובים, שוורים ואף כנגד בני אדם. במאה ה-16 השתמשו בכלבים אלו כאמצעי להענשת אסירים. ב-1863 התקיימה תערוכת הכלבים הראשונה בצרפת, שקבעה תקני גזע טיפוסיים ואחידים של כל הגזעים החיים בצרפת,
, על שם עיר הבירה של המחוז שבו הוכלא - בורדו. את גבולות צרפת יצאו הכלבים רק בשנות ה-60 של המאה ה-19. בעבר, כאשר השתמשו בגזע זה למטרות עבודה, הוא חונך לתוקפנות ונודע ככלב מפלצתי בעל לסתות אימתניות, אולם לאחר תערוכת הכלבים ב-1863 החלו אצילי צרפת לרכוש את הדוג דה בורדו ככלב לוויה נאמן בעל מזג נינוח.
כיום אנשים רבים רוכשים כלב זה כחיית מחמד.

אופי

הכלב רגוע ועדין, בעל אופי יציב ונוח וביטחון עצמי רב. הוא אינו תוקפן, אך מצטיין ככלב שמירה בזכות הטריטוריאליות והערניות שלו. מסתדר מצוין עם ילדים, ואין לו בעיה לקבל מהם מרות. כלבים אלו אינם קלים לאילוף: הם דומיננטיים ועקשנים מאוד, בגלל כוחם הרב המקנה להם ביטחון ורוגע במגע עם אנשים וכלבים זרים. 
כלבי הדוג דה בורדו ידועים ככלבים עצלנים מעט אך נדרשת להם רמת פעילות מסוימת, כדי לחזק את שרירי האגן שלהם.
Under Control

רקע

"Under Control" בוצע בבכורה ב-2 באוגוסט 2013, במהלך הופעה באושאיה, איביזה, אשר שודרה ב-BBC רדיו 1. האריס ביצע את השיר בסוף הסט שלו בפסטיבל V ב-20 באוגוסט. ב-18 בספטמבר, האריס פרסם תצוגה מקדימה של השיר ב-SoundCloud. עטיפת הסינגל נחשפה בדף הטוויטר של אלסו ב-4 באוקטובר.
מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר

היסטוריה

בית הספר נוסד בשנת 1986 כמוסד ללימודי צילום, בקומה שרופה ונטושה בבניין שברחוב הע"ח 9. עם הצלחת בית הספר הוחלט להרחיבו ולפתוח מחלקות לימוד נוספות. עקב התרחבות הפעילות החל בית הספר לפעול גם במתנ"ס שכונת מוסררה שברחוב שבטי ישראל 22.
בשנת 2005 זכה בית הספר בפרס מרתה לקידום הסובלנות והדמוקרטיה בירושלים.
בשנת 2007 קיבל אבי סבג, מנהל בית הספר ומייסדו, את פרס טדי קולק למצוינות ציבורית מטעם הקרן לירושלים.
בשנת 2011 זכה סבג בפרס מפעל חיים מטעם מוזיאון ישראל הפרס הוענק גם לבית הספר על עשייה אמנותית וחברתית ועל קידום הצילום בישראל .

אופי בית הספר

בית הספר מתייחד באווירה חברתית וקשרי גומלין בלתי אמצעיים בין מורים לסטודנטים. הקבלה לבית הספר אינה מותנית בתעודת בגרות או במבחן פסיכומטרי אלא בכישרון אמנותי בלבד. בנוסף להשכלה בתחום האמנותי הנלמד, תלמידי בית הספר מעורבים בפרויקטים אמנותיים בעלי אופי חברתי וזוכים גם להכשרה בתור יזמים, דבר המכין אותם ליציאה מבית הספר.
בבית הספר פועלות חמש מחלקות: צילום, אמנות מדיה-חדשה, מוזיקה חדשה, תקשורת חזותית ופוטותפריה.
בנוסף למחלקות הלימודים הסדירות, בית הספר מרבה לקיים אירועים ותוכניות מיוחדות. האירוע הבולט שמקיים בית הספר הוא הפסטיבל השנתי "מוסררה מיקס", פסטיבל אמנות בין-תחומי המתקיים מאז שנת 2000 בשכונת מוסררה. בנוסף, מפעיל בית הספר את פרויקט "צילום מיוחד" – לימודי צילום לילדים בעלי צרכים מיוחדים. פרויקט בולט נוסף של בית הספר הוא סמינר יהודי-ערבי בכתיבה וצילום.
החל משנת 2012 משמש אנסמבל מוזיקה נובה כאנסמבל הבית של בית הספר.

הגלריה החברתית ואוסף מוסררה

הגלריה החברתית היא פרויקט של בית הספר שמטרתו הפניית המבט לסוגיות בוערות בחברה הישראלית והנגשת האמנות הגבוהה לקהלים שאינם חשופים לה באופן מסורתי. הגלריה החברתית מציעה סיורים מודרכים בתערוכות המתחלפות ובשכונת מוסררה.
"אוסף מוסררה" הוא פרויקט אמנותי-תיעודי של בית הספר. במסגרת הפרויקט הוקם ארכיון וירטואלי המאגד את סיפורי החיים של תושבי שכונת מוסררה, הצילומים, הסרטים והקולות של אנשי השכונה משנות החמישים ועד לפרוץ מחאת הפנתרים השחורים בשנות השבעים.
גייל קרסון לוין

ביוגרפיה

לוין היא בת למהגרים יהודים, שהגיעו לארצות הברית מיוון. אביה דייב ואמה סילביה, שהייתה מורה שכתבה מחזאות לתלמידיה, עודדו את בתם לטיפוח יצירתיות. ואכן, שתי בנותיהם יוצרות.
לוין, כתלמידה בבית הספר היסודי, הקימה מועדון כתיבה, ובתיכון כתבה שירים ופרסמה אותם. אולם לדבריה היא מעולם לא רצתה להיות סופרת, והיה זה במהלך קורס לאיור וכתיבה של ספרי ילדים, שהבינה את ייעודה האמיתי, הכתיבה. לוין כתבה ספרים רבים שהם ברוח המעשיות שקראה כילדה, בעיקר קובצי האגדות של אנדרו לאנג.
בעלה, דייוויד לוין, הקים חברה לתוכנה אותה הוא מפעיל מביתם שבניו יורק.
ליטאים

היסטוריה


שטחן של המדינות הבלטיות כיום, לרבות ליטא המודרנית, היה מיושב על ידי מספר שבטים בלטיים. במשך מאות שנים, ובמיוחד תחת דוכסות ליטא, אוחד חלק מן השבטים הבלטים לתוך אומה אחת שנקראה "האומה הליטאית", איחוד שבוצע בעיקר כהגנה נגד השבטים הסלאבים מהמזרח. השטח שהיה פעם מיושב על ידי הליטאים היה הרבה יותר גדול מליטא של היום, וכלל גם את צפון-מערב בלארוס, קלינינגרד וחלקים מלטביה ופולין. בשנת 1387 קיבלו עליהם הליטאים את הנצרות.
בסוף המאה ה-19 החלה תחייה של הלשון הליטאית, שחיזקה את התנועה הלאומית.

לאחר קבלת העצמאות

האומה הליטאית נמצאת ברובה בארצה ליטא, ובמספר כפרים באזור הצפוני של פולין, כמו גם בלטביה הדרומית ובתפוצות של הפזורה, שם הם מהגרים. יש שעדיין נותרו בבלארוס ובמחוז קלינינגרד הרוסי, אך במספר קטן לעומת פעם. ליטא קיבלה שוב את עצמאותה מברית המועצות ב-1990, וב-1991 הוכרה על ידי רוב המדינות. היא הצטרפה לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004.
בין המדינות הבלטיות, ליטא כוללת את האוכלוסייה ההומוגנית ביותר. לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2001, 83.45% מכלל האוכלוסייה זיהו עצמם בקבוצה האתנית הליטאית, 6.74% זיהו עצמם כפולנים, רוסים 6.31%, בלארוסים 1.23%, ו2.27% כחברים בקבוצות אתניות אחרות.
רנאטו ריביירו

קריירה

רנאטו החל את הקריירה שלו בקבוצת אתלטיקו מיניירו הברזילאית, בה גדל ושיחק בה בין השנים 2003–2005. רנאטו מחזיק במספר הופעות רב בנבחרות הצעירות של ברזיל, ואף לקח חלק חשוב בגביע העולם לשנת 2005. בשנת 2006 הוא הושאל לקורינתיאנס, וב-2007 הוחתם על ידי קבוצת ואסקו דה גאמה.
לאחר סכסוך עם ראשי המועדון החרים רנאטו את אימוני הקבוצה, מה שגרם למעברו למכבי חיפה בקיץ 2007. העברתו התבצעה תמורת מיליון וחצי דולר, ונחשבה כגבוהה מאוד בקנה מידה ישראלי. אף על פי שהיה בכושר גופני ירוד לעומת חבריו לקבוצה, הוא הצטיין בחודשיו הראשונים בקבוצה וסייע לה לזכות בגביע הטוטו. בתום עונת 2007/2008 הוא עזב את מכבי חיפה לאחר שמאמן הקבוצה החדש אלישע לוי ויתר על שירותיו, וחזר לברזיל.