google/wiki40b huggingface dataset:
לנאפי

לנאפי (באנגלית: Lenape) היא קבוצה מאורגנת של מספר עמים ילידים אמריקאים (אינדיאנים) שחלקו מאפיינים תרבותיים ולשוניים. השם "לנאפי" הוא הכינוי בו כינו את עצמם, ופירושו "האנשים". הם לעיתים גם קראו לעצמם "לני לנאפי" ("האנשים האמיתיים") ולעיתים ידועים גם כ"אינדיאני דלאוור", מכיוון שבמהלך המאה ה-17 הם היו תושבי עמק נהר דלאוור (כפי שהאנגלים קראו לו) בצפון-מזרח ארצות הברית. המתיישבים האנגלים קראו לנהר על שם לורד דה-לה-וור, שליט מושבת ג'יימסטאון. הלנאפי היו מחולקים לשלושה עממים עיקריים המונסי, האונאמי והאונלאצ'טיגו.
בתקופת המפגש הראשון עם האירופים, הלנאפי התגוררו באזור שנקרא לנאפיהוקינג, הקטע בין הדלאוור ונהר ההאדסון. שטח זה כולל כיום שטחים במדינות ניו ג'רזי, מזרח פנסילבניה, צפון חוף דלאוור ודרום-מזרח מדינת ניו-יורק. שתי לשונות היו שגורות בקרב בני הלנאפי, שתיהן ממשפחת הלשונות האלגונקיניות, הידועות כשפות דלאוור: אונאמי ומונסי. 
הכיבוש הקולוניאלי ולאחר מכן ארצות הברית דחקו את הלנאפי לאזורי הספר. העממים נאלצו לעקור ממקומם למעלה מ-20 פעמים מפני המתיישבים ממוצא אירופי. רבים היו קורבנות הסכסוכים השונים באזור - מלחמות קולוניאליות, מלחמות נגד עממים ילידיים ומלחמת העצמאות האמריקאית. נכון ל-2005 חיים בשבע מדינות שבצפון ארצות הברית ובאחת הפרובינציות של קנדה כ-13,500 מצאצאי הלנאפי.
לה פאס

היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 1548 על ידי אלונסו דה מנדוסה במקום שבו היה ממוקם כפר של אינדיאנים מקומיים בשם צ'וקיאגו. בשנת 1898 הפכה העיר לבירת בוליביה בפועל ולמקום מושב הממשלה, אולם הבירה הרשמי נותרה סוקרה.

שם העיר

שמה המלא של העיר הוא "נואסטרה סניורה דה לה פאס" (Nuestra Señora de La Paz) שמשמעו "גבירתנו של השלום" כשהכוונה היא למרים הבתולה. השם בא להנציח את כריתת השלום לאחר המרידה של גונסאלו פיסארו נגד בלאסקו נונייס ולה, המשנה למלך פרו.
בשנת 1825, לאחר ניצחונם של הרפובליקנים כנגד הצבא הספרדי במלחמה לעצמאותן של מדינות דרום אמריקה, בקרב איאקוצ'ו שונה שם העיר ל"לה פאס דה אייאקוצ'ו" - "השלום של אייאקוצ'ו".

מיקום העיר

העיר ממוקמת בגובה של בין 3,600–4,100 מטרים מעל גובה פני הים, והיא עיר הבירה דה פקטו הגבוהה בעולם, כאשר עיר הבירה דה יורה הגבוהה בעולם היא קיטו בירת אקוודור. בקרבת העיר נמצא נהר לה פאס ו-25 ק"מ ממנה את הר הואיינה פוטוסי המגיע לגובה של 6,088 מ'.
מהעיר יוצאת דרך היונגאס, המכונה גם דרך המוות, המקשרת את הבירה עם צפון המדינה.

תיירות

הואיינה פוטוסי הוא ההר הגבוה הקרוב ביותר ללה פאס, עיר המוקפת הרים גבוהים. עובדה זו הופכת אותו לאתר תיירות פופולרי בבוליביה. תוואי העלייה פשוט יחסית לטיפוס משום שהוא למעשה קרחון יבשתי, עם מספר סדקים וטיפוס תלול אל הפסגה. עם זאת צדו המערבי של ההר כלל אינו פשוט. מספר מסלולים קשים בשלג ובקרח עולים בצד זה עלייה תלולה של אלף מטר.

תחבורה

בעיר קיימת תחבורה ציבורית המבוססת על אוטובוסים ציבוריים, מוניות שירות ורכבל המתחלק ל-3 קווים (קו אדום, ירוק וצהוב) המגיעים לחלקים שונים בעיר.
בעיר קיים נמל תעופה בינלאומי נמל התעופה הבינלאומי אל אלטו.
מונרו (ניו יורק)

היסטוריה

שטח העיירה הוא חלק מאזור שנקרא צ'יזקוק (Cheesecock, בלשון האינדיאנית המקומית: מקום גבוה). העיירה הוקמה בשנת 1799 וקיבלה את השם צ'יזקוק. ב-1801 שונה השם לסאות'פילדס (Southfields, באנגלית: שדות דרומיים). ב-1808 שונה השם למונרו (Munroe) וב-1818 למונרו (Monroe) לכבוד ג'יימס מונרו שכיהן אז כנשיא ארצות הברית.

נתונים סטטיסטים

שטחה של העיירה הוא כ-55 קמ"ר והאוכלוסייה של העיירה לפני היפרדותה של קריית יואל ממנה, היה 31,407 (לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000), מתוכם: 93.91% לבנים, 1.22% אפרו אמריקאים, 1.36% אסייתים.
שרגא ווייל

שרגא וַויְיל (לעיתים וייל; 1918 – 20 בפברואר 2009) היה אמן ישראלי.
ווייל, מן החשובים שבאמני הקיבוץ, עסק בתחומי אמנות מגוונים בהם ציור, רישום, הדפס, (תחריט, חיתוך לינול, ליתוגרפיה, הדפס רשת, ועוד), גרפיקה, עיצוב עטיפות ספרים, איור ספרים, פיסול, תבליט וקולאז'.

ביוגרפיה

שרגא ווייל נולד בשנת 1918 בעיר ניטרה שבצ'כוסלובקיה. בצעירותו הצטרף לתנועת "השומר הצעיר". בשנת 1931 עברה משפחתו לבראטיסלבה. ב-1937 החל ללמוד אמנות בפראג. בזמן מלחמת העולם השנייה שהה בבודפשט והצטרף למחתרת החלוצית, בה עסק בזיוף מסמכים. בתום המלחמה עבד כמאייר בהוצאת ספרים בבודפשט ובאיור פרסומים של תנועות נוער "החלוץ" ו"השומר הצעיר". בשנת 1947 עלה לארץ ישראל והוגלה למחנה מעצר בקפריסין. שם עסק בציור הווי המחנה ובחינוך נוער דרך סדנאות ליצירה. בסוף 1947 הגיע ווייל לארץ, והצטרף לקיבוץ העוגן.
ב-1951 אייר הגדה של פסח אשר שימשה את חברי הקיבוץ הארצי עד 1957. ב-1953 השתלם בטכניקות גרפיות ומונומנטליות באקדמיה לאמנויות בפריז. ב-1959 זכה בפרס דיזנגוף לציור. ב-1960 הוציא מהדורות רבות של אלבומי הדפסים. באותה שנה הציג תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנות ה-60 וה-70 יצר עבודות ארכיטקטוניות, בהן דלתות הכניסה לכנסת (1966), קיר הקרמיקה בבית הכנסת הגדול בתל אביב ודלתות בית הנשיא בירושלים (1970), ציור התקרה באולם הישראלי במרכז קנדי בוושינגטון (1971).
החל משנת 1967 הציג בקביעות בגלריות "ספראי" בירושלים, תל אביב ובוסטון. ב-1973 הציג במוזיאון היהודי בניו יורק . בשנים 1986-1997 הציג בגלריה גלאסהוז בצוג בשווייץ, ובין השנים 1977–1995 הציג בגלריות שונות בעשר ערים בסלובקיה.
בשנת 1974 זכה בפרס נורדאו על תרומתו בתחום האמנות.
בשנת 2000 יצא לאור ספר על הדפסיו – "שרגא ווייל - 60 שנות הדפס", בליווי הקדמה מאת ד"ר גדעון עפרת.
בשנת 2006 הוצגה בבית מורשת בגבעת חביבה תערוכת ציורים של ווייל, העוסקים בנושא השואה, שאצר יובל דניאלי.
ב-2007, במסגרת חגיגות ה-60 לקיבוץ העוגן, הציג ווייל בסטודיו שלו סדרת של ציורים חדשה לכבוד האירוע.
שרגא ווייל נפטר בפברואר 2009, ונקבר בבית העלמין של קיבוץ העוגן.
בפברואר 2010 נערכה תערוכה לציון שנה לפטירתו בגלריה שורשים בתל אביב.
במאי 2015 יצא לאור הספר "שרגא ווייל: אמן בחברה, 1952-1947" מאת רון ברטוֹש, המתמקד ביצירתו של ווייל מחמש שנותיו הראשונות בקיבוץ ובישראל - תקופה מכרעת ביצירתו.
בעקבות הספר נערכה באפריל-מאי 2016 התערוכה "שרגא ווייל: אמן בחברה, 1952-1947" שאצר רון ברטוֹש בבית האמנים תל אביב.
ביוני 2016 נמכר הציור חדר אוכל בקיבוץ (1950) בבית המכירות תירוש ב-55,200 דולר, מחיר שיא לאמן.
קשורן וולקוט

ביוגרפיה

וולקוט נולד בעיר קוטו שבטרינידד.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בברצלונה בשנת 2012 זכה וולקוט במדליית הזהב, כשהטיל את הכידון למרחק של 78.64 מטרים. לפני בריאן טולדו הארגנטינאי (77.09 מטרים) ומורנה מולמן מדרום אפריקה (76.29 מטרים)

אלוף אולימפי

באולימפיאדת לונדון (2012) זכה במדליית הזהב עם הטלה למרחק של 84.58 מטרים, לפני אלכסנדר פיאטניטסיה האוקראיני (84.51 מטרים) ואנטי רוסקנן הפיני (84.12 מטרים) והפך לאלוף האולימפי הצעיר ביותר בהטלת הכידון.
דנזל דאגלס

ביוגרפיה

דאגלס נולד בכפר בצפון המדינה. הוא בוגר לימודי רפואה והוסמך כרופא בשנת 1984. במקביל החלה פעילותו הציבורית והוא היה לנציג הראשון מטעם המשמרת הצעירה של מפלגתו בוועידת "מפלגת הלייבור של סנט קיטס ונוויס". בשנת 1986 החל לעסוק באופן פרטי ברפואה והמשיך בפעילות ציבורית מקצועית, בהיותו נשיא האגודה הרפואית הלאומית.
בשנת 1987 נבחר דאגלס לסגן יו"ר מפלגת הלייבור של סנט קיטס ונוויס ובשנת 1989 נבחר לראשונה לאספה הלאומית, כנציג מחוז סנט כריסטופר. החל משנה זו הוא שימש כראש האופוזיציה והחל לפעול לארגון מחדש של מפלגת הלייבור לקראת הבחירות בשנת 1995. בבחירות אלו נבחר דאגלס לראש ממשלת סנט קיטס ונוויס, תפקיד אליו נבחר לכהונות נוספות בשנים 2000 ו-2004.
 קטע זה אינו מעודכן, ומאז העריכה האחרונה של הערך אירעו מאורעות הדורשים את עדכונו. 
מפלגתו מחזיקה כיום (2008) בשבעה מבין שמונת המושבים של האספה הלאומית ודאגלס מכהן זו הכהונה השלישית כראש הממשלה. בממשלה הנוכחית הוא משמש גם בתפקיד שר האוצר, שר ההסברה, שר הפיתוח, שר התיירות ושר התרבות והספורט.
דאגלס פעיל בזירה הבינלאומית במסגרת הבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית וארגונים של מדינות האיים הקריביים. בגין פעילותו זו, וכן בנושא מיגור האיידס, הוא זכה להוקרה מצד ארגונים חברתיים ומדינות.
אריאל פיקאר

ביוגרפיה

נולד במרסיי שבצרפת כבן הבכור מבין 3 ילדי הוריו - ברוך (ז'אן-בנואה), בן למשפחה מיהדות אלזס, וז'קלין, בת לאם שהגרה מאלג'יריה לצרפת ולאב שהגר מגרמניה לצרפת. בשנת 1969, כשפיקאר היה בן ארבע, עלו לישראל והתיישבו בירושלים.האב, בוגר לימודי הנדסה, נפל בגיל 32 במלחמת יום הכיפורים. פיקאר למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ובישיבת ההסדר הר עציון, באלון שבות. הוסמך לרבנות על ידי הרבנות הראשית לישראל. בוגר המכון להכשרת מורים במכללת הרצוג ובעל תואר ראשון בתלמוד ותואר שני ושלישי בלימודי פרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן, כאשר עבודת הדוקטורט שלו עסקה בפסיקתו ההלכתית של הרב עובדיה יוסף, ויצאה לאור כספר בהוצאת בר-אילן ב-2007.
שימש כרב הקיבוץ שלוחות בעמק בית שאן בין השנים 1994–2001, לימד במדרשת עין הנציב, וכן שימש כר"מ בישיבת מעלה גלבוע בין השנים 1999–2001 .
ב-2009 התמודד פיקאר בבחירות לכנסת השמונה עשרה ברשימת התנועה הירוקה-מימד, בה הוצב במקום ה-7.
החל מ-2001 הוא עמית מחקר במכון שלום הרטמן. בין השנים 2009–2018 היה המנהל החינוכי של תוכנית בארי במכון שלום הרטמן.
פרסם מספר מאמרי הגות העוסקים בקיום הדתי בזמן הזה, את משנתו החינוכית תיאר במאמרים "חינוך יהודי-ישראלי", "אתגרי החינוך היהודי-פלורליסטי". כתב אודות החובה ההלכתית-מוסרית של חתימה על כרטיס אדי לתרומת איברים על צדק מקראי בכלכלה מודרנית. על יחסי דת ומדינה בישראל
מתגורר בירושלים, נשוי לשלי, אב לחמישה. אחיו הוא ד"ר אבי פיקאר.
תכתיב וינה

תכתיב וינה, המכונה גם הבוררות השנייה של וינה (בגרמנית: Wiener Schiedsspruch; ברומנית: Dictatul de la Viena; בהונגרית: Bécsi döntések; באיטלקית: Secondo arbitrato di Vienna), ניתן ביום 30 באוגוסט 1940 על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית כפסק בוררות בסכסוך בין רומניה להונגריה.
קדמו לתכתיב דיונים בין הונגריה ובין רומניה אשר התנהלו בטורנו סברין והעלו חרס. בדיונים אלה תבעו ההונגרים כ־70,000 קילומטרים רבועים משטח רומניה.
התכתיב הוצג לשתי המדינות בנפרד. על פי תכתיב וינה נקבעו מחדש הגבולות בין רומניה ובין הונגריה: חלק גדול מטרנסילבניה, 43,492 קילומטרים רבועים, יעבור לריבונות הונגרית. שינוי הגבולות העביר יותר מ־2,600,000 תושבים מריבונות אחת לריבונות שנייה.
שתי המדינות הביעו את אכזבתן מהתכתיב. בעקבות התכתיב חל שינוי שלטון ברומניה וב-6 בספטמבר 1940 הודח המלך קרול השני וקם המשטר הלאומי-לגיונרי בהנהגת הגנרל יון אנטונסקו. אנטונסקו ביקש לערער על התכתיב ואמר זאת גם לאדולף היטלר, אך האחרון הסתפק בהבטחות בלתי מחייבות על אפשרות לעיון מחדש בעתיד. לאחר מלחמת העולם השנייה, בחוזה השלום שנחתם בין רומניה ובין הונגריה, בוטלו כל קביעות התכתיב והגבול הוחזר לקדמותו.
יהודי צפון טרנסילבניה, כחלק מן האוכלוסייה הכללית של החבל, עברו לריבונות הונגרית כתוצאה מפסק הבוררות. מרביתם נשלחו להשמדה במהלך 1944 לאחר שהונגריה נכבשה על ידי הגרמנים.
משפט הבסיס של הילברט

במתמטיקה, משפט הבסיס של הילברט (Hilbert) קובע שאם  חוג נתרי (שמאלי), אז גם חוג הפולינומים (במספר סופי של משתנים מרכזיים) מעל  מקיים את אותה תכונה. בפרט, אם  הוא שדה, אז כל אידיאל בחוג הפולינומים ב- משתנים  נוצר על ידי מספר סופי של פולינומים. את המשפט הוכיח דויד הילברט בשנת 1888. 
בשפה של גאומטריה אלגברית ניתן לנסח את המשפט כך: כל יריעה אלגברית ניתנת לתיאור כקבוצת האפסים המשותפים של מספר סופי של פולינומים.
למשפט גרסה לא קומוטטיבית אותה הוכיח שמשון עמיצור: בחוג הפולינומים (במספר סופי של משתנים מרכזיים) מעל תחום קומוטטיבי נותרי, כל שרשרת של אידיאלים ראשוניים שהמנות ביחס אליהם משוכנות במטריצות מעל חוג קומוטטיבי (מסדרים חסומים - כלומר דרגות PI חסומות) מתייצבת.
למקרה של חוגי skewpolynomial ניתנו מספר הרחבות, בידי Singh ואחרים.

הוכחה

יהי  חוג נתרי שמאלי. נניח בשלילה שהחוג  אינו נתרי שמאלי. לכן קיים אידיאל שמאלי  שאינו נוצר סופית. נבנה סדרה של פולינומים  באופן רקורסיבי: תחילה נבחר פולינום  ב- ממעלה מינימלית. יהי  מספר טבעי, ונניח שנתונים האיברים . יהי  האידיאל השמאלי הנוצר על ידי . נבחר את  להיות איבר כלשהו של  ממעלה מינימלית. איבר כזה קיים לפי ההנחה ש- לא נוצר סופית. מכאן שהסדרה  היא סדרה לא יורדת של שלמים אי שליליים. יהי  המקדם המוביל של  ויהי  האידיאל השמאלי של  הנוצר על ידי . מכיוון ש- חוג נתרי, שרשרת האידיאלים
מתייצבת. לכן קיים  טבעי שעבורו . בפרט קיימים איברים  כך ש-
.
נגדיר את הפולינום
ל- ול- יש אותה מעלה ואותו מקדם מוביל. יתר על כן, . מצד שני, . לכן  והמעלה שלו קטנה יותר מזו של , בסתירה למינימליות.
אבילס

היסטוריה

מקור שמה של העיר הוא בהתיישבות הרומאית ששכנה באזור ושמה היה אביליוס.
האזכור הראשון לאבילס הוא מסמך מתחילת המאה ה-10, בו היא מתוארת כעיירה עם נמל. במהלך ימי הביניים אבילס הייתה אחת מערי הנמל החשובות ביותר במפרץ ביסקאיה, והיא הייתה חשובה מאוד בסחר במלח. ב-1479, לאחר שפרצה שרפה באבילס שהחריבה חלקים ממנה, הוענק לה על ידי המלכים הקתוליים רישיון לקיים שוק בימי שני כדי שתוכל להשתקם.
עם תחילת העת החדשה חשיבות הנמל ירדה והעיר החלה להסתמך על ענפים אחרים, כמו חקלאות.
במאה ה-19 אבילס החלה לעבור הליך תיעוש. התיעוש המשיך גם במאה ה-20 והביא לעלייה בחשיבות הנמל של אבילס ולהגדלתו. אירועי המרד באסטוריאס ב-1934 ומלחמת האזרחים בשנים שלאחר מכן הותירו שובל של הרס ומוות באבילס. העיר הצליחה להשתקם והתיעוש המשיך בעיקר בשנות ה-50 של המאה ה-20.

כלכלה

כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על תעשייה, כשבעיר נמצא מפעל גדול לייצור פלדה של התאגיד ארסלורמיטל (ArcelorMittal).
ראטלנד

היסטוריה

לפני איחוד אנגליה היה ראטלנד חלק מממלכת מרסיה. בשנים 1974-1997 המחוז היה חלק מלסטרשייר.
הקיר הגדול של הרקולס-כתר צפוני

הקיר הגדול של הרקולס-כתר צפוני הוא מבנה קוסמי המכונה נימה גלקטית או "קיר גדול", שהוא אוסף צבירי-על של גלקסיות, המקובצים יחד, ונעים ביקום כיחידה אחת. גודלו 6 עד 10 מיליארד שנות אור שמהווה 10% מן הקוטר של היקום הנצפה. הוא התגלה בנובמבר 2013 והוא המבנה הגדול ביותר בין הקירות הגדולים הנצפים.

גילוי

הקיר הגדול התגלה הודות לתצפיות של התפרצויות גמא שנערכו בין השנים 1997-2012 על ידי אישטבן חורבאת וז'ולט באגויה מהונגריה ויון חאקילה ממכללת צ'רלטון בקרוליינה הדרומית יחד עם שימוש בכלים נוספים.
התפרצויות גמא הן פליטות האנרגיה הגדולות ביותר ביקום הנצפה. הן מתרחשות בכוכבים גדולים ומרוחקים המסתובבים במהירויות עצומות והן מחזה נדיר בגלקסיות קרובות. בשביל החלב הן מתרחשות פעם בכמה מיליוני שנים. לכן, עלייה בכמותן מציגה פירוק אנרגיה רב באזור הספציפי ומכאן שכמות הגלקסיות רב יותר באזור הנצפה.
במחקר שנעשה, חולקו השמיים הנצפים ל-9 אזורים כשבכל אחד מהם נבחנו 31 התפרצויות גמא. 14 מההתפרצויות נצפו בשטח של 45 מעלות מכלל השמיים הנצפים ובהסחה לאדום של 1.5-2.0. מכאן כי באזור הזה ישנן אלפי ואף מיליוני גלקסיות.

המבנה

המבנה מהווה קיר או חוט המורכבים מצבירי-על של גלקסיות באורך 10 מיליארד שנות אור, ובאורך מקסימלי של 7.2 מיליארד שנות אור בכיוון המאונך לו. הקיר נמצא בהסחה לאדום של 1.6 עד 2.1 או בערך 10 מיליארד שנות אור ונמצא בקבוצות כוכבים הרקולס וכתר צפוני.
אישה שאין לה וסת

בהלכה, אישה שאין לה וסת היא אישה נשואה שאין לה מחזור חודשי סדיר. אישה כזו עשויה לקבל וסת במהלך קיום יחסי אישות, וכך היא ובעלה עלולים לעבור על איסור כרת בשוגג.
ג'ק ג'ייקובס

ביוגרפיה

ג'ק ג'ייקובס נולד ב-2 באוגוסט 1945 בברוקלין, ניו יורק.
ב-1966 לאחר קבלת תוארי ה-B.A וה-M.A מאוניברסיטת ראטגרס שבניו ג'רזי הוא התגייס לצבא כחלק משירותו בעתודה האקדמית של ארצות הברית. הוא הוסמך כקצין ח"יר בדרגת לוטננט, התנדב לכוחות המוטסים של צבא ארצות הברית, הוסמך כצנחן ושימש כמפקד מחלקה בהדיוויזיה המוטסת ה-82. בהמשך שימש כקצין מבצעים בגדוד חיל רגלים של אוגדת חיל הרגלים ה-7 ומפקד גדוד חיל הרגלים ה-4 של אוגדת חיל הרגלים ה-10 בפנמה. הוא הוצב בוייטנאם פעמיים, שם שימש יועץ לגדודי חיל הרגלים הוייטנאמים. ב-1969 הוא עוטר במדליית הכבוד בעבור גבורה יוצאת דופן בשדות הקרב של וייטנאם. בנוסף הוא עוטר שלוש פעמים בכוכב הארד, פעמיים בכוכב הכסף ופעמיים בלב הארגמן.
ג'ייקובס שירת כמרצה באקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית בוסט פוינט ובקולג' הצבאי הלאומי של האוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון די. סי.
לאחר שחרורו מהצבא הוא הקים חברת השקעות, שניהלה השקעות בינלאומיות בהיקף של 2.2 מיליארד דולרים ומאוחר יותר נמכרה לדויטשה בנק. לאחר מכן הוא הקים במשותף חברה דומה עבור חברת ההשקעות ליהמן ברדרס. הוא חבר במועצה האמריקנית ליחסים בינלאומיים וסגן יושב ראש קרן מדליית הכבוד. בנוסף הוא יועץ צבאי עבור NBC ו-MSNBC.
ג'ייקובס נשוי ויש לו שני בנים ובת, הוא חי בניו ג'רזי.
JS Izumo

JS Izumo ‏(DDH-183) היא נושאת מסוקים יפנית (נקראת ביפן באופן רשמי: いずも型護衛艦, תרגום: "משחתת מסוקים מסוג איזומו"). היא ספינת הדגל של סדרת נושאות המסוקים Izumo בכוחות חיל ההגנה הימיים של יפן (ה-MSDF).
הספינה מסוגלת לשאת עד 28 כלי טיס, אולם בתכנון הנוכחי היא נושאת 7 מסוקי ASW ו-2 SAR. עבור משימות אחרות היא יכולה לשאת 400 חיילים ו-50 משאיות או כמות מקבילה של ציוד. על הסיפון 5 מנחתים המאפשרים פעילות מקבילה של נחיתות או המראות. מערכת ההגנה שלה כוללת 2 פלנקס ‏(Phalanx CIWS) ו-2 יחידות טילים נגד מטוסים מסוג RIM-116 ‏(SeaRam)
משחתות מסוגה תוכננו במקור להחליף את שתי הספינות מסוג Shirane, אשר תוכננו לצאת מהמערך בשנת 2014.
בניית הספינה הראשונה החלה בשנת 2011 ביוקוהאמה, במימון של 113.9 מיליארד ין (כ 1.5 מיליארד דולר).
הספינה, הגדולה ביותר של יפן מאז מלחמת העולם השנייה, נכנסה לשירות פעיל במרץ 2015.
ליאדי

יהודי העיירה

בשנת 1847 התגוררו בעיירה 2,137 יהודים ובשנת 1897 התגוררו בעיירה 3,763 יהודים (מתוך 4,483 תושבים). בעת פלישת הנאצים לעיירה, ב-1941 הוקם בעיירה גטו, וביום הראשון של חג הפסח ה'תש"ב (ה-2 באפריל 1942) הוצאו להורג 2,000 מיהודי העיירה.

חסידות חב"ד וליאדי

בשנת ה'תקנ"ט (1801) נעצר האדמו"ר הזקן, מייסד החסידות, בידי השלטונות לאחר שקהילת פינסק דיווחה לשלטונות כי תורת החסידות כוללת בתוכה יסודות חתרניים כנגד שלטון הצאר. ממעצר זה, שוחרר באותה שנה בי"ט בכסלו.
עד למאסרו בשנת תקס"א התגורר האדמו"ר בעיירה ליאזני שליד העיר ויטבסק. לאחר ששוחרר ממאסרו, אסרו עליו השלטונות לחזור לליאזני ואילצו אותו להישאר בפטרבורג. בהשתדלותו של הנסיך סטניסלב ליובאמירסקי , שהיה מקורב לשלטון, אפשרו לאדמו"ר לעבור לעיירה ליאדי שם התגורר במשך 11 שנים, ונמלט ממנה רק במהלך פלישת נפוליאון לרוסיה ב-1812, ומיד לאחר מכן נפטר. אף על פי שהתגורר בעיר רק בשנותיו האחרונות, הוא נקרא לעיתים קרובות על שמה: רבי שניאור זלמן מליאדי.
שנים לאחר מכן, בשנת תרכ"ט (1869) התיישב בעיירה נינו, הרב חיים שניאור זלמן שניאורסון, והקים בה חסידות, אותה המשיך אחריו בעיירה בנו, רבי יצחק דובער שניאורסון (נפטר כ' ניסן תר"ע).
פול לוי

קורות חיים

לוי נולד בפריז, בנו של לוסיאן לוי, בוחן בבית הספר אקול פוליטכניק. לוי גם למד בבית הספר, ופרסם בו את פרסומו הראשון בשנת 1905, בגיל 19, כשהוא עדיין איננו מוסמך. מורהו ומדריכו היה ז'אק אדמר. לאחר סיום לימודיו הוא שירת שנה בצבא, ולאחר מכן למד במשך שלש שנים בבית הספר למכרות, שם הוסמך לפרופסור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לוי ביצע עבודות מתמטיות עבור חיל התותחנים הצרפתי. ב-1920 מונה כפרופסור לאנליזה בבית הספר אקול פוליטכניק. בין תלמידיו שם היו בנואה מנדלברוט וז'ורז' מת'רון. הוא לימד שם עד פרישתו בשנת 1959, למעט הפסקה במהלך מלחמת העולם השנייה, אז נאלץ לברוח עקב יחס ממשלת וישי ליהודים.
לוי קיבל מספר תארים, בין השאר חברות באקדמיה הצרפתית למדעים וחברות כבוד בחברה המתמטית של לונדון.
עניין של זמן

עלילה

בתחילת הסדרה הצטרף לתיכון מחנך חדש ומורה לספורט בשם מתי. בכיתה הילדים התייחסו בצורה מגעילה לשרון, תלמידה שבאה מבית עני ועקב כך בורחת מהבית. בסופו של דבר היא השתלבה ואף התחברה לשני תלמידים מכיתתה - דנה ועידו, שמוגדר כ"החתיך של הכיתה".
בהמשך נוצרות בעיות שונות בין התלמידים. לאחר מכן מצטרפים תלמידים נוספים: אלכסנדרה, עולה חדשה מרוסיה, איתי תושב חוזר מארצות הברית, ירון תלמיד חדש בעל בעיות חברתיות, שרית המגיעה ממשפחה אומנת, סער, ניר ושירה. בעונה השלישית גיבורי הסדרה עלו לכיתה י"ב. נגה ואלון עזבו את הכיתה ובמקומם הגיעו עומר, מיכל, קרן ודמויות נוספות, בנוסף לדמויות הוותיקות, בהן: עידו, ויצמן, דנה וגלי. לכיתה הצטרף גם דין, בעל עבר פלילי. בסוף הסדרה התכוננו הצעירים למסיבת הסיום.
בשנת 1993 הופק לסדרה פרק מיוחד ליום הזיכרון לחללי צה"ל. הפרק נכלל כפרק 13 בעונה הראשונה, אף על פי שצולם בזמן צילומי העונה השנייה.
העלילה התמקדה בנעשה בשיעורים, במיוחד שיעורי היסטוריה אצל המורה "גבאי" ושיעורי ספורט אצל המורה מתי, ובנעשה בהפסקות. לעיתים התרחשה העלילה בבתיהם של תלמידי הכיתה.

לאחר סיום הסדרה

בשנים 1998–1999 שודרה בטלוויזיה החינוכית סדרה-בת בשם "20 פלוס". הסדרה, אשר שודרה במשך 2 עונות, עקבה אחרי מרקוביץ' (משה בן-בסט) וויצמן (שי קפון), שעברו לגור בדירה בתל אביב יחד עם שותפה בשם מיקי הופמן (שירה גפן) ולאחר מכן איילה (ליאת גליק). מלבד ויצמן ומרקוביץ', בסדרה זו שבו גם דמויותיהן של דנה (דנה ברגר) ושרית (גלית גיאת) במספר פרקים.
שי קפון גילם שוב את הדמות ויצמן בכמה פרקים בטלנובלה "האלופה" (שאותה ביים), בהם התברר כי ויצמן הפך לבמאי של תוכנית ילדים בערוץ "שוס קידס" הבדיוני.
בשנת 2012 עלתה לשידור במסגרת שידורי רשת בערוץ 2 סדרת המשך לסדרה המקורית העוסקת בהתפתחות חייהם של גיבורי הסדרה הקודמת אשר כעת בתחילת שנות ה-40 לחייהם. את הפקת הגרסה המחודשת עשתה חברת טדי הפקות, רני סער נבחר כבמאי, ורונית וייס ברקוביץ, שהייתה בין כותבי הסדרה המקורית, נבחרה לתסריטאית. אולם הסדרה איננה כוללת חלק מהדמויות הבולטות בסדרה המקורית (בהם איילת זורר, אורי גוטליב, אורי בנאי, אביב גפן, עמית ליאור, סער בדישי, גלית גיאת ועוד) ונעשתה אף במנותק מצוות ההפקה שיצר את הסדרה המקורית.
פי. ג'יי. קלארק'ס

פי. ג'יי. קלארק'ס (באנגלית: P. J. Clarke's) הוא באר-מסעדה ותיק בניו יורק. הוא נמצא בשדרה השלישית 915 בפינה הצפונית-מזרחית של הרחוב 55 מזרח במנהטן. הוקם בשנת 1884. כונה "הוותיקן של הבארים" (the Vatican of saloons) על ידי העיתון "ניו יורק טיימס". הבאר ידוע בעיקר בתפריט ההמבורגרים שלו.

היסטוריה

הבניין העשוי לבנים אדומות נבנה בשנת 1868 במקום שנודע עד אז ברישומים כ"הצריפים של הפולשים". בשנת 1884 נפתחה בו מסבאה ראשונה של אדם בשם ג'נינגס, ששימשה פועלים אירים רבים שעבדו בסביבה. הבעלים השני היה אנגלי בשם דאנין שהעסיק החל משנת 1902 ברמן אירי בשם פטריק גוזף קלארק. אחרי עשר שנות עבודה, בשנת 1912 קנה קלארק את הבאר ושינה את שמו לשמו הנוכחי. למרות שבמהלך השנים השכונה השתנתה ודייריה הוחלפו על ידי אנשי המעמד הבינוני, הבאר המשיך לפעול ללא שינוי משמעותי באופיו. נבנתה לא רחוק משם ככר רוקפלר ממנה נהרו אל הבאר עובדי משרדים, מוציאים לאור, עיתונאים,ובעלי תפקידים בכירים מעולם התקשורת. הבניין שב נמצאת המסעדה הוא holdout שאינו למכירה והוא מוקף על ידי גורד שחקים בעל 47 קומות. בשנת 1948, שנת מותו של פי. ג'יי. קלארק, מכרה משפחתו את המקום לאחים לאווצו, סוחרי עתיקות ומשפצים שניהלו את העסק מהקומה השנייה. האחים לאווצו חתמו עסקה לפיה הבניין המאכסן את המסעדה נמכר תמורת 1 מיליון וחצי דולר והוחכר ל 99 שנה לחברה Tishman .Realty and Construction עם זאת בגלל קשיים כלכליים, לבאווצו נאלצו למכור בסופו של דבר את חלקם לקונסורציום שכלל את ג'ורג' סטיינברנר, טימותי האטון ואחרים. לפני מעצרו בשנת 2008 גם ברנרד מאדוף, שמשרדיו התמקמו לא רחוק מן הבאר, נמנה עם המשקיעים. במקור הבניין היה מבנה בעל ארבע קומות. הוא איבד את שתי הקומות העליונות כשהוקם גורד השחקים בשנות ה-1960 המאוחרות.
בשנים 2003-2002 המסעדה נקנתה על ידי פיליפ סקוטי וארנולד פנר, שסגרו אותה לשנה לשם שיפוצים. בקומה השנייה הוקם בשנת 2003 באר-מסעדה נפרד בשם סיידקאר. בהמשך "פי. ג'יי. קלארק'ס" פתחה עוד חמישה סניפים - על ההאדסון, בכיכר לינקולן, על יד הבית הלבן בוושינגטון, בסאו פאולו ובלאס וגאס.

מבקרים מפורסמים

בשנות ה-40 היה הבאר כבר ל"מוסד". בין המבקרים של באר המסעדה ניתן לציין ידוענים רבים, וביניהם: אריסטוטליס אונאסיס, ז'קלין קנדי-אונאסיס, ארנסט בורגנין, אתל מרמן, איש הרדיו והטלוויזיה דיק קלארק, שהיה מתארח בבאר אחרי העבודה, כולל אחרי תוכנית השנה החדשה, נט קינג קול, ג'וני דפ, קית' ריצ'רדס, באדי הולי, טד קנדי, הדי לאמאר, ג'ייק למוטה, יוג'ין לוי, לייזה מינלי, ברוק שילדס, פרנק סינטרה, ג'וני מרסר ולואיס ארמסטרונג.
אורה וושינגטון

קריירה

נולדה בפילדלפיה, ארצות הברית. בתחילת שנות העשרים לחייה, החלה לשחק טניס, כפעילות שנועדה להסיח את דעתה ממות אחותה. וושינגון, שלעולם לא התאמנה בשיעורי טניס באופן רשמי, פיתחה בעצמה טכניקה לאחיזת המחבט. בשנת 1924 זכתה לראשונה בתחרות לאומית כשהביסה את שחקנית הטניס דורותי רדקליף (Dorothy Radcliffe). במשך 12 שנים ברציפות, וושינגטון נותרה בלתי מנוצחת. היא ניצחה באליפויות ליחידות ולזוגות, וזכתה בסך הכל ב-14 אליפויות של איגוד הטניס האמריקאי (איגוד הטניס לאפרו-אמריקאים), מתוכן - שבע אליפויות ברציפות. יריבתה הלבנה, הלן וילס, שהפגינה דומיננטיות רבה במשחקי התאחדות הטניס של ארצות הברית (USTA)  וזכתה לתהילה רבה יותר מזו של וושינגטון, סרבה להתחרות נגד וושינגטון, על אף שזו הביעה מספר פעמים את רצונה להתחרות נגד וילס.
בשנת 1935, וושינגטון פרשה מעולם הטניס, אולם בשנת 1937 שבה לשחק נגד פלורה לומאקס (Flora Lomax) שזכתה באליפות איגוד הטניס האמריקאי בשנת 1936. בתחרות זו, וושינגטון ניצחה והיא המשיכה לשחק באיגוד הטניס האמריקאי עד שעובדי הארגון ביקשו ממנו לפרוש בשנית בטענה כי הדומיננטיות שלה פוגעת בתקוות של שחקניות טניס צעירות באיגוד. בגיל 32 החלה לשחק כדורסל עם קבוצת Germantown Hornets והובילה את הקבוצה לניצחון לאומי. בין השנים 1932–1942, שיחקה כדורסל בקבוצת Philadelphia Tribunes בעמדת סנטר ואף אימנה אותה. הקבוצה זכתה ב-11 ניצחונות רצופים באליפויות עולם בכדורסל לשחורים. וושינגטון, שלא שיחקה מעולם נגד שחקניות כדורסל לבנות, נחשבה לשחקנית הכדורסל השחורה הטובה ביותר בעולם

חיים אישיים

בשנות הארבעים, פרשה וושינגטון מעולם הספורט. בשנת 1961 רכשה בניין ושגשגה כמשכירת דירות. בשנת 1971 נפטרה בגרמנטאון , פילדלפיה.
רוטב חמאה שחורה

רוטב חמאה שחורה (בצרפתית: בר נואר - Beurre noir) הוא רוטב במטבח הצרפתי. הרוטב נוצר באמצעות המסת חמאה ובישולה על חום נמוך עד אשר מוצקי החלב נשרפים ומקבלים צבע חום כהה. לאחר השחמת מוצקי החלב מוסיפים לרוטב חומצת מאכל (לרוב מיץ לימון או חומץ). הרוטב מתובל בפטרוזיליה.
רוטב זה משמש לתיבול מאכלי ביצים, דגים וירקות.
מאמין וזורע

היענות הציבור

הקרן פנתה לציבור המאמין, שייתכן, או אף ודאי, שהגזרה תתבטל "ברחמי שמים", ברוח אמירתו המפורסמת של הרב מרדכי אליהו "היה לא תהיה". גם ל"ריאליסטיים" יותר פנתה הקרן בקריאה לסכן מעט מהונם כדי שיהיה יותר סיכוי להצלחת המאבק. מלבד זאת, בעונת החקלאות של הקיץ, לא היה לחקלאים אפשרות לפתוח עונה זו, כיון שהבנקים לא נתנו להם אשראי, משמעות הדבר הייתה חיסול היישובים החקלאיים עוד לפני ההתנתקות עצמה. תרומות לקרן אפשרו לחקלאים להמשיך בחייהם הנורמליים עד תאריך ההתנתקות. ואכן, נרשמה היענות רבה לנושא, בעיקר מקרב הציבור הדתי לאומי, ונאספו לקרן למעלה מ-10 מיליון שקלים בתוך פחות מחדשיים, ביניהם מאישים מפורסמים כמו ג'ונתן פולארד ואחרים.