google/wiki40b huggingface dataset:
אפולין טראורה

ביוגרפיה

אפולין טראורה נולדה בשנת 1976 בוואגאדוגו. המקצוע של אביה היה מדריך טיולים. בגיל 17, טראומה עברה עם משפחתה לארצות הברית ולמדה בקולג' אמרסון  שבבוסטון, מוסד הידוע בתחום האומנות והתקשורת.
בשנות ה-2000 היא ביימה מספר סרטים קצרים. אחד הסרטים שביימה נקרא "The Price of Ignorance" (בתרגום חופשי לעברית "מחיר הבורות"). הסרט מציג את סיפורו של אונס שקרה בבוסטון שבארצות הברית, ויצא בשנת 2000. סרט נוסף שהיא ביימה הוא "Kounandi" (בתרגום חופשי לעברית "בן מזל"), על גמד שנדחה על ידי כולם. הסרט יצא בשנת 2003 והוא הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. בנוסף היא הפיקה בשנת 2004 את הסרט בארוך מלא הראשון שלה, "Sous la clarté de la lune" (בתרגום חופשי לעברית "תחת אור הירח").
בשנת 2005 עברה לבורקינה פאסו, שם עבדה עם אידריסה וודראוגו . בשנת 2008 היא ביימה את סדרת הטלוויזיה "Le testament" (בתרגום חופשי לעברית "הרצון").
הסרטים שהפכו אותה לידועה הם "Moi Zaphira" (בתרגום חופשי לעברית "אני זאפירה") שיצא בשנת 2013, ו-"Frontières" (בתרגום חופשי לעברית "גבול") שיצא בשנת 2018, וזיכה אותה בשני פרסים בפסטיבל הסרטים של ואגאדוגו.
רצ'יטסה (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה רצ'יטסה 104,781 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 89.29% בלארוסים,  7.54% רוסים ו-1.69 אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (57.47%) ורוסית (40.22%).
שמואל הספרי

קורות חיים

הספרי נולד ב-1954 ברמת גן למרדכי וציפורה, ניצולי שואה שעלו מפולין. בבגרותו למד פילוסופיה יהודית, קבלה והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים אלו עבר תהליך של יציאה בשאלה. שרת ביחידה קרבית בצה"ל, במלחמת יום כיפור. לאחר מכן למד בימוי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב. ב-1981 פרש הספרי עם קבוצת סטודנטים מלימודי התיאטרון וייסד עמם את "התיאטרון הפשוט", קבוצת תיאטרון ייחודית, שבמסגרתה העלה חמישה מחזות, שהבולט שבהם הוא "קידוש" (1985), אותו כתב וביים מחדש בתיאטרון הקאמרי, וזכה בפרס הצגת השנה בטקס "פרס התיאטרון הישראלי". במהלך שהותו בקבוצה זכה פעמיים בפרס פסטיבל עכו על בימוי מצטיין.
לאחר שהסתיימה פעילות הקבוצה, כתב וביים כעשרים מחזות, ביניהם "החילוני האחרון", "נוצות", "אחרי החגים", "מלאכים באמריקה" ו"המפקח" בתיאטרון הקאמרי; "ציד המכשפות" בהבימה ובתיאטרון חיפה; "חופה שחורה", "תשמ"ד", "נתניה", "מתן תורה בשש", "גיסתו של גולדין", "המלך", "חמץ" (שזכה בשלוש קטגוריות ב"פרס התיאטרון הישראלי"), "שבעה" (עליו זכה ב"פרס התיאטרון הישראלי"), "אליקו בן שושן", "אותו ואת בנו", "חצוצרה בואדי", "תזמורת על תנאי", "אבא אובו", "ערפל", "מילאנו" ו"אישה בעל בית" ( שזכה בחמש קטגוריות בפרס התיאטרון הישראלי) בתיאטרון החאן, תיאטרון חיפה, תיאטרון באר-שבע, הבימה ובקאמרי. כמו כן ביים את הצגות הילדים "מפלצת בצחוק" ו"עלילות שמשון בר לשון". תפקד כמנהלם האמנותי של פסטיבל עכו ושל תיאטרון הקאמרי.
מחזותיו עוסקים לרוב בנושאים אקטואליים וטעונים. הקוורטט "קידוש", "חמץ", "שבעה" ו"הבדלה" הציג את חייה של משפחה דתית לאומית באור ביקורתי. המחזה "תשמ"ד" הציג התבצרות מתנחלים קיצונים במחסן חומרי נפץ. הטרילוגיה שתחילתה ב"אישה, בעל, בית", המשכה ב"מילאנו" וסיומה טרם נכתב, מציגה את הישראליות החילונית במבט ביקורתי. בנערותו היה הספרי איש הימין הקיצוני, אך בהליך חזרתו בשאלה התמתן, וכיום הוא מחזיק בדעות שמאליות, להן הוא נותן ביטוי ביצירתו.
במקביל לפעילותו הקולנועית, הרחיב הספרי את עיסוקיו לטלוויזיה. בשנת 1990 כתב את התסריט לסרט הקולנוע "המיועד". ב-1994 השתתף בצוות הכתיבה לתוכנית הסאטירה המצליחה "החמישייה הקאמרית". ב-1997 ביים את סרטו הראשון, סרט הטלוויזיה "קמפיין" בכיכובם של חנה אזולאי הספרי, שמיל בן ארי ואלון אבוטבול, וב-2005 ביים את סרטו "שושלת שוורץ". סרטיו זכו להצלחה קופתית. את סרטו המשמעותי ביותר ביים בשנת 1994, על פי תסריט של אשתו, חנה אזולאי הספרי, "שחור", שזכה להצלחה רבה וקיבל שישה פרסי אופיר, ביניהם להספרי עצמו בקטגוריות הבמאי הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר. על "שחור" זכה הספרי בציון לשבח בפסטיבל ברלין. כמו כן ביים את דרמות הטלוויזיה "כל דיכפין", "וכל עמי הארץ מתייהדים", וכתב תסריטים במסגרת התוכניות "קשת וענן" ו"זהו זה!". הספרי ידוע אף ככותבו של השיר "חורף 73'" (שתורגם לשפות רבות וזכה להצלחה במדינות רבות), בביצוע להקת חיל החינוך.
ב-2009 וב-2011 כתב וביים את הסדרה "פולישוק" עבור ערוץ 2. הסדרה שודרה במסגרת שידורי קשת בין 31 במאי 2009 ל-12 בינואר 2015. סדרה בת שלוש עונות שזכתה להצלחה רבה ולשבחים רבים.
בקיץ 2009 פרסם יחד עם אלדד יניב מסמך שכותרתו "השמאל הלאומי" ואשר מהווה מניפסט הפורש את עמדותיו הפוליטיות, המדיניות והחברתיות.
בשנת 2011 העלה הקאמרי את ההצגה "הבדלה" באריאל. בעקבות זאת ניתק הספרי את קשריו עם התיאטרון. לדבריו ישנו סעיף בחוזה שלו המחייב לבקש את רשותו בכל פעם שמחזה שלו מוצג מחוץ לישראל.
הספרי נשוי לשחקנית והיוצרת חנה אזולאי הספרי. לזוג שלושה ילדים. אחותו רות נשואה לפרופ' אבי רביצקי.
אושר בלי גבולות

עלילת המשחק

בפתיחת המשחק מוצג אושר ישראלי, יורד בן שלושים המתגורר במיאמי, כאשר הוא יושב בדיינר בעיר יחד עם דודו, המנהל עסק מקומי של כיסאות נוח. לאחר פגישה עם לקוח פוטנציאלי, נתפס אושר על ידי משטרת מיאמי כשוהה בלתי חוקי, והוא מגורש חזרה לישראל.
בישראל אושר מגלה מכתב מהביטוח הלאומי, הטוען כי הוא חייב למוסד שמונה מיליון שקלים. אושר, המזועזע מהטעות הביורוקרטית פונה לסניף הביטוח הלאומי, אך מגלה להפתעתו שהפקיד המקומי מסרב לבטל את החוב. לאחר התייעצות עם עורך דינו וכאקט של נקם, אושר מחליט לרוץ לראשות הממשלה, על מנת לבטל לאלתר את המוסד לביטוח הלאומי וכדרך אגב גם את חובו הפרטי.
רוב המשחק מתמקד בקמפיין הבחירות של אושר, המתאפיין בהידרדרות מוסרית מתמשכת, כאשר הוא נדרש למשימות כגון זיוף מסמכים, העברת שוחד לפעילים והשמצה חסרת בסיס של יריביו הפוליטיים. המשחק מהווה סאטירה שאינה משתמעת לשתי פנים כלפי התרבות השלטונית בישראל.
X (חברה)

Makani Power

בעבר, מקאני פאוואר, הייתה חברה פרטית מקליפורניה שפיתחה טכנולוגיה חדשנית של טורבינות רוח לייצור חשמל בשיתוף פעולה עם X ועם משרד האנרגיה של ארצות הברית. לאחר שנרכשה, פיתוח הטורבינות של מקאני, ממשיך במסגרת חברת בת של X. הטורבינות של מקאני מותקנות על גבי דאונים. הדאונים מחוברים לקרקע באמצעות כבל המקבע את הדאונים לקרקע ומשמש גם ככבל חשמלי המעביר את האנרגיה מהטורבינות לתחנה קרקעית.
ליל העשרים

"ליל העשרים" הוא מחזה מאת יהושע סובול, שנכתב בתחילת שנות ה-70 על פי יומני חברי קבוצת ביתניה עילית של השומר הצעיר, במהלך עבודה משותפת עם שחקני תיאטרון חיפה בבימוי נולה צ'ילטון.

העלילה

המחזה מתרחש בתקופת העלייה השלישית, שבה עלו לארץ ישראל כ-35,000 עולים חדשים, רבים מהם בוגרי תנועות נוער אשר חיפשו בארץ מקום להגשמת חלומותיהם. בוגרי תנועת השומר הצעיר, שבהם עוסק המחזה, הושפעו רבות מרעיונות החיבור של האדם לטבע, ממשנתו של א.ד. גורדון, גוסטב לנדאוור ומרוחן של תנועות הנוער הגרמניות.
העלילה מבוססת ברובה על הקובץ "קהליתנו", שאת חלקו כתבו אנשי ביתניה עילית, חלוצי העלייה השלישית, זמן קצר לאחר שנסתיימה עבודתם במקום ולאחר שהצטרפו לקבוצת גדוד שומריה, שעסקה בסלילת כביש חיפה-ג'דה. הקובץ נערך על ידי נתן ביסטריצקי ויצא לאור ב-1922 על ידי "קיבוץ א' של השומר הצעיר - כביש חיפה ג'דה" - אנשי ביתניה עילית, שחברו לקיבוץ ב'- אנשי גדוד שומריה. מאוחר יותר באותה השנה הקימו חברים משתי הקבוצות, בצוותא, את קיבוץ בית אלפא.
סיפור המחזה מתאר את המתרחש בקבוצת ביתניה עילית, המונהגת בידי מאיר יערי. המחזה מגולל את השאלות המוסריות, הקשיים והלבטים איתם נתקלים החלוצים ערב עלייתם לקרקע עלילת המחזה עוסקת בלילה האחרון של הקבוצה בביתניה, בה הם מקיימים שיחת-קבוצה סוערת. חברי הקבוצה חושפים איש איש את נפשו, ובעצם מתארים את התנגשותן של האידיאות המופשטות במציאות הארץ-ישראלית דאז.
יהושע סובול בוחר לשקף את דעותיהן של הדמויות כדי להראות את הדעות הרווחות אז בקרב מגשימי הציונות, אולם בעשותו כן, הוא חושף את הקוראים לוויכוח אידיאליסטי-רוחני, של דמותו של החלוץ בארץ ישראל, הקשיים העומדים לפניו ונכונותו להתמודד איתם.
הדמויות במחזה מבוססות בחלקן על אנשים אמיתיים שחיו בקבוצה. לפי דברי יהושוע סובול בראיון עם אלי אשד, דמותו של משה במחזה מבוססת על מאיר יערי, ואילו דמותו של אפרים, על דוד הורוביץ. שיפרה היא אנדה יערי, לימים אשתו של מאיר יערי. נחמה עזבה את הארץ לטובת גדוד העבודה ברוסיה אחרי ביתניה, ומרים גם היא מבוססת על דמות אמיתית שסובול איננו חושף. נפתלי הוא דמות בדיונית, וגם עקיבא ככל הנראה איננו מבוסס על דמות מסוימת.

הפקות

המחזה הועלה לראשונה על ידי שחקני תיאטרון חיפה ב-1976, בבימוייה של נולה צ'לטון. בשנת 1990 הועלה המחזה בתיאטרון הבימה, בבימוייה של אופירה הניג. ב-2016 הועלה המחזה פעם נוספת בתיאטרון חיפה, כשבפעם זאת, העיבוד והבימוי נעשו בידי נועה רבן. מלבד זאת, המחזה מועלה לעיתים בתיאטרוני חובבים ותיאטרוני פרינג' ישראלים, כגון בתיאטרון הטכניון (בשנת 2004).
המחזה עובד לסרט טלוויזיה בבימוי אנטואן סאלח שהוקרן לראשונה בטלוויזיה הישראלית ב-1 במאי 1979.
לחיי האהבה

עלילה

הסדרה עוקבת אחר רונה מאירי (סופי צדקה), בעלת קייטרינג משכונת מצוקה, אשר מסתבכת עם חברה העבריין, אלי מרקו (מתי אטלס). בעודה מנסה לברוח ממנו, היא נתקלת בדורון קדמי (גיל פרנק), אשר עוזר לה לצאת מן הצרה. מאוחר יותר, נשכרת רונה לטפל במאיה קדמי (דניאלה וירצר), בתו הנכה זמנית של דורון, מנהל בכיר ביקב יוקרתי. דורון נשוי בשנית לסמדר קדמי (יעל הדר), בחורה תככנית ומניפולטיבית, שרצחה את אשתו הראשונה של דורון. בעזרת קסמה האישי ואופייה החיובי, כובשת רונה את דורון ובתו. סמדר מנסה להפליל את רונה באמצעות פריצה ליקב המשפחתי ("יקבי קדמי"), וכך רונה נהפכת לחשודה המרכזית בפשע. רונה נמלטת מהמעצר ומנסה לגלות מי הם מבצעי הפשע האמיתיים על מנת להוכיח את חפותה.
גלובוקי

תולדות היישוב

האזכור הראשון לגלובוקי הוא משנת 1414. בשנת 1514 נזכרת העיירה במסמכי הדוכסות הגדולה של ליטא כיישוב המוחזק בבעלות משפחת האצולה זיאנוביץ'. במהלך המאות ה-17 וה-18 חלק גדול מהעיר היה בבעלות משפחת רדזיוויל.
ב-5 ביולי 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, התרחש בסמוך לעיר קרב בו נהרגו כ-1,500 חיילים. בשנת 1921 נכללה העיר בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה, במחוז וילנה.

יהודי גלובוקי

בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-3,000 יהודים, כשני שלישים מתושביה. בעיר פעלו מפלגות ותנועות נוער יהודיות וציוניות, וכן בתי ספר מרשת תרבות ומרשת אורט וישיבה.
ב-18 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הצבא האדום, ועסקים פרטיים בה הולאמו. ב-2 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ומיד הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה. בראש היודנראט בעיר מונה גרשון לדרמן. באוגוסט 1941 הוצאו להורג 39 גברים יהודים בעיר.
ב-22 באוקטובר 1941 רוכזו כ-5,800 יהודי העיר ויהודי הכפרים הסמוכים אליה בגטו שהוקם בה, בו סבלו מרעב, מצפיפות וממחלות. מעת לעת רצחו הגרמנים יהודים בודדים בגטו, ובדצמבר 1941 רצחו בו 40 יהודים, ובהם נשים וילדים.
ב-25 במרץ 1942 (ז' בניסן תש"ב) נרצחו 110 יהודים מהגטו ביער סמוך. ב-15 באפריל 1942 (כ"ח בניסן תש"ב) נרצחו כ-800 יהודים נוספים מהגטו. ב-19 ביוני 1942 (ד' בתמוז תש"ב) נלקחו ליער בורקי הסמוך לעיר כ-2,200 יהודים שסווגו כ"בלתי יעילים", ונורו בו. לאחר מכן, צומצם שטח הגטו בעיר, והוקף בגדר תיל.
בד בבד החלו יהודים מהגטו להימלט ליערות, והגרמנים ערכו אחריהם מצוד. כעונש על הבריחה הוציאו הגרמנים יהודים מהגטו להורג, והכו בפומבי יהודים שנתפסו מחוץ לגטו טרם הוצאתם להורג. בסוף פברואר 1943 הוצא להורג ראש היודנראט, ובמקומו מונה זלמן רובשקין.
מספר מיהודי העיר שנמלטו ליערות חברו ליחידות פרטיזנים, ואלה תקפו באוגוסט 1943 את הכוחות הגרמניים בעיירות הסביבה, והתקרבו לעיר. לדיכוי פעילות זו השתמשו הגרמנים בטנקים ובמטוסים, וב-19 באוגוסט כיתרו את הגטו בעיר. כאשר אנשי המחתרת היהודית בגטו החלו לירות לעבר הגרמנים, אלו הפציצו את הגטו בתותחים וממטוסים. ב-20 באוגוסט 1943 (י"ט באב תש"ג) הם העלו את הגטו באש ורצחו את כל היהודים שנותרו בו. מעטים הצליחו להימלט ליערות ולהצטרף לפרטיזנים.
בבית העלמין הדרום (בת ים) יש אנדרטת הנצחה ליהודי גלובוקי והסביבה. בבית יהודי וילנה בשכונת מונטיפיורי בתל אביב יש קיר הנצחה ליהודי גלובוקי והסביבה עם לוחיות זיכרון לנרצחים.
משקפיים (כתב עת)

נושאי הגיליונות

כל גיליון של "משקפיים" הוקדש לנושא מרכזי אחד. העורך, תמיר ראונר, הבהיר זאת בפתח הגיליון הראשון: "בכל חוברת נתבונן בנושא מסוים, שנבחר מתוך נושאים המיוצגים במוזיאון. נבקש לגעת בכמה פנים של הנושא וניתן ביטוי לאנשים שדעתם או מעשיהם באותו הקשר מעניינים אותנו".
נושאי הגיליונות:
רישום - כתב - דיוקן - קומיקס - צילום - אגדות - אור - משחק - אריזה - כיסא - חומר - איור - על האמן - טבע - תנועה - ילדות - אהבה - פוליטיקה - זמן - מין ואמנות - גיבורים - זיוף - שפה - שיגעון - חלומות - מפות - קופסה עם מסך - חתונה - אוכל - אדמה - אלוהים - מסכות - לבוש - חורים - אבנים - קישוט - העתיד שהיה - כיעור
ברנאט אלכסנדר

קריירה

ברנאט אלכסנדר נולד במשפחה יהודית. אביו היה מרק אלכסנדר. הוא החל את לימודיו באוניברסיטה בפשט בפקולטה למדעי הרוח, ולאחר מכן נסע לחו"ל במלגה. במשך שש שנים בסך הכל למד באוניברסיטאות וינה, ברלין, גטינגן, לייפציג, פריז ולונדון, הוא למד לצד פילוסופיה וספרות גם מדעי הטבע ומתמטיקה.
משנת 1876 עד 1904 היה מורה בבית הספר הריאלי הגבוה ברחוב מרקו בבודפשט, בשנת 1878 נתמנה למורה פרטי לפילוסופיה באוניברסיטת בודפשט. משנת 1892 היה מרצה בפקולטה לדרמה באקדמיה לדרמה של הונגריה. הוא נתמנה לחבר נספח (1892), ואחר כך לחבר קבוע (1915) באקדמיה ההונגרית למדעים. בשנים 1904 עד 1919 הוא היה הפרופסור הראשון לפילוסופיה באוניברסיטה למדעים בבודפשט. משנת 1911 היה מבקר דרמה בתיאטרון הלאומי. הוא עבד כמבקר תיאטרון גם בפשטר לויד ובעיתון "בודפשט". בין 1915 ל-1919 היה עורך המגזין הפילוסופי "אתנאה". בין השנים 1914 - 1919 היה סגן נשיא ואחר כך נשיא האגודה הפילוסופית ההונגרית. משנת 1899 היה חבר באגודת קישפאלודי. בסתיו 1919 הדיחו אותו שתי האגודות מחברותו מסיבות פוליטיות (בשל יהדותו ועלייתה לשלטון של מפלגה לאומנית, ימנית, אנטישמית) ובתחילת דצמבר נשללה ממנו גם חברותו האקדמית. בשנת 1920 נשללה קצבתו כפרופסור באוניברסיטה. משנת 1919 עבר להתגורר בשווייץ ובגרמניה. הוא שב לבודפשט בשנת 1923, ועד מותו פרש מכל תפקידיו הציבוריים. עבודתו העיקרית הייתה (בהונגרית): A philosophia történetének eszméje, tekintettel a történetre általában (באנגלית: The idea of the history of philosophy, in consideration of history in general, 1878).
ברנאט אלכסנדר הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, בודפשט
הירש דוד נומברג

הירש דוד נוֹמְבֶּרְג (בכתיב יידי: הערש דוד נאָמבערג; בפולנית: Hirsz Dawid Nomberg; נכתב גם Hersh Dovid; י' בניסן תרל"ו, 4 באפריל 1876, אמשינוב – כ"ז בחשוון תרפ"ח, 22 בנובמבר 1927, אוטבוצק) היה סופר, פובליציסט, מנהיג ופוליטיקאי יהודי-פולני.

תולדות חייו

נומברג, שהתחנך בישיבה ובסביבה עברית, למד בעצמו את השפות פולנית, גרמנית ורוסית. באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 נישא למאשה שפירא, ובשנת 1897 התיישב בוורשה והתפרנס מהוראת עברית. בתחילה כתב בעברית, ובהמשך, בהשפעתו של י"ל פרץ, החל לכתוב גם ביידיש. נומברג היה סופר דו-לשוני. הוא היה אחד מיוזמי ועידת צ'רנוביץ (1908) - הוועידה הראשונה שעסקה בשפת יידיש. בשנת 1916 הקים עם יעקב דינזון את אגודת סופרי ועיתונאי יידיש (יידישער ליטעראטן און זשורנאליסטן פאראיין). לאגודה זו הייתה השפעה גדולה מאוד על סופרי ועיתונאי יידיש בפולין ואף מחוצה לה.
כתב ביומון העברי "הצופה", שיצא לאור בוורשה בין השנים 1903–1905, ושימש עורכו השני, לאחר אברהם לודוויפול. כן כתב בעיתונים העבריים "הדור" ו"הזמן", וכן בעיתונים היידיים המובילים בוורשה של אותה תקופה, הײַנט (יידיש: "היום") ו"דער מאָמענט" (יידיש: "הרגע").
בשנת 1905 פרסם נומברג אסופת סיפורים עבריים, ובהמשך פרסם עוד חמש אסופות ביידיש. כיהן כנשיא "האגודה לסופרים ועיתונאים יידיים" בוורשה. בשנת 1908 נטל חלק בוועידת צ'רנוביץ, וסייע לפשר במאבק בין היידישיסטים וה"הבראיסטים" בוועידה.
בשנת 1910 פצח בפעילות פוליטית, והיה ממייסדי מפלגת העם הפולנית (Polskie Stronnictwo Ludowe,‏ PSL).
נומברג, שזוהה עם פעילותם של ה"פולקיסטים" – המפלגה הלאומית היהודית ("ייִדישע פֿאָלקספּאַרטײ"), מיסודם של שמעון דובנוב וישראל אפרויקין – נבחר מטעם המפלגה בשלהי שנות ה-20 לציר בפרלמנט הפולני, הסיים, במקום נח פרילוצקי. ואולם כבר בשנת 1920 התפטר מהסיים, בשל אי-רצונו לוותר על היצירה הספרותית, והוחלף בחיים רסנר.
בשנת 1927 (תרפ"ח) נפטר הירש דוד נומברג ממחלת השחפת, ונקבר בכ"ט בחשוון בבית הקברות היהודי ברחוב אוקופובה בוורשה.

יצירתו

נומברג היה נובליסט, מבקר, בעל טור ופובליציסט נודע. במרכז יצירתו עומד תיאורם של בני-אדם משכבות גיל מגוונות, תוך התמקדות בעניים, בבודדים ובאבודים, אך גם באינטליגנציה ובאנשים צעירים. סיפורו "פליגלמן" השפיע רבות על בני דורו. ביצירתו של נומברג מופיעים תיאורים של מסעות לאמריקה, לארץ ישראל, למערב אירופה ולברית המועצות. נומברג חיבר מספר מחזות – מחזהו "די משפחה" (יידיש: "המשפחה") הועלה על במות ורשה, וילנה, ריגה, ברלין וארצות הברית. בנוסף לכך עסק נומברג בתרגום, וחיבר שירים וקופלטים; כל זאת, כאמור, לצד חיבור פיליטונים ומאמרים.
Smss.exe

smss.exe (קיצור ל-‏Session Manager Subsystem) הוא רכיב במשפחת מערכות ההפעלה חלונות NT, והופיע לראשונה בגרסה 3.1. הוא מופעל בתהליך עליית מערכות אלו.
אדוארד וסטון

חייו ועבודתו

וסטון נולד בהיילנד פארק, אילינוי ב-24 במרץ 1886. ליום הולדתו ה-16 הוא קיבל את מצלמתו הראשונה, קודאק בול'ס איי #2, וכך החל לצלם. המקומות המועדפים עליו לצילום היו הפארקים של שיקגו וחווה שהייתה בבעלות דודתו. וסטון זכה להצלחה מהירה והמוסד לאומנות של שיקגו (CAI) הציג את עבודותיו בתערוכה כבר שנה לאחר מכן, ב-1903. הוא הצטרף לקולג' לצילום של אילינוי.
ב-1906, עבר וסטון לקליפורניה, שם בחר להישאר ולדבוק בעבודתו כצלם. הוא היה נשוי לפלורה מאי צ'נדלר ונולדו להם ארבעה ילדים: אדוארד צ'נדלר (צ'ן), תיאודור ברט, לורנס ניל (ניל) וקול. ב-1910, פתח וסטון את סטודיו הצילום הראשון שלו בגלנדייל, קליפורניה, שם כתב מאמרים על שיטות לא שיגרתיות בצילום דיוקנאות למספר מגזינים.
ב-1922, עבר וסטון מפיקטוריאליזם לצילום טהור, והפך ל"חלוץ הצילום המדויק והחד". נושאי התמונות שלו היו גם אנשים וגם עצמים מהטבע, כגון חיות מחוף הים, צמחים ונופים. טינה מודוטי שותפתו המקצועית (והרומנטית), נהגה ללוות אותו למקסיקו ויצרה עניין רב באמצעי התקשורת. גם בניו שימשו לו בני לוויה נאמנים, וקיבלו מאביהם המנוסה שיעורים בצילום. מאוחר יותר, ברט וקול פצחו בקריירות משלהם בתחום, כמו גם נכדו קים וסטון וניניו כריסטין וג'ייסון.
אחרי 1927 צילם וסטון בעיקר עירום, אבל לא זנח את צילומי הטבע והנוף. הנרייטה שור הייתה שותפתו בשנות השלושים והצדפות שציירה שימשו גם בצילומיו. אחרי מספר תערוכות שקיים בניו יורק, הוא הקים את קבוצת F/64, ב-1932, בשיתוף עם אנסל אדמס, וילארד ואן דייק ואחרים. השם F/64 מתייחס לצמצם קטן במיוחד שאיפשר עומק שדה רחב, כך שהתמונות היו חדות גם ברקע וגם בחזית. חלק מהחדות השיג וסטון בכך שלא הגדיל את התמונות, אלא הותיר אותן בגודלן המקורי. הצילום העשיר בפרטים שאמצה הקבוצה ייחד אותה מדרכי הצילום הפיקטוריאליסטיות שהיו עדיין בשיאן אז.
ב-1937, העניקה קרן סולומון ר' גוגנהיים חברות לוסטון, והוא זכה להיות הצלם הראשון בקרן. ב-1939, הוא התחתן עם האסיסטנטית (והדוגמנית) שלו, קאריס ווילסון, איתה חי מאז 1934. הם התגרשו ב-1945. בשנים האלו הוא זכה לתפקידים בלעדיים ופרסם מספר ספרים, חלקם בשיתוף עם ווילסון, כולל גרסה בשילוב תמונות לספר "עלי עשב" של ויטמן. ב-1947 הוא ייצר מספר צילומים צבעוניים עם וילארד ואן דייק. ב-1946 הופיעו מספר כרכים של תמונותיו, בשיתוף עם מבקרת הצילום ננסי ניוהול.
המרכז לצילום יצירתי (CCP) באוניברסיטת אריזונה שבטוסון, מחזיק בארכיב מלא של עבודתו.

מותו

ב-1948, לאחר שחלה בפרקינסון, צילם וסטון את תמונותיו האחרונות בשמורת פוינט לובוס. ב-1952 יצא פורטפוליו עם תמונות מ-50 שנות הצילום שלו, בהדפסת בנו ברט. בין 1955 ל-1956 הדפיסו תחת השגחתו ברט וקול וסטון, בשיתוף עם אשתו של ברט דובי ווארן, 800 מהנגטיבים שצילם, אותם הוא בחר כחשובים ביותר.
אדוארד וסטון מת בביתו שבביג סור, קליפורניה ב-1 בינואר 1958, כשהיה בן 71.
היכל התלמוד

היסטוריה

באמצע שנות ה-20 עלה לארץ ישראל "הסבא מסלבודקה" הרב נתן צבי פינקל עם קבוצה מתלמידיו והקים בחברון שלוחה של ישיבת סלבודקה. הוא הספיק לשהות בארץ כשנתיים עד שנפטר. בשל מצבו הבריאותי הוא שהה מספר פעמים בחוף הים בתל אביב. כשראה כי בעיר החדשה והמתפתחת אין מוסד תורני הוא עודד את בנו הרב אברהם שמואל פינקל וקבוצה ממקורביו, בהם הרב ישראל זיסל דבורץ, לייסד בה ישיבה. בכך ביקש להשפיע על מצבו הרוחני והתורני של היישוב החדש במרכז הארץ.  
בכ"ט בשבט תרפ"ז (1927) נפטר הסבא מסלבודקה, בלי שזכה לראות את חזונו יוצא לפועל. אולם בניו הרב אברהם שמואל פינקל והרב אליעזר יהודה פינקל, יחד עם הרב משה מרדכי אפשטיין וקבוצת תלמידיו של הסבא מסלבודקה, החליטו לפעול להגשמת רעיון הקמת הישיבה בתל אביב. הם נעזרו בעסקניה הדתיים של תל אביב הקטנה, וכמו כן קיבלו המלצות מגדולי הרבנים בארץ ישראל, ובהם הרב יוסף חיים זוננפלד, הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב איסר זלמן מלצר, שקראו לציבור להירתם ולתרום להקמת הישיבה. 
בחשוון תרצ"א (1930) נוסדה הישיבה החדשה - "היכל התלמוד". בשנתיים הראשונות פעלה הישיבה בתוך בית הכנסת הגדול שברחוב אלנבי. בשנת תרצ"ג (1933) הונחה אבן הפינה לישיבה ברחוב יהודה הלוי 13 בתל אביב, במעמד הרב הראשי של תל אביב שלמה הכהן אהרונסון וראש העיר מאיר דיזנגוף, וכעבור שנה נחנך הבניין. לימים נקרא הרחוב שבו שוכנת הישיבה על שמה - רחוב היכל התלמוד. 
בראשות הישיבה עמדו הרב יוסף פרבר והרב חיים זאב פינקל. נשיא הכבוד היה הרב אליעזר יהודה פינקל. לימים עמד בראשות הישיבה הרב טוביה ליסיצין. 
בשונה מישיבות אחרות, נועדה ישיבת "היכל התלמוד" מלכתחילה עבור אברכים נשואים, כדי להכשירם לתפקידי רבנות במושבות וביישובים החדשים שבמרכז הארץ. עשרות בוגרים של ישיבת חברון עברו ללמוד בישיבה ולאחר מספר שנות לימודים מונו לרבני ערים, מושבות, שכונות ועוד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוקמה במתחם "היכל התלמוד" מסגרת מיוחדת לפליטים שהגיעו מאירופה בשם "ישיבת פליטת סופרים". אחד מאנשי הצוות היה שלמה לורינץ. בשנת תש"א הוקמה במקום ישיבה קטנה, "אור התלמוד", שהייתה מסונפת ל"היכל התלמוד". בין רבניה: הרב חיים אריה ברנשטיין, מחבר הספר "הליכות חיים". בין תלמידיה: הרב ברוך דב פוברסקי. בשנות ה-80 הקימה הנהלת "היכל התלמוד", בראשות הרב טוביה ליסיצין, ישיבה קטנה בבני ברק בשם "אור התלמוד", בראשה עמד הרב חיים אלעזר צוובנר, חתנו של הרב ליסיצין. לאחר פטירת הרב ליסיצין היא נקראה על שמו "היכל טוביה".   
עם התפתחות בני ברק הסמוכה והידלדלות האוכלוסייה החרדית בתל אביב ירדה קרנה של "היכל התלמוד" והיא הפכה לכולל אברכים. בראש הכולל עמד הרב טוביה ליסיצין ולאחריו בנו הרב דוד ליסיצין.
אנאבל (בובה)

אנאבל (באנגלית: Annabelle) היא בובת סמרטוטים, ששוכנה במוזיאון פרטי של זוג החוקרים אד ולוריין וורן לאחר שדווחה כרדופת רוחות. בהמשך, הבובה היוותה השראה ובסיס ליצירת בובה בדיונית רדופת רוחות באותו השם המופיעה בזיכיון הסרטים "לזמן את הרוע".

רקע

אנאבל היא בובת ראגדי אן שדווחה כרדופת רוחות. על פי חוקרי הפראנורמה והדמונולוגים אד ולוריין וורן, הבובה ניתנה לראשונה לסטודנטית לסיעוד בשנת 1968, והשניים העידו שהבובה התנהגה בצורה מוזרה, ושנאמר לסטודנטית שהבובה מאכלסת את רוחה של ילדה מתה בשם אנאבל. הזוג וורן העיד כי הסטודנטית ושותפתה לחדר ניסו לקבל ולטפח את הבובה בעלת הרוח, אך עם זאת, דווח על התנהגות זדונית ומפחידה מצדה של הבובה. הזוג העיד כי בשלב זה הסטודנטית וחברתה יצרו עימם קשר, ושהם העבירו את הבובה למוזיאון שלהם לאחר שהכריז עליה כ"אחוזת שטניות". כיום, הבובה שמורה בתיבת זכוכית במוזיאון הנסתר של הזוג וורן במונרו, קונטיקט. הבובה הוזכרה בביוגרפיה שנכתבה על אד ולוריין וורן בשנת 2002, The Demonologist.
פרופסור ג'וזף לייקוק, פרופסור לענייני דתות באוניברסיטת טקסס, אומר שרוב הספקנים דחו את המוזיאון של הזוג וורן כ"מדף לליל כל הקדושים, בובות וצעצועים, וספרים שאפשר לקנות בכל חנות ספרים". לייקוק כינה את האגדה על אנאבל "מקרה מעניין ביחסים בין תרבות הפופ לפולקלור הפראנורמלי", והביע ספוקולציה שסביר כי תופעת הבובה הדמונית זכתה לפופולריזציה באמצעות סרטים כמו "משחק ילדים", "בובתי דולי היקרה", ואפילו הסרט "לזמן את הרוע" עצמו, שהושפעו מהאגדות המוקדמות סביב דמותו של רוברט, וכמו כן מפרק מ"אזור הדמדומים שנקרא "Living Doll" (שבו דמותה של האמא נקראה אנאבל), ששודר חמש שנים לפני סיפורם של הזוג וורן. לייקוק טוען כי "הרעיון של בובות אחוזות שטניות מאפשר לדמונולוגים המודרניים למצוא רוע על טבעי במקומות הבנאליים והמקומיים ביותר".
בהתייחסה לפרסום למוזיאון הנסתר של הזוג וורן במקביל להפצת הסרט "לזמן את הרוע", הסופרת שרון א. היל כתבה כי רבים מן המיתוסים והאגדות המקיפים את הזוג וורן "תועדו כביכול על ידי עצמם" ושייתכן שאנשים רבים מתקשים "להפריד בין הזוג וורן לבין דמויותיהם ההוליוודיות". היל ביקרה את הסנסציה העיתונאית סביב המוזיאון הנסתר של הזוג וורן ובובת אנאבל שבמרכזה, ואמרה: "כמו אד וורן במציאות, גם אנאבל במציאות היא הרבה פחות מרשימה". גם על הטענות העל-טבעיות שתועדו סביב אנאבל על ידי אד וורן, היל אמרה: "אין לנו דבר מלבד המילה של אד, וגם על ההיסטוריה ועל מקורות החפצים במוזיאון".

הופעות בסרטים

האגדה סביב דמותה של אנאבל שימשה השראה לסצנת הפתיחה של הסרט "לזמן את הרוע" (2013), שם היא מתוארת כבובת פורצלן מרושעת, שחוקה ומיושנת, וכמו גם היוותה השראה לטרילוגיית סרטי ספין-אוף בכיכובה: "אנאבל" (2014), "אנאבל 2" (2017), ו"אנאבל 3" (2019). הבובה גם הופיעה בקצרה בסרטים "לזמן את הרוע 2" (2016), "אקוומן" (2018), "מקוללת" (2019) ו"שאזאם" (2019).]
אווה ביין (שחיינית)

ביוגרפיה

ביין נולדה וגדלה בניו יורק למשפחה של מהגרים מפולין אנרכיסטים-יהודים. בשנים 1914 - 1915 היא למדה ב"בית ספר מודרני" (Ferre school), בניו יורק ואחר כך (1916 - 1918) בניו ג'רזי, שם למדה לשחות. הילדים שחו בערום גם בחורף. היא המשיכה ללמוד בבתי ספר ציבוריים בניו יורק ובתיכון ג'יימס מדיסון בברוקלין  ובמכללת האנטר. עד גיל 18 היא הייתה צמחונית.
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק ב-17 ביולי 1931 זכתה ביין במשחה ל-1 מייל.
במכביה הראשונה שנערכה בישראל בשנת 1932 זכתה ביין במדליית כסף במשחה ל-300 מטר חופשי בתוצאה של 4:47.5 דקות, אחרי פריצי לוי מאוסטריה (4:46 דקות).
בתחרות שנערכה בטורונטו בספטמבר 1936 זכתה ביין במדליית כסף במשחה השנתי ל-5 מייל.
במסגרת מסע תחרויות שחייה באירופה שערכה ביין בשנות ה-30 היא פגשה את פול גאליקו. בספרו הרפתקה בפוסיידון, דמותה של השחיינית מבוססת עליה.

מסטרס

ביין המשיכה להשתתף בתחרויות, למסטרס, וזכתה באליפויות ארצות הברית בגילאים השונים וקבעה שיאים לאומיים.