google/wiki40b huggingface dataset:
יובל נריה

חיים פרטיים

יובל נריה נולד לצפורה לבית גרליץ וליעקב נריה, יוצאי חטיבת הראל של הפלמ"ח, וגדל בחולון. 
היה נשוי ליולי תמיר ובהמשך נישא למריאנה. הוא אב לשלושה ילדים.

שירות צבאי במלחמת יום הכיפורים ולאחריו

התגייס לצה"ל בנובמבר 1970 ושירת בחיל השריון. במהלך מלחמת יום הכיפורים השתתף כסגן מפקד פלוגת טנקים בגדוד 9 של חטיבה 14 שתפס את הגזרה הצפונית של תעלת סואץ והוכחד בימי הקרבות הראשונים. לאחר מכן הצטרף לגדוד אחר והיה חלק מ"טנק הקצינים", ובהמשך מונה למפקד פלוגה מאולתרת בגדוד 79. נריה נלחם במספר קרבות קשים, בהם בקנטרה ובחווה הסינית, ונפגע בעת הלחימה. על לחימתו הוענק לו עיטור הגבורה, האות הגבוה ביותר הניתן בצה"ל. 
בשנת 1989 יצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן ספרו "אש", המביא את סיפורו של קצין שריון צעיר ותיאור עלילותיו בגזרת תעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים. 
בשנת 2002 פורסמה כתבה ובה הביע אל"ם (מיל') רמי מתן ביקורת על התנהלותו של נריה במהלך מלחמת יום הכיפורים ועל יחסו הפומבי לעיטור שקיבל מצה"ל.
בשירות מילואים פיקד על גדוד 708 בעוצבת עשת במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
נריה נמנה עם מקימי ארגון השמאל "שלום עכשיו" וחותמי מכתב הקצינים ב-1978.

עיסוק בפוסט-טראומה

הוא סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1977, תואר שני ב-1982 ודוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה בשנת 1994. לימד עד שנת 1999 באוניברסיטת תל אביב. באותה שנה החל ללמד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בין מחקריו הבולטים, היה המחקר על שבויי צה"ל שפרסם ב-1995 יחד עם פרופסור זהבה סולומון, ובו הראו כי נפילה בשבי כרוכה בטראומה, שתוצאותיה מחייבות טיפול מקצועי ייחודי לפדויי השבי, זאת בניגוד לעמדת משרד הביטחון.
הסכם טרום-נישואים

ההליך המשפטי בישראל בין הרשומים כיהודים

לפי החוק בישראל, על מנת שלהסכם ממון טרום-נישואים יהיה תוקף משפטי לאחר שבני הזוג חותמים עליו הם גם חייבים לאשר אותו באופן פורמלי. הסכם ממון טרום-נישואים ניתן לאשר בחתימתו של נוטריון, רושם הנישואין במועצה הדתית שבה נרשמו בני הזוג לנישואין, בית משפט לענייני משפחה או בית דין רבני. ניתן לאשר הסכם כזה גם לאחר הנישואים, אך אז יש צורך באישורו של בית משפט לענייני משפחה או בית דין רבני, מכיוון שלהסכם יש תוקף משפטי של הסכם גירושים.
כאשר בני זוג מבקשים הכרה חוקית בהיותם ידועים בציבור, עריכת הסכם כזה היא דרך לקבלת הכרה כזו מצד המדינה.
אבייטגראסו

גאוגרפיה

שטח העיר נכלל כולו בפארק הטבע של עמק הטיצ'ינו בלומברדיה. העיר מתרוממת על גבי שלוחה בעמק טיצ'ינו המחלקת את עמק הפו לעמק הפו העליון ועמק הפו התחתון. שטח העיר גובל בנהר הטיצ'ינו העובר ממערב לעיר, ונחצה על ידי שני יובליו: נוויליו גרנדה ונוויליו די ברקוארדו. למרות שאיננה מיושבת בצפיפות, זהו היישוב העירוני הגדול ביותר במטרופולין של מילאנו אחרי מילאנו עצמה.

היסטוריה

נראה שהיישוב היה קיים כבר מהתקופה הרומית. שמו מעיד על כך שהוא היה חלק משטח המכונה "עמק פורה". מסמך משנת 1304 מתייחס למקום בביטוי "Habiate qui dicitur Grasso", שהפך בהדרגה לשם Abbiategrasso. המקום קיבל מעמד של עיר בצו מלכותי ב-31 במרץ 1932.
צ'ק פוינט

היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1993 על ידי שלמה קרמר, מריוס נכט וגיל שויד, שמכהן כמנכ"ל החברה מיום הקמתה. על בסיס טכנולוגיה הנקראת stateful inspection שפיתח שויד לראשונה, יצרה החברה תוכנת חומת אש שנקראה FireWall-1 וזכתה להצלחה רבה ברחבי העולם. בהמשך, פיתחה החברה את אחד ממוצרי ה-VPN הראשונים בעולם, VPN-1.
צ'ק פוינט קיבלה מימון ראשוני של ארבע מאות אלף דולרים מקבוצת BRM של האחים אלי וניר ברקת, יובל רכבי ועמרי מן. החברה קיבלה את המימון לאחר שגיל שויד, מייסד החברה, פנה לקרן הון הסיכון ג'נסיס, בבקשה לקבל השקעה זהה, אך הקרן ביקשה בתמורה 51%. שויד פנה לאחים ברקת, אותם הכיר מהצופים, והציע להם 50% מהחברה בתמורה לאותו הסכום. האחים קיבלו את ההצעה, ונתנו את מניית הזהב בחברה לעורך הדין חנינא ברנדס.
פריצת הדרך הראשונה של החברה נרשמה ב-1994, לאחר שחתמה על הסכם OEM עם חברת סאן מיקרוסיסטמס. שנה לאחר מכן חתמה על הסכם הפצה עם חברת המחשבים HP והקימה את משרדיה בעמק הסיליקון, בעיר רדווד סיטי שבקליפורניה.
בשנת 1996 הונפקה החברה בבורסת הנסדא"ק, תחת הסימול "CHKP", ובהנפקה הראשונית לציבור הצליחה לגייס כ-67 מיליון דולר. באותה שנה הוגדרה צ'ק פוינט על ידי חברת המחקר IDC כיצרנית המובילה בעולם של חומת האש, עם נתח שוק של כ-40 אחוזים.
בשנת 1998 הודיעה צ'ק פוינט על שותפות עם חברת נוקיה. באותה שנה נכנסה החברה גם לתחום העסקים הקטנים והבינוניים באמצעות SofaWare, חברת הבת של צ'ק פוינט, שפיתחה את S-Box – התקן חומרה הניצב בין הרשת הארגונית או המחשב בבית המשתמש, לבין הרשת הציבורית. התקן זה כולל בתוכו גרסאות של תוכנת חומת האש וה- VPN של צ’ק פוינט, שהותאמו במיוחד עבורו, והוא מתאים במיוחד לשימוש בארגונים קטנים ובינוניים ובבתים פרטיים. בנובמבר 2004 הגיש איתי בוגנר, אחד מבעלי Sofaware, תביעה כנגד צ'ק פוינט על תמלוגים שלא שילמה ל-Sofaware עבור ה S-box. טענת צ'ק פוינט שה-S-box פותח עבור צ'ק פוינט ועל כן שייך לה נדחתה על ידי בית המשפט וצ'ק פוינט חויבה לשלם תמלוגים ל-Sofaware.
בסוף שנת 2003 הודיעה צ'ק פוינט על רכישת חברת Zone Labs, אחת היצרניות המובילות בעולם של תוכנות חומת אש אישית (Zone Alarm).
בשנת 2007 רכשה צ'ק פוינט את חברת NFR Security אשר פיתחה מוצר למניעת חדירות תקשורת ורשת, וכן את חברת Pointsec להצפנה ואבטחה של מחשבים ניידים.
בדצמבר 2008 רכשה החברה מחברת נוקיה את חטיבת האבטחה של נוקיה, המונה כ-500 עובדים.
בשנת 2009 נכללה צ'ק פוינט ברשימת 2,000 החברות הגדולות בעולם של המגזין פורבס, ודורגה במקום ה-1,561.
בשנת 2010 צ'ק פוינט רכשה את חברת Liquid Machines לאבטחה והצפנה של מסמכים ומשיקה מנוע מתוחכם למניעת זליגת מידע רגיש מהארגון DLP 
בדצמבר 2011 הודיעה צ'ק פוינט על רכישת חברת דיינסק (Dynasec) הישראלית.
בשנת 2015 צ'ק פוינט רכשה את חברת HyperWise המתמחה במניעה מתקדמת של איומי Zero Day – התקפות ברמת המעבד (CPU LEVEL) האופייניות לכלי תקיפה מתקדמים.
בשנת 2016 צ'ק פוינט רכשה את חברת Lacoon המתמחה באבטחה מתקדמת על טלפונים ניידים.
במרץ 2018 זכה גיל שויד, מייסד ומנכ"ל חברת צ'ק פוינט, בפרס ישראל בתחום ההיי-טק. בנימוקי הוועדה נאמר, כי "גיל שויד, מייסד ומנכ"ל צ'ק פוינט, נחשב לאדם פורץ דרך והשראה, דוגמה ומופת ליכולת להצמיח טכנולוגיות חדשניות וחברה רב לאומית מצליחה ומשגשגת הפועלת עד היום ממדינת ישראל. תרומתו של שויד למדינת ישראל משמעותית בפיתוחה של תעשיית ההיי-טק כבר קרוב ל–25 שנה, תעשיות היי-טק מובילות עולמות בתחום אבטחת המידע והסייבר, יצירת אלפי מקומות עבודה וייצוג מצוינות וההון האנושי של ישראל בעולם".
דילוג מיתרים

דילוג מיתרים היא טכניקה אשר מאפשרת לפסוח על מיתרים בזמן הנגינה, דבר המאפשר יכולת מעבר מהירה בנגינה בין אוקטבות שונות. בדרך כלל, דילוג מיתרים נהוג בנגינה מהירה. טכניקה זו, כאשר משתמשים בה בנגינה מהירה, נחשבת לאחת מן הטכניקות הקשות לנגינה. הטכניקה נהוגה בשימוש במוזיקת רוק, מטאל וג'אז.

הטכניקה

הטכניקה היא פסיחה על מיתרים בזמן הנגינה, לשם שדרוג הקטע המנוגן (במהלך כתיבתו) ובכדי לנגן ביותר מאוקטבה אחת. 
ישנן שתי שיטות לנגן טכניקה זו: האחת היא נגינה של תווים בודדים בין אוקטבה אחת לשנייה, עניין זניח בטכניקה זו. השנייה היא מעבר מהיר בין מיתרים תוך נגינה של שלושה או ארבעה תווים בפריטה רצופה (דוגמת פריטה לסירוגין) או בנגינת לגאטו. שיטה זו ידועה יותר והיא בשימוש נפוץ במטאל מתקדם.
שיטה: 
e|---------------------------------|----------------------------------|--------------------------|
B|---------------------------------|----------------------------------|--------------------------|
G|--11-------11-9------------7-6---|----------4-2---------------------|--------4-6-7-------6-7-9-|
D|----------------11-12----------7-|--9-----------4----4--5-----4--5--|--------------------------|
A|--------12--------------9--------|-------5--------------------------|-----5-----------7--------|
E|-----10--------------7-----------|----3-----------0--------2--------|---3-----------5----------|
שיטה 2 (שיטת הלגאטו):
e|---------------------------------|--12h15h17p15p12------------------|----------------------------------|
B|---------------------------------|----------------------------------|----------------------------------|
G|---------------------------------|----------------------------------|----------------------------------|
D|-----------------14h17h19--------|---------------------19p17p14-----|----------------------------------|
A|---------------------------------|----------------------------------|----------------------------------|
E|--12h15h17-----------------------|----------------------------------|--17p15p12------------------------|

מוזיקאים ידועים המשתמשים בטכניקה זו

פול גילברט, ג'ון פטרוצ'י, כריס ברודריק, באקטהד וגיטריסטים רבים אשר משתמשים בטכניקה זו לעיתים.
תגובת הלם

בעיבוד אותות, תגובת ההלם של מערכת ליניארית היא מוצא המערכת עבור כניסה של פונקציית הלם. תגובת ההלם של מערכת מאפיינת אותה באופן מלא, וניתן בעזרתה לחשב את מוצא המערכת עבור כל כניסה.
הדוכסויות המאוחדות של יוליך-קלווה-ברג

היסטוריה

בשנת 1423 איחד אדולף, דוכס יוליך-ברג את דוכסות יוליך עם דוכסות ברג, והקים את דוכסות יוליך-ברג. בשנת 1511 מת וילהלם הרביעי, דוכס יוליך-ברג ללא בנים, ובתו מריה מיוליך-ברג אשר הייתה נשואה ליוהאן השלישי, דוכס קלווה ירשה את נחלותיו. בשנת 1521 איחד יוהאן השלישי את הדוכסויות תחת שלטונו, והקים את הדוכסויות המאוחדות של יוליך-קלווה-ברג. שטח הדוכסויות המאוחדות כלל את כל שטחי נורדריין-וסטפאליה המודרנית, מלבד השטחים אשר השתייכו לנסיכות הבוחר מקלן ולבישופות מינסטר.
בשנת 1539 מת יוהאן השלישי, ובנו וילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג ירש את נחלותיו, ובימיו שגשגה הדוכסות. בשנת 1592 מת וילהלם, ובנו יוהאן וילהלם, דוכס יוליך קלווה-ברג ירש את נחלותיו.
בשנת 1609 מת יוהאן וילהלם ללא יורשים, ובעקבות כך פרץ סכסוך בין פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג ליוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג על ירושת נחלותיו. בנוסף התערבו בסכסוך גם ממלכת צרפת, ממלכת הבסבורג, נסיכות הבוחר מסקסוניה והרפובליקה ההולנדית, במה שהיווה הקדמה למלחמת שלושים השנים אשר פרצה זמן קצר לאחר מכן. בשנת 1614 נחתמה אמנת קסנטן, ולפיה בנו של פיליפ לודוויג וולפגנג וילהלם קיבל את דוכסויות יוליך וברג, בעוד יריבו יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג קיבל את דוכסות קלווה ואת רוזנויות מארק וראבנסברג.

לאחר מכן

בשנת 1680 ירש נכדו של פיליפ לודוויג - פיליפ וילהלם את נסיכות הבוחר מפפאלץ, ואילו בשנת 1701 הוקמה ממלכת פרוסיה על ידי בית הוהנצולרן שליטי ברנדנבורג. בשנת 1815 קיבלה פרוסיה בקונגרס וינה את שטחי הדוכסויות המאוחדות של יוליך-קלווה-ברג לשעבר כפיצוי על השטחים שנלקחו ממנה בפולין, והם נכללו בפרובינציית יוליך-קלווה-ברג, אשר צורפה בשנת 1822 לשטחי פרובינציית ריינלנד.
הקמראטה הפלורנטינית

הקמראטה הפלורנטינית (באיטלקית: Camerata Fiorentina) הייתה קבוצה של הומניסטים, מוזיקאים, משוררים ואינטלקטואלים בפירנצה של סוף תקופת הרנסאנס, שהתכנסו בחסותו של הרוזן ג'ובאני דה בארדי לדון במגמות באמנויות השונות, בעיקר מוזיקה ודרמה, ולהנחותן. פגישותיהם התקיימו בעיקר משנת 1573 בקירוב עד לסוף שנות ה-80 של המאה ה-16, בביתו של בארדי, ושמם יצא כמי שחשובי הפלורנטינים והמפורסמים שבהם פוקדים את מפגשיהם כאורחים תדירים.
המפגש המוקדם ביותר ברשומות נערך ב-14 בינואר 1573 בבית הרוזן בארדי. חברי הקבוצה הידועים שנכחו במפגש, פרט לבארדי, היו ג'וליו קאצ'יני, פיירו סטרוצי ווינצ'נצו גליליי (אביו של האסטרונום גלילאו גליליי). גם אוטאביו רינוצ'יני וג'ירולאמו מיי השתתפו.
הגורם שאיחד אותם הייתה ההשקפה, שהמוזיקה נעשתה מושחתת ושיבה לצורות ולסגנון של היוונים העתיקים תשפר את אמנות המוזיקה ועל ידי כך, גם את החברה.
הדעה הייתה, שהיוונים נקטו בסגנון שבין דיבור לשיר, וזה הסגנון שהפיק הפיתוח הזה. הם הושפעו מג'ירולאמו מיי, המומחה הראשון במעלה ליוון העתיקה שטען, בין השאר, שהדרמה של יוון העתיקה הוצגה בעיקר בשירה ולא בדיבור. אומנם, קיימת האפשרות שמיי טעה, אבל התוצאה הייתה פריחה של פעילות מוזיקלית שלא דמתה לשום דבר אחר באותה תקופה, בעיקר בניסיון לשחזר את השיטות הקדומות.
סגנון הרצ'יטטיב, שהיה מקורב במידה רבה לסגנון הדרמטי היווני, הומצא בעקבות הניסויים האלה. הרצ'יטטיב נקשר בראש ובראשונה עם התפתחות האופרה.
הביקורת שהקמראטה מתחה על המוזיקה של זמנה התרכזה בשימוש-יתר בפוליפוניה, על חשבון בהירות הטקסט המושר והיכולת להבינו. באופן פאראדוכסלי, הייתה זו אותה ביקורת נגד הפוליפוניה מצד ועידת טרנטו, שהתכנסה בעשורים שקדמו להקמת הקמראטה, אף כי השקפת העולם של שתי הקבוצות הייתה שונה מן הקצה אל הקצה. התיאורים הקדומים של ההשפעה הרגשית והמוסרית שהייתה לטרגדיה ולקומדיה של יוון העתיקה, שהושרו, לפי תפיסתם של חברי הקמראטה, בקו יחיד עם ליווי אינסטרומנטאלי פשוט, שבו את לבם והניעו אותם ליצירת מוזיקה מסוג חדש.
בשנת 1582 ביצע וינצ'נצו גליליי את המוזיקה שחיבר לקינת אוגולינו מתוך "התופת" של דנטה. היה זה חיקוי גלוי של מה שהיה בעיניו סוג של מוזיקה יוונית עתיקה (המוזיקה לקינה הלכה לאיבוד).
גם קאצ'יני ידוע כמי שביצע כמה משיריו הוא, שהיו, פחות או יותר, שירה מלודית מעל ליווי אקורדים פשוט.
הסגנון המוזיקלי שהתפתח מן הניסויים המוקדמים הללו נקרא מונודיה; הוא התפתח, במשך העשור האחרון של המאה ה-16, באמצעות יצירותיהם של מלחינים כמו יאקופו פרי, שעבד יחד עם המשורר אוטאביו רינוצ'יני, לאמצעי ביטוי דרמטי רחב-יריעה. בשנת 1598 הפיקו פרי ורינוצ'יני, את "דפנה", אופרה שלמה שהושרה בסגנון מונודי; בכך נבראה והוצגה לראשונה הצורה החדשה שנקראה אופרה. מלחינים אחרים באו עד מהרה בעקבותיהם ובעשור הראשון של המאה ה-17 כבר הייתה ה"דרמה המוזיקלית" החדשה נפוצה ברבים, בחיבור ובביצוע. יש לזכור, שהצורה החדשה, האופרה, הסתמכה גם על צורה פיוטית פסטורלית קיימת, שכונתה "אינטרמדיו", בעיקר בכל הנוגע ללבריות; החידוש היה בעיקר בסגנון המוזיקלי.
מכל המהפכות בתולדות המוזיקה, ייתכן שזו הייתה המחושבת והשקולה ביותר: זו אחת מדוגמאות ספורות במוזיקה, לפני המאה ה-20, שההלכה קדמה למעשה.
בארדי, גליליי וקאצ'יני הניחו אחריהם כתבים המבארים את רעיונותיהם. בארדי כתב את ה-(Discorso (1578, מכתב ארוך אל ג'וליו קאצ'יני, גליליי הוציא לאור את ה-Dialogo della musica antica et della moderna מן השנים 1581-82), ובשנת 1602, הרבה אחרי שהקבוצה התפרקה, כתב קאצ'יני את Le nuove musiche
דייוויד קרוננברג

קורות חיים

קרוננברג נולד בקנדה, למשפחה ממוצא יהודי ליטאי שהיגרה לטורונטו. אמו הייתה נגנית פסנתר מפורסמת בעיר ואביו היה עיתונאי בעיתון המקומי. קרוננברג סיים את לימודיו באוניברסיטת טורונטו עם תואר בספרות, במקום לסיים את לימודיו בחוג למדעים מדויקים. הוא טען שהסיבה לכך הייתה ההתוודעות שלו לוויליאם ס. בורוז וולדימיר נבוקוב האמריקאיים.
לאחר שני סרטונים קצרים ושני סרטי סטודנטים עצמאים. בשנות השבעים החל ליצור סרטי אימה, שהביאו משב רוח רענן לז'אנר. הסרט הראשון היה "צמרמורת" והשני שבא בעקבותיו היה "התקף טירוף". "התקף טירוף" היה הסרט שאיתו פרץ לתודעה העולמית ובעיקר לתודעה האמריקאית. 
לאורך הקריירה שלו התפתח קרוננברג מנקודת המבט שלו. בסרטיו הראשונים מדענים חיצוניים ועלומים מבצעים ניסויים בבני אדם ובגופות וגורמים למהומות ולהדבקה של אוכלוסיות שלמות בווירוסים (צמרמורת, התקף טירוף). לאחר מכן, מדענים מנצלים את היכולת כדי לפגוע באינדיבידואלים (וידאודרום, הסורקים) ואז מגיעים לתקופה שבה הם פוגעים בעצמם (הזבוב, תאומי המריבה). בסרטיו האחרונים, האדם חווה התעללות פסיכולוגית עצמית (ספיידר, אקזיסטנז). בסרטיו, עבד יחד עם המלחין הווארד שור.
בשנת 2006 זכה בפרס הוקרה בפסטיבל קאן. ואף זכה בעיטור מאת ממשלת קנדה בתחום המדע והאומנות.

קרוננברג והוליווד

קרוננברג ביים שני סרטים בתקציב הוליוודי ענק. הניסיון הראשון היה "החצי האפל" בשנת 1983 והשני - "הזבוב" בשנת 1986. חוץ משני סרטים אלו, את שאר סרטיו הוא עשה במסגרת עצמאית, למרות שהיו פרויקטים רבים שהוא סופח אליהם בהתחלה. הוא היה אחת המועמדים של ג'ורג' לוקאס לביים את הסרט השלישי בטרילוגיית מלחמת הכוכבים, מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי. אך לוקאס בחר לבסוף בריצ'רד מרצ'אנד. קרוננברג אף עבד במשך שנה על "זיכרון גורלי" אך עזב את הסט לאחר חילוקי דעות עם מפיקי הסרט. בתחילת שנות ה-90 היו שמועות בהוליווד שהוא מביים את ההמשך לאינסטינקט בסיסי. סרטיו היסטוריה של אלימות וסימנים של כבוד הם סרטים הוליוודיים בהפקת ענק.
ג'ואן פיטרס

ג'ואן פיטרס (באנגלית: Joan Sydney Peters‏ 29 באפריל 1936 - 5 בינואר 2015) הייתה מפיקת טלוויזיה, פרשנית פוליטית, מרצה ועיתונאית יהודיה-אמריקאית. נודעה בעיקר בזכות ספרה רב המכר, "מאז ומקדם", שזכה גם בפרס הספר היהודי הלאומי האמריקאי.

קורות חיים

ג'ואן סידני לבית פרידמן נולדה בשיקגו ב-1936, צאצאית למהגרים יהודים מהולנד. היה לה אח אחד. נישאה לראשונה לגרי פיטרס ומנישואין אלה נולדה לה בתה לורי. אף שהתגרשה היא שמרה במשך שנים רבות את השם פיטרס. נישאה בשנית לעורך דין סטנלי א. קפלן, ממנו התאלמנה ב-1991. ב-1997 נישאה בשלישית לד"ר ויליאם קארו, מצאצאי רבי יוסף קארו, רופא עור יהודי, שאת שני בניו אימצה. התגוררה כל ימיה בשיקגו.

קריירה

פיטרס החלה את דרכה המקצועית כעיתונאית בשיקגו דיילי ניוז. לאחר מכן הייתה פרשנית פוליטית ברשת הטלוויזיה הציבורית האמריקאית, PBS, ומפיקה ברשת הטלוויזיה האמריקאית CBS. בין השאר יצרה ב-1973 סדרת טלוויזיה דוקומנטרית על הסכסוך הישראלי-ערבי. לדבריה, היא הגיעה אז למזרח התיכון כפעילת זכויות אדם פרו-פלסטינית, ובעת ביקורה זה החלה לשנות את דעותיה בהדרגה. בתקופת נשיאותו של ג'ימי קרטר בארצות הברית (1976–1980) שימשה כמרצה בפני אנשי הממשל בנושאי הסכסוך הישראלי-ערבי וכיועצת מיוחדת לעניינים אלה לבית הלבן.
בשנותיה האחרונות הייתה יועצת וחברת המועצה האקזקוטיבית של "המועצה הלאומית למדיניות חוץ אמריקאית" – NCAFP, מיסודו של הנס מורגנטאו וכיהנה כחברת כבוד במועצת האגודה להיסטוריה יהודית של אינדיאנה.

כתיבתה

כתבה בעיתונים ובמגזינים רבים, בהם קומנטרי, הארפרס, ניו ריפבליק, ניו לידר ועיתונים נוספים.
התפרסמה בעיקר בזכות ספרה "מאז ומקדם", שיצא לאור ב-1984 בהוצאת הארפר ורו, וזכה כעבור שנה בפרס הלאומי לספרים יהודיים (National Jewish Book Award) בארצות הברית. הספר היה רב מכר ועורר מחלוקת, הן בארצות הברית והן בבריטניה. הוא תורגם לעברית על ידי אהרון אמיר ויצא לאור בישראל בשנת 1988 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ובמהדורה מאוחרת יותר בשנת 2008. בפברואר 2017 הושק אתר אינטרנט של הספר.
גדר הארנבים האוסטרלית

גדר הארנבים האוסטרלית היא מחסום נגד מזיקים שנבנה בשנים 1901-1907 במערב אוסטרליה על מנת למנוע מארנבים וממזיקים חקלאיים אחרים ממזרח אוסטרליה, לפלוש למערבה.
זהו אחד המחסומים המלאכותיים נגד מזיקים הארוכים בעולם. בפרויקט נבנו שלוש גדרות: הראשונה חוצה את כל רוחבה של אוסטרליה מצפון לדרום, השנייה, קצרה יותר ונמצאת מערבית לראשונה, והשלישית עוברת ממזרח למערב והיא הקצרה ביותר. אורך כל הגדרות הוא 3,253 קילומטר ועלות בנייתן הייתה 337,841 פאונד בעת בנייתן.

בניית הגדר

עמודי התמך של הגדר היו עשויים עץ, מוצבים במרחק של 3.7 מטרים אחד מהשני וקוטרם הוא 10 סנטימטרים לפחות. בתחילה נמתחו 3 חוטים בגובה 10, 51 ו-91 ס"מ מעל הקרקע, כשמאוחר יותר נוסף תיל דוקרני בגובה 101.6 ס"מ וחוט נוסף בגובה 109.2 ס"מ, כדי לחסום כלבי דינגו ושועלים. נוסף על כך, נוספה רשת חוטים על הגדר שחודרת 15 ס"מ לתוך הקרקע.

תחזוקה

על תחזוקת הגדר היה אחראי צוות פיקוח ממשלתי שהוקם במיוחד לשם כך. לאורך הגדר נסלל שביל סיור ששימש את צוות הפיקוח לרכיבה על אופניים ומאוחר יותר לסיור בעזרת גמלים. ב-1910 עברו הפקחים לרכבי סיור מאחר שהגמלים היו גבוהים מדי להשגחה נוחה על הגדר. משהתברר שגלגלי הרכבים נוטים לקבל תקרים, גיבשו הסיירים את הפתרון האידיאלי בדמות כרכרה פתוחה שנמשכה בעזרת 2 גמלים. הגמלים היו נפוצים אז באוסטרליה כבהמות משא ויעילותם הייתה גבוהה במשימות ההשגחה על הגדר.

צוות הפיקוח היה מורכב ממפקח-על, מ-4 סגני מפקח שתחום האחריות של כל אחד היה באורך 800 ק"מ, ו-25 סיירים שפטרלו בדרך כלל לאורך 160 ק"מ. לאור אלימות מסוימת בצפון המדינה, פטרלו שם הסיירים בזוגות. משימתו של מפקח-העל הראשון הייתה לחסל את הארנבים שהצליחו לחדור לשטח המוגן.

לאחר שהתגלתה מחלת המיקסומטוזיס כדרך נוחה להדברת ארנבים בשנות ה-50, פחתה חשיבותה של הגדר.

הגדר במאה ה-21

קטעים נרחבים מגדר הארנבים ההיסטורית עדיין נמצאים בשימוש עד ימינו, אף שיעודם המקורי שונה. הגדר משמשת היום בעיקר כמחסום לשליטה בנדידת עופות אמו וכן לשליטה בנדידת כלבי בר ועיזי בר. הדרך שלאורך הגדר משמשת כשביל אש ברוחב 20 מטר המפרידה בין שטחים חקלאיים ושטחי בתה.
במסגרת עבודות תחזוקת הגדר, המבוצעות על ידי משרד החקלאות האוסטרלי, מוחלפים עמודי העץ בעמודי מתכת וגדר רשת תעשייתית מותקנת בין העמודים. מדי שנה מוחלף קטע של 30–35 ק"מ מן הגדר, כ-3 אחוז מאורכה הכולל הקיים עדיין.
סדריק וילאני

ביוגרפיה

לאחר שסיים את לימודיו בתיכון לואי הגדול החל ללמוד באקול נורמל סופרייר ואף שימש שם כמתרגל. ב-1998 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת פריז דופין ובשנת 2000 החל ללמד באקול נורמל סופרייר דה ליון. כיום הוא פרופסור באוניברסיטת ליון. החל משנת 2009 עומד בראש מכון אנרי פואנקרה שבפריז.
החל מיוני 2017 הוא חבר באספה הלאומית הצרפתית כנציג מפלגת הרפובליקה בתנועה! (!La République en Marche) של עמנואל מקרון

עבודותיו

וילאני עבד על התאוריה של משוואות דיפרנציאליות חלקיות הקשורות לפיזיקה סטטיסטית ובפרט למשוואת בולצמן. הראה לראשונה מה קצב ההתכנסות כאשר הערכים ההתחלתיים אינם קרובים לשיווי משקל תרמודינמי. כמו כן עבד על דעיכת לנדאו לא ליניארית.
עבד על תורת הטרנספורטציה ויישומיה בגאומטריה דיפרנציאלית.
קיבל את מדליית פילדס על עבודתו על דעיכת לנדאו ועל משוואת בולצמן.
נובורו טראדה

ביוגרפיה

טראדה נולד וגדל באיווטה שבמחוז שיזוקה.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה טראדה במדליית זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 19:13.7 דקות, לפני ג'ק מדיקה מארצות הברית (19:34.0 דקות) ובן ארצושונפיי אוטו (19:34.5 דקות). בעיר הולדתו, חגגו את ניצחונו עד עלות השחר בריקודים, בסירנות בעששיות נייר ובזיקוקים.
טראדה בוגר אוניברסיטת קיו.
וו דזה טיין

תקופת היותה פילגש לקיסר השני של טאנג

ווּ טְייֵן נולדה בשנת 625, שנה בה חל ליקוי חמה מלא. בשנת 638 בהיותה בת 13, נבחרה להיות פילגשו של הקיסר טָאידְזונְג משושלת טאנג וכונתה מאי (היפה). היא לא הפכה להיות פילגש מועדפת והייתה חשוכת ילדים ולכן, לאחר מות הקיסר האהוב (השני) טָאידְזונְג ב-649, הייתה אמורה על פי המסורת לעבור לחיות כנזירה בודהיסטית (Bhikkhuni) באחד המנזרים.
הקיסרית וואנג, אשתו של גָאודזונג, בנו החורג של טָאידְזונְג, רצתה פילגש יפה נוספת שתבדר את הקיסר גָאודְזונְג בנוסף לפילגש שְׂיָאו, ממנה חששה ואיתה היו לה מאבקי שליטה וכוח. לכן הובאה וו טיין חזרה לארמון כפילגש הקיסר. וו הצליחה לזכות בחיבתו של הקיסר.
היסטוריונים סיניים טוענים כי על מנת לבסס את כוחה ולהפליל את הקיסרית וואנג היא הרגה את בתה, הרגה את בנה, לי הונג, במהלך מאבק כוח ומאוחר יותר הדיחה והגלתה את בנה השני, לי סיאן.
שתי יריבותיה על ליבו של הקיסר גָאודְזונְג, הקיסרית וואנג והפילגש שְׂיָאו, מתו בפתאומיות ולכן הפכה וו לקיסרית.

וו כאשת הקיסר

בשנת 655 הפכה וו לקיסרית (הרעיה). כקיסרית ביססה את מעמדה כמקבלת ההחלטות החשובות בקיסרות, ולקראת סוף תקופת שלטון הקיסר גָאודְזונְג היא הפכה לשליטה בפועל של הקיסרות. 
הדחת הקיסר הרביעי של טאנג: עם מות הקיסר גָאודְזונְג בשנת 683, נטל את כתר הקיסרות בנם של וו ושל הקיסר, לי סיאנ שנטל לעצמו את השם המלכותי ג'ונְגדְזונְג. כאשר הוא החל להמרות את פי אימו, וו בסיוע החצר והגנרלים החליפה אותו בפברואר 684 כקיסר בבנה הצעיר, לי דאן, שהומלך בשם רוזונג כקיסר החמישי בשושלת. רוזונג היה תחת בקרת אימו והיה נטול כוחות משלו.

וו כקיסרית סין

באוגוסט 690, היא נטלה את הכתר, הכריזה על עצמה כקיסרית הראשונה של שושלת ג'ואו השנייה.
שם השושלת, ג'ואו השנייה על בסיס המשכיות לשושלת ג'ואו הראשונה ששלטה בסין, אחרי שושלת שאנג.
תקופתה אופיינה בשיגשוג חסר תקדים, סין התפשטה לכל הכיוונים, הסחר עם הודו, פרס, המזרח התיכון, מרכז אסיה, ואירופה הגיעו לשיאים חדשים.
הקיסרית ווּ-זי-טיאן, נטתה לכיוון הבודהיזם.
הקיסרית וו החליפה את המינויים הפוליטיים בקיסרות שלה, במלומדים ומשכילים שעברו בחינות.
אירוני שהשינוי החיובי שהכניסה לקיסרות, הכנסת פקידים מלומדים, והפחתת המינויים הפוליטיים, פעלו כנגדה.
בשנת 705 יועציה אילצו אותה לוותר על כיתרה, והחזירו את שושלת טאנג, והקיסר ג'ונְגדְזונְג לשלטון (לקדנציה שנייה).

הספר "הקיסרית"

על בסיס סיפורה של הקיסרית וו, נכתב הרומן "קיסרית" שנכתב על ידי שאן סה ויצא לאור בעברית בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
מייפל פלאג

מייפל פלאג (MAPLE FLAG; מאנגלית: דגל האדר) הוא תרגיל צבאי בינלאומי בן שישה שבועות לאימון בלוחמה אווירית המתקיים מדי שנה בבסיס כנף 4 של חיל האוויר המלכותי הקנדי בקולד לייק, אלברטה, קנדה.
התרגיל נחלק לשלושה שלבים בני שבועיים כל אחד, והוא מאפשר לצוותי האוויר של קנדה ושל בעלות בריתה אימון מציאותי בלוחמה אווירית, עם דגש על מבצעים רחבי היקף. בתרגיל מתורגלים הכוחות גם בתובלה אווירית, לוחמה אלקטרונית, ותדלוק אווירי.
מייפל פלאג הוא הגרסה הקנדית לתרגיל הרד פלאג האמריקני, וכמוהו הוא נוצר בעקבות ממצאי מחקר שהראה שבמלחמת וייטנאם, טייס אשר השלים 10 משימות קרב הגדיל את סיכויו לשרוד באופן משמעותי. תרגיל המייפל פלאג הראשון נערך בשנת 1978.
בתרגיל מייפל פלאג נעשה שימוש במיטווח הנשק קולד לייק (CLAWR) המכסה שטח של 11,600 קמ"ר. זהו מיטווח ההפצצה היחידי בקנדה. בשטח המיטווח פזורות כ-640 מטרות קרקעיות והוא סגור לתעופה אזרחית. המטרות כוללות טנקים, סוללות טילי קרקע-אוויר, מכ"מים, אתרים תעשייתיים, מרכזי שליטה ובקרה, וסוגים נוספים של כלי רכב וכלי טיס. מתוך 100 האתרים במיטווח קיימים גם שבעה שדות תעופה הכוללים מסלולי המראה ומסלולי הסעה.

מייפל פלאג ה-38

תרגיל מייפל פלאג 38 נערך בין ה-15 במאי ל-24 ביוני 2005. בתרגיל השתתפו יותר מ-5,000 אנשי צבא מ-11 חילות אוויר מרחבי העולם. בתרגיל זה השתתף גם חיל האוויר הישראלי, לראשונה בתולדות התרגיל. מלבד ישראל השתתפו בתרגיל גם חילות האוויר של קנדה, ארצות הברית, בריטניה, גרמניה, צרפת, הולנד, בלגיה, שוודיה, סינגפור, וניו זילנד. בנוסף, צפו בתרגיל משקיפים מחילות האוויר של ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, קטר ואיחוד האמירויות הערביות.
המשלחת של חיל האוויר הישראלי כללה 10 מטוסי F-16C/D ("ברק") מארבע טייסות: טייסת 105 ("טייסת העקרב"), טייסת 109 ("טייסת העמק"), טייסת 110 ("טייסת אבירי הצפון") וטייסת 117 ("טייסת הסילון הראשונה"). בנוסף, התלוו לטייסות ה-F-16 גם מספר מטוסי בואינג 707 ("ראם") מטייסת 120 ("טייסת הבינלאומית") לתדלוק אווירי. כ-400 אנשי צוות-אוויר, צוות-קרקע ואנשי מערך הבקרה והמבצעים נכללו במשלחת הישראלית.

מייפל פלאג ה-39

למעלה מ-5,000 איש השתתפו בתרגיל מייפל פלאג 39 שנערך בין ה-14 במאי ל-23 ביוני 2006.
בתרגיל השתתפו חילות האוויר של קנדה, גרמניה, צרפת, בריטניה, ניו זילנד, סינגפור, שוודיה וארצות הברית. בנוסף, צפו בתרגיל משקיפים מחילות האוויר של ברזיל, פולין, יוון, עומאן, מצרים, סינגפור ודרום אפריקה.