google/wiki40b huggingface dataset:
דמיאן הירסט

ביוגרפיה

דמיאן סטיבן הירסט נולד בבריסטול, אנגליה בשנת 1965 וגדל בעיר לידס שבמערב יורקשייר. בהיותו בן 12 עזב אביו, שהיה מכונאי רכב, את המשפחה. בנעוריו נעצר הירסט פעמיים באשמת גנבה מחנויות. לאחר שהצטיין בלימודי אמנות בבית הספר נרשם לבית הספר לאמנות ועיצוב בעיר לידס, אולם הצליח להתקבל רק בניסיונו השני. גם אל לימודי האמנות בקולג' גולדסמית' (Goldsmiths, University of London), שם למד בין השנים 1986–1989 התקבל בניסיון שני. בגולדסמית' הושפע הירסט מן האמנות המושגית. בייחוד ציין הירסט את השפעתו של האמן מייקל קרייג-מרטין (Michael Craig-Martin) שלימד בבית הספר. בזמן לימודיו עבד הירסט בחדר מתים, עובדה שתהפוך למכריעה בהמשך יצירתו.
בשנת 1988 אירגן הירסט תערוכה בשם "Freeze", בה הציגו סטודנטים מגולדסמית' את עבודותיהם. התערוכה התקיימה בחלל ב"דוקלנדס", השייך לרשות הנמל. הירסט הציג בתערוכה יצירה המורכבת ממצבור של קופסאות קרטון המעוטרות בצבע תעשייתי. בתערוכה פגש הירסט לראשונה את צ'ארלס סאצ'י (Charles Saatchi), מי שיהפוך לפטרון המרכזי של עבודותיו בעתיד.
את עבודתו המשמעותית הראשונה - המייצב "אלף שנים" (A Thousand Years, 1990), הציג הירסט בתערוכה שארגן בבניין מפעל נטוש. העבודה נבנתה ככלוב זכוכית גדול ובו מערכת ביולוגית שלמה בה מתפתחות רימות לזבובים וניזונות מראש פרה כרות. בשנה שלאחר מכן כבר הציג הירסט את תערוכת היחיד הראשונה שלו בחנות לא מאוכלסת ברחוב וודסטוק בלונדון. בתערוכה, שנקראה "בתוך ומחוץ לאהבה" ("In and Out of Love"), הציג הירסט מאות פרפרים טרופיים חיים, שחלקם הוצמדו לבדי ציור. תערוכות נוספות הוצגו במכון לאמנות בת זמננו (Institute of Contemporary Arts) בעיר ובגלריה פריזאית.
את העבודה פורצת הדרך "חוסר היתכנותו הגשמית של המוות במוחו של אדם חי" (1992) יצר הירסט במימונו של סאצ'י. העבודה הכילה אקווריום זכוכית גדול ובו כריש טיגריסי (Tiger shark) המשומר בפורמלין. העבודה הוצגה לראשונה בתערוכה שנקראה "אמנים בריטים צעירים" שאורגנה על ידי סאצ'י. הפער בין האופי המינימליסטי של העבודה לבין הדימוי המטריד של הכריש הפך את העבודה לאחת מיצירות האמנות הידועות של תקופתה. בשנת 2004 נמכרה העבודה לאספן האמנות האמריקאי סטיבן א. כהן (Steven A. Cohen) בסכום של שמונה מיליון דולר, סכום שהיה הסכום השני בגודלו ששולם עד אז ליצירת אמנות של אמן חי. 
פרסומו הגובר של הירסט הפך אותו לאחד מן המועמדים הסופיים לפרס טרנר, אולם חבר השופטים בחר לבסוף בפסל גרביל דייבי (Grenville Davey) כזוכה. בשנת 1995 נבחר בפעם השנייה כמועמד וכזוכה בפרס. 
בשנת 1997 פתח הירסט מסעדה בשם ("בית מרקחת") בשכונת נוטינג היל בלונדון. היא עוצבה כמבנה בית מרקחת ובו ארונות תרופות, שלדים ואסלות בצורת גלולות אספירין. המסעדה פעלה עד שנת 2003 ובשנת 2004 נמכרה תכולתה במכירה פומבית. 
בשנת 2005 בחר מגזין האמנות "ArtReview" בהירסט במקום הראשון מבין 100 האנשים רבי ההשפעה בעולם האמנות.
ב-15-16 בספטמבר 2008 ערך בית המכירות סותבי'ס מכירה פומבית של 223 מעבודותיו של הירסט. בין המוצגים שעוררו עניין רב היה הפסל "עגל הזהב" ("The Golden Calf"), שהורכב מעגל, שעל ראשו כתר זהב, משומר בפורמלין, הנתון בתוך מכל זכוכית המצופה זהב. העבודה נמכרה לבסוף בסכום של 18.6 מיליון דולר. ביום המכירה הראשון נמכרו עבודות בסכום של יותר מ-127 מיליון דולר
בשנת 2012 הציג מוזיאון טייט מודרן בלונדון רטרוספקטיבה של יצירותיו.
מנחת עין שמר

היסטוריה

בשנת 1943 החל הצבא הבריטי בהקמת בסיס אווירי גדול באזור השרון, דרומית לקיבוץ עין שמר. עבודות ההקמה הסתיימו בקיץ 1945, הבסיס כלל מסלול באורך 1,400 מטרים ונקרא בעת פתיחתו RAF Ein Shemer. כיוון שייעודו היה לתפעל מפציצים ארוכי-טווח לפעולות בים האגאי נחתו בו לאחר פתיחתו שתי טייסות של מטוסי ליברייטור (טייסת 178 וטייסת 214). מלחמת העולם השנייה הסתיימה באותם חודשים ולכן הבסיס שינה את ייעודו (ראו בהמשך).
לאחר המלחמה החלה התקופה השלישית של ההעפלה להעלאת פליטי השואה. שלטונות המנדט פעלו למנוע את הגעת ספינות המעפילים לחופי ארץ ישראל. לשם כך הופעלו סיורים אוויריים בעומק הים התיכון ומעל חופי ארץ ישראל. הסיורים האוויריים בוצעו על ידי שתי טייסות מפציצים מדגם לנקסטר שהוצבו בבסיס עין שמר (טייסת 37 וטייסת 38). טייסת 13 של מטוסי מוסקיטו הוצבה בבסיס לצורכי צילום אווירי. החל משנת 1946 נוספה טייסת לנקסטר שלישית וכן טייסת ספיטפייר (טייסת 32). בפברואר 1947 תקפו יהודים את שדה התעופה, אולם לא הצליחו לחדור אליו או לגרום לו נזק.
במרץ 1948 פרסם חיל האוויר הבריטי מכרז למכירת הבסיס והוא נקנה על ידי הסוכנות היהודית. בסוף אפריל 1948 תפס ארגון ההגנה את השדה. כוח של חטיבת אלכסנדרוני השתלט על השדה, והוא הופעל לעיתים כשדה תעופה חלופי, במקרים בהם ישראל העדיפה לחמוק מפיקוח משקיפי האו"ם. אולם בגלל קרבתו לגבול הירדני הוא סבל מהפגזות ולא ניתן היה להשתמש בו לצרכים מבצעיים. בספטמבר - נובמבר 1948 התנהלו בסמוך אליו קרבות עם הצבא העיראקי.
בשנת 1949 הוסב הבסיס למחנה עולים והוא שימש כאחד מארבעת מרכזי הקליטה לעולי תימן שהגיעו לארץ במסגרת מבצע על כנפי נשרים.
מחנה העולים קלט כעשרת אלפים מעולי תימן ביניהם גם נכבדים ורבנים. במקום פעל גם בית דין פנימי של העדה. בנוסף קלט המחנה גם עולים מרומניה. לאחר שרוב יושבי המחנה עברו למגורי קבע שימש חלק ממנו כבית מלאכה לייצור בדונים וצריפונים עבור המעברות השונות שהוקמו בישראל.
האתר שימש עד שנות ה-90 של המאה ה-20 לפעילויות חקלאיות וספורטיביות שונות. החל משנת 2000 תכנן משרד הביטחון להציב במקום סוללת טילי "חץ 2". התושבים ביישובים הסמוכים התנגדו ליוזמה זו ופנו לבג"ץ. בשנת 2002 הסירו התושבים את התגדותם וסוללת הטילים הוצבה באתר.
בשנת 2008 המליצה ועדה ציבורית בראשות הרצל בודינגר להעתיק את שדה התעופה הרצליה לשטח המנחת.
הממשלה קיבלה את המלצות הוועדה וניסתה לקדם את העברת השדה בהכנת תכנון מפורט, אולם ראש המועצה האזורית מנשה, אילן שדה וראשי רשויות סמוכות התנגדו למהלך ופתחו במאבק ציבורי. בעקבות החלטת המועצה הארצית לתכנון ולבנייה באוקטובר 2009, לפיה ימשיך שדה התעופה בהרצליה לפעול חמש שנים נוספות, ירד הנושא מן הפרק. באוקטובר 2012 שוב הוצגה תוכנית לפיתוח שדה תעופה נוסף מלבד המנחת באזור עין שמר לקראת סגירתם המתוכננת של שדה התעופה הרצליה (ב-2016) ושדה דב בתל אביב (עד 2018) וכצפוי שוב עוררה ביקורת. תוכנית חלופית שהוצעה להעתקת חלק מפעילות התעופה לשדה התעופה בחיפה במקום למנחת עין שמר נדחתה אף היא. חלופה נוספת שנבחנת היא העתקת פעילות התעופה למנחת מגידו שישודרג לאחר שהתוכנית לפיתוחו כנמל תעופה בינלאומי נדחתה.
התחלות

היסטוריה

בספר שמואל מסופר אירוע הִתחלותו של דוד המלך בפני אכיש מלך גת:
יא וַיָּקָם דָּוִד, וַיִּבְרַח בַּיּוֹם-הַהוּא מִפְּנֵי שָׁאוּל; וַיָּבֹא, אֶל-אָכִישׁ מֶלֶךְ גַּת. יב וַיֹּאמְרוּ עַבְדֵי אָכִישׁ, אֵלָיו, הֲלוֹא-זֶה דָוִד, מֶלֶךְ הָאָרֶץ; הֲלוֹא לָזֶה, יַעֲנוּ בַמְּחֹלוֹת לֵאמֹר, הִכָּה שָׁאוּל בַּאֲלָפָו, וְדָוִד בְּרִבְבֹתָו. יג וַיָּשֶׂם דָּוִד אֶת-הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה, בִּלְבָבוֹ; וַיִּרָא מְאֹד, מִפְּנֵי אָכִישׁ מֶלֶךְ-גַּת. יד וַיְשַׁנּוֹ אֶת-טַעְמוֹ בְּעֵינֵיהֶם, וַיִּתְהֹלֵל בְּיָדָם; וַיְתָו עַל-דַּלְתוֹת הַשַּׁעַר, וַיּוֹרֶד רִירוֹ אֶל-זְקָנוֹ. {ס}
טו וַיֹּאמֶר אָכִישׁ, אֶל-עֲבָדָיו: הִנֵּה תִרְאוּ אִישׁ מִשְׁתַּגֵּעַ, לָמָּה תָּבִיאוּ אֹתוֹ אֵלָי. טז חֲסַר מְשֻׁגָּעִים, אָנִי, כִּי-הֲבֵאתֶם אֶת-זֶה, לְהִשְׁתַּגֵּעַ עָלָי; הֲזֶה, יָבוֹא אֶל-בֵּיתִי.
— שמואל א', פרק כא, יא-טז
גלנוס הרופא הנודע מן התקופה הרומית תיעד בכתביו שני מקרי הִתחלות. מטופל אחד אשר התחזה כסובל מכאבי בטן כדי לפטור עצמו מהופעה פומבית ואילו השני התחזה כבעל פגיעה בברכו כדי לפטור עצמו ממסע ארוך בחברת אדונו.
בתקופה המודרנית תופעת ההִתחלות הייתה כה נפוצה בברית המועצות עד שהשלטונות הגבילו את סמכותו של הרופא לצוות על ימי מחלה וטיפולים. בעת שמיליוני בני אדם הועסקו בעבודות כפיה בברית המועצות, הרופאים המטפלים התמודדו עם ארבעה סוגים עיקריים של הפונים לעזרה רפואית: 1. אלה אשר נזקקו לעזרה רפואית; 2. אלה אשר חשבו שהם זקוקים לעזרה רפואית (היפוכונדרים); 3. מִתחלים; 4. אלה שפנו מפורשות לרופאים בתחינה לפטור אותם מעבודה. תלות זו אשר פיתחו העובדים בכפייה ברופאים המטפלים שינתה את אופי יחסי מטפל-מטופל לכזה של חוסר אמון ורמיה.

תסמינים

קיימת קשת נרחבת של שיטות להִתחלות. בין מגוון השיטות שדווחו בספרות לצורך הִתחלות פיזית, יש המתמקדות בזיוף ממצאי מכשירי מדידה רפואיים, כגון מדחום, יצירת נפיחות ברקמות, עיכוב החלמת פצעים, מאמץ-יתר, מינון-יתר של תרופות, פגיעה עצמית, או דיווח שקרי על תסמיני מחלה אשר נלמדו בעל פה מתוך ספר רפואה, או מקור מידע רפואי אחר. מִתחלים עשויים לדווח לרופא על עבר רפואי שקרי, כגון תיאור התקפים אפילפטיים או תסמיני התקף לב, לעיתים התיאור מלווה בשימוש בתרופות אשר תופעות הלוואי שלהן מחקות את תסמיני המחלה, כגון נטילת תרופות אנטי-פסיכוטיות הגורמות לרעד שרירי בלתי נשלט. זיהוי מקרי הִתחלות קשה יותר אצל מטופלים הסובלים כבר ממחלה מאובחנת בעברם. במקרים שכאלה ההִתחלות מתוארת לעיתים כ"חפיפה פונקציונלית" (באנגלית: functional overlay) על גבי מחלה קיימת.
קיימות מחלות אשר קל יותר לזייף. לדוגמה, כיוון שחוויית כאב מוכרת לרבים, אלה המבקשים להִתחלות יודעים מהם הביטויים החיצוניים של אדם החווה כאב. לכן, כאב הוא אחד התסמינים המופיעים בשכיחות גבוהה יותר בקרב מִתחלים.

השפעת תופעת ההתחלות על החברה

תופעת ההִתחלות גורמת נזקים לחברה בשלוש דרכים עקריות. ראשית, הִתחלות פוגעת בתפוקה של התעשייה והצבא עקב העדרויות מרובות ממקום העבודה. שנית, הִתחלות פוגעת בקרנות ציבוריות ופרטיות המוקדשות לצורכי ביטחון סוציאלי, נכות, פגיעה בעבודה וביטוחי בריאות. שלישית, הִתחלות פוגעת קשות במשאביה של מערכת הבריאות. משאבים יקרים של כוח אדם, בדיקות, מכשור רפואי, ומיטות אשפוז מוקדשים לאיבחון ולטיפול בבעיותיהם הרפואיות הדמיוניות של מִתחלים וכדי לפסול את האפשרות שהם סובלים מבעיות רפואיות אמיתיות הדורשות טיפול. תופעת ההִתחלות פוגעת ישירות במשאבים שלהם זקוקים חולים אמיתיים.
ארז קמיניץ

ביוגרפיה

ארז קמיניץ נולד בשנת 1970 לאהרון וחוה קמיניץ וגדל בחולון. למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן לתואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית אותו סיים בהצטיינות. לאחר סיום לימודיו עבד שלוש שנים במשרד עורכי דין פרטי. 
בשנת 2001 הצטרף למחלקת ייעוץ וחקיקה (משפט אזרחי) במשרד המשפטים. במשרד המשפטים ריכז את טיפול המחלקה, הן בייעוץ למשרדי הממשלה והן בהליכי חקיקה, במספר נושאים, וביניהם דיני הקניין, דיני ירושה, דיני נאמנות, דיני התיישנות ודיני התכנון והבנייה. בהמשך אף מונה קמיניץ לראש אשכול נדל"ן. במקביל שימש חבר בוועדות הקודיפיקציה של חוק ההתיישנות וחוק הירושה.

פעילות כמשנה ליועמ"ש

באוקטובר 2013 אישרה הממשלה את מינויו של קמיניץ למשנה ליועץ המשפטי לממשלה לעניינים אזרחים זאת לאחר שועדת איתור ממשלתית המליצו פה אחד על מינויו כמשנה ליועץ. ביוני 2014 הוציא קמיניץ הנחיה לפיה לראש רשות מושעה אסור להתערב בשום צורה בניהול הרשות במאי 2015 הורה למזכיר הממשלה אביחי מנדלבליט לצרף לקבינט הדיור את השר להגנת הסביבה. בנובמבר 2015 ביטל את הנחיית המועצה הארצית לתכנון ולבנייה לוועדות המקומיות לחשב זכויות הבנייה בפרויקטי הריסה ובנייה במסגרת תמ"א 38 ע"פ הפרשנות המרחיבה, וקבע כי המצב החוקי הנוכחי מחייב פרשנות מצמצמת.
בשנת 2016 עמד בראשות ועדה לקביעת דרכי התמודדות עם תופעת הבניה הבלתי חוקית. כהמשך לכך, בתחילת שנת 2017 יזם תיקון חקיקה להחמרת הענישה על עבירות תכנון ובניה, שנקרא על שמו "חוק קמיניץ". במהלך שנת 2017 הועברה לקמיניץ האחריות על תחום המקרקעין ביהודה ושומרון, תחום שהיה עד אז באחריות המשנה דינה זילבר.
קמיניץ, צויין ברשימת "100 המשפיעים בישראל" לשנת 2017 של העיתון TheMarker במקום 44.
מרצה בכנס השנתי של לשכת עורכי הדין ומשתתף כמרצה אורח ב"קליניקת ייעוץ וחקיקה" של אוניברסיטת בר-אילן.

משפחה

קמיניץ מתגורר ברעות, נשוי לדלית ואב לשלושה.
סווטש (יצרנית שעונים)

קבוצת סווטש (The Swatch Group Ltd) היא קבוצת חברות שווייצרית לייצור שעונים ומוצרים נלווים. היא מעסיקה כ-23,000 עובדים, והכנסותיה נאמדות בכ-6 מיליארד פרנק שווייצרי לשנה.
החברה נוסדה בשנת 1982 על ידי ניקולס חייק, בשם SMH ‏("Swiss Corporation for Microelectronics and Watchmaking Industries"), ועסקה במיקרואלקטרוניקה וייצור שעוני יד. החברה פיתחה שעון יד דק בשם המותג "סווטש", ובו 51 חלקים בלבד, במקום 91 חלקים ויותר שהיו קיימים עד אז בשעוני יד.
השעון הוצג בציריך ב-1 במרץ 1983. המשמעות המקורית של שם השעון סווטש נבעה מהלחם של המילים באנגלית "Second Watch" ("שעון שני"). זאת משום שבתחילה הוא שווק כשעון חליפי לשעון היוקרתי הקבוע של לקוחותיו, והוצג כרעיון חדש של שעונים יומיומיים פשוטים.
מאז יציאתו לשוק, סדרותיו השונות של המותג משווקות בכל העולם וזוכות להצלחה במכירות. מחירו העממי יחסית לשעון בייצור שווייצרי, תורם לפופולריות שלו.
בתחילת שנות ה-80 רכש חייק בשותפות עם קבוצת משקיעים שווייצריים את רוב המניות בחברה, לאחר תכנון וארגון מחדש של החברות Asuag ו-SSIH, שהובילו לבסוף למיזוגן. ב-1998 שונה שם החברה לשמה הנוכחי, The Swatch Group.
קבוצת סווטש מחזיקה בבעלותה מספר מותגים ידועים של שעוני יוקרה שווייצריים, בהם סווטש, אומגהBreguet, Blancpain, Hatot, Glashütte Original/Union, Jaquet-Droz, Léon Hatot, Longines, Rado, Tissot, Calvin Klein, Certina, Mido, Hamilton, Pierre Balmain, Flik Flak ו-Endura.
ניק חייק ג'וניור, בנו של המייסד, משמש כיום (2018) כמנכ"ל החברה. משרדיה הראשיים של החברה נמצאים בעיר ביל-ביין (Biel-Bienne) בשווייץ.
מקס פיין (מנהיג פועלים)

מקס פיין (באנגלית: Max Pine‏; 1868–1928), מזכיר איחוד האיגודים המקצועיים היהודים בארצות הברית (ה"געווערקשאפטען") בראשית המאה ה-20.

חייו

נולד בשנת 1868  בעיר לובביץ' שברוסיה הצארית, נתייתם בגיל צעיר.
בשנת 1890 היגר לארצות הברית, שם עבד בתחילה כמוביל פחם ולאחר מכן היסב את מקצועו לחייט.
בתקופה זו חלה במקצוע החייטות "אבטלה סמויה", ופיין מצא לעצמו זמן לחשוב על תנאי העבודה של החייטים ותוך זמן קצר נהיה למנהיג אהוד באיגוד החייטים.
ב-1897 החל לעבוד במערכת העיתון היידי פארווערטס, וב-1901 נכנס לעסקי הדפוס. במקביל החל לארגן פגישות פועלים שבהן הוחלט להקים את המפלגה הסוציאליסטית בעיר ניו יורק והיה המועמד הראשון של המפלגה למועצת העיר.
ב-1906 נטש את עסקיו לטובת משרת מזכיר בחברה העברית המאוחדת. התפטר ממשרה זו בסיום שביתת האופים וחזר לעסקי הדפוס יחד עם בנו, ובמקביל עודד פעילות התאגדותית ומעמדית במגזרים השונים. במהרה הפך למנהיג תנועת העבודה היהודית בארצות הברית .
פיין נפטר בשנת 1928. מסע לווייתו יצא ממערכת העיתון פארווערטס, והגיעו אליה עשרות אלפי פועלים. הוא נקבר בבית העלמין היהודי "מאונט כרמל" בקווינס שבניו יורק, סמוך לקברי שלום עליכם, מאייר לונדון ועוד.

מקס פיין והציונות

בראשית דרכו היה פיין מקורב לתנועת הבונד, ששללה את הציונות וראתה בהשתלבות היהודים בארצותיהם את הדרך להמשך חיים יהודיים, בד בבד עם שמירת תרבות היידיש. אולם בשנת 1921, לאחר סדרת פגישות אישיות עם ברל כצנלסון, אשר נועדו לבסס את הקשרים בין פועלי ארץ ישראל לפועלים היהודים בגולה, שינה את דעתו והפך לתומך בציונות ולפעיל בסניף האמריקאי של מפלגת פועלי ציון. בהמשך אף ניהל את מגבית ההסתדרות בארצות הברית אשר גייסה הון שהציל את ההסתדרות מקריסה בשנות העשרים.

הנצחה

לזכרו של פיין הוקמו בנוער העובד חדרי מלאכה להכשרה מקצועית, בהנהגתו של שמואל מסטצ'קין, שנקראו "חדרי המלאכה ע"ש מקס פיין". בעיר תל אביב הפך חדר המלאכה לבית הספר המקצועי הראשון בישראל, בשנת 1929, בסיועו של המהנדס משה פלדשטיין. בית הספר הראשון קרוי היום מכללת מקס פיין. מפעל זה גדל ברבות הימים והיה לרשת בתי הספר המקצועיים "עמל" של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
גשר ריו-אנטיריו

המבנה

אורכו של הגשר מגיע ל-2,252 מטר (ויחד עם גשרי הגישה הוא מגיע ל-2,882 מטר). כיוון שהוא מורכב כולו מ-4 עמודים ו-5 רשתות כבלי מתכת, הוא למעשה המישור התלוי על ידי כבלים הארוך ביותר בעולם. רוחבו 28 מטר, והוא כולל כביש בעל ארבעה נתיבים, שניים לכל כיוון, נתיב חירום נוסף ומדרכה להולכי רגל.
הגשר נקרא באופן רשמי "גשר כארילאוס טריקופיס" על שמו של חרילאוס טריקופיס, מהבולטים בראשי הממשלה של יוון ברבע האחרון של המאה ה-19, שהגה את רעיון בניית הגשר בין ריו ואנטיריו, אולם הטכנולוגיה של אז לא איפשרה זאת. 
הגשר נחשב ליצירת מופת ארכיטקטונית והנדסית עקב ההתגברות המתוחכמת שנעשתה בבניתו על הקשיים הרבים שעמדו בפני מהנדסי הגשר. קשיים אלה כללו מים עמוקים, חומרי בניין לא בטוחים ליסודות, פעילות סייסמית באזור, וסכנת צונמי והתרחבות מפרץ קורינתוס עקב תזוזת לוחות טקטוניים.
תכנון הגשר החל באמצע 1990, הכנת האתר לבנייה החלה ב-1998, ובניית העמודים התומכים בשנת 2000. ב-2003 הסתיימה בניית העמודים והחלה בניית רשתות הכבלים התלויות ונתיבי התחבורה. ב-21 במאי 2004 הסתיימה הבנייה המרכזית והחל הגימור (יצירת מעקים, מדרכות, צביעה וכדומה) והכשרת הגשר לעמידה בפני מים וחלודה. ב-7 באוגוסט 2004 נחנך הגשר, שבוע לפני תחילת אולימפיאדת אתונה (2004), ונושאי הלפיד האולימפי היו הראשונים שעברו עליו רשמית.
העלות הכוללת של הגשר הייתה 630 מיליון אירו, ומומנה בחלקה הגדול על ידי האיחוד האירופי, בנייתו הסתיימה לפני לוח הזמנים, שקבע את סיום הבנייה בין ספטמבר לבין נובמבר 2004. תכנון הגשר, ורוב בנייתו נעשתה על ידי החברה הצרפתית "vinci", שמתפעלת אותו תחת זיכיון דרך חברת הבת שלה "Gefyra" ("גשר" ביוונית). הארכיטקט הראשי של הגשר הוא ברד מיקאליאן.
עקב המאפיינים המסובכים של האזור נדרשו פתרונות הנדסיים מיוחדים. נסיבות אלה כללו עומק מים של 65 מטר, קרקעית המפרץ שלא יכולה לשאת משקל רב וליצור התנגדות מספקת, פעילות סייסמית, התרחבות מפרץ קורינתוס ב-30 מילימטר בשנה, והסכנה של תזוזות טקטוניות. כדי להתמודד עם הקשיים יושמו טכניקות מיוחדות:
הושקעו 200 צינורות באורך 25 מטרים, בצורה אנכית, בשטח המיועד להצבת העמודים. כדי למנוע שקיעת העמודים לקרקע החולית בעת רעידת אדמה. 
העמודים המרכזים של הגשר לא נבנו על אדמת הים, או נקברו בה, אלא הונחו על מצע של חצץ, שפוזר ושוטח לגובה אחיד על קרקעית הים (משימה מסובכת מאוד בעומק 65 מטר). מטרת מבנה זה היא שבמקרה של תזוזה טקטונית יכלו העמודים לנוע, ללא התמוטטות, על קרקעית הים, בעוד מצע החצץ יספוג אליו את האנרגיה של התנועה.
חלקי הגשר מחוברים לעמודים ולכבלים במגבהים ובמרסנים הידראולים, ובכך מאפשרים לגשר לא להיות נוקשה יותר מדי, דבר שיגרום להתמוטטות ברעידת אדמה, ולא מדי גמיש, מה שיגרום נזק לעמודים, ולבסוף להריסתם. הגמישות של הגשר מאפשרת גם להתגבר על ההתרחבות ההדרגתית והטבעית של מפרץ קורינתוס.
המחיר לנסיעה על הגשר למכוניות פרטיות הוא 13.3 אירו, ולאופנוע - 1.9 אירו.
קרחון אליס

היסטוריה ומקור השם

הקרחון התגלה על ידי משלחת נמרוד הבריטית (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1907–1909) בפיקודו של ארנסט שקלטון.
שקלטון קרא לקרחון על שם אליס, אמו של אריק מרשל, חבר במשלחת של שקלטון.
מזרח אפריקה הבריטית

היסטוריה

כבר בשנות ה-40 של המאה ה-19 החלה התיישבות אירופית בשטח שבין מומבסה שעל חוף האוקיינוס ההודי להר קילימנג'רו, בחסות סולטאן זנזיבר. בשנת 1886 עודדה ממשלת בריטניה את איל הספנות הסקוטי ויליאם מקינון, שהיה בעל הסכמי סחר נרחבים עם סולטנות זנזיבר, לבסס תחום השפעה בריטי באזור. זאת במסגרת הסכמי ועידת ברלין ובמטרה להציב טריז בריטי כנגד השפעת האימפריה הגרמנית באפריקה. בשנת 1888 הקים מקינון את חברת מזרח אפריקה הבריטית לצורך ניהול האזור. שטח ההשפעה הבריטי השתרע ברצועת חוף משפך הנהר טנה לגבול מזרח אפריקה הגרמנית מדרום, כאשר בירתו היא העיר מומבסה. שטחי ההשפעה הבריטיים התרחבו לתוך פנים הארץ ועד שנות ה-90 של המאה ה-19 כללו חלק משטחי אוגנדה. שטח הספר הנידח בין קניה לאוגנדה הוצע לתנועה הציונית במסגרת "תוכנית אוגנדה" לצורך התיישבות יהודית.
בשנת 1895 החליף משרד החוץ של האימפריה הבריטית את חברת מזרח אפריקה בניהול ענייני האזור, שהפך רשמית לפרוטקטורט (מדינת חסות). בשנת 1902 עבר ניהול האזור למשרד המושבות, הורחב לכיוון פנים היבשת וכלל שטחים באוגנדה. משרד המושבות עודד התיישבות אירופאים ומהגרים מהודו הבריטית בפנים הארץ והעביר את הבירה ממומבסה לניירובי. 
במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה בין 1914 ל-1916 התחוללה מלחמת גבול בין כוחות בריטים לכוחות גרמניים באגם ויקטוריה ואגם טנגנייקה במסגרת קרב אגם טנגנייקה. לאחר המלחמה זכתה בריטניה במושבה טנגנייקה, במסגרת חלוקת מושבותיה של גרמניה בהסכמי ורסאי.
ב-23 ביולי 1920, הוכרזה מזרח אפריקה הבריטית כמושבת-כתר.

ההשפעה הבריטית באזור

בריטניה ביצעה באזור תהליך מודרניזציה מואץ והעבירה אליו אלפי מתיישבים לבנים והודים שהשתלטו על חלק הארי של אדמותיה הפוריות. המקומיים נדחקו לשטח מצומצם ונחות, שנתחם על פי החלוקה האתנית והחברתית של האוכלוסייה. הדומיננטיות הלבנה עוגנה בחוקי המדינה ובהגנת הכוחות המזוינים. בחיפוש אחר עבודה, עברו רבבות ילידים קנייתים לערים הצפופות ומוכות האבטלה, ובראשן ניירובי. משנת 1945 החלו בני שבט הקיקויו להביע את מורת רוחם מהדיכוי בסדרה של שביתות ומעשי אלימות. שנה לאחר מכן קמה תנועת "האיחוד האפריקני של קניה" (KAU) בראשות ג'ומו קניאטה, שדרשה זכויות אזרחיות וביטול האפליה. ב-1952 פרץ מרד המאו מאו, שכלל פעולות טרור כנגד הלבנים ומשתפי פעולה שחורים. ב-1955 דוכא המרד, לאחר שעשרות אלפי מורדים נאסרו ומעל 13,500 אפריקנים נהרגו. זאת לעומת 32 לבנים בלבד. במקביל לדיכוי המרד, החלה בריטניה לגבש חוקה חדשה שכללה רפורמות כלכליות וחברתיות, תוך ניסיון לאתר מנהיגות מתונה, שתוביל את קניה לאחר מתן העצמאות.
בשנת 1964 קיבלה קניה עצמאות.
פרס תור הזהב

מאפייני הפרס

הפרס נועד לבטא את ההוקרה על פועלם של יוצרים בתחומים: שירה, ספרות, מוזיקה, אמנות פְּלַסטית (ציור, פיסול, צילום, אמנות בינתחומית), אמנות הבמה והמסך, חינוך, וכן על פועלם של חוקרים בתחומים: היסטוריה, מחשבת ישראל, הלכה, מנהג, תרבות, אמנות, לשון, ספרות, חברה, וכמו כן על אקטיביזם ציבורי ומפעל חיים ליחידים בגין הישגים חברתיים או תרבותיים. 
פרס תור הזהב נועד לתרום לקידומה של רב-תרבותיות ישראלית חיונית ומתחדשת הנותנת ביטוי למגוון הקבוצות והקהילות בישראל. הפרס יביא בחשבון את התרבות המיוחדת שהעיר אשדוד טיפחה, ולכל לראש את השילוב בין מזרח למערב, האמנות בכל התחומים והאדריכלות בזיקה ברורה לתולדות קהילות ישראל בתפוצות מאז ועד היום ולתרבותן העניפה, וכן לתרבות הים-תיכונית, המוזיקה האנדלוסית, תוכני פסטיבל מֶדיטֶרָנֶה,  פסטיבל אשדודשירה ופסטיבל תור הזהב. 
פרס תור הזהב יוענק מדי שנה, בחול המועד פסח, לשלושה אזרחי ישראל יחידים, שהצטיינו מאוד וקידמו את התחום באחד המקצועות והתחומים המפורטים לעיל, ושנבחרו על ידי ועדת שיפוט ציבורית.
שני פרסים יינתנו על הישגים מקצועיים ופרס אחד על מפעל חיים – כל אחד בגובה 75,000 ₪. סכום הפרסים הכולל יהיה 225,000 ₪.

ועדת הפרס

ועדת פרס "תור הזהב" היא ועדה מקצועית עצמאית. בין חבריה: פרופ' חביבה פדיה, ד"ר מירב אלוש-לברון, פרופ' אהרון ממן וד"ר אהרון כהן.
הולנד-דוזייר-הולנד

היסטוריה

הצוות נפגש לראשונה בחברת מוטאון. אדי הולנד עבד עם מייסד החברה ברי גורדי עוד בטרם הוקמה החברה. בשנת 1958 הפיק גורדי עבור אדי הולנד, כמבצע, את הסינגל "You" בחברת התקליטים "מרקורי". הייתה זו אחת ההפקות הראשונות של גורדי. מאוחר יותר, אדי הולנד החל לעבוד עבור מוטאון כזמר, ובשנת 1961 הגיע למקום השלושים במצעד הפזמונים בארצות הברית עם הלהיט "ג'יימי".
אדי הביא עמו את אחיו בריאן, שעבד כפזמונאי, ואף הוא זכה להצלחה בשנת 1961 כאשר כתב עבור להקת ה"מרוולטס" את הלהיט "בבקשה אדון דוור" (Please Mr. Postman), שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים בארצות הברית. דוזייר עבד כזמר עבור כמה חברות תקליטים בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60, ובהן חברת "אנה" שהייתה בבעלות אנה, אחותו של גורדי, וחברת הבת של מוטאון מ-לו-די (Mel-o-dy).
השלושה התאחדו באולמי מוטאון בדטרויט על מנת ליצור חומרים עבורם ועבור מבצעים אחרים, אך עד מהרה מצאו כי הם מעדיפים להיות פזמונאים ומפיקים מאשר להופיע בעצמם. בתקופת עבודתם עבור מוטאון כתבו עשרות שירים עבור אמני החברה. במיוחד היה להם חלק בהצלחת ארבע הפסגות והסופרימס, וברצף של חמישה סינגלים רצופים שהגיעו למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי שהחלו עם "לאן הלכה אהבתנו" (Where Did Our Love Go) שביצעו הסופרימס ב-1964.
השלישייה עזבה את מוטאון ב-1967 בשל סכסוך עם ברי גורדי בנוגע לתמלוגים וחלוקת הרווחים. הם ייסדו חברות תקליטים עבור עצמם כ"Invictus Records" או "Hot Wax Records", שזכו להצלחה בינונית. מוטאון תבעה אותם על הפרת החוזה שביניהם, והצוות תבע בתביעה שכנגד. ההתדיינות המשפטית הייתה אחת הארוכות בהיסטוריה של תעשיית המוזיקה בארצות הברית, וכתוצאה מכך נאלצו הולנד-דוזייר-הולנד להעניק קרדיט ללחן בתקליטים שהוציאו חברותיהם לצמד מלחינים בשם ויין ודאנבר. התביעה הסתיימה בפשרה בשנת 1977 בתשלום זניח של כמה אלפי דולרים ששילמו הולנד-דוזייר-הולנד למוטאון.
בתחילת שנות השבעים עזב דוזייר את הצוות על מנת לחדש את הקריירה שלו כזמר. הוא הוחלף בהרולד ביטי. הצוות החדש המשיך לעבוד עבור זמרים שונים, ביניהם אף זמרי מוטאון כמייקל ג'קסון והסופרימס, גם בתקופה בה התנהלה התביעה המשפטית.
לאחר התפרקות הצוות הקים דוזייר חברת הפקה משלו, לצד הופעה כזמר, בעוד שהאחים הולנד ממשיכים להחזיק בחברות שייסדו ביחד עם דוזייר, הפעילות עדיין בתחום ההפקה המוזיקלית.
מייק אולדפילד

ביוגרפיה

אולדפילד נולד ברדינג, אנגליה למורין וריימוד. שני אחיו, טרי אולדפילד, וסאלי אולדפילד, הם מוזיקאים אף הם.

קריירה

אולדפילד החל בקריירה מוזיקלית כבר בילדותו, כשהוא מופיע בצמדים שכללו אותו, את אחיו ואת אחותו. ב-1970 היה שותף בלהקת הליווי של קווין איירס כבסיסט, וב-1971 הוציאה הלהקה את האלבום Shooting at the Moon.
במהלך אותן שנים החלה יצירתו המפורסמת Tubular Bells לקרום עור וגידים. לאחר שהשמיע גירסת הדגמה של היצירה למספר חברות תקליטים ונדחה שוב ושוב, שמע את היצירה ריצ'רד ברנסון, בעל חנות תקליטים שהיה בשלבי הקמתה של חברת התקליטים "ורג'ין רקורדס". ברנסון שם את אמונו באולדפילד, ואלבומו היה האלבום הראשון שהפיקה החברה. לימים הפכה ורג'ין לאימפריה כלכלית בשווי מילארדי דולרים הכוללת בין השאר חברת תעופה, הוצאה לאור, ורשת טלפונים סלולריים.
אלבום הבכורה כלל את היצירה בת 49 הדקות לבדה. לאולדפילד יצא שם של וירטואוז, לאחר שהוקלט באלבום כשהוא מנגן על כמעט 30 כלים מוזיקליים שונים, ביניהם גיטרה אקוסטית, חשמלית ובאס, פסנתר, מנדולינה, כלי הקשה, כינור, וכמובן פעמון צינורי - מעין כלי הקשה הבנוי מצינורות מתכת חלולים, שעל שמו נקראת היצירה. האלבום זכה להצלחה מסחררת, שהה 264 שבועות בפסגת המצעד הבריטי, מכר כ-16 מיליון עותקים והקפיץ את אולדפילד למעמד של כוכב. ביצירה האינסטרומנטלית נעשה שימוש בפסקול של הסרט "מגרש השדים", ואולדפילד קיבל בזכותה את פרס הגראמי.
לאחר ההצלחה של אלבומו הקודם, פרסם ב-1974 אלבום נוסף בשם " Hergest Ridge". ב 1975 יצא אלבומו Ommadawn שבו מוטיבים של מוזיקת עולם, ובשנת 1978 האלבום Incantations.
ב-1983 החל אולדפילד לעבוד עם הזמרת הסקוטית מגי ריילי, ויחד הוציאו את הלהיט "Moonlight Shadow", שהגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי והציג את אולדפילד לקהל צעיר וחדש. שנה אחר-כך הוציא סינגל נוסף עם ריילי, "To France”, שזכה גם הוא להשמעות רבות. לאחר שאירח את בוני טיילר ב-Islands ב-1987, החל לכתוב מוזיקת פופ סטנדרטית יותר, ונראה כי איבד את קסמו. המבקרים הכריזו שהמוזיקה שלו אנכרוניסטית.
ב-2007 פרסם אולדפילד אוטוביוגראפיה בשם "Changeling".
ב-2008 יצא אלבומו "מוזיקת הסְפֵרוֹת" (Music of the Spheres), שהיא יצירתו הקלאסית הראשונה, בה משתתף בין השאר הפסנתרן לאנג לאנג.

חיים אישיים

בסוף שנות ה-70 נישא לדיאנה ד'אוביניי, נישואים שהחזיקו מעמד שבועות מספר בלבד. בתחילת שנות ה-80 נישא לסאלי, ולזוג שלושה ילדים. לאחר מכן נישא לאניטה הגרלנד, זמרת נורווגית, ולשניים שני ילדים. לאחר מכן נישא לפאני, ולזוג שני בנים. השניים נפרדו ב-2013.
אולדפילד הוא חובב מושבע של אופנועים ומחזיק בחמישה.