הרבנים הצבאיים בצבא הבריטי

הרבנים הצבאיים בצבא הבריטי (במלחמת העולם השנייה) (Jewish Chaplain) היו חלק מהיחידה של "מחלקת קציני הדת המלכותית" (Royal Army Chaplains' Department ) בצבא הבריטי. "מחלקת קציני הדת המלכותית" הוקמה בצו מלכותי ב-23 בספטמבר 1796 כיחידה תומכת לחימה של הצבא הבריטי. בתחילה כללה היחידה רק כמרים אנגליקנים, אך במהלך השנים הצטרפו כמרים מזרמים שונים בנצרות וב-1892 הצטרפו לשירות גם רבנים. הרבנים הצבאיים פעלו בתיאום עם הרב הראשי של בריטניה ובין השאר הוציאו לאור סידורים מקוצרים לחיילים, הן במלחמת העולם הראשונה (אז היה הרב מייקל אדלר הרב הצבאי הבכיר) והן במלחמת העולם השנייה. כיום (2007) מכהן רב רק בצבא הטריטוריאלי (כוחות המילואים של הצבא הבריטי).

לרבנים הצבאיים היה תפקיד מיוחד בקרב המתנדבים היהודים מארץ ישראל שהתגייסו לשירות הצבא הבריטי. תפקידם כלל מה שמוגדר היום בצבא הגנה לישראל כתפקידי דת, סעד ותרבות. הם סיפקו לכל החיילים לא רק שירותים דתיים, אלה גם שירותים תרבותיים, לאומיים וסוציאליים. עם זאת, עיקר טיפולם היה בחיילים ובחיילות שומרי המסורת, אשר פנו לסיוע לרבנים. שירותם היה על פני שטחים גאוגרפיים גדולים, בהתאם לפריסתו של הצבא הבריטי בזמן המלחמה. בין השאר הם שירתו את החיילים באזורים הבאים: ארץ ישראל, שאר ארצות המזרח התיכון, צפון אפריקה והמזרח הרחוק - בארצות כמו הודו ובורמה, ובאירופה. בצבא הבריטי ידוע על 21 רבנים ששירתו בקרב המתנדבים היהודים מארץ ישראל. מחצית הרבנים היו מארץ ישראל, ביניהם הרב הראשי של הבריגדה היהודית: יעקב גיל (ליפשיץ) - לימים חבר הכנסת ואפרים אלימלך אורבך - לימים חתן פרס ישראל, הרב יעקב גולדמן, מזכירו האישי של הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג ולימים רב בתי הסוהר בתקופת המחתרות, ומי ששהה בשעות האחרונות עם הרוגי המלכות, מאיר פיינשטיין ומשה ברזני. מחצית מן הרבנים הצבאיים מחבר העמים הבריטי, ביניהם הרב ישראל ברודי - לימים הרב הראשי של יהדות בריטניה. 
 
הרב ד"ר משה אברהם (מוריס) יפה -שנודע בכנוי "המייג'ור" עבר מהצבא השמיני מבורמה/ הודו בתחילת 1945 ומונה כרב הצבאי של הבריגדה היהודית. מייד לאחר המלחמה עוד בהיותו במדים סייע לרב הרצוג למציאת ילדים יהודים שהושארו אצל משפחות נוצריות או במנזרים. כמו כן השיא חיילים ארץ ישראלים מהבריגדה לניצולות שואה על מנת לאפשר להם לעלות ארצה. 
הצבא הבריטי כיבד את אנשי הדת, כולל הרבנים הצבאיים, והעניק להם דרגות צבאיות בכירות, ובדרך כלל השתדל להיענות לבקשותיהם, הן עבור היחידות שהיו תחת חסותם והן עבור החיילים הבודדים שפנו אליהם לשם פתרון בעיות אישיות. הרבנים הצבאיים נדרשו להיות בעלי נתינות בריטית, ארצישראלית או של בעלות הברית, אישיות רצויה כקצין וידיעת השפה האנגלית. כן התבקש אישור הרבנות הראשית על היותם שומרי מצוות ובעלי אחריות מוסרית ודתית, ומהרבנות גם הובאו המלצות אישיות מאת הרבנים הראשיים.
לפַחוֹת הערכה הם זכו מהממסד היהודי בארץ ישראל ומקבוצות מיוחדות של מתנדבים, בעלי תודעה ציונית-חילונית, אשר לא ראו בעין יפה פעילות של רבנים בכלל ורבנים צבאיים בפרט. תרמה לכך גם העובדה שמחצית הרבנים היו רבנים מקהילות בגולה ולא הכירו את ההווי של "ארץ ישראל העובדת". על רקע זה היו חיכוכים, למשל בנושא הטקסים בחגים הלאומיים: הטקסים במתכונת התנועה הקיבוצית בארץ ישראל, שהונהגו ביחידות העבריות ואחר כך גם בריכוזים היהודיים בגולה, לא התקבלו על ידי הממסד הרבני.
בתום מלחמת העולם השנייה פעלו הרבנים הצבאיים בארגון הקשרים עם היהודים הפליטים והגישו עזרה לקהילות המשתקמות ולריכוזי הפליטים בסיפוק מוצרי מזון כשרים ואביזרים דתיים. בסופו של דבר, הם גם סייעו להם בעלייה לארץ ישראל, ובין השאר, גם במסגרת מבצע מאורגן של עריכת נישואין בין חיילים יהודים לבין נערות ניצולות שואה.

תפקידי הרבנים

בנוסף למתנדבים מארץ ישראל, היו בצבא הבריטי גם חיילים יהודים מארצות הדומיניונים הבריטיים שהיו פזורים ברחבי החזיתות שבהן לחם הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. הרבנים ניסו להגיע לכל יהודי ויהודי, אפילו שירת במקום נידח. הרבנים סיפקו צורכי דת, אך גם סיוע רוחני ומורלי. במקרים אחדים היה על הרב הצבאי לנסוע ברכב ימים ולילות על מנת להגיע לעמדות צבאיות במקומות רחוקים. כאשר הגיעו למקומות כאלה הם זכו להערכה רבה, והחיילים היהודים התמלאו גאווה. תפקידי הרבנים ביחידות הצבאיות, בייחוד הארצישראליות, היו כדלקמן:

תפקידם עם שארית הפליטה

לרבנים הצבאיים היו גם תפקידים לאומיים. אלה התבטאו בעיקר בתום המלחמה במגעים עם הפליטים היהודים. אלו הצליחו לקשור קשרים טובים עם הרבנים, שמחציתם באו מקהילות בתפוצות, והבינו את מהות חייהם של יהודי הגולה. הרבנים הצבאיים סייעו להם בשיקום חייהם היהודים ובתכנון המשך חייהם בגולה על ידי עלייה לארץ ישראל או בשיקומם בגולה וזאת על ידי עידוד פעולותיהם הדתיות, החברתיות והלאומיות.
בשנת 1943 שוחררה לוב מהכיבוש האיטלקי-גרמני. לקהילה היו בעיות קיום, היה מחסור במזון, ביגוד ותרופות. כמו כן, סבלו מהיחס העוין של הסביבה שכלל פגיעות פיזיות ביהודים. בו בזמן, המוסדות הקהילתיים והציבוריים טרם הופעלו מחדש. הרב אפרים אלימלך אורבך מספר כי בביקורו בלוב הקדיש זמן רב לטיפול בשיקום הקהילה. הוא הצליח לארגן מפגשים בין ועד הקהילה לבין הממשל הבריטי. הוקמו מחדש מחלקות הקהילה לעזרה סוציאלית, לעזרה רפואית וענייני עבודה. וכך, אפילו חלק מהיהודים זכו לתעסוקה במחנות הצבא שבמקום. כמובן אורגנה גם עזרה מארץ ישראל וכך הגיעו אליהם 10 טון מזון, בגדים ותרופות. בהמשך אפילו הגיעו מהארץ מורים למוסדות החינוך שנפתחו מחדש. לפעילות זו היה גם הבט חגיגי. הימים היו ימי הפורים וכך נאספו החיילים בבית הכנסת של הקהילה וקראו את המגילה. לאחר מכן בבית מכבי המקומי התקיים נשף פורים ליהודי המקום ולחיילים.
הרב יעקב גולדמן מספר, שבתקופת הכיבוש הנאצי נמלטו יהודים רבים מלוב לצ'אד הסמוכה הגובלת ללוב מדרומה. הם חיו שם בחוסר כל ונזקקו לסיוע דחוף במזון ובתרופות חיוניות. הרב גולדמן ששירת במחנה מואסכר שליד איסמעיליה נחלץ לעזרתם, כשהזמין ממגן דוד אדום את הציוד הדחוף שנשלח למחנה מואסכר ודאג שהמשלוח יישלח באמצעות הצבא לפליטי לוב השוהים בצ'אד. 
הרב משה קספר על מה שהוא מכנה "גולת הכותרת" בפעילותו, שהייתה משותפת עם "ועד הבריגדה", בין שארית הפליטה בגולת אירופה. הוא השיג את הסכמת המפקדים הבריטים לשחרור חיילי הבריגדה היהודית שיפעלו בנקודות ההכשרה לעליה ארצה בלסוו (lesves) ובבית הנוער במארקין (Marquain) - שניהם בבלגיה. מאות חניכים ביקרו במקומות אלה והגיעו לאחר מכן לארץ ישראל. חיילים אחרים ביקרו במקומות אלה באופן שוטף והצליחו להטמיע בנוער את האווירה הארץ ישראלית. פעולה נוספת של הרב הייתה לסייע באיתור קרובים בארצות אירופה. לדבריו, הוא זכה לסיוע רב ממפקדת בעלות הברית למשימה זו. חיילי הבריגדה, שנבחרו למשימה זו, הכירו שפות אירופאיות ונהנו מתנועה חופשית ברחבי אירופה הכבושה והיו זכאיים לקבל סיוע משלטונות הכיבוש בכל מקום, לפי הוראה בכתב שהייתה ברשותם.
פעולות דומות נערכו בריכוזים של שארית הפליטה באירופה: באיטליה, בגרמניה ובצרפת.

ההשוואה עם הרבנות הצבאית בצה"ל

פעולתם הרבגונית של הרבנים הצבאיים בצבא הבריטי לא זכתה להערכה מלאה מצד ציבור החיילים. אמנם, הצבא הבריטי כיבד - בדרגות ובתנאי שירות - את כוהני הדת ובתוכם את הרבנים הצבאיים אך לא הובנה מהות ההלכה היהודית. לעומת זאת בצה"ל הכירו את ציווי ההלכה היהודית ואף ניסו להתחשב בה, במידת האפשר. פקודות המטכ"ל מחייבות מנוחה בשבת ובמועדי ישראל, לנהל את המטבחים לפי נוהלי הכשרות וכן הכירו בזכותו של החייל לשמור על הדינים המסורים להחלטתו האישית כמו תפילה יומית, איסור גילוח ואפילו זכותו להציג ציצית מחוץ למדים.