google/wiki40b huggingface dataset:
קרל-היינץ שנלינגר

פ.צ. קלן

שנלינגר החל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים והנוער בעירו דירן, ובשנת 1958 חתם בפ.צ. קלן, כאשר היה בן 19. בעונת 1962 סייע שנלינגר לפ.צ. קלן לזכות באליפות גרמניה, ונבחר ככדורגלן השנה בגרמניה. בשנת 1963 עזב את פ.צ. קלן לאחר שכבש שמונה שערים ב-84 הופעות בליגה, ועבר לשחק בסרייה א'.

מנטובה ורומא

בשנת 1963 החל שנלינגר לשחק במנטובה מהליגה האיטלקית, שם שיחק עונה אחת וכבש שני שערים ב-33 הופעות, ובמשחק הבכורה השיג עם קבוצתו ניצחון מפתיע בתוצאה 4-1 על מילאן. בתום עונה זו עבר לרומא, גם שם שיחק עונה אחת, אותה סיים עם זכייה בגביע האיטלקי, וכבש שער אחד ב-29 הופעות.

מילאן

בשנת 1965 חתם שנלינגר במילאן, במדיה שיחק תשע עונות, זכה בתארים רבים, והפך לאחד הכדורגלנים הגרמניים המצליחים ביותר מחוץ לגרמניה באותה תקופה. בזירה המקומית זכה שנלינגר עם מילאן באליפות אחת, שלושה גביעים מקומיים. בזירה הבינלאומית זכה שנלינגר עם מילאן בגביע אירופה לאלופות בעונת 1969, לאחר ניצחון 4-1 על אייאקס אמסטרדם במשחק הגמר, בו פתח. באותה עונה זכה שנלינגר גם בטורניר הגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון במפגש כפול על אסטודיאנטס לה פלאטה מארגנטינה. בנוסף, זכה שנלינגר פעמיים עם מילאן בגביע אירופה למחזיקות גביע. הפעם הראשונה בשנת 1968, לאחר ניצחון 2-0 במשחק הגמר מול המבורג, והפעם השנייה בשנת 1973, לאחר ניצחון 1-0 במשחק הגמר מול לידס יונייטד. סך הכל צבר שנלינגר 222 הופעות בליגה במדי מילאן, ועזב את המועדון בשנת 1974.

טניס בורוסיה ברלין

בעונת 1974/75 חזר שנלינגר לגרמניה, וחתם בטניס בורוסיה ברלין, שם שיחק עונה אחת, ופרש ממשחק פעיל לאחר 19 הופעות במועדון.

קריירה בינלאומית

שנלינגר הוא מהשחקנים הבודדים בהיסטוריה של הכדורגל הגרמני ששיחקו בארבעה מונדיאלים. המונדיאל הראשון בו השתתף עם נבחרת גרמניה המערבית היה מונדיאל 1958, בו היה בן 19 ושיחק בעיקר כמחליף. למונדיאל 1962 הגיע שנלינגר כשחקן מוכח לאחר זכייה באליפות עם פ.צ. קלן, אך נבחרתו הודחה ברבע הגמר. שנלינגר שיחק גם במונדיאל 1966, בו הפסידה נבחרתו 4-2 במשחק הגמר לנבחרת אנגליה. הטורניר הגדול האחרון בו השתתף היה מונדיאל 1970, בו כבש את שערו היחיד במדי הנבחרת בתוספת הזמן בחצי הגמר מול נבחרת איטליה, שהשווה את התוצאה ל-1-1, במשחק שכונה בדיעבד משחק המאה, לאחר שאיטליה ניצחה 4-3 בהארכה והעפילה למשחק הגמר. בשנת 1971 ערך שנלינגר את הופעתו האחרונה בנבחרת, וסיים קריירה של 13 שנים בנבחרת עם 47 הופעות.
יקב מורד

יקב מורד הוא יקב בוטיק ביקנעם עילית המייצר שיכר (יין שלא תסס מענבים) ממגוון רחב של פירות, ירקות וצמחי תבלין (רימונים ,פסיפלורה, קינמון, מרווה נענע, ועוד רבים אחרים).
היקב נוסד בשנת 1999 על ידי יעקב מורד, אשר שימש גם כיינן הראשי שלו, ואשתו אתי, לאחר כ-30 שנים בהם הכינו יינות כתחביב במרתף ביתם, בצנצנות של 5 ליטרים. בשנת 2017 פרשו יעקב ואתי לגמלאות.
היקב זכה לביקורים של ידוענים כגון השף חיים כהן, גיל חובב, אבי קושניר, אודטה דנין ואחרים. ביקב הקטן תססו יינות השיכר במכלי זכוכית שדרכם ראו המבקרים את התסיסה.
Stars Dance Tour

רקע

ב-15 באפריל 2013, גומז הודיעה על סיבוב ההופעות שיתקיים בצפון אמריקה, ובאירופה, בין החודשים אוגוסט לנובמבר עקב יציאת אלבומה Stars Dance.
כשגומז נשאלה על סיבוב ההופעות, היא ענתה שהולכות להיות הופעות גדולות יותר מהופעות קודמות. בנוסף - אמרה "אני רוקדת הרבה ואני רוצה לבדר אנשים".

ביטול הופעות

בספטמבר 2013 בוטלו כחמש הופעות בבלארוס, באוקראינה וברוסיה מפני שבקשת אַשְׁרַת הכנִיסה של גומז למדינות אלו נדחו, ככל הנראה עקב תמיכתה בזכויות להט"ב, שאינה מקובלת בשלטוני המדינות האלו.
במהלך סיבוב ההופעות הודיעה גומז על הוספת הופעות חדשות באסיה ואוסטרליה, אך בדצמבר 2013 הודיעה על ביטול ההופעות הנוספות בעקבות סיבות אישיות. לאחר כשנתיים חשפה כי היא ביטלה את ההופעות מפני שהיא אובחנה כחולת זאבת ונאצלה לעבור טיפולים כימותרפיים.
המשטרה הלאומית של מזרח טימור

המשטרה הלאומית של מזרח טימור (בטטום: Polísia Nasionál Timór Lorosa'e, בפורטוגזית: Policia Nacional de Timor-Leste ובקיצור PNTL) הוא הכוח המשטרתי הארצי של מזרח טימור.

היסטוריה

המשטרה הוקמה במאי 2002 על ידי האו"ם, לפני שמזרח טימור קיבלה ריבונות. מטרת הכוח לספק ביטחון ומשפט, לשמור על החוק והסדר ברחבי הארץ וגם כדי לאפשר פיתוח מהיר של שיטור אמין, מקצועי ונטול משוא פנים.
כונני הגיוס נערכו בתחילת שנת 2000, והטירונות הראשונה החלה ב-27 במרץ 2000, בחסות מנהל האו"ם במזרח טימור (UNTAET). ב-10 באוגוסט 2001, המשטרה הלאומית של מזרח טימור הוקמה באופן רשמי, שהייתה אמורה לעבוד לצד מנהל האו"ם.
בתחילה שם הארגון היה (East Timor Police Service (ETPS, מאוחר יותר שונה השם של המשטרה ל-(Timor-Leste Police Service (TLPS, ולבסוף נקבע השם Policia Nacional de Timor-Leste (בתרגום חופשי: המשטרה הלאומית של מזרח טימור) שנשאר עד היום.
המשטרה קיבלה אחראיות בלעדית על כל נושאי השיטור במזרח טימור ב-10 בדצמבר 2003.
יש לפחות שלוש יחידות מיוחדות ב-PNTL: יחידת המילואים של המשטרה (לשעבר יחידת שירות לפריסה מהירה), יחידת משמר הגבול ויחידת ההתערבות המהירה (UIR).
כסלון

היסטוריה

הכפר הערבי כסלא, ששכן כחצי קילומטר מצפון ליישוב הנוכחי, ננטש ביולי 1948.
המושב הוקם בתקופת מבצע על כנפי נשרים (1949–1950), כמעברה לעולים מתימן. בשנת 1952 הפכה המעברה למושב בה יושבו עולי תימן שעזבו את עגור. לאחר זמן עברו עולי תימן למושב נחלה ולמושב הגיעו 37 משפחות של עולים מרומניה. 
בסוף מרץ 1954 נרצח שומר המושב, משה ליאון, בהתקלות עם מסתננים שגנבו בעלי חיים. הרצח הוזכר כאחת הסיבות לפעולת תגמול שבוצע ב-28 במרץ 1954 על ידי כוח חטיבת הצנחנים בנחאלין. 
לאחר זמן קצר נטשו תושבי המקום את היישוב והוא אוכלס מחדש בשנת 1955 על ידי עולים מתוניסיה ומרוקו. בדצמבר 1956 נחנך בית הכנסת במושב. בשנת 1960 נקנסה האגודה השיתופית על שלא קיימה באופן סדיר אסיפות שנתיות.
בעשור הראשון לקיומו חובר המושב לכביש 395 בדרך עפר באורך של כ-2.5 קילומטר באיכות ירודה כך שבחלק מהזמן לא נכנסו אוטובוסים למושב. 
נכון ל-2017 מתגוררות במושב כ-70 משפחות.

פרנסה

מפאת הסביבה ההררית, היו יחידות המשק במקום קטנות ביחס של 4 דונם בלבד ונטען שלא הספיקו כדי לאפשר פרנסה בכבוד. עיקר פרנסת התושבים הייתה על ענף הלול, ולמושב ניתנו מכסות גדולות כדי לאפשר פרנסה לתושבים. ועדה של משרד החקלאות קבעה בתחילת 1961 כי אין כל טעם בהמשך קיומו של המושב כמושב חקלאי. בשנת 1961 הוכנס ליישוב ענף פיטום אווזים. במקביל נדונה האפשרות של הפיכת היישוב לכפר עבודה תוך צמצום מספר היחידות המשקיות במקום.

שם

שמו של המושב הוא כשם "כסלון" המקראית, הנזכרת בספר יהושע בתיאור נחלת שבט יהודה: "וְנָסַב הַגְּבוּל מִבַּעֲלָה יָמָּה אֶל-הַר שֵׂעִיר וְעָבַר אֶל-כֶּתֶף הַר-יְעָרִים מִצָּפוֹנָה הִיא כְסָלוֹן וְיָרַד בֵּית-שֶׁמֶשׁ וְעָבַר תִּמְנָה". אוסביוס באונומסטיקון הזכיר כי גם בתקופתו (תחילת המאה ה-4 לספירה) היה היישוב קיים. שם היישוב הקדום השתמר בשם הכפר הערבי "כסלא", שתושביו נמלטו ממנו בזמן מלחמת העצמאות, ולא הורשו לחזור אליו לאחריה. בתחילה, ביקשה ועדת השמות הממשלתית להעניק את השם "כסלון" לרמת רזיאל, אולם לאחר סירוב תושביו לוותר על הנצחתו של דוד רזיאל, הועבר השם למושב כסלון, שנקרא קודם "שופה" או "חורבת שופה".
סוליימאן דמירל

ראשית חייו

דמירל נולד והתחנך באספרטה והשלים את לימודיו האקדמאים בהנדסה אזרחית באיסטנבול ב-1949. הוא המשיך את לימודיו בארצות הברית בתחומי ההשקיה, הטכנולוגיה החשמלית ותכנון סכרים. ב-1954 מונה כראש מחלקת הסכרים בטורקיה (Barajlar Dairesi) ושנה לאחר מכן היה לראש ה"מנהלה הממלכתית לעבודות הידראוליות" (Devlet Su İşleri Genel Müdürlüğü, DSİ) שהוקמה ב-1953. הוא שימש כמרצה בתחום התמחותו בטכניון באנקרה ובין 1962 ל-1964 עבד כיועץ פרטי.

קריירה פוליטית

ב-1962 הצטרף דמירל למפלגת הצדק שנוסדה שנה קודם לכן. שנתיים לאחר מכן, בנובמבר 1964 היה ליושב ראש המפלגה ובמהלך 1965 שימש כמשנה לראש הממשלה וחבר מפלגתו, סואט האירי אירגיפלי (Suat Hayri Ürgüplü). בבחירות שנערכו ב-10 באוקטובר 1965, הצעיד דמירל את המפלגה לניצחון סוחף והיה לראש ממשלת טורקיה בגיל 41 בלבד. הוא הקים ממשלת רוב שכיהנה משך 4 שנים ושתי ממשלות רוב נוספות לאחר הבחירות שנערכו ב-10 באוקטובר 1969.
עם זאת, לאחר בחירות אלה הלך וגבר חוסר השקט במדינה בעיקר בקרב חוגי השמאל ומהומות רחוב התחוללו ברחביה. בשל כך ובשל חששו של ראש המטות המשולבים של טורקיה כי גורמים שמאלניים קיצוניים, גם בקרב הצבא עצמו, מתכננים לתפוס את השלטון, הוא הודיע במזכר לנשיא ג'וודט סונאי, ב-12 במרץ 1971, כי אם דמירל לא יפזר את ממשלתו ותוקם ממשלה יציבה, יתפוס הצבא את השלטון במדינה. דמירל הגיב בהתפטרות בו ביום וההפיכה זכתה בשל כך לכינוי "הפיכת המזכר".
החל ב-1977 הצליח דמירל לבסס שלוש ממשלות נוספות. שתיים מממשלות אלה היו ממשלות קואליציה ובאחרונה אף הצליח דמירל להקים ממשלת רוב שכיהנה 10 חודשים, אך השלטון נע בתקופה של שלוש שנים כמטוטלת בין מפלגתו למפלגת העם הרפובליקאית בראשות בולנט אג'וויט; ולבסוף, ב-1980, תפס הצבא את השלטון במדינה בהפיכה הצבאית השלישית. לאחר הפיכה זו פוזרו כל המפלגות הפוליטיות ועל דמירל עצמו נאסרה פעילות פוליטית משך 10 שנים.
למרות זאת, ב-1983 היה דמירל ממקימיה של מפלגת הדרך הנכונה, ממשיכת דרכה של מפלגת הצדק. בעקבות משאל עם שיזם דמירל בעניין ביטול האיסור שחל עליו בוטל זה ב-6 בספטמבר 1987, ו-18 יום לאחר מכן הוא נבחר ליושב ראש של מפלגת הדרך הנכונה באופן רשמי. ב-20 באוקטובר 1991 ניצחה מפלגתו בבחירות ודמירל היה לראש ממשלת טורקיה בפעם השביעית. עם מותו הפתאומי של נשיא טורקיה, טורגוט אזאל, היה דמירל לנשיאה התשיעי ב-16 במאי 1993. הוא סיים את כהונתו בת 7 השנים בשנת 2000.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי

תעודה על מכירות

ה-RIAA מפעיל מערכת של הענקת פרסים לאלבומים שמכרו מספר רב של עותקים. המערכת החלה ב-1958, כאשר סינגלים ואלבומים שנמכרו בסכום של 1,000,000 דולר קיבלו "פרס זהב". שיטת הכתרת האלבומים שונתה ב-1975 להכתרת אלבומים על פי מספר האלבומים שנמכרו, כשפרס זהב ניתן לאלבום שמכר כ-500,000 עותקים. ב-1976 נוסף פרס פלטינה עבור מכירת מיליון עותקים. ב-1989 גם שיטת הכתרת הסינגלים שונתה, כאשר "פרס זהב" ניתן לסינגלים שהגיעו ל-500,000 במכירות, ו"פרס פלטינה" לסינגלים שהגיעו ל-1,000,000 במכירות; וב-1999 פרס יהלום למכירות של 10 מיליון עותקים. הפרסים מוצעים לחברי RIAA וגם לאלו שאינם חברים באיגוד.
משנת 2000 מפעיל ה-RIAA מערכת דומה עבור מכירות של מוזיקה בשפה הספרדית, הנקרא Los Premios de Oro y De Platino. פרס זהב (בספרדית: Disco De Oro) מוענק עבור 50,000 יחידות ופרס פלטינה (בספרדית: Disco De Platino) עבור 100,000 יחידות, כאשר אלבום מולטי פלטינה מוענק עבור 200,000. כדי להיות זכאי לפרס זה, השיר המוקלט חייב להכיל יותר מ-50% תוכן בספרדית.
ז'ק פרסקו

חייו

פרסקו נולד וגדל למשפחה יהודית בברוקלין, ניו יורק. הוא עבר להתגורר בוונוס, פלורידה.
בנערותו היה חלק מליגת הקומוניסטים הצעירים, ונזרק ממנה לאחר שהביע מחאה על כך שקרל מארקס טעה.
פרסקו עבד בתור מעצב וממציא בטווח רחב של תחומים, מהמצאות בתחום הביוכימיה ] ועד פיתוח רעיונות על מערכות חברתיות מאוחדות וייחודיות. פרסקו הושפע מתקופת השפל הגדול של 1929, והחל לעסוק בתכנונים שונים. ב-1975 התחיל את "פרויקט ונוס", וייסד את הארגון ללא מטרות רווח "Future by Design" ביחד עם רוקסן מאדוס.
פרסקו כתב והרצה על תחומים מגוונים, כגון תכנון הוליסטי של ערים בנות-קיימא, יעילות באנרגיה, ניהול משאבים טבעיים ומיכון מתקדם תוך בדיקת התועלת שהם יביאו לחברה.
פרסקו הוגדר כאוטודידקט ולא החזיק בתואר אקדמי ממוסד כלשהו. על אף שפורסם בעבר בעיתונות כי פרסקו מחזיק בתואר אקדמי מטעם אוניברסיטת סיירה שבקליפורניה, נכונותו של ממצא זה לא אומת עד היום.
פרסקו הופיע בסרט ההמשך של "צייטגייסט", "צייטגייסט: תוספת", העוסק בפרויקט ונוס.
ב-18 במאי 2017 נפטר פרסקו בסברינג, פלורידה בגיל 101.
אנטרנה

היסטוריה

האזור היה מאוכלס בעבר על ידי רומאים. באמצע המאה ה-8, אלפונסו הראשון ("הקתולי") כבש מחדש את האזור מידי המוסלמים. החל משנת 1076 העיר נשלטה על ידי אלפונסו השישי, מלך קסטיליה, שהקים מספר מבצרים באזור; זאת בשל החשיבות האסטרטגית של האזור, אשר גבל בממלכות אראגון ונווארה. בשנת 1160, כבש את האזור סנצ'ו השישי, מלך נווארה.
בשנת 1492, המלכים הקתוליים גירשו יהודים מהאזור. באותה תקופה, הקהילה היהודית באנטרנה מנתה כ-50 משפחות ואפילו הקימה בעיר בית כנסת.
על-פי מסמכים מהמאה ה-16, בעיר היו בית חולים ואכסניה אשר יועדו לצליינים שהגיעו לדרך סנטיאגו, בדרכם לעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה.
סרט תעמולה

סרט תעמולה הוא סרט קולנוע שיש בו צורה כלשהי של תעמולה. סרטי תעמולה עשויים להיות "עטופים" בדרכים רבות, אבל הם לרוב הם מוצגים כהפקות תיעודיות מתוסרטות, ולמעשה הם סרטים אשר הופקו על מנת לשכנע את הצופים בעמדה פוליטית ספציפית או על מנת להשפיע על דעת הקהל או ההתנהגות של הצופים; לעיתים קרובות הדבר נעשה באמצעות הצגת מידע באופן סובייקטיבי, ובמקרים רבים - מידע שנועד להטעות בכוונת תחילה את הצופים.
תעמולה יכולה להיות מוגדרת גם כיכולת "לייצר ולהפיץ מסרים פורים שלאחר שיזרעו, ינבטו בתרבויות אנושיות גדולות". עם זאת, במאה ה-20, נוצרה תעמולה "חדשה", שמקורה בצרכיהם של ארגונים פוליטיים שונים להעביר מסרים אשר עשויים "להשפיע על קבוצות אנשים רלוונטיות לשנות את עמדותיהן כך שיתאימו לאינטרסים שלהם [של הארגונים הפוליטיים]". סרט הקולנוע, אשר פותח בתחילה על ידי האחים לומייר בשנת 1896, סיפק אמצעי ייחודי המאפשר גישה לקהלים גדולים בבת-אחת; הקולנוע היה אמצעי תקשורת המונים האוניברסלי הראשון, מאחר שהיה באפשרותו להשפיע על הצופים הן כיחידים והן כחלק מקהל רב, מה שהפך אותו במהירות לכלי בידי ממשלות וארגונים לא-מדינתיים לצורך העברת מסרים אידאולוגיים הרצויים להם. כפי שננסי סנואו מציינת בספרה, Information War: American Propaganda, Free Speech and Opinion Control Since 9-11: "התעמולה מתחילה במקום שבו החשיבה הביקורתית מסתיימת".

קולנוע ככלי תעמולה

הקולנוע הוא אמצעי תקשורת ייחודי בכך שהוא משלב תמונות, תנועה, וצליל באופן מציאותי, תוך כדי שהוא יוצק משמעות לכל אלו, ככל שסיפור המתואר מתקדם. שלא כמו צורות אמנות רבות אחרות, סרט קולנוע מייצר תחושה של דחיפות. היכולת של הקולנוע ליצור אשליה של חיים ושל מציאות, המתפתחים לנגד עינו של הצופה, נקודות מבט לא ידוע על העולם, הם הסיבה לכך שסרטי קולנוע, במיוחד אלה שמציגים תרבויות לא ידועות או מקומות לא מוכרים, נתפסים כייצוגים מדויקים של החיים.
מספר אקדמאים חוקרי קולנוע ציינו את יכולת האשליה הגדולה של הקולנוע. דז'יגה ורטוב טען במניפסט שלו משנת 1924,‏ "The Birth of Kino-Eye" כי "נקודת המבט הקולנועית היא אמת קולנועית". כלומר, על פי פרפרזת הילמאר הופמן, בסרט הקולנוע, רק מה שהמצלמה "רואה" - קיים; ואילו הצופה - הוא חסר פרספקטיבות נוספות, ומסכים לתפוס את התמונה המוצגת בפניו כמציאות.
סרטים הם כלי תעמולה יעילים כי הם מציגים ומבססים סמלים חזותיים של מציאות היסטורית ותודעה, מגדירים את עמדות הציבור של התקופה בה הם צולמו, מגייסים אנשים למען מטרה משותפת, או מושכים את תשומת לבם למטרה שלא היו מודעים לה. סרטים פוליטיים והיסטוריים מייצגים, משפיעים ויוצרים תודעה היסטורית והם מסוגלים אף לעוות אירועים, מה שהופך את הקולנוע למדיום משכנע ואולי לא אמין.
מרטה פנץ'

ביוגרפיה

פנץ' נולדה בעיירה צפונית לולטה, היא החלה לדגמן בגיל צעיר למספר קמפיינים, היא גם הופיעה על שער המגזין "I DO".
ב-2008 נבחרה ל"מיס עולם מלטה" וייצגה את מלטה במיס עולם 2008.
ב-2009 זכתה בפרס "הדוגמנית הטובה ביותר" בטקס פרסי האופנה המלטזי.
ב-2016 נבחרה ל"מיס תבל מלטה" וייצגה את מלטה במיס תבל 2016.
לאחר הכתרתה נפצה שמועה שנעצרה בנמל תעופה בבריטניה בגין אחזקת סמים, היא הכחישה דבר זה.
ב-2016 הופיעה בפרסומות בטלוויזיה ובאינטרנט לחברת "Pasta Rummo".
היא השתתפה כניצבת בסרטי הקולנוע "אתה אני והאפוקליפסה" עם מתיו ביינטון,The Dovekeepers ו-"תחייה" לצד טום פלטון.
באירוויזיון 2017 הגישה את הניקוד המלטזי.
היא שימשה כיועצת יופי בחברות לוריאל ופרוקטר אנד גמבל ועבדה בחנות דיוטי פרי במל תעופה במדינתה.
23 (שיר של שאקירה)

רקע

השיר מוקדש לשחקן עם חולצה מספר 3 בברצלונה (ג'רארד פיקה), ומספר על כמה חשוב היה לשאקירה לפגוש אותו כשהיה בן 23, ומפה גם שם השיר. שאקירה אמרה כי:
לאחר שנולד הבן הבכור שלנו מילאן, חוויתי את הרגע המאושר בחיי, הכי שלם. הקדשתי את השיר לפיקה כי זה היה הגיל שלו כשפגשתי אותו... הוא היה בן 23 ואני הייתי בת 33
בסופו של השיר ניתן לשמוע את מילאן אומר "Ma", ובקטע שצולם ניתן לראות את שאקירה מחייכת אליו.

כתיבה וסוגה

את השיר כתבה שאקירה לבדה והוא הופק על ידה ועל ידי באזבי, כיוון שרצתה להקדיש אותו לבן זוגה כשיר שהיא כתבה עבורו בעצמה. השיר הוא בלדה, ומילותיו מספרות סיפור.
כנסיית עמנואל

כנסיית עמנואל היא כנסייה לותרנית השוכנת ברח' בר הופמן מספר 15 במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, שנבנתה בשנת 1904. בכנסייה מתקיימים טקסים בעברית ובאנגלית במהלך סוף השבוע, ופעילויות נוספות כמו קונצרטים בעוגב לציבור ושיעורי תנ"ך בימים אחרים.

היסטוריה

אבן הפינה לכנסייה הונחה ב-2 בנובמבר 1898 על ידי פרוטסטנטים מגרמניה ומשווייץ שגרו ביפו, ועל ידי מומרים מזרמים נוצריים אחרים, רובם מומרים מקרב הטמפלרים. המיסיונר פטר מצלר והברון הרוסי-גרמני פלטון פון אוסטינוב, מומר מהכנסייה הרוסית הפרבוסלבית לפרוטסטנטית ובעל בית המלון במושבה, תרמו למטרה זו את הקרקע ב-18 ביולי 1898. הכוונה הייתה שהקיסר הגרמני וילהלם השני ורעייתו יהיו נוכחים בטקס הנחת אבן הפינה, בעת מסעם בארץ ישראל ב-1898; אך בסופו של דבר הטקס התעכב במספר ימים והקיסר לא נכח בו. עם זאת הוא תרם מכספו את פעמון הכנסייה, לאחר שבניית המבנה נשלמה ב-1904. הכנסייה תוכננה על ידי האדריכלים ארנסט פוגט ופאול גרות, אך הפיקוח על הבנייה נעשה על ידי בנימין זנדל, בנו של האדריכל תיאודור זנדל. מאז שנת 1955 מנוהלת הכנסייה בידי המשלחת הכנסייתית הנורווגית בישראל, והמבנה חודש בין השנים 1977–1978.

המבנה

הכנסייה בנויה בסגנון ניאו גותי. היא ניכרת בצריח המחודד המשמש כמגדל פעמונים והניצב בצידה המערבי. היא עשויה מלבנים חומות ונושאת גג רעפים אדום. בכל קירותיה קבועים חלונות שבהם משולבים ויטראז'ים צבעוניים, מעשה ידיו של האמן הנורווגי ויקטור ספארה (Victor Sparre) ב-1977. מעל האולם תלוי יציע בצורת האות ר'. בצידו הצפוני של היציע מותקן העוגב אשר יוצר על ידי פאול אוט (Paul Ott) מגטינגן שבגרמניה בשנת 1977. בצידו המערבי של היציע מושבים נוספים לקהל, ומעליהם חלון עגול גדול המחולק לשבעה חלונות עגולים קטנים יותר. אלה ערוכים בצורת פרח ובחלון האמצעי נראות שתי ידיים שוככות מעל מנורה. ביתר החלונות נראים פרחים צבעוניים.
בקיר המזרחי של אולם הכנסייה קבוע אפסיס, ובו מזבח עץ פשוט הנושא המנורה. באפסיס שלושה חלונות מעוטרים בויטראז'ים: בחלון השמאלי מתוארת לידת ישו. החלון האמצעי מסמל את אהבת האל, ונראית בו יד אלוהית על רקע לב אדום שהופך לטיפת דם ובמרכזה כתר קוצים בצורת מגן דוד. בחלון הימני נראים רוח הקודש ומלאכים כשהם מרחפים מעל "ירושלים החדשה", כפי שהיא מתוארת בספר חזון יוחנן. זו מתוארת עם 12 שערים ו-12 מגדלים, המסמלים את 12 השליחים ואת 12 שבטי ישראל. מתחת לחלונות קבוע הפסוק:
"כי כה אהב אלהים את העולם עד כי נתן את בנו יחידו למען לא יאבד כל המאמין בו, אלא ינחל חיי עולם".
— הבשורה על-פי יוחנן ג' 16
בכל אחד מקירות הדרומי והצפוני קבועים שלושה חלונות, שהאמצעי שבהם גבוה יותר. בקיר הדרומי מתוארים פטרוס הקדוש מקים את תביטא מן המתים (שמאל), חלום פטרוס (אמצע) וטבילת קורנליוס הרומאי בעקבותיו (שמאל). בקיר הצפוני מתוארים יונה הנביא בבטן הדג (שמאל), חזרתם של תושבי נינוה בתשובה (אמצע) ויונה ישוב תחת העץ (מימין; ראו תמונה להלן).
שמאי רן

שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל במסגרת גרעין הנח"ל, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב רן לצנחנים כמפקד מחלקה. רן לחם במלחמת יום הכיפורים ובהמשך מונה למפקד פלוגה בצנחנים. 
בשנים 1981-1980 פיקד על סיירת צנחנים, בין היתר במבצע איש דמים, מבצע לבלוב  ומבצע סיגל. במלחמת לבנון הראשונה, שימש כסגנו של ישראל רמות, מג"ד 202, מהנחיתה של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של יורם יאיר, בחוף נהר האוולי שמצפון לעיר צידון בלבנון, ועד לביירות. 
לאחר מכן שימש כמפקד גדוד 202 והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון. ב-27 במאי 1985, הוביל כוח מן הגדוד, ובו גם סגן מפקד חטיבת הצנחנים, משה יעלון, למרדף אחר מחבלי חזבאללה בוואדי ג'ימל. הכוח זיהה את המחבלים והרגם. בשנים 1989-1987 שימש כמפקד יחידת שלדג. לאחר מכן הועלה רן לדרגת אל"ם ופיקד על חטיבה 226. בשנים 1991–1992 פיקד על חטיבת בנימין. בשנים 1992–1994 פיקד על חטיבת הנח"ל. בהמשך שירת כסגן מפקד אוגדת איו"ש. השתחרר משירות הקבע בשנת 2000. במילואים משמש רן כמפקד המפקדה למשימות מיוחדות בדרגת תא"ל.
לאחר שחרורו עובד ברפאל, שימש יועץ לוועדת המשנה לכוננות ולביטחון שוטף של ועדת החוץ והביטחון בכנסת.
סאעקה (כטב"ם)

פיתוח

בדצמבר 2011 נפל בשטחה של איראן כטב"ם RQ-170 כשהוא שלם. ארצות הברית אישרה שאכן איבדה כטב"ם מעל איראן וביקשה מאיראן להחזירו.
באוקטובר 2014 דיווח אמיר עלי ח'אג'יזאדה, ראש חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית, כי הכוחות האיראניים סיימו לבצע הנדסה הפוכה לכטב"ם וקראו לזה מתוצרת איראן בשם חדש. במקביל פורסם סרטון של הכטב"ם בזמן טיסה.
ב-2016 דווח כי איראן מייצרת שני דגמים של הכטב"ם.

מאפיינים

הכטב"ם בנוי בתצורת "כנף מעופפת" (ללא זנב מטוס) ומסוגל לשאת חימוש של 4 פצצות מונחות. ייעודו הוא ריגול ותקיפה. מוטת כנפיו כ-26 מטר (85 רגל) ואורכו 4.26 מטר (14 רגל).

שירות מבצעי

שימוש מתועד ראשון בסאעקה נעשה בעימות האווירי בין ישראל לסוריה ואיראן (פברואר 2018): ב-10 בפברואר 2018 חדר מל"ט סאעקה לשטח ישראל באזור בקעת הירדן והופל על ידי מסוק קרב AH-64D אפאצ'י לונגבו "שרף" של טייסת 113. שבריו נאספו על ידי צה"ל לצורך ניתוח טכנולוגי. הכלי מתואר כבעל "חתימה נמוכה", ועם זאת חיל האוויר הישראלי הצליח לגלותו ולעקוב אחריו כל הדרך לתוך ישראל. חודשיים לאחר ההפלה פורסם שהכטב"ם נשא עליו חומר נפץ וכי מטרתו הייתה לבצע פעולת חבלה בשטח ישראל.
ארמון נרישקין-שובאלוב

היסטוריה

הרעיון לבניית הארמון נהגה בסוף המאה ה-18 על ידי הרוזן וורונצוב שהפקיד את המלאכה בידי האדריכל האיטלקי, ג'קומו קברנגי.
בשנת 1799 הארמון עבר לבעלותה של הרוזנת מריה נרישקינה ובעלה גדש את הארמון בחפצי מותרות כגון פסלי שיש, מטבעות עתיקים, כלי נשק, יצירות אמנות. הארמון אירח נשפים רבים והנשף המפורסם ביותר שהתקיים בו היה לכבוד יום הולדתו של יורש העצר, לימים הצאר אלכסנדר השני, ב-29 באפריל 1834.
הארמון במתכונתו הנוכחית נבנה במספר שלבים. החלק השמאלי של הבניין נבנה בשנות 1780 על פי פרויקט של אדריכל לא ידוע. החזית הימנית של הבית הישן נבנתה בשנים 1821–1822 על ידי הבעלים החדשים של הארמון, דמיטרי נרישקין (כנראה על פי פרויקט של קארלו רוסי).
עמנואל נרישקין מכר את הארמון לבן דודו לב נרישקין, שמימן שחזור החלל הפנימי (בפרויקט של האדריכל ברנרד דה סימון), בשנים 1844–1849 נערך שיפוץ מקיף נוסף בניהול האדריכל ניקולאי יפימוב.
מאז 1846, הארמון היה בבעלותה של סופיה נרישקינה ובעלה פיוטר שובאלוב, ולאחר מכן בנם וכלתו. בשנת 1914 שימש הארמון כבית חולים צבאי.
לאחר מהפכת אוקטובר ועד 1925 הארמון הולאם והפך למוזיאון. בשנים 1919–1925 שכן בו מוזיאון לחיים האריסטוקרטיים. אחר כך פעלו בו בית דפוס ומכון לעיצוב. בתקופת מלחמת העולם השנייה, בזמן המצור על לנינגרד, ניזוק הארמון באורח קשה ביותר ואגפים שלמים נהרסו כליל.
אחרי 1965 שימש כבית השלום והידידות עם עמי מדינות זרות.
בשנת 2006 נרכש המבנה על ידי האוליגרך ויקטור וקסלברג שמימן בו שיפוץ ושחזור כללי שנועד להשיב לארמון את מראהו המפואר מתקופת המאה ה-19.
ב-19 בנובמבר 2013, לאחר שבע שנות שיפוץ, נפתח רשמית מוזיאון פברז'ה, שהיה למוזיאון הפרטי הראשון ברוסיה בעל חשיבות פדרלית. המוזיאון מציג את ביצי הפברז'ה בטרקלין הכחול של הארמון. בחדרים אחרים, מוצגים אוספי פורצלן, אמייל, אבני גילוף, תכשיטים, סמלים רוסים, ציורים, כלי כסף ופריטים יקרים אחרים.
דוד חכמי

דוד חכמי (2 בספטמבר 1919–1991) היה איש עסקים ישראלי, מייסדה של חברת הביטוח הפניקס.

קורות חיים

אביו, יוסף חכמי (חכמישוילי), היה מדמויות המפתח בעולם הבנקאות בארץ ישראל בתקופת היישוב. נצר למשפחת חכמישוילי, מגואלי אדמת ירושלים, שהגיעו לישראל מגאורגיה במחצית המאה ה-19. אמו, ונציה בת שמואל בכר, בת למשפחה ממגורשי ספרד שהתגוררה בירושלים מספר דורות.

חכמי היה הצעיר בין ארבעה ילדים ולו שני אחים ואחות. אחותו עליזה נישאה למשה מזרחי ואחיו מנשה היה נשוי ללאה מוגרבי, שאביה הקים, בין היתר, את קולנוע מוגרבי בתל אביב.
דוד חכמי נולד בשכונת זיכרון משה שבירושלים ולמד בגימנסיה העברית רחביה. את לימודיו התיכוניים סיים באנגליה ב-Harrogate Panel Ash college.
בשנת 1940 נשא לאישה את בלה קרסו בת משה ופלומבה קרסו, שהייתה אחותה של מרים קרסו אשת אחיו אפרים.
את לימודיו המשפטים סיים בשנת 1944 בבית הספר הירושלמי שהיה בזמנו במגרש הרוסים.

שירת כחבר ההגנה בשנות הארבעים.
בשנת 1943 ייסד סוכנות ביטוח ומונה לסוכן בארץ ישראל, ירדן וקפריסין של חברת הביטוח הבריטית פניקס (לונדון), "יוניון מארין אנד ג'נראל" ו"לונדון גאראנטי ואקסידענט". בשנת 1945 יסד ביחד עם אחיו מנשה את חברת "חכמי בע"מ", ששמשה כסוכנות ליבוא תרופות ויצגה בישראל מספר יצרניות תרופות מהגדולות בעולם.
בשנת 1949 ייסד את הפניקס הישראלי חברה לביטוח, בשותפות עם חברת הפניקס מלונדון ובנק דיסקונט לישראל, בהון רשום של מאה אלף לירות ישראליות. חברת הפניקס מלונדון היא חברת הביטוח הבריטית הראשונה שקיבלה אישור מהאוצר הבריטי ובנק אנגליה להשקיע בישראל.
חכמי שימש כיו"ר הפניקס הישראלי חברה לביטוח בע"מ, אבנר – תאגיד חברות הביטוח לביטוח חובה של רכב והדר חברה לביטוח בע"מ. הוא קיבל את הזיכיון לפתוח בארץ את חברת כרטיסי האשראי דיינרס קלאב, כרטיס האשראי הראשון בארץ, בה היה שותף בנק דיסקונט לישראל.

הוא ישב במועצות המנהלים של תריסר חברות: הפניקס, הדר, מהדרין, פז חיפושי נפט, סוכנויות ארץ-ישראליות לבטוח, סוכנות ישראלית למסחר, נדיב חברה להשקעות, שקל חברה להשקעות, חפץ חברה לפתוח ולבנין, סורדם, דיינרס קלוב (ישראל) ודיינרס וורלד טרבל. נמנה עם חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת תל אביב, להן הרבתה משפחתו לתרום.
חכמי היה ממייסדי תעשיית הביטוח בישראל ונבחר לתפקיד יושב האיגוד שש פעמים. הוא ייצג את ענף הביטוח בוועדת ברנזון שהנהיגה את ביטוח החובה על הרכב, במטרה להפחית את העומס המוטל על בתי המשפט. כמו כן, היה חבר פעיל במשך השנים במועצה למניעת תאונות דרכים.
חכמי ייסד ב-1977 את חברת אבנר – איגוד לביטוח נפגעי רכב

וכיהן כיושב ראש החברה עד מותו בשנת 1991. רכש את החברות לה נסיונל והדר, והקים את דולב.

כיהן כיו"ר המכללה לביטוח.

יזם ותרם להקמת בית הביטוח בשדרות רוטשילד הנקרא על שמו.

ב-1997 נקרא על שמו רחוב דוד חכמי (לשעבר החרושת), בשכונת הרכבת בתל אביב.
לדוד חכמי בן ובת, יוסי וניצה. אשתו בלה לבית קרסו נפטרה בשנת 1981.