google/wiki40b huggingface dataset:
בעלי זנב

תפוצה ורבייה

מינים של בעלי זנב נמצאים במרבית בתי הגידול הלחים ו/או המימיים בחצי הכדור הצפוני. בתי הגידול של בעלי הזנב מוגבלים לרוב לצפון הגלובוס, כאשר מספר מועט בלבד של מינים חי באזור הצפוני של דרום אמריקה. מרביתם קטנים, אולם חלקם מגיעים לאורך של מטר וחצי. הם חיים באפיקיי נהרות, בבריכות קטנות,, על עצים ובאזורים לחים נוספים. בצפון אמריקה חיים הסלמנדרה, סלמנדרת ענק אמריקנית והפרוטאוסיים, היכולים להגיע לגודל של 30 סנטימטרים ואף יותר. ביפן ובסין ניתן למצוא את הסלמנדרות הענקיות, שמגיעות למשקל של 30 ק"ג ולאורך של מטר וחצי.
חברי תת-הסדרה סלמנדרות משתמשים באסטרטגיית רבייה של הפריה פנימית, הואיל ולנקבות יש בלוטות מיוחדות האוגרות את נוזל הזרע ואת נושאי הזרע לאחר ההזדווגות. חבריהן של שתי תת-הסדרות האחרות, סלמנדרות ענק וסירנים, משתמשים באסטרטגייה של הפריה חיצונית, בדומה למרבית חברי הסדרה המקבילה, חסרי זנב.
חסידות ויז'ניץ מונסי

תולדות החסידות

בשנת ה'תשל"ב, לאחר שנפטר רבי חיים מאיר הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ בבני ברק, הוכתרו שני בניו לאדמו"רים. רבי משה יהושע הגר הוכתר כממלא מקומו בהנהגת חסידות ויז'ניץ בישראל, ורבי מרדכי, שהיה רבם של חסידי ויז'ניץ בארצות הברית עד פטירת אביו, הוכתר שם לאדמו"ר מוויז'ניץ. החסידים בישראל כינו אותו "האדמו"ר ממונסי", לעומת חסידי ארצות הברית שכינו אותו "האדמו"ר מוויז'ניץ" (ואת אחיו רבי משה יהושע "האדמו"ר מבני ברק").
לחסידות ויז'ניץ מונסי ישנם מוסדות וקהילות בוויליאמסבורג, בבורו פארק, בלייקווד ובהרי קטסקיל, שם פועלת גם ישיבה של החסידות, וכן בלונדון, באנטוורפן ובמונטריאול. בישראל יש לחסידות מוסדות בבני ברק, בבית שמש ובירושלים.
סביליה אתלטיקו

היסטוריה

סביליה אתלטיקו נוסדה בשנת 1958, והתקדמה במהירות עד שהגיעה לטרסה דיוויסן, שאז הייתה הליגה השלישית בחשיבותה, וזכתה בה שנתיים רצופות ב-1961 ו-1962, וגם שיחקה בעונת 1962/1963 בסגונדה. אחרי שלוש שנים בליגות האזוריות בתחילת שנות השבעים, חזרה הקבוצה לליגה השלישית בשנת 1976.
בשנת 1977 הוקמה הסגונדה ב' כליגה השלישית החדשה, וסביליה אתלטיקו בילתה בה ובליגה הרביעית את השנים הבאות. בשנת 1991, המועדון שינה את שמו לסביליה ב'. בשנת 1999 סביליה ב' העפילה לשלב המינויים בפלייאוף העלייה לאחר שסיימה במקום השני בבית 4, אך היא לא עברה את השלב, ולא העפילה לשלב הנוקאאוט. בעשור הבא, השתתפה הקבוצה שלוש פעמים בפלייאוף העלייה, אך בכל שלושת הפעמים היא לא עלתה ליגה. עם זאת, בעונת 2006/2007, לאחר ניצחון בגמר פלייאוף העלייה 1-0 בסיכום שני המשחקים נגד בורגוס, חזרה הקבוצה לליגה השנייה לאחר יותר מ-40 שנות היעדרות. בשנת 2006, שונה שם הקבוצה בחזרה לסביליה אתלטיקו.
אחרי שתי עונות בליגה השנייה, וסיום במקום תשיעי בעונה הראשונה, ועונה שבא המאמן מנואל חימנס עבר לאמן את קבוצת האם בלה ליגה, סביליה אתלטיקו ירדה בחזרה לליגה השלישית. סביליה אתלטיקו סיימה את עונת 2015/2016 במקום השלישי בבית 4 והעפילה לפלייאוף העלייה, בו היא ניצחה את ליידה 5-4 בפנדלים, וחזרה לסגונדה לאחר 7 שנים בליגה השלישית.
סקוט מק'קול

ביוגרפיה בדיונית

סקוט, בנם של מליסה ורפאל מק'קול, מוצג כנער מתבגר ממוצע. הוא לא כל כך מקובל, אין לו הרבה כישורים והוא לא מצליח עם בנות. כל זה משתנה בליל ירח מלא אחד שבו הוא ננשך על ידי איש זאב אלפא.
סקוט עובד כעוזר וטרינר בקליניקת חיות. בעונה הראשונה הוא מתאהב באליסון, בת למשפחת ציידים. הם הופכים לזוג, ונפרדים בסוף העונה השנייה. בעונה השלישית מתאהב בקירה, תלמידה חדשה בבית הספר, ובעונה הרביעית הם הופכים לזוג. בעונה השלישית הופך ל"אלפא אמיתי", מנהיג להקה בעל יכולות משופרות, דבר שקורה פעם בעשרות שנים.

ההפיכה לזאב אלפא

בפרק הראשון של הסדרה יוצאים סקוט וסטיילס חברו הטוב ביותר לסיבוב ביער לאחר שסטיילס שמע מאביו שביער נמצאה גופה. לאחר שיצאו לסיבוב ביער, אביו של סטיילס, נוח, תופס את סטיילס אך הוא לא מפליל את סקוט וסקוט נשאר לבדו ביער. לאחר כמה צעדים סקוט נתקל בגופה, ומבהלה הוא מפיל את המשאף שלו. סקוט מחפש את המשאף ללא הצלחה ולאחר מכאן קבוצת איילים קופצת מעליו. סקוט ההמום לא מבין מה קורה אך מתעשת. לאחר שהאיילים נסוגים, מזנק בפתאומיות איש זאב בשם פיטר על סקוט, נושך אותו ומיד נעלם. ולאחר זמן מה סקוט מתחיל לחוש מוזר וחווה שינויים: הוא שומע דברים, רואה ביתר חדות, מתגלה בו יכולת ריפוי וכמובן טפרים ארוכים ושיניים חדות. והאינסטינקטים שלו משתפרים. בליל ירח מלא הוא נרדם ומתעורר באמצע הלילה כאיש זאב.
סקוט מספר על הנעשה לסטיילס, והלה מתחיל לחקור על כך ומגלה שסקוט הופך לאיש זאב. בהתחלה סקוט לא מאמין לו, אך לאחר כמה ימים הוא משתכנע. במשך העונות מראים איך סקוט, סטיילס והחבורה שלהם מסתדרים עם המציאות החדשה.
בעונה השלישית סקוט הופך ל"אלפא אמיתי", דבר שקורה פעם ב-100 שנה. בעונה הרביעית נושך את הבטא, חבר להקה תחת האלפא, הראשון שלו, ליאם דנבר, ובהמשך גם את היידן, חברתו של ליאם, מחשש למותה.
מאיר זמיר

שירות צבאי

זמיר נולד וגדל בזכרון יעקב. התגייס לצה"ל בשנת 1966 ושירת בחיל השריון. הוא עבר הכשרה כאיש צוות טנק, לחם במלחמת ששת הימים ולאחריה מונה למפקד טנק. בהמשך אף עבר קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים. במלחמת יום הכיפורים שימש זמיר כמפקד פלוגה ג' בגדוד 82 בחטיבה 7. הפלוגה סופחה לגדוד 77 של החטיבה. במהלך המלחמה זכתה לכינוי "כוח טייגר". פלוגתו הייתה אחראית להשמדת כ-60 טנקים סוריים, ובכך סייעה לבלימת הטנקים של חטיבה 43 הממוכנת הסורית, שניסתה לפרוץ מדרום לקוניטרה באגפו הדרומי ביותר של קרב עמק הבכא. את המלחמה סיימה פלוגתו מבלי שאיבדה חייל או טנק. על האופן בו לחם ופיקד על הכוח הוענק לו עיטור העוז. אופן לחימתו בקרב עמק הבכא נלמד באקדמיות הצבאיות ברחבי העולם. בהמשך שימש כמפקד גדוד וכמפקד עוצבת בני חיל. בשנים 1984–1982 שימש כמפקד חטיבה 7. בהמשך שירותו הועלה לדרגת תא"ל ובשנים 1991–1990 שימש כמפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה. 
בשנת 1999 נעצר בפראגוואי בחשד למעורבות בסחר והברחת נשק אולם שוחרר מחוסר ראיות. בשנת 2010 נעצר בישראל בחשד למעורבות בסחר איברים. הפרשה הסתיימה בהסדר טיעון עם הפרקליטות שלפיו הוטל עליו קנס של 50.000 שקלים ועונש של שלושה חודשי עבודות שירות, שבוטלו בשל מצבו הרפואי.
אברהם לוי-כהן

אברהם לוי-כהן (1844–1888) היה עורך דין, ועיתונאי יהודי-מרוקאי. מייסד העיתון Le Réveil du Maroc, העיתון המרוקאי הראשון בשפה הצרפתית.

ביוגרפיה

אברהם לוי-כהן נולד בטנג'יר בשנת 1844. הוא גדל מרבית ילדותו ונעוריו בעיר מוגדור, שהייתה בתקופה זאת עיר נמל ומסחר בינלאומי שוקקת. הקהילה היהודית במוגדור ניהלה קשרים קרובים עם יהדות בריטניה בשנים אלו, ואברהם לוי כהן נסע ללימודים בבריטניה ולאחר מכן לצרפת לאורך מספר שנים, ושם הוסמך בעריכת דין. בתקופה זאת הוא קיבל אזרחות אנגלית, שלוותה אותו וסיפקה לו קפיטולציות והגנה לאורך דרכו העיתונאית.
עם חזרתו למרוקו הוא שימש כחבר בוועד האזורי של כל ישראל חברים וכנציג של ההתאחדות האנגלו-יהודית בטנג'יר. כמו כן הוא היה חבר בארגון הבונים החופשיים.
ג-14 ביולי 1883 הוא ייסד את העיתון Le Réveil du Maroc. העיתון לא הגדיר עצמו כעיתון יהודי, אך שימש כבמה לקידום מטרות יהודיות ויצא בחריפות כנגד רדיפות אנטי-יהודיות במרוקו. העיתון יצא לאור בשפה הצרפתית, והיה העיתון הראשון במרוקו בשפה זאת. הוא הביע עמדה פרו-צרפתית ברורה, וכמו עיתונים אחרים בטנג'יר באותה תקופה אף לא נרתע מלבקר את השלטון העלאווי המרוקאי. בשנת 1886 השלטון המרוקאי הוציא צו סגירה נגד מספר עיתונים בטנג'יר כולל עיתונו של לוי-כהן, שבתגובה הוביל מחאה ביחד עם עורכי העיתונים אחרים. למרות היותו של העיתון פרו-צרפתי באופן מובהק ואף קיבל מימון מממשלת צרפת, הוא ביקר לעיתים את השגריר של צרפת למרוקו, שבתגובה תמך בצעדים לסגירת העיתון. עם זאת הצעדים לא נאכפו והעיתון המשיך להתקיים.
בנוסף לפרסום עיתון זה לוי-כהן שימש בתור עיתונאי מקומי עבור מספר עיתונים מאירופה, כולל העיתונים היהודים הבריטים הג'ואיש כרוניקל והג'ואיש וורלד, העיתון הצרפתי L’Exportation Française וסוכנות הידיעות הצרפתית (AFP, שנקרא בתקופה זו "סוכנות הבס"). כמו כן מלבד עיסוקו בעיתונות לוי-כהן עסק בעריכת דין בבתי המשפט המקומיים.
הוא נפטר בשנת 1888, בגיל 44 בלבד. לאחר פטירתו העיתון שייסד המשיך לצאת לאור 15 שנה נוספות במימונו של איש העסקים היהודי חיים בן-שימול ובעריכתו של העיתונאי שלמה בן חיון.
ח'ירבת צ'רקס

ח'ירבת צ'רקס הוא כפר נטוש בתחומי שמורת אלון שבשרון, בסמוך ליישוב גן שמואל.
הכפר, ששמו המקורי היה כפר מאז (באדיגית: Мэз), נמצא כחצי קילומטר מדרום-מערב לשמורה. הוא הוקם בשנת 1860 לערך באזור שהיה לא מיושב כלל. הכפר הוקם בידי צ'רקסים שהובאו למקום מבולגריה על ידי השלטונות העות'מאנים, כחלק מגל הגירות טרנס-לאומי נרחב מאזורי הספר של האימפריה העות'מאנית לצפון השרון.
הכפר היה המאוחר שבכפרי הצ'רקסים בארץ ונבנה אחרי שכפר כמא וריחניה כבר היו מיושבים מספר שנים. עם זאת הכפר היה הגדול שבכפרי הצ'רקסים בארץ. לורנס אוליפנט כתב בשנת 1884 על "שניים או שלושה יישובים צ'רקסיים במישור השרון". היישובים הנוספים של הצ'רקסים היו בקיסריה (ליד המסגד) ובירה ליד בנימינה. שלושת הכפרים הצ'רקסים יצרו משולש יישובים.
קיימות עדויות אודות סכסוכים ומגפות, והכפר אכן נעזב מאוחר יותר עקב מחלת המלריה, מרבית העוזבים פנו לכפרים הצ'רקסיים בירדן ומיעוטם פנו לכפר כמא וריחנייה. לאחר נטישת הצ'רקסים, אוכלס הכפר בידי ערבים שכינו את המקום "ח'רבת סרכס" וישבו בו עד מלחמת העצמאות.
מהכפר נותרה באר המים שעומקה 12 מטרים ושימשה את חקלאי גן שמואל להשקיה עד שנות ה-60 של המאה ה-20, כמו כן בית הקברות שהפך ל"שמורת אלון".
מנחם מנדל שפרן

ביוגרפיה

נולד בגרמניה, שם שהתה משפחתו במחנה עקורים. משם היגרה המשפחה לניו יורק. למד בישיבת לייקווד, בישיבת תומכי תמימים בברוקלין, בישיבתו של הרב יצחק דב קופלמן בלוצרן שבשווייץ ובישיבת שפת אמת בירושלים.
לאחר נישואיו בשנת תשכ"ח עלה שפרן עם משפחתו לארץ ישראל. שימש כמורה הוראה בבית הדין של הרב ניסים קרליץ, ובהמשך מונה לשמש כראש ישיבת אור שמחה  בחיפה. לאחר שינוי שיטת הלימוד בישיבות של חסידות גור על ידי האדמו"ר הרב יעקב אריה אלתר מעיון לבקיאות, הישיבה נסגרה. כיום הוא עומד בראשות ישיבת נועם התורה בבני ברק. בשנת 2007 שימש לתקופה קצרה כנותן שיעורי הלכה במסלול לרבנות בישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד.
הרב שפרן נודע בפסיקותיו בדיני חושן משפט. בשנת ה'תשס"ח הוצע לו לכהן כרבה של אנטוורפן, במקום הרב חיים קריזווירט שנפטר, אך הוא סירב בטענה כי "איני דר אלא במקום תורה". כיום הוא אב בית דין בבית הדין לענייני ממונות "הישר והטוב" בירושלים וכן משמש כדיין בבית הדין של הרב משה יהודה לייב לנדא, רב העיר בני ברק. הוא משמש כבורר בפרשיות רבות בציבור החרדי, ומקובל כבורר גם על העדה החרדית. אחת לשנה הוא מגיע לארצות הברית. שם הוא פוסק בדיני תורה סבוכים הממתינים להתערבותו].
הרב שפרן הוא נשיא סמינר בית יעקב ללימודי ההיי-טק. כמו כן הוא חבר בוועדה לחלוקת פרס ספרות תורנית של עיריית בני ברק ונמנה עם רבני ארגון הצדקה קופת העיר בני ברק.
בשנים 2008-‏2009 היה מעורב בסיוע לבחורים חרדים שנעצרו ביפן באשמת הברחת סמים, ואף טס ליפן כדי לתת עדות אופי בעד אחד הבחורים שהוא שכנו לבניין.

פסקיו

כאשר אדם עשיר פשט את הרגל, והתברר שתרם סכומים גדולים למוסדות צדקה, הוא יעץ לנושים של פושט הרגל לתבוע מהמוסדות את הכסף שנתרם להם על ידי פושט הרגל.
בנוסף פסק הרב שפרן כי על אף האיסור ההלכתי המקובל בציבור החרדי על פנייה לרשויות חילוניות, מותר להלשין לרשויות החוק כאשר מדובר בגניבה או הפקעת מחירים. הוא נימק זאת בכך שכאשר אדם אחד מזיק אדם אחר, מותר לאחר להשתמש בכל אמצעי, כולל פנייה לרשויות חילוניות - אמצעי שאינו לגיטימי במקרים אחרים, כדי להציל את ממונו.
בסערה שהתחוללה בשנת תשס"ד אודות פאות נכריות שיובאו מהודו והיו שטענו כי הן נגזזו שם ונאסרו מדין אביזרייהו של עבודה זרה האסורים בהנאה, פסק הרב שפרן כי כל עוד אין עדות ברורה שהפיאות אסורות יש להעמידן על חזקת כשרות, על פי הכלל "עדים בצד אסתן ותאסר".
טלאנט דושיבאייב

קריירה

דושיבאייב נולד בברית המועצות לשעבר, והתחיל את הקריירה שלו בצסק"א מוסקבה. הוא השתתף באולימפיאדת ברצלונה 1992 כחבר בנבחרת המשלחת המאוחדת. הוא גם כבש 47 שערים בטורניר זה והפך למלך השערים של הטורניר, וגם נבחר ל"נבחרת החלומות" של אולימפיאדת ברצלונה 1992 בתחום הכדוריד. שנה לאחר מכן השתתף גם באליפות העולם בכדוריד, כחבר בקבוצה הרוסית וזכה שוב במדליית הזהב.
לאחר אולימפיאדת ברצלונה 1992, חתם בטקה קאנטבריה (קבוצה בליגה הספרדית הראשונה) ולאחר כמה שנים קיבל אזרחות ספרדית. לאחר מכן הוא שיחק בנבחרת ספרד קרוב לעשור, צבר 2 מדליות ארד בשנות 1996 וב-2000, ומדליות כסף וארד באליפויות אירופה. בשנת 1997, כששיחק בנבחרת ספרד במסגרת אליפות העולם בכדוריד, נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר, למרות שספרד סיימה רק במקום ה-4.
ב-2001, אחרי מספר שנות משחק בליגה הגרמנית, חזר טלאנט דושיבאייב לליגה הספרדית, כשחתם בBM ריאל סיודד, שם סיים את הקריירה בשנת 2007. ב-2005 הוא הפך לשחקן/מאמן בריאל סיודד, אך כאשר פרש ממשחק פעיל ב-2007, הוא מונה למאמן מלא בריאל סיודד. דושיבאייב הוביל את סיודד לסדרת הצלחות בליגה הספרדית וכן ל3 פעמים לזכייה בליגת האלופות (ב-2005, 2007 וב-2008).
ב-2006 הוא חזר חלקית לשחק, כאשר מרכז BM ריאל סיודד נפצע, והחליף אותו למשך חצי שנה.
דושיבאייב נבחר פעמיים לשחקן העונה בעולם של IHF, ב-1994 וב-1996.
גרטה אנדרסן

ביוגרפיה

אנדרסן נולדה בקופנהגן. אביה קארל זכה במדליית כסף באולימפיאדת אתונה (1906) (אולימפיאדה לא רשמית) בהתעמלות. כילדה היא פחדה ממים ולמדה לשחות רק בגיל 15.

אלופת אירופה

באליפות אירופה בשחייה שנערכה במונטה קרלו, מונקו בשנת 1947 זכתה אנדרסן במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:32.3 דקות ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08.3 דקות.

אלופה אולימפית

באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה אנדרסן ב-2 מדליות 1 זהב ו-1 כסף. למרות היותה שחיינית למרחקים ארוכים היא זכתה במדליית זהב במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.3 דקות, לפני אן קרטיס מארצות הברית (1:06.5 דקות) ומארי-לואיז לינסן-וסן מהולנד (1:07.6 דקות). מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:29.6 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש של 4:29.2 דקות, ולפני הולנד (4:31.6 דקות).

שיאנית עולם

בשנת 1949 קבעה אנדרסן במשחה ל-100 יארד שיא עולם חדש, שיא זה החזיק מעמד עד שנת 1956.
בשנת 1950 היגרה אנדרסן ללונג ביץ', קליפורניה.
באליפות אירופה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1950 זכתה אנדרסן ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:30.9 דקות, מדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:43.1 דקות ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.9 דקות.
חודשיים לפני אולימפיאדת הלסינקי (1952) עברה אנדרסן ניתוח בברך, למרות זאת היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי 4:36.2 דקות, במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:27.0 דקות ובמקום 12 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08.2 דקות.
בשנת 1957 התחתנה אנדרסן עם ג'ון סוניצ'ן.

שחיינית תעלות

אנדרסן קבעה שיאים בצליחת תעלת למאנש בשני הכיוונים, מצרפת לאנגליה ב-11 שעות ו-1 דקות ומאנגליה לצרפת ב-13 שעות ו-10 דקות. היא השחיינית הראשונה בעולם שצלחה את תעלת סנטה קטלינה בשני הכיוונים.
אנדרסן קבעה שיאי עולם ב-10 מייל בימת סלטון שבקליפורניה (4 שעות ו-25 דקות), 25 מייל מסביב לאטלנטיק סיטי שבניו ג'רזי (10 שעות ו-17 דקות) ובשנת 1962 ב-50 מייל משיקגו לקנושה שבוויסקונסין.
מרחב מוהר

מרחב מוהר (נולד ב-22 ביוני 1983) הוא מתאגרף ישראלי.

ביוגרפיה

מוהר נולד בחיפה בשנת 1983 ועבר עם הוריו בגיל שבועיים לניגריה. 
בשנת 1994 החל את הקריירה בתחום הקארט-מגע מלא, בו זכה בשש אליפויות ישראל בין 1995–2001 וקיבל חגורה שחורה דן -1 תחת מאמנו אלון רצון בשנת 2000, ובשנת 2012 קיבל חגורה דן-2 תחת איציק פרנקו.  
מרחב זכה בתואר אלוף ישראל באגרוף תאילנדי בשנת 2001. בתום שירותו הצבאי התמקד בעיקר באגרוף, ובשנת 2004 זכה בתואר אלוף ישראל באגרוף מקצועני. לאחר מכן, נסע לניו יורק, שם התאמן בהדרכתו של הקטור רוקה. 
בספטמבר 2005 הגיע לגמר אליפות העולם של ה-WBC במשקל בינוני-קל, שם הפסיד לקסאבייר טוליבר בנוקאאוט בסיבוב השישי. התקדמותו של מוהר בארצות הברית תועדה בסרט "אלוף העולם שלי" ששודר בערוץ 2. 
בשנת 2003 השתתף מוהר בסרטו של ארי פולמן "החומר שממנו עשויה האהבה". בשנת 2010 השתתף בעונה השישית של תוכנית הטלוויזיה רוקדים עם כוכבים, לצד הרקדנית אנסטסיה שפירו.
מקס טונטו

קריירת מועדונים

טונטו החל את הקריירה שלו בשנת 1990, כשעבר במספר קבוצות בליגות הנמוכות ובמספר קבוצות שבהן לא הרבה לשחק. הקריירה שלו החלה לצבור תאוצה עשור לאחר מכן, כשעבר ללצ'ה, שם הפך לקפטן הקבוצה בשנת 2003.
בין השנים 2004 ל-2006, הוא שיחק במדי סמפדוריה מהסרייה א', שם זכה לטעום לראשונה מפעל אירופי בדמותו של גביע אופ"א. לאחר שהחוזה שלו בסמפדוריה הסתיים, הוא חתם לשנתיים ברומא. בסך הכל טונטו שיחק למעלה מ-300 משחקים בסרייה א'.
בעונה הראשונה שלו ברומא הוא הציג יכולות טובות בעמדת המגן השמאלי, למרות פציעותיו בגילו המתקדם.
את שער הבכורה שלו במדי רומא הוא הבקיע בעונת 2007/08 נגד קבוצתו לשעבר, אמפולי, לאחר בישול של פרנצ'סקו טוטי. בנובמבר 2007, הוא חתם על חוזה חדש עד ל-30 ביוני 2010.
ב-11 במרץ 2009, הוא בעט את הפנדל השמיני והאחרון נגד ארסנל במסגרת שמינית גמר ליגת האלופות, שאותו החמיץ, וכתוצאה מכך רומא הודחה.
לאחר שחוזהו ברומא הסתיים בקיץ 2010, הוא פרש מכדורגל.

קריירה בינלאומית

טונטו רשם את ההופעה הראשונה והיחידה שלו במדים הלאומיים של נבחרת איטליה במשחק נגד נבחרת איי פארו במסגרת מוקדמות יורו 2008.
פרידריך וילהלם מורנאו

חייו

פרידריך וילהלם פלומפה (Friedrich Wilhelm Plumpe) נולד בבילפלד שבגרמניה, ולמד פילוסופיה באוניברסיטת ברלין ומאוחר יותר תולדות האמנות באוניברסיטת היידלברג. אז שינה את שמו ל"מורנאו" על שם עיר בגרמניה. במלחמת העולם הראשונה שירת כטייס קרב. בשנת 1919 ביים את סרטו הראשון: Der Knabe in Blau. אולם סרטו המפורסם ביותר הוא נוספרטו - עיבוד שעשה בשנת 1922 לספרו של ברם סטוקר "דרקולה". מורנאו נתבע על ידי יורשיו של סטוקר על הפרת זכויות יוצרים והפסיד, ובית המשפט הורה להשמיד את כל העותקים, אולם מספר עותקים לא-חוקיים הוחבאו ונשמרו ועל כן הסרט נותר ברשותנו. "נוספרטו" נתן את ההשראה לורנר הרצוג לביים גרסה חדשה בשנת 1979.
סרט חשוב נוסף של מורנאו הוא Der Letzte Mann ("הצחוק האחרון", 1925). את התסריט כתב קרל מאייר וכוכב הסרט היה אמיל יאנינגס. בסרט לראשונה הוצגה נקודת המבט הסובייקטיבית של המצלמה, בה המצלמה "רואה" דרך עיניה של דמות קולנועית ומשמשת כדי להעביר לצופה את מצבה הפסיכולוגי. מורנאו גם היה המבשר של תנועת הcinéma vérité והחומרים בהם עסקה.
מורנאו עבר להוליווד בשנת 1926, שם הצטרף לאולפני פוקס המאה ה-20. הוא ביים את הסרט "Sunrise: a Song of Two Humans" שנחשב לאחת מפסגות הקולנוע של שנות העשרים. הסרט זכה להצלחה עצומה בקופות וזכה במספר פרסי אוסקר בטקס חלוקת הפרסים הראשון שנערך בשנת 1927, ביניהם הפרס על "הסרט הטוב ביותר - ייחודי ואמנותי" - "Best Picture, Unique and Artistic Production". בפרס עבור "ההפקה הטובה ביותר" ("Best Production") זכה הסרט "כנפיים". כיום נהוג להזכיר את "כנפיים" כזוכה הסרט הטוב ביותר, ולא את "זריחה". 
שני סרטיו הבאים של מורנאו, Four Devils ו-City Girl, הותאמו לעידן החדש של סרטים מדברים ולא נתקבלו באהדה על ידי הציבור. הכישלון הקופתי הביא להתפכחותו של מורנאו, והוא עזב את אולפני פוקס ויצא למסע בדרום האוקיינוס השקט. שם, יחד עם חלוץ הקולנוע הדוקומנטרי רוברט פלאהרטי יצר את הסרט טאבו. אך פלהארטי עזב לאחר שנתגלעו ביניהם חילוקי דעות על רקע אומנותי ומורנאו סיים את הפקת הסרט לבדו. הסרט צונזר בארצות הברית כיוון שכלל צילומים של נשים פולינזיות חשופות חזה.
מורנאו לא הספיק לצפות בהקרנת הבכורה של סרטו האחרון. הוא נהרג בתאונת דרכים בסנטה מוניקה שבקליפורניה בשנת 1931. הוא נקבר בברלין. רוברט פלהארטי, אמיל יאנינגס וגרטה גרבו נכחו בהלוויה, ופריץ לנג נשא את ההספד.
בשנת 2003 הוענק למורנאו פרס טדי מיוחד וזאת אף על פי שנטייתו המינית ההומוסקסואלית נותרה בגדר שמועה בלבד.
לירון דיאמנט

קריירה

דיאמנט גדל במחלקת הנוער של הפועל רמת-גן גבעתיים ולאחר מכן שיחק גם במחלקת הנוער של מכבי תל אביב. בעונת 2007/2008 עלה דיאמנט לקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב, וערך הופעה אחת בליגת העל וחמש הופעות בגביע הטוטו.
לקראת עונת 2008/2009 חתם דיאמנט על חוזה לשלוש שנים במכבי פתח תקווה, אך בעונה זו שיחק רק עם קבוצת הנוער של המועדון. בעונת 2009/2010 הושאל לקבוצת הכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית, במדיה הבקיע 14 שערים בכל המסגרות. בעונה הבאה האריך את חוזהו במכבי פתח תקווה בשלוש שנים נוספות, אך לאחר מכן רכשה הפועל רמת גן את כרטיסו של דיאמנט, ושם שיחק בעונת 2010/2011. בתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
לפני תחילת עונת 2011/2012 החל להתאמן עם הפועל תל אביב וסיכם על הצטרפותו לקבוצה, אך לאחר שבועיים שוחרר. באוגוסט 2011 חתם דיאמנט לשתי עונות בבית"ר ירושלים. ב-20 בספטמבר 2012 חתם במכבי הרצליה מהליגה הלאומית.
לקראת עונת 2013/2014 חזר דיאמנט להפועל רמת גן. לאחר ששיחק במדיה שלוש שנים נוספות בליגה הלאומית עזב את המועדון בקיץ 2016, ולמעשה פרש ממשחק פעיל.
לדיאמנט ארבע הופעות במדי הנבחרת הצעירה של ישראל, שלוש הופעות במדי נבחרת הנוער, ארבע הופעות במדי הנבחרת עד גיל 18, ושלוש הופעות במדי נבחרת הנערים.
כתובת מלכותית מואבית

הכתובת המלכותית המואבית הוא כינויה של כתובת מואבית, בה מספר מלך מואב על כיבוש בני עמון, שביית אסירים רבים, בניית שער, ארמון מלך ומכרה בעזרת האסירים העמוניים. הכתובת חקוקה על עמוד בזלת מתומן ושבור. מהכתובת שרדו כשבע שורות, החקוקות על שלוש מתוך שמונה הצלעות. הכתובת לא נמצאה בחפירה מסודרת ומקורה לא ידוע, אך לפי תוכנה היא ממואב. הכתובת מוצגת כיום בתערוכת הקבע של מוזיאון ישראל.
החוקר שמואל אחיטוב פענח ופרש את הכתובת, והוא סבור כי היא אינה זיוף. על פי ניתוח הכתב הוא תארך את הכתובת לאמצע או סוף המאה השמינית לפני הספירה. הוא משער כי הכתובת נכתבה בתקופה בין סוף שלטונו של ירבעם השני, מלך ישראל אשר השתלט מחדש על עבר הירדן, למסע תגלת פלאסר השלישי. מניתוח זה נראה כי הכתובת מאוחרת לכתובת מישע.
תעתיק הכתובת:
[וָ]אֵבֶן [אֶת...] 

[וָאֵשֶבּ] אָסִרִן רַבִּן וָאֵבֶן אֶ[ת אַרְמֹן בֵּת הַמֶ]לֶך 

[וְאָנֹךִ בָּ]נִתִי אֶת בֵּת הָרֹאשׁ וּבַאֲסִרֵי בְּנֵיעַמֹן 

[בּנִתִי לַ]מִכְרַת שָׁעַר אַדִר וְהַמִקְנֶה וְהַבָּקָר 

[נָשָאתִי] שָׁם וַיַרְא בְּנֵיעַמֹן כִּי חָלָה בְּכָל 

[...]ץ ח[...]קרבב 

[...]אי[...]
סמואל בארבר

ביוגרפיה

בארבר נולד בווסט-צ'סטר שבפנסילבניה, למשפחה מוזיקלית: אמו הייתה פסנתרנית ואחותה זמרת אלט מפורסמת. הוא החל לנגן בפסנתר בגיל שש, את יצירתו הראשונה כתב בגיל שבע, ובגיל 12 כבר שימש כנגן עוגב בכנסייה המקומית. בגיל 14 התקבל למכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם למד פסנתר, שירה וקומפוזיציה. שם גם פגש את ג'אן קרלו מנוטי, לימים שותפו לחיים וליצירה (מנוטי כתב את הלברית לשתיים מהאופרות שהלחין).
בגיל 23 כתב בארבר את יצירתו התזמורתית הראשונה: האוברטורה "The School of Scandal", שביצעה תזמורת פילדלפיה. בשנת 1936 כתב רביעייה לכלי מיתר, ובשנת 1938 עיבד את חלקה השני לתזמורת כלי מיתר רחבה תחת השם "האדאג'ו לכלי מיתר". גרסה זו הייתה ליצירתו המוכרת ביותר וכן ליצירה האמריקנית הראשונה שבוצעה על ידי המנצח ארטורו טוסקניני. 
בהשפעת דודתו הזמרת וכבעל הכשרה בשירה בעצמו, הרבה בארבר לכתוב יצירות ווקאליות, מהפופולריות ברפרטואר הקלאסי של המאה ה-20. גם את האדג'ו הידוע לכלי מיתר עיבד למקהלה מעורבת בת שמונה קולות. פרט לכך כתב מספר אופרות, יצירות לכלי סולו ותזמורת (ביניהן לכינור, לצ'לו ולפסנתר), יצירות לפסנתר סולו ולהרכבים קאמריים שונים.
בארבר זכה בפרסים רבים על יצירתו, בהם שלושה פרסי "פוליצר" בשנים 1935, 1936 (על הקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת), וב-1958 (על האופרה "Vanessa"). יצירותיו בוצעו על ידי רשימה ארוכה של אמנים ידועי שם, בהם ולדימיר הורוביץ, מרתה גרהם, ארטורו טוסקניני, ג'ון בראונינג, ג'ני טוראל ואלאנור סטבר.
כמעט בכל יצירותיו של בארבר ניתן להבחין בקו מלודי אחד לפחות ברור ודומיננטי, לכן הוגדר לעיתים כ"נאו-רומנטיקן", אולם ניתן לזהות בהן גם השפעות קלאסיות ומאפיינים מודרניים ודיסוננטים בסגנון סטרווינסקי. סגנונו היה אקלקטי וקשה לאפיון: הוא לא ייסד אסכולת כתיבה חדשה, לא דבק בסגנון מסוים, נמנע מלהיקלע לוויכוח הנפוץ בזמנו בעולם המוזיקה – סטרווינסקי (מוזיקה טונאלית) לעומת שנברג (מוזיקה אטונאלית) – וככזה משך אליו אש מבקרים וקולגות. בשנת 1966 הועלתה הופעת הבכורה של אופרה שכתב – "אנטוני וקלאופטרה" – בטקס פתיחת האודיטוריום של בניין המטרופוליטן אופרה במרכז לינקולן לאמנויות הבמה. האופרה ספגה ביקורת קשה וסימנה את בארבר כמלחין ש"אינו רלוונטי לתקופתו". לאחר מפלה זו מיעט בארבר לכתוב, ויצירותיו האחרונות זכו להתעניינות מועטה בלבד.

האדאג'ו לכלי מיתר (אופוס 11)

האדאג'ו לכלי מיתר נכתב במקור כפרק שני ברביעייה לכלי מיתר, אך תוך זמן קצר עובד על ידי בארבר לתזמורת כלי מיתר רחבה, וזו גם גרסתו המוכרת. מאוחר יותר עיבד את היצירה למקהלה מעורבת בת שמונה קולות כקטע "Agnus Dei".
המבנה הכללי של היצירה ואופן התפתחותה כמוהו כקשת רחבה: פתיחה חרישית, התפתחות הדרגתית עד לשיא במרכזה לערך, ודעיכה איטית עד לסיום חרישי כמו בפתיחה. בארבר בנה את נושא היצירה המתמשך כולו בטכניקת הסקוונצות, שבה קבוצת תווים או רעיון מלודי קצר חוזר על עצמו מעט גבוה או נמוך יותר בכל פעם. בהיותה טכניקה בסיסית ונפוצה, נמנעים מלחינים מלעשות בה שימוש מופרז, בעוד בארבר בחר לבסס יצירה שלמה עליה, תוך שהוא מצליח לשמור על מתח וריגוש לכל אורכה (9-10 דקות). 
בהיותה יצירה בעלת מבנה פשוט, נעדרת טכניקה חדשנית או מורכבת, וחסרת כל תפנית מפתיעה בהרמוניה או בקו המלודי, קשה להצביע על סוד קסמה. למרות זאת נחשב האדאג'ו לכלי מיתר לאחת היצירות המוכרות והאהובות לביצוע בקונצרטים (גם בגירסתו הקולית) ובקולנוע. בין השאר הוא מושמע בפסקול הסרטים "פלאטון", "איש הפיל", "אל נורטה" ו"השמן של לורנצו". כמו כן הפך האדג'ו להמנון הבלתי רשמי של ארצות הברית לימי אבל, והושמע עם מותם של הנשיאים רוזוולט וקנדי.