דייגו רודריגז

מסעות דייגו רודריגס

בראשית המאה ה -16 מונה דייגו פרננדס פריירה לקברניט ספינת "ספטובל" שהועברה לגואה. אומרים שהוא ניווט בקשת רחבה ממזרח למדגסקר והגיע לאי רוניון, אותו כינה מיד אילאה דה סנטה אפולוניה (לכבוד אפולוניה הקדושה שיומה היה, 9 בפברואר 1507). לאחר מכן הוא המשיך מזרחה וגילה את האי מאוריציוס, אותו כינה אילה דו סירנה (שם ספינתו). משם פרננדס המשיך מזרחה וגילה את האי שכינה בשם אילה דה דייגו פרננדס, דומיגו פריז או דומינגו פריאס (שני האחרונים הם ככל הנראה תעתיקים קרטוגרפיים או קיצורים של 'דיוגו פרננדס'). אומרים שהוא גם עצר למלא מים באיים הראשון והשלישי, לפני שחזר למוזמביק. 
באי דיוגו פרננדס ביקר בשנת 1509 דייגו לופס דה סקיירה והשם 'דום גלופס' (קיצור נוסף שתועתק) מופיע לעיתים במפות.  הוא עבר את שינוי השם האחרון שלו לשם האי רודריגס כמה שנים אחר כך, לאחר שהחוקר פורטוגזי נוסף בשנת 1528, עשה את דרכו חזרה לאורך האוקיינוס ההודי מגואה. הוא ניווט דרך האיים רוניון, מאוריציוס ורודריגס. הוא קרא לאיים האלה מסקרנה, על שם מפקדו פדרו מסקרנה, שהיה שם לפני כן בשנת 1512.

מושל סלסט

דייגו רודריגס הקים את בסיסו בגואה, למד את השפה המקומית, היה יוזם הבנייה של המבצר בגואה ומושל האי סלסט (לימים חלק מבומבי, מומבאי הנוכחית). האי הושכר לו מ-1535 עד 1548 לאחר ההסכם בין המשנה למלך הפורטוגלי דום נונו דה קונאה ובאדור שאח הסולטן מגוג'אראט, שמסר את האיים לרשות פורטוגל. הוא נודע גם בשם מסטרה דייגו  בגלל תרומותיו האמנותיות לייפוי העיר סלסט. כמו כן, יזם את שיקום מצודת דיו. המצודה נחשבה כבלתי ניתנת לכיבוש ועמדה על תילה במשך יותר מארבע מאות שנים, למרות מספר רב של ניסיונות לכיבושה. דייגו היה גם הבעלים של החוף שנקרא חוף קולבה בגואה, שהועבר לצאצאי משפחתו כחלק מהרכוש המשפחתי, זהו אותו כפר בו הקים את בית המגורים הענק שלו בשנת 1551.

מפקד מבצר רחול

רודריגס היה מושל רחול בסלט, גואה, העיירה הראשית שהייתה ברשות הפורטוגזים במהלך הכיבוש המוקדם שלהם באזור. במקום נבנו מבצר וכנסייה, שנחשבת לראשונה באזור סלט. הכנסייה ברחול הוקמה עד סוף שנת 1565, במקום מקדשים הינדים. היא נבנתה בבוץ עם גג סכך. כינו אותה כנסיית האם (Matriz) של כל דרום גואה ונקראה Igreja da Nossa Senhora de Neves. הארכיבישוף הראשון של גואה, דום גספר חורחה דה לאה פררה בחר את מיקום הכנסייה, ורודריגס היה אחראי על הביצוע עצמו. 
חוסה ניקולאו דה פונצ'ה כתב כי דיוגו רודריגס נפטר בקולווה, גואה ונקבר בתוך כנסיית האם (מטריס). על קברו נכתב: "כאן שוכב דייגו רודריגס (נקרא) 'או דו פורטה / קפטן מבצר זה, שהרס את המקדשים בשטחים האלה. הוא נפטר ב -21 באפריל של שנת 1577." המצבה שלו ושרידיו נמצאים עדיין בתוך הכנסייה, בסמוך למזבח איגרג'ה דה נוסה סנהורה דה נבס משנת 1577.
המקדשים ההינדיים של סלט בגואה הושמדו על ידי דייגו אשר פיקח באופן אישי על הריסתם בשנת 1567. המעשה הוביל ליציאתם ההמונית של ההינדים מהשטחים שהוחזקו על ידי הפורטוגזים. ההינדים לקחו את אליליהם מעבר לנהר זוארי לשטחי מלכי סונדו ההינדים. בין המקדשים שנהרסו היו מקדשי שרי רמנאתי, שרי שנטדורגה ושרי מנגשי. כמו כן נהרסו על ידי דייגו תשעה מקדשים בכפר מרגאו, הוא תוגמל בהכנסות מהאדמות השייכות למקדשים.
ההרס הופעל כאשר הותקף ישועי וכשקהילת הילידים לא צייתה לדייגו רודריגס. כעונש, הוא שרף את מקדש רמנת. תושבי הכפר הגישו נגדו תביעה לבית משפט בגואה. השופט הורה לדייגו לבנות מחדש את המקדש. בתמיכת הארכיבישוף פרימז והמועצה המחוזית. למרות זאת, קיבל דייגו פקודה מהמשנה למלך לשרוף את מקדשי סלטה. המשנה למלך הוציא גם גזירה בדצמבר 1565 האוסרת על הקמת מקדשים חדשים ותיקון הקיימים. דבר הפקודה : "אני מורה בזאת שבאזור כלשהו בבעלות אדוני המלך, אף אחד לא צריך לבנות מקדש הינדי ואסור לתקן מקדשים כאלה שנבנו כבר ללא אישורי. אם צו זה יופר, מקדשים אלה ייהרסו. הטובין שבהם ישמשו לכיסוי ההוצאות על עבירה זו" 
הרכוש וההכנסות של המקדשים נמסרו לרשות הכנסייה.  התאריך המדויק בו הרס דייגו רודריגס את מקדש מלסה דווי (שיהפוך בעתיד לכנסיית גבירתנו של ההתעברות) היה ב -7 במרץ 1567 . תושבי הכפר הצליחו להוציא מהמקדש אלילים אחדים. ספרים קדושים ויצירות אמנות שהעצימו את יופיו של המקדש. המקדש נהרס ללא רחם. רודריגז עזב את הכפר לאחר הצבת צלב במקום הבולט ביותר.
את פרטי חורבן המקדש ניתן למצוא בדו"ח אירם אום גומז ווז מיום 12 בדצמבר 1567, המציין כי המקדש נהרס כליל ב־14 במרץ 1567. דייגו רודריגס הרס 280 מקדשים בסלט בלבד. המאמינים שהשתמשו באותם מקדשים הועברו בעיקר לאזורי הכיבוש החדשים שבהם שלטו הפיאודלים של הסולטאן אדיל שאהה מביג'אפור. בהיותם הינדים בעצמם, הם לקחו את המשימה להקל על יצירת מקומות מגורים חדשים לפליטי הכפרים שנהרסו.

משפחה ומורשת

לרודריגס היו שני בנים, ניקולאו ואינאסיו רויז, מאישה השייכת למשפחת פרבה - אצולה פיאודלים הינדית. האשה ויטולה פורוב דסאי, נישאה לו ב־29 בנובמבר 1512 כפי שנמצא בארכיונים. המשפחה השתמשה בקיצור השם, לשם מלכותי - רויז במקום בצורה הפשוטה של רודריגס, עד סוף המאה ה -19 .
האנדרטה הניצבת בקולבה, גואה מעוטרת עם כתובות של משפחת רויז (רודריגס) בגואה. אנדרטה נבנתה מחדש כמבנה גדול יותר בשנת 1857 ועומדת על כנה. שכן אחד הנכדים הגדולים של דייגו נפטר לפתע בגלל מחלה בגיל צעיר 38 שנה. זאת הייתה המשפחה היחידה בקולבה, עם שורשים למשפחת רויז (רודריגס).
אחד מהצאצאים מבנו ניקולאו, עדיין מתגורר בבית האבות שנבנה על ידי רודריגס בקולבה. חלקים מנכסי חוף קולבה בגואה קשורים למשפחה, אבל מנוהלים על ידי הממשל הודי. האנדרטה המשפחתית מוחזקת על יד צאצאי המשפחה.