חרם על ישראל

חרם על ישראל הוא הפעלת סנקציות על מדינת ישראל מתוך מטרה לפגוע בה או לגרום לה לפעול בצורה הרצויה למטיל החרם, או משום שלמטיל החרם יש ביקורת על מדיניותה של ישראל . היא ננקטת לרוב על מנת להביע ביקורת על מדיניותה ופעולותיה ביחס לפלסטינים, לגרום לישראל לפעול מדינית בצורה הרצויה למטיל החרם (יציאה משטחים, התרת שיבת פלסטינים לתחומיה או הכרה במדינה פלסטינית), להביא לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני או אפילו על מנת להביא לחיסולה את ישראל כמדינה יהודית על ידי פגיעה כלכלית. ניתן להבחין בין ארבעה סוגי חרמות עיקריים המופעלים על מדינת ישראל: אקדמי, תרבותי, מדיני וכלכלי.
ישנם מספר קמפיינים בינלאומיים המעודדים חרם על ישראל, הידועים שבהם כוללים את שבוע האפרטהייד הישראלי, מסעות התעמולה של כריסטמס ומסע התעמולה של ה-BDS. עיקר מאמצי החרם על ישראל מאורגנים על ידי הפלסטינים וארגוני שמאל רדיקלי.
לפי הליגה נגד השמצה, החרם על ישראל ובפרט תנועת ה-BDS הן תנועות אנטישמיות המבקשות להפלות את ישראל על בסיס לאום והיותה מדינת העם היהודי.

חרם מדיני

בשנותיה הראשונות מדינת ישראל סבלה מבידוד מדיני יחסי מצד המדינות הערביות, לאור הסכסוך על אדמת פלשתינה עם המדינות הערביות. בתקופה זו היחסים המדיניים והכלכליים של ישראל עם ארצות הברית והמדינות האירופאיות היו די נייטרליים וזאת על רקע המלחמה הקרה, מאפייניה הסוציאליסטים של ישראל והשאיפה האמריקאית למנוע מהמדינות המוסלמיות לחבור לברית המועצות. כן הרצון המערבי להשיג גישה למשאבי הטבע ולשוק הצרכנים הגדול במדינות הערביות. החל מראשית שנות השבעים עם התחזקות הסוציאליזם והתנועות האנטי-קולוניאליות, אנטי-אימפריאליות ואנטי-מערביות באמריקה הלטינית ובמזרח התיכון, חברו תנועות השמאל עם התנועות האסלאמיות, בשיתוף ברית המועצות, נגד המערב; ואימצו באופן מוטעה את ישראל לסמל כל אלו. בתקופה זו ישראל נעשתה ליותר ויותר מבודדת מהעולם הלטיני, אנטי-מערבי והסוציאליסטי, כמו לאויבת תנועות השמאל ברוב מדינות העולם; דבר שגרם לישראל להתקרב יותר לארצות הברית וזה גרם להגברת האיבה נגדה. השיא הגיע בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שם הציונות הוגדרה כביטוי לגזענות וישראל למדינת אפרטהייד. לאורך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 גדל כוחן והשפעתן של תנועות השמאל בעולם ובציבור, בפרט במערב. בהתאם גם התגברה איבת הציבור והמדינות בראשות תנועות השמאל נגד ישראל, לאור החברות המתגברת בין ישראל לארצות הברית וכן לאור התפיסה המוטעית כי ישראל מייצגת את כל מה שהשמאל מתנגד לו - אימפריאליזם, קולוניאליזם ומערביות.
במהלך שנות השמונים החלה מצרים להתקרב לארצות הברית ובמקביל להתרחק מהסובייטים, גורם אחד מני רבים שיצרו את התנאים שאפשרו את הסכם השלום בין ישראל למצרים. עם התפרקות ברית המועצות בשנות התשעים וההטבה ביחס כלפי המערב, גם היחס כלפי ישראל החל להטיב וישראל החלה ליצור קשרים מדיניים עם מדינות שטרם היה לה את ההזדמנות לכך. ביניהן מדינות שונות מאירופה, דרום אפריקה, אמריקה הלטינית ואף ירדן, בחתימה על הסכם השלום בין ישראל לירדן. עם זאת באופן כללי היחס שקיבלה ישראל מיתר המדינות הערביות המשיך להיות קר. השיפור במצבה המדיני של ישראל בשנות התשעים בא לידי ביטוי בנקודת השיא, החלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם, שביטלה את החלטה 3379 הקודמת.
במהלך המאה ה-21 עם התחזקות תנועות האסלאם הפונדמנטליסטי, החל שיתוף פעולה מסוים בין ישראל למספר מדינות הערביות וזאת לאור האיום שתנועות פונדמנטליסטיות אלו מציבות לא רק על העולם המערבי והלא-אסלאמי, אך גם על האסלאם המתון. תנועות כדוגמת אל-קאעידה, דאעש, האחים המוסלמים וחמאס.
נכון לשנת 2013 כ-160 מדינות מכירות בישראל ומקיימות עמה יחסים דיפלומטיים. 36 מדינות אינן מקיימות איתה יחסים דיפלומטיים, 26 מדינות אינן מכירות בישראל, רובן הגדול מדינות מוסלמיות.

מדינות ערב במזרח התיכון ואפריקה והליגה הערבית

מדינות ערב (במזרח התיכון ובאפריקה) אשר היו חברות בליגה הערבית הצביעו נגד תוכנית החלוקה של האו"ם, אותה ראו כמפלה לטובת היהודים ואף יזמו חרם כלכלי על יהודי ארץ-ישראל ולאחר מכן על מדינת ישראל (ראו להלן "חרם כלכלי"). לאחר הכרזת ישראל על עצמאותה בשטח אשר לפי תוכנית החלוקה הוכר כשטח מדינת ישראל, הליגה הערבית חזרה בשנית על התנגדותה הרשמית ליישום "פתרון שתי מדינות" במכתב אותו הגישה לאו"ם. באותו היום, צבאות מדינות ערב השכנות פלשו לשטח אשר הוקצה לפי תוכנית החלוקה למדינה היהודית ופרצה מלחמת העצמאות. עם סיומה, סירבו מדינות ערב לחתום על הסכמי שלום לסיום הלחימה והסכימו רק להסכמי שביתת נשק על מנת שצה"ל לא יפלוש לתחומן. כתוצאה ממצב זה הוחרמה ישראל על ידי מרבית מדינות ערב (למעט ירדן, איתה התקיימו קשרים משמעותיים עד 1951) עד לסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
לאחר מלחמת ששת הימים, בקיץ 1967 מנהיגי שמונה מדינות ערביות נפגשו בועידת חרטום אשר נערכה בסודאן על מנת לדון בעמדה הערבית כלפי ישראל. הם הגיעו להסכמה כי לא תהיה הכרה בישראל, לא יהיה שלום עם ישראל ולא יהיה משא ומתן עם ישראל. לאחר חתימה על הסכמי השלום עם מצרים בשנת 1979, גורשה מצרים מהליגה הערבית. כתוצאה מההסכם ישראל החלה ביחסים עם מדינות מוסלמיות שאינן ערביות כגון ניגריה, ניז'ר, מאלי וצ'אד. יחסים אלו נותקו בעקבות חרם של האיחוד האפריקני על ישראל. חלק מהיחסים שוקמו בשנות התשעים, לאחר חתימה על הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994.
יוצאת דופן מבין המדינות המוסלמיות היא איראן, אשר הייתה בין המדינות הראשונות אשר הכירו במדינת ישראל בזירה הבינלאומית (במרץ 1950 הכרה "דה-פקטו" בלבד), וכן פיתחה יחסי ידידות ואף נחשבה לידידתה המוסלמית הקרובה ביותר של ישראל עד לפרוץ המהפכה האיראנית, בשנת 1979. שגריר ישראל נמלט מאיראן עוד באותה השנה, לאחר תקיפות אתרים ישראלים. איראן מחרימה את ישראל ומנהיגיה קוראים פעמים רבות להחרים את ישראל ואף להשמידה.
עד היום עדיין מחרימות את ישראל מספר מדינות ערב.

מדינות באפריקה

עם הקמת מדינת ישראל, כינון יחסים דיפלומטים עם מדינות אפריקה לא היו בראש מעייניה. החל מ-1956 החליטה שרת החוץ גולדה מאיר להרחיב את נציגויות ישראל באפריקה, כך שעד לאמצע שנות ה-60 היו לישראל נציגויות דיפלומטיות ב-33 מדינות ביבשת אפריקה. לאחר מלחמת ששת הימים החלה סחיפה, בעידודן של מדינות ערב והגוש הקומוניסטי, ומדינות אפריקה החלו לנתק קשרים דיפלומטים עם ישראל בזו אחר זו. בשנות ה-70 המוקדמות הכריז האיחוד האפריקאי חרם על ישראל והפך קיום קשרים של מדינה אפריקאית עם ישראל לכמעט בלתי אפשריים. באפריקה שמדרום לסהרה נותרו רק שלוש מדינות שהמשיכו לכונן קשרים עם ישראל: מלאווי, לסוטו וסווזילנד.
מנהיגים ישראלים, שהרגישו נבגדים כתוצאה מהמדיניות האפריקאית, העמיקו את קשריהם עם משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, דבר אשר גרם לחוסר שביעות רצון בצד האפריקאי והוביל להצבעה בעד החלטת האו"ם שהשוותה ציונות לגזענות ב-1975. לאחר מכן חזרה ישראל לרכז מאמצים במדינות אפריקה ואסיה והחלה לקשור קשרי שיתוף פעולה בכלכלה ובצבא. מדינות אפריקה לא מיהרו להחזיר את קשריהן המדיניים עם ישראל ורק באמצע שנות השמונים של המאה ה-20 חזרו לקשור קשרים דיפלומטיים עם ישראל כך שבראשית שנות התשעים כוננו קשרים דיפלומטיים רק עם מעט ממדינות אפריקה. עם זאת, בשנות ה-90 חזרו יותר ויותר מדינות לכונן קשרים דיפלומטיים מדיניים עם ישראל, כך שבסופן קיימה ישראל קשרים עם כ-40 מדינות אפריקאיות (יותר ממספר המדינות איתם קיימה יחסים מדיניים בתחילת שנות ה-60), כאשר חלקן מעולם לא קיימו קשרים מדיניים עם ישראל בעבר.
בנובמבר 2013, בעקבות לחץ של הפלסטינים, החליטה דרום אפריקה לנתק מגע עם הממשל הישראלי, ולהימנע מלערוך ביקורים רשמיים של שרים לישראל.

איסור כניסה לבעלי דרכון ישראלי

מדינות ערביות רבות מסרבות לאשר כניסה לבעלי דרכון ישראלי. חלקן מסרבות לאשר כניסה גם לאנשים שעל דרכונם מוטבעת חתימת כניסה ויציאה מישראל (למשל בנגלדש ופקיסטן). לעיתים, נאסרת כניסה אף של אנשים אשר מוטבעת בדרכונם חותמת המעידה על כך ששהו בישראל - וזאת ללא חותמת ישראלית. לדוגמה, חותמת מצרית המעידה על יציאה ממעבר טאבה תעיד על כניסה לישראל (ערב הסעודית).
מדינות אשר אוסרות כניסת בעלי דרכון ישראלי נכון ל-2013: איחוד האמירויות הערביות, איראן, אלג'יריה, אפגניסטן, בנגלדש, ברוניי, ג'יבוטי, כווית, לבנון, לוב, מלזיה, סודאן, סומליה, סוריה, עיראק, ערב הסעודית (למעט לצורך עלייה לרגל של אזרחים מוסלמים), פקיסטן ותימן. מתוכן, איראן  אלג'יריה, כווית, לבנון, לוב, סודאן, סוריה, ערב הסעודית  ותימן אף אוסרות כניסת בעלי דרכונים עליהם מוטבעת ויזה או חותמת ישראלית.

רקע לחרמות חברתיים וכלכליים במאה ה-21

על רקע ועידת קמפ דייוויד בין אהוד ברק ליאסר ערפאת פרצה בספטמבר 2000 האינתיפאדה השנייה, גל מהומות אלימות פלסטיניות ששילב גם פעולות טרור פלסטיני. בימים הראשונים של המהומות שידר צוות France 2 כתבה עם סרט המתארת את מותו לכאורה של מוחמד א-דורה, ילד פלסטיני בן 12, מירי חיילי צה"ל בצומת נצרים שברצועת עזה. הכתבה תרמה לשלהוב הרוחות ולעלייה חדה בתקריות אלימות ואנטישמיות כנגד ישראלים ויהודים בארץ ובעולם. בשנתיים שלאחר מכן, האינתיפאדה רק החריפה, ופיגועי ההתאבדות הרבים שביצעו פלסטינים בישראל הכריחו את ישראל לנקוט בפעולות צבאיות חריפות יותר ויותר. צה"ל החל לבצע סיכולים ממוקדים נגד פעילי טרור בכירים ובמקביל כוחות יבשה נכנסו יותר ויותר לשטחי A. במרץ 2002, בעקבות חודש עקוב מדם בו נרצחו למעלה מ-100 ישראלים, ואחרי טבח ליל הסדר, הורה ראש הממשלה אריאל שרון על פתיחת מבצע חומת מגן למיגור הטרור. במבצע זה, הגדול מסוגו שנערך מזה שנים רבות, נהרגו מאות פלסטינים ונגרם נזק קשה לתשתיות בשטחי יהודה ושומרון. השיא היה בקרב בג'נין בו דחפורי D9 משוריינים גרמו להרס רב במחנה כדי להכריע את הקרב. הפלסטינים הפיצו האשמות שקריות על טבח שערך צה"ל בג'נין, והאשמות אלה תרמו לעליה חדה באנטישמיות החדשה ובגינויים למדינת ישראל בעולם. גם בניית גדר ההפרדה, שנועדה למנוע חדירת מחבלים (ובעיקר מחבלים מתאבדים), גררה גינויים לישראל וכונתה "חומת האפרטהייד" בידי מתנגדיה.
על רקע התהודה העולמית שעוררה האינתיפאדה השנייה התקבלה החלטת פורום NGO, פורום הארגונים הלא-ממשלתיים, מטעם ועידת האו"ם נגד הגזענות ושנאת הזר -ועידת דרבן הראשונה. החלטה זו, אף כי לא נכללה בהצהרות הוועידה הסופיות, קראה להטלת סנקציות וחרמות מחייבים ומקיפים ולניתוק כל הקשרים (דיפלומטיים, כלכליים, חברתיים, תמיכות, שיתוף פעולה צבאי ואימונים צבאיים משותפים) בין כל המדינות וישראל. מרי רובינסון, נשיאת הוועידה אשר הייתה נוכחת במקום, אמרה שהייתה בפורום "אנטישמיות נוראית".
קריאות לחרם כלכלי, תרבותי ואקדמי משולב נשמעו לראשונה ב-2002 אך קמפיין משמעותי החל רק ב-2004 עם השקת הקמפיין הפלסטיני לחרם אקדמי ותרבותי על ישראל ברמאללה. קריאות נוספות לחרם נשמעו בהמשך גם על ידי גופים וארגונים נוספים ולעיתים אף על ידי תושבי ישראל. בקרב הארגונים האנטי-ישראליים קיימים ספקות באשר להצלחתו של החרם בייחוד לאור התפיסה הקיימת אצל חלק מהמחזיקים בדעות אנטי-ישראליות, שישראל מצליחה לחמוק מעונש באופן שיטתי.
כמו כן, החל מ-2004 בין החודשים פברואר-מרץ מתקיים בארץ ובעולם שבוע האפרטהייד הישראלי. מטרת אירועי שבוע האפרטהייד הוא לעודד חרם על ישראל על ידי הצגתה כמדינת אפרטהייד, הנוקטת במדיניות אפרטהייד, לטענת המארגנים, כלפי הפלסטינים וכן ליצור תמיכה בנקיטת סנקציות וחרמות כלפי מדינת ישראל. עם זאת, פעילים ישראליים מקומיים המארגנים את אירועי שבוע האפרטהייד טוענים שמטרת הכנסים שנערכו היא לבודד את ישראל מבחינה בינלאומית. אירועי שבוע האפרטהייד מבוססים בחלקם על תעמולה פלסטינית ולעיתים כוללים הסתה כנגד ישראל.

חרם אקדמי

תנועת ה-BDS (ראשי תיבות "חרם, משיכת השקעות וסנקציות").וכן יוזמות עצמאיות קראו לאורך השנים להטיל חרם אקדמי על מוסדות האקדמיה הישראלית , בטענה כי הם משתפים פעולה עם הממשל הישראלי ותורמים לכיבוש השטחים. באקדמיה הישראלית עצמה, יש מספר מצומצם של אקדמאים שתומכים בחרם זה. התומכים בו מהווים מיעוט של כ-2% מהמרצים בארץ ונתקלים בפעמים רבות בביקורת קשה מצד עמיתיהם, הפרופסורים הישראלים. גם סטודנטים ישראלים מעטים תומכים בחרם האקדמי ועוררו זעם ציבורי. כלפי חלק מתומכי החרם בחו"ל נשמעות טענות על גזענות ואנטישמיות.
מטילי החרם האקדמי הבולטים הם ארגון המורים הארצי באירלנד, אשר קרא לפרלמנט האירי להרחיב את החרם האקדמי "עד ש (ישראל) תסיר את המצור הבלתי חוקי על עזה והכיבוש על אזור הגדה המערבית", "איגוד מרצי האוניברסיטאות" הבריטי אשר החרים החל מ-22 באפריל 2005 את האוניברסיטאות בר-אילן וחיפה לתקופה של כחודש, הפיזיקאי סטיבן הוקינג, המשמש כפרופסור בכיר לפיזיקה באוניברסיטת קיימברידג' והאגודה ללימודים אמריקניים (ASA) בארצות הברית. כמו כן, לאור עצומה ומחאה נרחבת בדרום אפריקה, קיבלה על עצמה אוניברסיטת יוהנסבורג להפסיק כל שיתוף פעולה מחקרי או לימודי עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב הקשור במישרין או בעקיפין לצה"ל וכן לחתוך כל קשר אם יתברר שהוא קשור להפרה של זכויות אדם כלשהן וזאת למרות הקשר המבוסס שלהן, עוד מלפני שנות ה-90. בזו אחר זו החלו אוניברסיטאות אחרות בדרום אפריקה לבדוק את קשריהן עם ישראל ולהצהיר שאין להן כאלה. ב-27 ביולי 2012 הכריזה אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת ויטווטרסראנד (ויטס) על חרם תרבותי ואקדמי על ישראל. במדינות רבות בעולם נשמעו קריאות להחרמת ישראל, אך רובן לא עברו בהצבעות או שבוטלו זמן קצר לאחר מכן. הידועה בהן היא החלטה של "איגוד מרצי האוניברסיטאות" הבריטי להחרים אקדמית את ישראל, החלטה אשר כאמור בוטלה לאחר מכן.

אוניברסיטת אריאל

בשל מיקומה הייחודי של אוניברסיטת אריאל, הפועלת משטח הנמצא מחוץ לתחומי הקו הירוק, הופעלו לחצים, חרם פנימי וביקורת רבות במטרה למנוע את הקמתה. גם בחו"ל נמתחה ביקורת ציבורית שלעיתים החריפה עד כדי קריאה להחרמה אף עוד לפני הפיכת המרכז האקדמי לאוניברסיטה. כאשר ביקר נשיא ארצות הברית אובמה בישראל הוא נמנע מלהזמין לנאומו סטודנטים מאוניברסיטת אריאל, על אף שהזמין סטודנטים מכל אוניברסיטה אחרת בארץ. צעד זה התפרש כחרם מצידו על אוניברסיטת אריאל ועורר ביקורת. כמו כן הוחרמו סטודנטים מהאוניברסיטה עוד כאשר הייתה מכללה, ונפסלו מלהשתתף בתחרות ספרדית בחסות משרד השיכון הספרדי מחמת מיקומה הגאוגרפי של המכללה. מנהל התחרות הסביר כי מדובר בהחלטה של ממשלת ספרד. בעקבות הפסילה החליטה אריאל לתבוע את משרד השיכון הספרדי, ולאחר שהאחרון לא הצליח להמציא אסמכתה לחוקיות פעולתו, נחתם הסכם פשרה שבמסגרתו הודתה ממשלת ספרד כי הפסילה נעשתה שלא כדין, ופִצתה את אוניברסיטת אריאל בסכום של כ-430 אלף ש"ח.

חרם תרבותי

הארגונים הקוראים להחרים את ישראל קראו להטיל עליה גם חרם תרבותי. הם קוראים לחרם שכולל בין היתר פרסום ספרות בעברית והגעת אנשי תרבות כמו פסנתרנים, זמרים, להקות ואנשי ספורט. רוג'ר ווטרס, סולן להקת פינק פלויד, מוכר כמבקר פעיל של ישראל כבר יותר מ-20 שנה, הוא מתומכיו הפעילים והמוכרים ביותר של החרם. ווטרס מתכנן לפרסם מכתב ולקרוא בו לכל האמנים להפעיל חרם תרבותי על ישראל בשל ההתנחלויות וסיפוח שטחים ישראלי. גם אליס ווקר, סופרת פמיניסטית אמריקאית, סירבה להרשות את תרגום ספרה "הצבע ארגמן" לעברית ושואפת להשפיע על החברה הישראלית כך שזו תפעל למען הפלסטינים. לעומתם, באחת המועצות האזוריות בסקוטלנד הוחלט להחרים ספרים שמחברם ישראלי, כמחאה על התגובה הישראלית לספינת "המרמרה" ולא כדרישה לפעילות מדינית כלשהי. ישנם אמנים רבים שלא הביעו דעה פוליטית מפורשת לגבי ישראל אך ביטלו את הופעתם בישראל, על אף שקבעו הופעה בישראל, לאחר שהופעלו עליהם לחצים מצד תנועות התומכות בהחרמת ישראל. אמנים רבים ממשיכים להגיע לישראל מדי שנה, על אף ספיגת ביקורת מצד תנועות התומכות בחרם. חלק מהקוראים לחרם, בהם הקמפיין הפלסטיני לחרם אקדמי ותרבותי על ישראל, תומכים בהטלת חרם גם על פעילות תרבותית של ישראל, הנעשית על ידי גוף ישראלי רשמי או גוף הממותג כישראלי. כך לדוגמה, הפריעו פעילים פרו-פלסטינים לתזמורת הפילהרמונית הישראלית כאשר ניגנה בלונדון, בטענה שהיא "שגרירה תרבותית" של ישראל וכן הופעלו לחצים על אמנים שונים לא להופיע בפעילויות הקשורות לישראל בחו"ל.
לתמיכת ארגוני שמאל ישראליים בחרם התרבותי יש השלכות ציבוריות ופוליטיות. בכנסת יזמו את חוק החרם וחלק מהציבור הישראלי התאכזב תרבותית ואף התרחק פוליטית מעמדת אנשי השמאל הרדיקלי כתוצאה מפעילותם זו.

תגובת ישראל - פעילות משפטית

בשנת 2011 חוקקה הכנסת את חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, הקובע שכל קריאה פומבית לחרם תרבותי, אקדמי או כלכלי על אדם או גורם כלשהו רק מחמת זיקתו למדינת ישראל, מוסד ממוסדותיה או אזור הנמצא בשליטתה, היא בגדר עוולה אזרחית, שמהווה עילה לתביעה נזיקית אזרחית על ידי אותו אדם או גורם, כאשר קיימת אפשרות סבירה שהקריאה תביא להטלת חרם ושמפרסם הקריאה מודע לאפשרות כאמור.
במטרה להיאבק בחרם על ישראל ובקמפיין ה-BDS יזמה ב-2015 שרת המשפטים איילת שקד תוכנית לוחמה משפטית שעיקרה תביעות אזרחיות ופליליות נגד פעילי וארגוני החרם בגין פגיעה בסחר, אפליה וגזענות.
במרץ 2017 תוקן חוק הכניסה לישראל, המסדיר את כניסתם לישראל של מי שאינם אזרחי ישראל ואת האישור לשהייתם בישראל של מי שאינם אזרחי ישראל או עולים חדשים, ונוסף לו סעיף 2(ד) הקובע: "לא יינתנו אשרה ורישיון ישיבה מכל סוג שהוא, לאדם שאינו אזרח ישראלי או בעל רישיון לישיבת קבע במדינת ישראל, אם הוא, הארגון או הגוף שהוא פועל בעבורם, פרסם ביודעין קריאה פומבית להטלת חרם על מדינת ישראל, כהגדרתו בחוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, התשע"א-2011, או התחייב להשתתף בחרם כאמור".
בהתאם לחוק זה ניתנה באפריל 2018 הוראה למנוע את כניסת ראש עיריית דבלין, שהיה בדרכו לראמאללה, עקב קשריו ל-BDS. עקב תקלה הוא נכנס. באוקטובר 2018 נמנעה כניסתה לישראל של לארה אל-קאסם, סטודנטית אמריקאית שהגיעה לישראל לשם לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, בנימוק שהיא פעילת BDS; לאחר שערערה עד לבית המשפט העליון ביטל האחרון את ההחלטה למנוע את כניסתה, בנימוק שמשום שאל-קאסם חדלה מפעילות חרם, ואופייה המינורי יחסית של הפעילות המדוברת, די בהחלטתה ללמוד בישראל כדי להטות את הכף, ולשלול את החשש מפני ניצול לרעה של השהות בישראל, ואל-קאסם הורשתה להיכנס לישראל.