google/wiki40b huggingface dataset:
גרי קופר

ביוגרפיה

קופר נולד כ"פרנק ג'יימס קופר" בעיירה הלנה במונטנה אך את ילדותו בילה באנגליה ביחד עם אמו ואחיו. כאשר היה בן שלוש עשרה שנים נפצע בתאונת מכונית, והחלים בחוות הבקר של אביו במונטנה, שם רכש את כישורי הרכיבה ששימשו אותו כשחקן. בתקופה זו התיידד עם ילדה בשם מירנה לוי אשר לימים תהא אף היא לשחקנית קולנוע מפורסמת.
ב-1924 קופר עבר ללוס אנג'לס ובכוונתו היה להיות צייר מקצועי, אך הוא נכשל בכך. לאחר שלושה חודשים החל להתפרנס כניצב בתעשיית הקולנוע, ובתוך שנה קיבל תפקיד בסרט קצר. לאחר פרסום הסרט נקרא לאולפני פאראמאונט והוצע לו חוזה ארוך טווח. הוא שינה את שמו ל"גרי קופר" בעצת סוכנו, שחש כי השם "גרי" הוא "חזק ומחוספס" ומזכיר את העיר גרי באינדיאנה. תפקידו החשוב הראשון היה בדרמה "כיבושה של ברברה וורת'" בשנת 1926, ודמות השחקן הגבוה והנאה כבשה את המסך, והצליחה (בניגוד לרבים מבני דורו) במעבר מן הסרט האילם אל מסך הקולנוע.
במהלך הקריירה שלו הופיע קופר בלמעלה ממאה סרטים, כעשרים מתוכם מערבונים. בסרטיו שיחק את הטיפוס האמריקני האידיאלי - שתקן, מאופק, אך עומד על שלו, ואינו מהסס לנקוט באלימות כאשר הדבר מצדיק זאת. קופר שיחק בשני סרטים קלאסיים של הבמאי פרנק קאפרה, "מר דידס הולך העירה" ו"פגוש את ג'ון דו", בהם ביסס את דמות הטיפוס "הכל אמריקאי" הנדהם מול השחיתות של המערכת הפוליטית ושל העיר הגדולה.
בשנת 1941 זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בדרמה המלחמתית "סרג'נט יורק", העוסקת באיכר פציפיסט ההופך לגיבור מלחמה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
עם תחילת שנות החמישים דעכה מעט הקריירה של קופר, אך היא התחדשה וזכתה לתנופה כאשר בשנת 1952 זכה שוב בפרס האוסקר על הופעתו כשריף ויל קיין, הננטש על ידי אנשי עיירתו מהם הוא מבקש עזרה כנגד פושעים המבקשים את נפשו בסרט "בצהרי היום". תפקיד זה נחשב עד היום לטוב שבתפקידיו. קופר לא הגיע לטקס, וביקש מידידו ג'ון ויין כי יקבל את הפרס עבורו.
לאחר "בצהרי היום" המשיך קופר להופיע בסרטים במשך כעשור נוסף עד מותו. קופר, שנחשב לגבר נאה ומושך, גילה סימני זקנה בעשור האחרון לחייו. יש שהשכילו לנצל את סימני הגיל, אשר שירתו היטב במאי כפרד זינמן בסרט "בצהרי היום", אך הופעתו בסרטים כגון הקומדיה של בילי ויילדר "אהבה אחר הצהריים" בשנת 1957, אל מול אודרי הפבורן שהייתה בשנות העשרים לחייה, שידרה עייפות ותשישות. ויילדר סיפר בזכרונותיו כי נאלץ לצלם את הסרט כשדמותו של קופר מצולמת באופן מטושטש והוא שרוי באפלה, על מנת להסתיר את גילו.
חייו הפרטיים של קופר היו סוערים. לאחר מספר רומנים עם שחקניות ונשות חברה נחשבות נישא קופר לורוניקה בלף, אשת חברה קתולית מניו יורק אשר עבדה תקופה קצרה כשחקנית בשם "סנדרה שאו". נולדה להם ילדה אחת בשם מריה, ובהשפעתה המיר קופר את דתו לדת הקתולית. על אף שקופר נותר נשוי לבלף עד מותו, הדבר לא הפריע לו לקשור מערכות יחסים עם שחקניות מפורסמות שהופיעו בסרטיו כגרייס קלי ופטרישיה ניל.
בשנת 1961 מת קופר מסרטן הריאות. לפני מותו העניקה לו האקדמיה לאומנות הקולנוע פרס אוסקר של כבוד, אך הוא היה חולה מכדי להגיע לטקס, ואת הפרס קיבל עבורו ג'יימס סטיוארט אשר כקופר היה מן הכוכבים האהובים על הבמאי פרנק קאפרה וגילם בסרטיו תפקידים דומים לתפקידיו הקלאסיים של קופר, בדמות האמריקני התמים והשתקן.
קופר היה ידידו הטוב של ארנסט המינגוויי והופיע בעיבודים קולנועיים רבים ליצירותיו, לרבות "הקץ לנשק" (1932) ו"למי צלצלו הפעמונים" (1943).
קופר נחשב עד ימינו לאחד מגדולי שחקני הקולנוע שפעלו אי פעם. דמותו הונצחה בבול דואר של ארצות הברית בשנת 1990. הבול, חלק מסדרה העוסקת בסרטים שהופקו בשנת 1939, מראה את דמותו של קופר כפי שהופיע בסרט "בו ג'סט".
ילקוט הכזבים

ילקוט הכזבים הוא אוסף סיפורים שנערך על ידי דן בן אמוץ וחיים חפר ופורסם בשנת 1956 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
האוסף זכה להצלחה גדולה ונחשב לאחד ממייצגיה החשובים ביותר של תרבות הפלמ"ח.

על הספר

הספר כולל 167 "כזבים" שנבחרו מתוך קרוב ל-400 סיפורים. לבד מחפר ובן אמוץ, תרמו לילקוט גם חיים לבקוב שתואר כאלוף מספרי הכזבים בארץ, וכן שאול ביבר (תחת הכינוי "עופר"), ירוחם כהן, חיים זינגר, מוסה פינקל ואחרים.
בהקדמה מציין בן אמוץ את הקשר בין כזב וצ'יזבט (האחרון ננטש, כאשר "ותיקי ההסתדרות וכותבי מאמרים ראשיים, החלו פתאום להשתמש בו בפזרנות מדאיגה, בחוסר דייקנות ובהפקרות") ומסביר את ההבדל בין שקר, מתיחה וכזב: 
"שקר הוא כשאיש אינו יודע את האמת, פרט למספר עצמו. מתיחה היא שכולם יודעים את האמת, פרט לקורבן המתיחה וכזב הוא כשכולם יודעים שהסיפור אינו אלא שקר ובכל-זאת מוכנים לחזור ולשמוע אותו שוב ושוב".
הספר מחולק למספר פרקים ששמותיהם מעידים, במידת מה, על נושאי הכזבים, למשל: 'מעשים שהיו', 'מתיחות', 'שיטות ופטנטים' וכיוצא בזה. שמו של כל סיפור הופיע במהדורה המקורית בכתב רש"י.

כזב לדוגמה

הלב של מישקה (מתוך "מעשים שהיו"):
קלמן אומר שמישקה בריא מאד, אבל יש לו הרבה כדורים לבנים והדם שלו מתקרש בקושי. איך הוא יודע את זה? פעם אחת קיבל מישקה דקירה בשיעור לכידון. הדם לא הפסיק לנזול לו. קשרו לו פור-באי-טו וזה לא עזר. שלחו אחד שיביא את הרופא. עד שהרופא בא נשאר למישה מכסימום שני ליטר דם בכל הגוף. עד שבא האמבולאנס נגמר לו כל הדם. כל הדרך לבית החולים הלב שלו עבד על ריק.
עיקר הספר עוסק בהווי הפלמ"ח ובישראל של שנות ה-40 של המאה ה-20. גיבוריו, בהם ג'ורי (חיים גורי), עבד (עובד מיכאלי), פלח ואבו ליש, מתאמנים, מתעמתים עם הבריטים והערבים, חיים בגרעינים, מחזרים אחר בחורות, מתחככים באושיות היישוב ומציקים זה לזה. עם זאת, חלק מהסיפורים עוסקים גם בצה"ל הצעיר.

השפעה תרבותית

ילקוט הכזבים נחשב לאחד מתוצריו התרבותיים המובהקים של הפלמ"ח, מה גם ששני עורכי הספר שירתו בו. הספר מציג חלק ממה שכונה על ידי חיים גורי "תרבות המעגל", ישיבה סביב מדורה תוך שירה וחזרה אינסופית על אותם צ'יזבטים, כשאלו מתייחסים לחוויותיהם וליחסים ביניהם.
ציטוטים מהספר נכנסו לשיח הישראלי, ובהם "אתם נוער אתם? אתם חרא!" (אברהם שפירא ב-"נאום קצר"), "אני מתקלח פעם בחורף, אם צריך או לא צריך" ("כיתת המלוכלכים") ורבים נוספים.
בשירו של יהונתן גפן, "יכול להיות שזה נגמר", מוזכר ילקוט הכזבים כאחד מסמלי דור הפלמ"ח.
בשירו של דני סנדרסון, "היא חולה", מוזכר ילקוט הכזבים כאחד הניסיונות של החולה להתעודד.
פרשת כי תצא

הפטרה

ההפטרה של פרשת כי תצא היא החמישית בסדרת הפטרות שבע דנחמתא. מפטירים בספר ישעיהו, פרק נ"ד, פסוקים א'-י' ("רני עקרה").
בשנים מסוג בשז, גכז והכז, בהן פרשת ראה נקראת בראש חודש אלול, יש מהאשכנזים הנוהגים לקרוא את הפטרת פרשת ראה יחד עם הפטרת כי תצא כדי להשלים את ההפטרה של שבע דנחמתא שלא נקראה בגלל ראש חודש.
במנהג איטליה שיש רק שלש הפטרות דנחמה, מפטירים מספר שמואל א', פרק י"ז, פסוק א' ("ויאספו פלשתים") עד פרק י"ז, פסוק ל"ז.

שינוי בכתיבת 'פצוע דכא'

בפרשה זו, בפרק כ"ג, פסוק ב' ישנו הבדל בכתיבת "לֹא יָבֹא פְצוּעַ דַּכָּה", בספרים הספרדיים וברוב הספרים האשכנזיים כתוב "לֹא יָבֹא פְצוּעַ דַּכָּה" בעיצור 'ה'. למסורת תימן וכן למנהג חב"ד כתוב "דכא", בא'. הבדל זה הוא אחד מההבדלים הבודדים במסורות כתיבת ספר תורה.
גיגס

גיגס (687–652 לפנה"ס, במקור האשורי מכונה גוגו). מלך לידיה שבאסיה הקטנה, מייסד השושלת המרמנדית.

חייו

על פי הרודוטוס, גיגס היה אחד מקציניו של המלך הקודם קנדלוס והיה איש סודו. קנדלוס היה סבור שאשתו היא האישה היפה ביותר עלי האדמות והרבה להלל את יופייה באוזני גיגס. פעם אחת הוא הכריח את גיגס לצפות בה בעודה מתלבשת בלי שתדע על כך. אולם הדבר נודע למלכה שהכריחה את גיגס לרצוח את קנדלוס ולשאת אותה לאשה. לפי אגדה המסופרת על ידי אפלטון, הוא ביצע את מזימתו בעזרת טבעת קסמים הנקראת על שמו "טבעת גיגס", שהפכה אותו לבלתי נראה. טבעת זו הייתה גם מקור עושרו הגדול, שבגללו נתפרסם בין היוונים על ידי המתנות יקרות הערך ששלח לאורקל שבדלפי. כדי לתת אישור לשלטונו, פנה גיגס אל האורקל ושאל אותו כמה זמן יארך שלטונו. האורקל השיב ששלטון משפחתו ימשך חמישה דורות. הדור החמישי היה קרויסוס.
גיגס היה הראשון מבין מלכי לידיה שהרחיב את שלטונו על החלקים של אסיה הקטנה המיושבים על ידי היוונים. הוא כבש את קולופון ואת חבל טראוס והתקיף את מילטוס וסמרינה. בימיו הותקפה לידיה על ידי הקימרים, שחדרו לגבולותיה דרך ארמניה ופריגיה. גוגו ביקש את עזרת אשורבניפל מלך אשור, וכשזה לא נענה לבקשתו, תמך גיגס במלך מצרים פסמתיך הראשון במרידתו באשור. בפלישה השנייה של הקימרים נהרג גיגס בקרב.בנו ארדיס השני מלך אחריו.
על פי המסורת היוונית הומצאה טביעת המטבעות בלידיה בימי גיגס ומשם הועברה ליוון. המחקר המודרני תומך בגרסה זו. כמו כן, גיגס ככל הנראה היה השליט הראשון שכונה טירן. פרשת עלייתו לשלטון ונישואיו למלכה האלמנה, היוו השראה לכמה יוצרים חשובים ביניהם פ. הבל ות. גוטיה.
חוקרי מקרא רבים סבורים כי דמותו של גיגס היא הבסיס לתיאור המקראי של גוג מלך מגוג המתואר בספר יחזקאל.
אילומינה

היסטוריה

אילומינה נוסדה באפריל 1998 על ידי דוד וולט, לארי בוק, ג'ון סטופלנגל, אנטוני צ'רניק ומארק צ'יי. בשנת 1999 רכשה אילומינה את חברת Spyder Instruments אשר פיתחה טכנולוגיה של סינתזה בתפוקה גבוהה. אילומינה השלימה את ההנפקה הראשונה שלה ביולי 2000.
החברה החלה להציע שירותי SNP genotypism בשנת 2001 והשיקה את המערכת הראשונה, BeadLab, בשנת 2002, באמצעות הטכנולוגיה GoldGate Genotyping. החברה מציעה כיום מוצרים מבוססי מערכי DNA ‏(microarray) ושירותים עבור מגוון בעיות הדורשות אנליזות גנומיות.
בינואר 2007 השלימה החברה את רכישת סולקסה (Solexa) אשר פיתחה טכנולוגיה של ריצוף גנטי. סולקסה עצמה רכשה את טכנולוגיית colony sequencing, אשר הומצאה בשנת 1997 בחברת Manteia Predictive Medicine.
בחודש יוני 2009 הודיעה החברה על השקת שירות ריצוף גנום אישי. הריצוף האישי הוצע בעומק של 30X עבור $ 48,000. שנה לאחר מכן ירד המחיר ל -19,500 דולר. נכון לחודש מאי 2011, אילומינה הפחיתה את המחיר ל -4,000 דולר.
עד 2010 מכרה החברה רק מכשירים שהוגדרו "לשימוש מחקרי בלבד". בתחילת 2010 קיבלה החברה את אישור ה-FDA למערכת ה-BeadXpress שלה לשימוש בבדיקות קליניות. המהלך היה חלק מהאסטרטגיה של החברה באותה עת לפתוח מעבדה CLIA שלה ולהתחיל להציע בדיקה גנטית קלינית בעצמה.
בינואר 2011 רכשה החברה את Epicenter ביוטכנולוגיות. בינואר 2012 סירבה אילומינה להצעת רכישה של Hoffmann-La Roche, לפי שווי של 6.8 מיליארד דולר.
בשנת 2014, החברה הודיעה על המוצר, HiSeq X Ten, העתיד לספק בריצוף גנום שלם עבור $ 1000. החברה טענה כי ארבעים מכונות כאלה יוכלו לרצף יותר גנומים בשנה אחת מאשר שיוצרו על ידי כל המכונות האחרות עד כה. בחודש ינואר 2014, אילומינה כבר החזיקה 70 אחוזים מהשוק מכונות ריצוף גנום. יותר מ -90% מכל נתוני ה- DNA שהופקו, הופקו על ידי מכונות אילומינה.
החל מ-2015 החברה מחזיקה בכ 20% ממניות Grail, חברה המפתחת טכנולוגיה לגילוי מוקדם של סרטן בבדיקות דם.
בנובמבר 2018 רכשה החברה את Pacific Biosciences תמורת 1.2 מיליארד דולר.

מאבקים משפטיים

בשנת 2010, אוניברסיטת קורנל הגישה תביעה נגד אילומינה וטענו כי מערכי ה-DNA ‏(microarray) שלה מפרים שמונה פטנטים המוחזקים על ידי האוניברסיטה. בשנת 2017, אוניברסיטת קורנל ניסתה להגיע להסדר עם אילומינה על בסיס הונאה ומצג שווא.
בחודש פברואר 2016, הגישה החברה תביעה נגד אוקספורד Nanopore Technologies העוסקת בתעלות מרצפות. אילומינה טענה כי אוקספורד הפרה את פטנטיה.
טרייסי ויקהאם

ביוגרפיה

ויקהאם נולדה ברוזבאד (75 ק"מ דרומית-מזרחית למלבורן), ויקטוריה. היא החלה לשחות בגיל 8 וכבר בגיל 10 זכתה באליפות אוסטרליה לגילאים הצעירים במשחה ל-200 מטר גב. בגיל 12 זכתה לראשונה באליפות אוסטרליה בשחייה לבוגרות במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. היא התאמנה בהדרכתו של לורי לורנס.
בהיותה בת 13 וחצי ניבחרה ויקהאם לייצג את אוסטרליה באולימפיאדת מונטריאול (1976) ובכך הייתה לספורטאית הצעירה ביותר במשלחת האוסטרלית. במשחה ל-400 מטר חופשי היא סיימה במקום ה-12 בתוצאה של 4:24.44 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי היא סיימה במקום ה-15 בתוצאה של 9:01.93 דקות. 
לאחר המשחקים משפחת ויקהאם עברה למישן וייחו, קליפורניה, לתקופה של 9 חודשים על מנת שטרייסי תוכן להתאמן בהדרכתו של המאמן מארק שוברט.

שבירת שיא העולם

בפברואר 1978, לאחר שובה של ויקהאם לאוסטרליה, היא שברה את השיא העולמי הראשון שלה ב-1500 מטר חופשי בשחיית "סולו" בתוצאה של 16:14.93 דקות, בבריזביין. שבועיים מאוחר יותר, היא שברה את השיא העולמי ב-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:30.53 דקות. 
במשחקי חבר העמים שנערכו באדמונטון, אלברטה, קנדה בתחילת אוגוסט 1978 זכתה ויקהאם ב-5 מדליות, 2 מזהב. מדליית זהב ב-800 מטר חופשי, משחה שבו שיפרה את שיא העולם שלה וקבעה 8:24.62 דקות (תוצאה זו עדיין מהווה שיא משחקים, הוותיק ביותר), מדליית זהב ב-400 מטר חופשי (4:08.45 דקות), מדליות כסף ב-200 מטר חופשי (2:01.50 דקות) וב-4x100 מטר מעורב וכן מדליית ארד ב-4x100 מטר חופשי.

אירוע השיא

אל אליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין, מערב גרמניה, בסוף אוגוסט 1978 הגיעה ויקהאם מוכנה מתמיד. היא זכתה בשתי מדליות זהב ובכך הייתה לשחיינית האוסטרלית הראשונה שזוכה בזהב באליפות עולם. במשחה ל-400 מטר חופשי היא קבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 4:06.28 דקות, לפני הכוכבת הצעירה מארצות הברית סינתיה וודהד (4:07.15 דקות) שגם שברה את השיא הקודם. שלישית סיימה האמריקאית קים ליינהן (4:07.73 דקות) שהחזיקה בשיא העולמי הקודם שלושה שבועות בלבד (4:07.66 דקות). במשחה ל-800 מטר חופשי קבעה ויקהאם שיא תחרות חדש בתוצאה של 8:24.94 דקות, לפני וודהד (8:29.35 דקות) וליינהן (8:32.60 דקות).
בפברואר 1979 באליפות אוסטרליה בשחייה, שנערכה בפרת' קבעה ויקהאם שיא עולם חדש במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:06.63 דקות.
ויקהאם הייתה מוכנה יותר מתמיד למשחקים האולימפיים במוסקבה. היא ניבחרה לייצג את מדינתה, אולם סיבות אישיות ומשפחתיות מנעו ממנה להגשים אחת החלום האולימפי. למרות שאוסטרליה בחרה שלא להחרים את המשחקים באופן רשמי מספר ספורטאים עשו כן. בסופו של דבר, במשחה החזק שלה, ל-800 מטר חופשי ניצחה בת ארצה מישל פורד בתוצאה של 8:28.90 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי ניצחה אינס דירס ממזרח גרמניה 4:08.76 דקות.
היא החליטה לפרוש משחייה תחרותית, אולם 8 חודשים מאוחר יותר היא חזרה וזכתה בשתי מדליות זהב באליפות אוסטרליה בשחייה ב-100 מטר פרפר וב-200 מטר חופשי. בזכות המאמנת שלה לורי לורנס מבריסביין היא החליטה להמשיך לשחות עד למשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בעירה. 
בשנת 1982 במשחקי חבר העמים שנערכו בבריזביין, זכתה ויקהאם להשביע את הספורטאים בטקס הפתיחה ובתחרויות עצמם היא זכתה ב-2 מדליות זהב, ב-800 מטר חופשי (8:29.05 דקות) וב-400 מטר חופשי (4:08.82 דקות) ובמדליית כסף ב-200 מטר חופשי (2:00.60 דקות).
לאחר פרישתה משחייה נולדו לה שתי בנות. אנה בתה, נפטרה מסרטן מסוג סינוביאל סרקומה, לאחר מאבק של שלוש שנים בשנת 2007 בגיל 19. שלוש שעות לפני מותה היא התחתנה עם החבר, לפי משאלתה.
גברי לוי

ביוגרפיה

גברי לוי נולד ב-1937 בפתח תקווה למשפחה יוצאת בולגריה. הוא החל להתעניין במחול בגיל 15 והשתתף בלהקת "עלומים פתח תקווה" בהדרכתו של יונתן כרמון, שצירף אותו ללהקה המרכזית של ההסתדרות. ב-1957 היה שותף בהקמת להקת כרמון של יונתן כרמון ויצא איתה לסיבובי הופעות בעולם. מ-1959 התגורר בארצות הברית, הקים את להקת המחול "הצברים", עימה פעל חמש שנים, באותה התקופה השתלם גם בסגנונות ריקוד אחרים, למד שיעורי בלט קלאסי וג'אז. ב-1964 שב ללהקת כרמון ושימש כעוזר המנהל האמנותי.
ב-1973 נקרא לנהל את להקת המחול של צה"ל, אולם כעבור שלוש שנים החליט הרמטכ"ל רפאל איתן לפרק את הלהקה. לאחר הפירוק קיבץ לוי את יוצאי הלהקה וב-1976 יזם את להקת המחול "שלום 1976", אותה ניהל שמואל צמח. הלהקה ייצגה את ישראל ברחבי העולם.
לוי הדריך במשך השנים להקות מחול רבות, בהן: עמק הירדן, עמק יזרעאל, שער הנגב, גליל מערבי, בית הגפן בחיפה, הדרים רחובות, פעמי אביב בתל אביב, ותיקי פתח תקווה ולהקת אשקלון. הפיק וביים את טקסי הפתיחה והנעילה של המכביה השלוש-עשרה וה-14, וכינוס הפועל ה-15, בהם השתתפו אלפי משתתפים. כן שימש כוריאוגרף בהצגות שונות בתיאטרון הבימה. ב-1979 היה הכוריאוגרף של קטע-המעבר באירוויזיון 1979 אשר התקיים בירושלים, שבוצע בידי להקת "שלום". על עבודותיו זכה בפרס כינור דוד ופרס ורד הכסף.
בין השנים 1996–2003 כיהן כיושב ראש ההתאחדות לכדורגל. לאחר פרישתו מתפקיד זה, חזר לניהול להקת המחול "שלום".
בשנים 2005–2006 שימש שופט בתוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים", וב-2007 שימש כחבר בפאנל התוכנית "יציע העיתונות" בערוץ הספורט.
מרתון חיל הנחתים

מרתון חיל הנחתים (באנגלית: Marine Corps Marathon ובקיצור MCM) הוא ריצת מרתון מקצועית ועממית שנתית הנערכת בארצות הברית מאז 1976 ביוזמתו ובניהולו של חיל הנחתים. התחרות נערכת בדרך כלל ביום ראשון האחרון בחודש אוקטובר, זמן קצר לפני יום השנה להקמת החיל, 10 בנובמבר. מסלול התחרות עובר במחוז ארלינגטון  שבמדינת וירג'יניה ובעיר הבירה וושינגטון הסמוכה אליה, ומסתיים באנדרטת חיל הנחתים שבארלינגטון. בשנת 2018 השתתפו במרתון כ-30 אלף איש.

תולדות התחרות

רעיון ייסוד המרתון הועלה בשלהי 1975 על ידי קולונל ג'יימס פאולר (James L. Fowler) מחיל הנחתים. פאולר הציע לקיים מרתון של אנשי המילואים של חיל הנחתים, במטרה לשפר את היחסים בין הכוחות המזוינים לבין האזרחים בעקבות מלחמת וייטנאם, להעלות את קרנו של החיל, לסייע בגיוס מתנדבים לחיל, כדי לסייע לנחתים הרוצים בכך להתכונן למרתון בוסטון וכדי לגייס כסף למטרות צדקה. מפקד החיל אישר את הרעיון ומזכיר הצי נתן את תמיכתו לו. המרתון הראשון נערך ב-7 בנובמבר 1976 במסלול שעבר בווירג'יניה בלבד בהשתתפות 1,175 רצים. במרתון 1977 כבר עבר חלק מהמסלול בוושינגטון הבירה. 
בתחילת דרכו אורגן המרתון על ידי מילואי חיל הנחתים. לאחר שמספר המשתתפים בו גדל והלך הועבר התפקיד לידי סגל בסיס הנחתים בוושינגטון הבירה, ולבסוף הועברה האחריות לארגונו בקביעות לידי סגל בסיס חיל הנחתים קוונטיקו. 
המרתון הוא אחד מהמרתונים הגדולים ביותר בעולם שבהם אין מחולקים פרסים כספיים.
ההזנקה למרתון נערכת לא ביריית אקדח כמקובל במרתונים, אלא על ידי ירייה מתותח הוביצר בקוטר של 105 מילימטר.
במשך השנים התפרסו אירועי המרתון על פני שלושת ימי סוף השבוע והם מגיעים לשיאם במרתון בבוקר יום ראשון. בין האירועים נכללים ארוחת פחמימות וכן ריצת מייל לילדים מגיל 5 עד 12 (MCM Kids Run) המתקיימת במגרש החנייה הצפוני של הפנטגון. פסטיבל סיום נערך לאחר המרתון בעיר רוזלין שבארלינגטון.
שיא המרתון לגברים נקבע על ידי ג'ף סקאפינס מארצות הברית ב-1987 ‏(2:14:01 שעות). השיא לנשים נקבע על ידי אולגה מרקובה מרוסיה ב-1990 ‏(2:37:00 שעות).
בשנת 1979 השתתפה במרתון לראשונה חיילת חיל הנחתים, וב-1983 ניצחה לראשונה חיילת חיל הנחתים במרתון הנשים.
בשנת 2001 הובטח קיום המרתון רק שלושה שבועות לפני מועדו עקב הצורך לבנות תוכנית אבטחה חדשה עבורו בעקבות פיגועי 11 בספטמבר.

משתתפים

המרתון הוא אירוע עממי הפתוח לרצים בני 14 ומעלה. לאחרונה (2018) השתתפו בו רצים מארצות הברית ומ-50 מדינות נוספות בעולם. 
במהלך השנים השתתפו במרתון שחקנים, פוליטיקאים ואנשי טלוויזיה, וביניהם קלרנס תומאס, ג'ון אדוארדס, אופרה וינפרי, אל גור, מייק האקבי ודרו קארי.
טוביה קורץ

טוביה קורץ (נולד ב-1947) הוא מאייר ישראלי בסגנון ריאליסטי, המתמחה באיור טבע, בעלי חיים וצמחים, וכן באיורי היסטוריה צבאית ואמצעי לחימה. קורץ מאייר באמצעות צבעי מים, צבעי גואש, אקריליק, עפרונות צבעוניים ואיירבראש.

ביוגרפיה

טוביה קורץ נולד בשנת 1947 וגדל בחולון. למד קורץ בתיכון לאומנויות ויצ"ו צרפת בשכונת נחלת יצחק.
טרם גיוסו לצבא החל לעסוק באיור מקצועי.
בשנת 1964 הוא שילט את גן החיות של תל אביב.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, חי קורץ במשך שנה וחצי בניו יורק, שם למד אנימציה אצל ג'יל מירה. עם שובו לישראל החל לעבוד כאנימטור בהטלוויזיה החינוכית.
קורץ אייר ספרי לימוד, ספרי עיון, מדריכי טבע ובהם אנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל, שבלולי ארץ ישראל-אורחות חיים ומגדיר וסדרת מדריכי כיס בהוצאת טבע ישראלי. בנוסף, אייר קורץ עשרות בולים לדואר ישראל העוסקים בטבע, דינוזאורים, והיסטוריה של ישראל. אחד הבולים שזכה לפרסום הוא זה של הדוכיפת.
במסגרת עבודתו כאנימטור בטלוויזיה החינוכית, יצר קורץ סרטי אנימציה רבים לתוכניות, סרטי הדרכה ופרסומות.
כשחזר קורץ לישראל, עשה אנימציה לתוכנית ללימוד עברית-"עברית בסימן טוב" שהיו בה אותיות מצוירות ואנימציות נוספות.
קורץ יצר ואייר את הפתיח לתוכנית הילדים "פרפר נחמד", פרויקט בו עבד בשיתוף פעולה עם דודו זר, עפרה וינגרטן, עוזי חיטמן ועפרה חזה.
תיק עבודותיו של קורץ כולל גם את הפתיחים לתוכנית "רגע עם דודלי" וכן אנימציות ל"רחוב סומסום".
הכין תערוכה של איורים מתוך לוח שנה שהכין עבור חיל האוויר, של מטוסי קרב שנקראים על שם צפורים, כמו "עיט" (הוא A-4 סקייהוק), "בז" (F-15) ו"נץ" (F-16A/B).
קורץ מאייר באמצעות צבעי מים, צבעי גואש, אקריליק, עפרונות צבעוניים ואיירבראש.
מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לבן.
חן שפירא

חן שפירא (נולדה ב-1956) היא רופאה קרדיולוגית ישראלית, כיהנה כמנהלת מרחב חיפה וגליל מערבי של שירותי בריאות כללית, וקודם לכן כיהנה כמנהלת מרכז רפואי כרמל.

ביוגרפיה

חן שפירא נולדה ב-1956 וגדלה בכפר חסידים. לאחר לימודי התיכון נרשמה ללימודי רפואה בטכניון. את הסטאז' עשתה בבית חולים כרמל ולאחר מכן המשיכה להתמחות בקרדיולוגיה אותה סיימה ב-1988.
במקביל להתמחותה החלה לשמש כרופאת הקיבוץ אושה, תפקיד אותו מילאה במשך 17 שנה עד 2004. בתום התמחותה מונתה לאחראית יחידת טיפול נמרץ לב, מומחיותה העיקרית הייתה טיפול בבעיות לב של נשים בהריון. ב-1996 מונתה לסגנית מנהל מרכז רפואי כרמל. ב-2001 מונתה למנהלת רפואית של מחוז חיפה וגליל מערבי בשירותי בריאות כללית.
ב-2007 מונתה למנהלת מרכז רפואי כרמל (לאחר כהונתו של ד"ר יעקב זילברג). במהלך כהונתה היה זה בית החולים הראשון בישראל לקבל את הסמכת הארגון הבינלאומי לאיכות ובטיחות ברפואה JCI, כבית חולים אקדמי ומחקרי ב-2010. ב-2015 סיימה את כהונתה כמנהלת מרכז רפואי כרמל, ומונתה למנהלת מרחב חיפה וגליל מערבי של שירותי בריאות כללית. בספטמבר 2017 הודיעה על יציאתה לשבתון, לאחר שנחשף כי רופא במרחב עליו הייתה ממונה השתכר כ-350 אלף שקלים בחודש במסגרת מעבר מקופת החולים מאוחדת לשירותי בריאות כללית, והוחלפה על ידי רו"ח אלי כהן.
שפירא משמשת כפרופסור משנה קליני בפקולטה לרפואה בטכניון.
שפירא בעלת תואר שני בבריאות הציבור ומינהל רפואי (MPH) משלוחת אוניברסיטת קלארק בישראל.
היא אם לארבעה בנים. מתגוררת בחיפה.
קלוד דה ולואה, נסיכת צרפת

ביוגרפיה

הנסיכה קלוד נולדה ב-12 בנובמבר 1547 בארמון פונטנבלו שמחוץ לפריז, צרפת, לאנרי השני, מלך צרפת ולקטרינה דה מדיצ'י, בתם של לורנצו השני, דוכס אורבינו ומדלן דה לה טור ד'אוברן. היא גדלה יחד עם שמונת אחיה עם אחיותיה אך בילתה את רוב זמנה עם בת גילה מרי סטיוארט, לעתיד מרי, מלכת הסקוטים, שגדלה בחצר המלוכה הצרפתית.
בשנת 1552 כבש הצבא הצרפתי את שלושת הבישופויות - מץ, טול וורדן, ואילו קרל השלישי, דוכס לורן נלקח לבית המלוכה הצרפתי בפריז, שם התחתן ב-22 בינואר 1559 עם קלוד. כמתנה לחתונתו קיבל קרל בחזרה את שטחי דוכסות לורן, ובאוקטובר 1559 חזר לננסי.
במהלך מלחמות הדת בצרפת הייתה קלוד, שהייתה מאוד קשורה לאמה, נוכחת בקנוניית אמבואז ובטבח ליל ברתולומאוס הקדוש. קלוד ניסתה למנוע את נישואי אחותה מרגריט דה ולואה, נסיכת צרפת לאנרי, מלך נווארה, אולם כשלה בכך, וב-21 בפברואר 1575 מתה במהלך לידת בתה קלאודיה.
קפוטה

קָפּוֹטָה (מצרפתית: capote) היא מעיל ארוך מבד משי בצבע שחור (ולאחרונה מיוצר מבדים סינתטיים דמויי סאטן), שאותו נוהגים ללבוש יהודים חסידים בשבתות וחגים. (להבדיל מחליפה ארוכה, המיועדת לימות החול ועשויה מבדי צמר וטרילין.)
פייר דה רונסאר

חייו

דה רוסאר נולד בכפר קוטור-סור-לואר, במחוז לואר-א-שר שבמרכז צרפת, לאב שהיה רב המלצרים של פרנסואה הראשון מלך צרפת. קיבל את חינוכו בבית, ואחר כך בקולז' דה נוואר בפריז. עלה לדרגת נער אציל בחצר המלכות. כאשר מדלין מולואה, בתו של המלך, נישאה לג'יימס החמישי מלך סקוטלנד (1 בינואר 1537), דה רונסאר הצעיר נסע בשירות המלך לבריטניה ונשאר שם שלוש שנים. אחרי שחזר שירת את בן המלך (אנרי השני מלך צרפת לעתיד). בתפקידו זה נשלח לפלנדריה ושוב לסקוטלנד. הוא חשב על קריירה צבאית, אך בגיל שש עשרה החל בהדרגה לאבד את כושר שמיעתו. פייר דה רונסאר החליט להקדיש את עצמו לספרות. הוא בחר בקולג' קוקרה בפריז, שמנהלו היה ז'אן דורה, פרופסור לשפה היוונית ולתרבות יוון העתיקה. ב-1547 פגש את המשורר ז'ואקן די בלה, ויחד הקימו את קבוצת שבעה המשוררים, ששמה לה למטרה לשחרר את הספרות הצרפתית מהשפעת ימי הביניים, ולחזור לכתוב בסגנון הספרות הקלאסית של יוון ושל רומא.
ב-1550 פרסם דה רונסאר את יצירותיו הראשונות (ארבעה קובצי שירה). ב-1552 יצאו לאור קובץ השירים החמישי ו-"אהבותיה של קסנדרה". ב-1555 פרסם "שירי תהילה" שהקדיש למרגרט מסבוי, וב-1556 הוציא לאור את "אהבות". מלך צרפת שארל התשיעי הפך למעריצו של דה רונסאר, ועודד אותו לכתוב את "פרנסיאדה" (שירת עלילה של תולדות צרפת). דה רונסאר ניסה זאת ללא הצלחה (1572) וחזר לכתוב שירי אהבה.
בשנותיו האחרונות התערער מצב בריאותו ודה רונסאר החליט לנטוש את חיי חצר המלכות. הוא פרש לביתו בעיר ונדום שבמחוז ילדותו ואחר כך למנזר בעיר טור, שם נפטר ונקבר ב-1585.