הסן (חיילים)

הסים (באנגלית: Hessian) הוא הכינוי שניתן לחילות עזר גרמניים שלחמו בשירות הצבא הבריטי במהלך המאה ה-18. הכינוי "הסים" ניתן להם משום שרובם באו מרוזנות הסן-קאסל. הבריטים שכרו את הגרמנים מספר פעמים בסכסוכים שונים במאה ה-18, אולם שמם נקשר בעיקר בהקשר של מלחמת העצמאות של ארצות הברית. 
במלחמת העצמאות האמריקנית לחמו בשירות הצבא הבריטי כ-30,000 חיילים גרמנים, שהיוו רבע מכלל הכוח הבריטי שנשלח לאמריקה. הם נכנסו לשירות הצבא הבריטי כיחידות שלמות מהצבאות המקומיים של הנסיכויות הגרמניות. הם נלחמו תחת דגליהם, תחת מפקדים משלהם ובמדים משלהם. רוזנות הסן-קאסל סיפקה כ-40% מכוחות אלו. מספרים אלו גרמו לכך שהכינוי "הסים" הוצמדו לכל החיילים הגרמנים שלחמו בצבא הבריטי, מעין סוג של סינקדוכה.

היסטוריה

בתקופת המאה ה-18, גרמניה המודרנית הייתה מחולקת לעשרות מדינות קטנות אשר החזיקו צבאות קטנים ומקצועיים. הנסיכים ששלטו במדינות אלו היו מוכנים לרוב להשכיר את צבאותיהם למעצמות זרות. כאשר פרצה מלחמה, מדינות גרמניה יכלו לשלוח אספקה מיידית של חיילים מאומנים שהיו מוכנים להיכנס לקרב בכל רגע נתון. בין 1706 ל-1707, 10,000 הסים שרתו בצבאו של אויגן, נסיך סבויה. בשנת 1714 6,000 הסים לחמו במסגרת הצבא השוודי במלחמת הצפון הגדולה. בשנת 1715 נשכרו 12,000 הסים בידי ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה, כדי להילחם ביעקוביטים. בשנת 1744, במסגרת מלחמת הירושה האוסטרית, 6,000 הסים נלחמו במסגרת הצבא הבריטי בפלנדריה, בעוד 6,000 נוספים לחמו במסגרת הצבא הבווארי.
המדינה שסיפקה את המספר הגדול ביותר של שכירי חרב הייתה רוזנות הסן-קאסל. קרל, רוזן הסן-קאסל, היה הראשון שעשה זאת, ויורשיו המשיכו לעשות כמוהו וכך גם שליטים נוספים. ההיסטוריון צ'ארלס אינגראו (Ingrao) טוען בספרו "The Hessian Mercenary State" שבסופו של דבר הפכה הסן-קאסל ל"מדינת שכירי חרב". רוזני הסן-קאסל השכירו את חייליהם לכל דורש במטרה להשתמש בכסף כדי לחזק את שלטונם, וזאת מבלי להכריז מלחמה מעולם על מי מהצדדים. כך נוצר מצב אירוני שבמלחמת הירושה האוסטרית לחמו הסים משני צדי המתרס, הן בצבא הבריטי והן בצבא הבווארי.

היחס להסים

ביומנו של כומר אמריקאי בן התקופה, מסופר על חייל אנגלי שיכור שצעק על קצין יגרים גרמני: "לעזאזל אתך, צרפתי, אתה לוקח את השכר שלנו!" הגרמני הנעלב צעק "אני גרמני" ופרץ ביניהם דו-קרב שבמהלכו נפצע האנגלי. המפקד הבריטי חנן את הגרמני, והוציא צו שעל פיו החיילים הבריטים מחויבים להתייחס אל הגרמנים "כמו אחים". עם זאת, על פי אותו יומן, הצו פעל את פעולתו רק כאשר החיילים הגרמנים למדו "לגמגם קצת אנגלית".
ב-26 בדצמבר 1776, חצה הגנרל האמריקאי ג'ורג' וושינגטון את נהר הדלוור, ובקרב טרנטון תקף בהפתעה כוח שכלל 1,400 הסים. 20 הסים נהרגו, 100 נפצעו, ו-1,000 נפלו בשבי. השבויים הוצעדו ברחובות פילדלפיה במצעד הניצחון של וושינגטון, והזעם שעוררה נוכחותם סייע לצבא הקונטיננטלי לגייס חיילים נוספים. רוב השבויים נשלחו לאחר מכן לעבודה בחוות חקלאיות. אסירים הסים רבים הוחזקו במחנות ריכוז מול העיר לנקסטר בפנסילבניה. את הטיפול בהם הפקידו האמריקאים בידי אזרחים הולנדים, שטיפלו היטב בגרמנים. הגרמנים מצדם, הגיבו בחיוב לטיפול והתנדבו מרצונם למשימות שונות. לאחר המלחמה, שבויים רבים לא חזרו לגרמניה וקיבלו את ההצעה להישאר באמריקה וליהנות מקרקע חינם וחופש דת. האסירים הבריטים לעומת זאת, כלל לא הגיבו היטב לטיפול בשבי וניסו להימלט שוב ושוב.
האמריקאים, שידעו היטב שהסים רבים לא מרוצים משירותם הכפוי בצבא הבריטי, ומהיחס המזלזל שהפגינו כלפיהם, ניסו לפתות הסים רבים להצטרף אל האוכלוסייה הגדולה של הגרמנים ששרתו בצבא הקונטיננטלי. הקונגרס אישר שחייל הסי שיעבור לשרת בצבא הקונטיננטלי יקבל 50 דונם אדמה. באוגוסט 1777 פורסם מכתב סאטירי בשם "מכירת ההסים" (The Sale of the Hessians) ובו מתואר כיצד מפקד הסי מעוניין שכמה שיותר מחייליו ימותו כדי שהוא יקבל יותר שכר. במשך שנים רבות זהותו של מחבר המכתב נותרה עלומה, עד שבשנת 1874 טען ג'ון ביגלו שמחברו היה בנג'מין פרנקלין. ביגלו אף כלל את המכתב בחיבורו "החיים של בנג'מין פרנקלין" (The Life of Benjamin Franklin) אכן, יש ראיות התומכות בטענה זו.