google/wiki40b huggingface dataset:
ברון

בָּרוֹן, או בגרסה הנשית ברונית, הוא תואר כבוד לאצילים המקובל באחדות ממדינות אירופה, בדרך כלל ארצות מערב אירופה. תואר אצולה זה מיוחס בדרך כלל כתואר פאודלי. מקור השם במילה הפרנקית baro שמשמעותה "אדם חופשי, לוחם". מילה זאת התמזגה עם המילה beorn באנגלית העתיקה שמשמעותה "אציל". בימי הביניים המוקדמים התואר ברון היה שווה לוסאל. במאה ה-13 כונו ברונים כל שכבת האצולה. בבריטניה היו קיימים, למשל, "ברונים גבוהים" ו"ברונים נמוכים" בהיררכיה של האצולה. 
במאה ה-14 התגבשה סופית ההייררכיה הפאודלית של בני האצולה: התואר ברון הוא הנמוך ביותר, מתחת לויקונט ומעל האביר (שהוא אציל חסר תואר). במאה ה-14 הוכנס תואר אצולה חדש - ברונט, בין הברון והאביר. במאה ה-19 העניק נפוליאון ה-1 את התואר ברון לפקידים ולאנשי כמורה וראשי ערים בעלי רכוש מעל 15000 פרנק. התואר ברון עובר בירושה לכל בניו של הברון ומכאן הריבוי של בני תואר אצולה זה. במאה ה-20 הברונים בבריטניה קיבלו תואר לורד ונכנסו לבית הלורדים.
במרחב הגרמני מקבילה לתואר הברון דרגת "פרייהר".
יחסי הודו–פרגוואי

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-13 בספטמבר 1961. ממשלת פרגוואי פתחה את שגרירותה בניו דלהי במרץ 2006, האמונה לסרי לנקה. פרגוואי מחזיקה קונסוליות בצ'נאי, קולקטה ומומבאי. הודו איננה מחזיקה שגרירות בפרגוואי, שגרירותה בבואנוס איירס מואמנת על פרגוואי. מאידך, הודו מחזיקה קונסוליה כללית באסונסיון.
בחודש מאי 2012, פרננדו לוגו, היה הנשיא הראשון שביקר בהודו. לוגו פגש את שרי החוץ, החקלאות ובכירים ממשלתיים בהודו.
פרגוואי תמכה במועמדותה של הודו במועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם בשנים 2015-2017.

הסכמים בילטרליים

מאז 1996, הודו ופרגוואי חתמו על הסכם בדבר ביטול דרישות הויזה למחזיקי דרכונים דיפלומטיים רשמיים.

יחסים כלכליים

בשנת 2015, הסחר הדו-צדדי בין הודו לפרגוואי הסתכם ב-212 מיליון דולר אמריקאי, גידול של 27% לעומת השנה הקודמת. הודו ייצאה לפרגוואי סחורה בשווי 145 מיליון דולר אמריקאי, שרובה כללה כימיקלים, כלי רכב, חלקי רכב, מוצרי קוסמטיקה, מכונות, תרופות, מוצרי פלסטיק, מוצרי אלומינום ומוצרי גומי. לעומתה, פרגוואי ייצאה להודו סחורה בשווי 67 מיליון דולר אמריקאי. שרובה כללה שמן סויה, שמן חמניות ועץ.
אזרחי פרגוואי זכאים למלגות במסגרת תוכנית שיתוף הפעולה הטכני והכלכלי ההודי. דיפלומטים רבים בפרגוואי קיבלו הכשרה במכון שירות החוץ של הודו.

הודים בפרגוואי

נכון לדצמבר 2016, כ-600 הודים, כאשר 200 מהם אזרחים הודים, מתגוררים בפרגוואי. רובם מתגוררים בעיר סיודד דל אסטה, בדרום מזרח פרגוואי. רוב הקהילה ההודית בפרגוואי עוסקים בעיקר בתחום המסחר, הסיטנאות ובעסקים הקמעונאיים.
אור (סרט)

פרטי עלילה

העלילה עוקבת אחר אור (דאנה איבגי), נערה בת 17, תלמידת תיכון בתל אביב, בת לאם זונה בדימוס הנמצאת במצב חלש וקשה (רונית אלקבץ). אור נאבקת לקיים את עצמה ואת אמה, רותי, ברמת חיים מינימלית; היא עובדת כשוטפת כלים במסעדה זולה, ועוסקת במחזור בקבוקי פלסטיק ופחיות עבור שקלים בודדים, תוך כדי ניסיון למנוע מאמה לחזור לעבוד ברחובות. אור, אשר מתפקדת כסוג של הורה עבור אמה, מוצאת לאמה עבודה כמנקת בית, אך אמה שבה באופן קבוע לרחוב, בניסיון לפרנס את הבית ולהחזיר את כבודה כמפרנסת. חייה של אור הופכים קשים יותר כאשר נאסר עליה להתרועע עם הבחור בו היא מאוהבת עקב היותה "השפעה רעה". לבסוף תופסת אור את מקום אמה בניסיון להרחיקה מהרחוב, והופכת לזונה בעצמה.
TerraVino

Terravino היא תחרות יין בינלאומית הנערכת בישראל מדי שנה. התחרות מתקיימת בפיקוח הארגון הבינלאומי של הגפן והיין (OIV) ובהשתתפות שופטים מומחי יין מכל העולם. את התחרות מארגנת חברת איש הענבים ומנהלה המקצועי חיים גן. התחרות נחשבת לאירוע היין הבינלאומי החשוב בישראל ומאפשרת חשיפה שיווקית ותדמיתית ליין הישראלי ברחבי העולם. כן נותנת התחרות במה ליקבים קטנים אשר אין באפשרותם להשקיע משאבים בשיווק.

היסטוריה

התחרות הראשונה החלה ב-8 ביוני 2006 במרכז הירידים בתל אביב. בתחרות זו השתתפו 402 יינות ויקבים מ-17 מדינות, ביניהן צרפת, איטליה, ספרד וצ'ילה - יצרניות היין החשובות בעולם. מישראל השתתפו בתחרות זו 60 יקבים. מאז מתקיימת התחרות מדי שנה ברציפות, במיקומים שונים ברחבי ישראל. בשנת 2010 התקיימה התחרות במלון דניאל על שפת ים המלח במטרה להשפיע על חברי תעשיית היין העולמית להצביע בעד ים המלח בתחרות הבינלאומית לבחירת שבעת פלאי עולם הטבע. בשנת 2017 השתתפו בתחרות 628 יינות מ-30 מדינות שונות. צוות השופטים מנה כ-40 טועמי יין מומחים מהברנג'ה.
פתחו את השער

פתחו את השער: שירי ילדים - הוא אחד מספרי הילדים הידועים של המשוררת היהודייה, קדיה מולודובסקי, שחיברה אותם במקור ביידיש. הספר מהווה לקט משיריה הידועים ביותר של המשוררת, שתורגמו על ידי נתן אלתרמן, לאה גולדברג, פניה ברגשטין, אברהם לוינסון, ויצא לראשונה בשנת 1945 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. איורי הספר נעשו על ידי תרצה.
הספר זכה להצלחה רבה, יצא במהדורות שונות ואיורים שונים, והוא אחד מספרי הילדים הפופולריים.
כותר הספר נלקח משמו של השיר הראשון בלקט. בנוסף, כולל הספר את שירי הילדים: "הילדה איילת", "מעשה בחבית" "גלגוליו של מעיל", ועוד.

על הספר

קדיה מולודובסקי שימשה כגננת עברית ברוסיה עד שנת 1935, אז היגרה לניו יורק. את שיריה היא כתבה ביידיש על ועבור ילדי הגן ברוסיה, שחיו בתנאי מצוקה.
שיריה מספרים על מעיל גדל מידות שנתפר על ידי חייט עני לבנו הבכור, גדליהו גוץ, ואשר עבר בירושה לכל האחים והאחיות לפי סדר לידתם במהלך השנים, עד אשר התבלה לחלוטין ונעלם עת לבש אותו צעיר הבנים השובב, פרץ. (גלגוליו של מעיל). השיר מדבר אמנם על תנאים של עוני וחוסר יכולת לספק בגדים חדשים לילדים, אך נכתב בהומור ומשדר שמחת חיים.
שיר אחר מספר על הילדה איילת, שעל אף גילה הצעיר מוטלים עליה תפקידים רבים של עזרה להוריה בבית, אך כבר במטלה הראשונה שהיא עוסקת בה, היא משחקת עם הכפתורים שהיא אמורה לתפור ומפליגה בדמיונה איתם למחוזות רחוקים. בשיר "מעשה בחבית" מתחבאה ילדה קטנה בתוך חבית מזעמו של אביה, אותה היא הופכת לארמון חלומותיה.
הספר מכיל שירים נוספים שחושפים ילדות ללא צעצועים, ללא פינוק של הורים, העסוקים בתלאות החיים, ועם זאת, אלו שירים מלאי דמיון והומור כי "קדיה יודעת להלביש מחלצות אהבה בתוך פרבר עוני".

ייחודו של הספר

הוצאת ספר של שירי ילדים המתורגמים מיידיש, כשההווי שלהם מבוסס על מציאות גלותית, הייתה פעולה יוצאת דופן בישראל של שנות הארבעים. התרבות הארץ ישראלית, ובמיוחד זו הקיבוצית, טרחה להדגיש את קווי האיפיון של ילדות חופשית ומשוחררת בארץ ישראל. אין בספר כל זיקה לציונות והשמות לקוחים מאוצר השמות שנהגו לתת בגולה: גדליהו, לייזר, ביילה, וכדומה. ואכן, בתרגומים הראשונים של השירים נהגו לשנות את השמות לכאלו שיש להם נופך עברי.
הוצאת הספר מהווה "דוגמה מעניינת לתהליך מתן תו ההכשר לדגם הדומסטי הגלותי והכנסתו לתרבות הארץ ישראלית, כל שכן לתרבות הקיבוצית, שקודם לכן השקיעה מאמצים רבים לקעקע את דגם הבית והילדות הגלותי", מסבירה מיכל חכם. במסגרת תחילת עידן הפיוס עם הגולה, לא מסתירים השירים את ההווי הגלותי של חיים ללא צעצועים, בגדים שעוברים בירושה מאח לאחותו, או שמות גלותיים. ככל שחולפות השנים חוזרים התרגומים להיות נאמנים למקור שכתבה קדיה מולודובסקי.

מהדורות והפקות נוספות של הספר

לאור הצלחתו של הספר הוציא הקיבוץ המאוחד במהלך השנים מהדורות רבות של הספר. החל מהמהדורה ה-17, תשנ"ה, החל לצאת הספר באיוריו הצבעוניים של מושיק לין. בנוסף, יצאו עשרות גרסאות מוקלטות של שירי הספר.
קיימת גם הצגה לילדים בני 3 - 8 המבוססת על הספר.
קדג'רדי

קדג'רדי (בתעתיק לאנגלית: Qedjerdi) היה ראש קבוצה כנענית שנקראה "איסר" שחיה בגליל המערבי בימיו של רעמסס השני במהלך המאה ה-13 לפנה"ס. הוא מוזכר בפפירוס אנאסטאזי א שבו המחבר לועג לו על שנאלץ לטפס על עץ בושם  מפני צבוע.
במחקר הארכאולוגי-היסטורי הוצע לזהות את הקבוצה שלו עם שבט אשר בשלב הפרוטו-ישראלי, דהיינו בשלב ההתגבשות לשבטי ישראל.  רעמסס השני גם חתם על או יזם חוזה הסגרת מורדים מכנען עם קדג'רדי במידה ויעברו בטריטוריה שלו.
משפט ריום

משפט ריום היה משפט ראווה שיזמו שלטונות צרפת של וישי במטרה להוכיח כי מנהיגי הרפובליקה הצרפתית השלישית אחראים לתבוסה במערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה. המשפט נערך בשנת 1942 בעיר ריום.
ב-30 ביולי 1940 ציווה המרשל אנרי פיליפ פטן, שהיה ראש משטר וישי, על הקמת בית משפט עליון לצדק, שיבחן האם "השרים לשעבר או הכפופים להם ישירות בגדו בחובותיהם ותרמו למעבר ממצב שלום למצב מלחמה לפני ספטמבר 1939, ולאחר מכן אף הרעו את התוצאות של המצב שנוצר". התקופה אותה הוסמך בית המשפט לבחון הייתה משנת 1936, בה עלתה לשלטון "החזית העממית" של לאון בלום, עד לממשלתו של פול ריינו ב-1940. 
המשפט לא התנהל כמתוכנן. הנאשמים הצליחו לרוב להדוף את ההאשמות נגדם, והכיסוי בעיתונות הבינלאומית היה כיסוי אוהד. במרץ 1942 הושעה המשפט, ובמאי 1943 הוכרז על הפסקתו הסופית.

מהלך המשפט

בכוונת התביעה היה להביא יותר מ-400 עדים, ביניהם חיילים שיעידו כי עם פתיחת המתקפה הגרמנית סבל הצבא מחוסר בציוד. כוונת התביעה הייתה להוכיח כי החקיקה הסוציאלית בה תמך בלום, שבוע העבודה בן 40 השעות שהנהיג, החופשות בתשלום וההלאמה של מפעלים מסוימים פגעו בחוסנה הכלכלי של צרפת וביכולתה להתכונן למלחמה, וכי הנאשמים לא פעלו מספיק "לדיכוי אלמנטים חתרניים ומהפכניים". כן הייתה למשפט מטרה נוספת - להוכיח כי האשמה בפרוץ המלחמה אינה על גרמניה, כי אם על שלטונות צרפת בשנים שקדמו למלחמה. הכנת המשפט נמשכה באיטיות מהיום בו הוציא פטן את הצו, ופתיחתו התמהמהה. שמונה תובעים שעסקו בהכנת המשפט התפטרו, מכיוון שלא רצו להיות קשורים במשפט זה. 
בשל ההקשר הבינלאומי, והלחץ הגרמני שנבע בין היתר מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ביוני 1941, ושחיקת מעמדו של משטר וישי בדעת הקהל, החליט פטן להאיץ את ההליכים. הוא הכריז ברדיו כי הוא עצמו יטען כנגד הנאשמים, לאחר שהתייעץ עם "מועצת הצדק הפוליטי" (Conseil de justice politique) שהקים. לאחר מכן החליט למחוק את האישומים כנגד מאנדל וריינו, ללא כל סיבה (השניים נותרו במאסר, ונמסרו לגרמנים. מנדל נרצח לאחר מכן על ידי אנשי המיליס).
ב-19 בפברואר 1942 נפתח המשפט בעיר ריום. אב בית הדין, השופט פייר קאו, איפשר לנאשמים להגן על עצמם באופן הוגן. גמלאן, מפקדו של הצבא הצרפתי לשעבר, סירב להכיר בסמכות בית המשפט, ושתק. לה שאמבר וז'אקומט נתפסו כדמויות משניות, ועיקר נטל ההגנה הוטל על כתפיהם של דאלאדיה ובלום. בלום, שהיה עורך דין מיומן, ונואם מוכשר, חקר בעצמו את עדי ההגנה, וחשף את השקרים ואי הלגיטימיות שבאישומים. הוא הוכיח כי עיקר הקיצוצים בתקציב הביטחון נעשו בממשלות בהן ישבו ראשי וישי, פטן ולאוואל. כן הוכיח כי תחת שלטון "החזית העממית" נעשו ההכנות הנמרצות ביותר למלחמה משנת 1918. הנאשמים השכילו להרחיב את טווח העדויות מעבר לתקופה נשוא האישומים, והראו כי האחריות לכישלון הצבא הצרפתי הייתה בעיקרה כישלון כולל של המטה הכללי הצרפתי. כן הראו כי הסכם הכניעה עליו חתמה ממשלת וישי נחתם כאשר היה עוד הצבא הצרפתי בעל כוח לחימה. דאלאדיה אף העז להזכיר באולם המשפט את שמו של דה גול. 
עיתונאים ממדינות נייטרליות הורשו לסקר את המשפט, וסיקור זה הביך את ממשלת וישי. הסיקור כפר בלגיטימיות של בית המשפט, ועורר סימפתיה כלפי הנאשמים בארצות רבות. העיתונות בצרפת סיקרה את תחילת המשפט בהתלהבות, אך ככל שהתקדם המשפט המעיטה בסיקור.
התפתחויות אלו עוררו את זעמו של היטלר. באמצעות נציגו בפריז, אוטו אבץ הורה ללאוואל להשהות את המשפט. ב-14 באפריל 1942 הושהה המשפט, כביכול על מנת "לאסוף מידע נוסף". ב-21 במאי 1943 הוכרז על ביטול המשפט. בלום ודאלאדיה הוגלו לגרמניה ונשלחו למחנה הריכוז בוכנוואלד, שם נותרו עד לסיום המלחמה.
פשפשאים

מאפיינים

שוני-כנף הם סדרה במחלקת החרקים אשר מאופיינת בגפי פה המשמשים למציצת נוזלים. גודלם נע ממ"מ אחד ועד 100 מ"מ. הם ניזונים בדרך כלל ממוהל צמחים או נוזלי גוף של בעלי חיים, אותם הם מוצצים בעזרת גפי הפה הדוקרניות וחדק בעל 2–4 פרקים. הלסתות האמצעיות והעליונות הם דוקרנים שייעודם הוא ניקוב השכבה החיצונית בצמח או בעור בעלי החיים. חיבור הלסתות יוצר שני צינורות: האחד משמש למציצת נוזלים והשני להפרשת רוק המכיל חומרי קרישת דם ואנזימים המסייעים בתהליך העיכול במקרה של הפשפש.
שמם הלטיני – hemi (=חצי) + pteron (=כנף) – מתאר את המבנה של כנפי החפיה אשר קשים בבסיסם אך בעלי קרום ממברני בסופם. אף על פי ששם זה אינו מתאר נאמנה את כל הפריטים בסדרה זו. תחום המחיה של שוני-כנף מגוון מאוד וניתן למצוא אותם ביבשה, על פני המים ואף בתוך המים.
עדויות מאובנים ראשונות לסדרה ניתן לראות כבר מתחילת תור הפרם בעוד הפשפשים הופיעו רק בתור הטריאס.

מיון

באופן מסורתי נהוג היה לחלק סדרה זו לשתי תת-סדרות. אחידי הכנף (Homoptera) ופשפשים (Heteroptera); החלוקה התבססה על הבדלים בכנפיים ומבנה החדק. כיום מקובל לחלק את הסדרה לארבע תת-סדרות לאחר שהוחלט כי משפחות אחידי הכנף אינן קרובות זו לזו כפי שחשבו תחילה.
מרקש

היסטוריה

העיר הוקמה בשנת 1069 על ידי יוסוף בן תאשפין ובן דודו אבו בכר בן עומר  משושלת מוראביטון והייתה בירת האימפריה. העיר התפתחה כעיר מסחר בין ערי החוף המרוקאיות שלחוף האוקיינוס האטלנטי לבין "אפריקה השחורה". העיר מָראכֶש שמשה מאות בשנים בירת הממלכה המרוקנית על כן היא נחשבת למרוקו בזעיר אנפין. נוסף על כך מקור שם המדינה "מרוקו", במרבית השפות המערביות ובהן בעברית הוא משם העיר "מרקש".
תחילתה של העיר בכך שיוסוף אבן תשפין בנה מסגד גדול וכמה מבנים קבועים וחומה ובכך שינה את אופיו הנוודי של שבטו. בשנת 1072 מָראכֶש הייתה כבר עיר בהתהוות ובן תאשפין שליטה הבלתי מעורער. במשך 37 שנות שלטונו הפך בן תאשפין את מָראכֶש למרכז מסחרי חשוב עם עורף חקלאי איתן, הוא בנה מערכת השקיה מתוחכמת, שחלקה בשימוש עד היום, המפריחה את המישורים הפוריים.
במאות ה-16 וה-17 שלטה בעיר השושלת הסעדית. הסולטן אחמד אל-מנסור בן השושלת הסעדית בנה את קברי הסעדים  הבנויים בארכיטקטורה אנדלוסית ומעוטרים במוזאיקה מאריחים חתוכים, שם קבורים מלבדו עוד כ-60 מבני המשפחה.

שווקיה של מרקש

שוקי העיר מרקש הם מהססגוניים במרוקו ובעולם. מאות ואלפי סמטאות, המחולקות לרבעים על פי עיסוק, הופכות את העיר העתיקה לשוק אחד, חי ותוסס. חלק גדול מהחנויות הם בתי המלאכה עצמם. השוק חב את ססגוניותו להיסטוריה של העיר ולהשפעות התרבותיות של המדינה. המיקום, בין אירופה לסהרה, על סף אחד ממעברי האטלס, הביא לעיר שיירות רבות, שגרמו להתפתחות תעשייה שלמה לסיפוק צורכי שיירות מחד, ולמסחר ער בסחורות מאידך.
מרקש חולשת על צומת דרכים חשובות אשר קשרו אותה עם פריפריה שהשתרעה על שטח גדול שהוא מעל שליש משטחה של הממלכה כולה. היא נמצאת במרכז התחברותם של העמקים באטלס הגבוה שבהם עברו דרכים טבעיות שהובילו למאלי ומאוריטניה ומצד שני ערי החוף במרוקו סאפי מזאגן ומוגדור.
המקום הגאוגרפי והדרכים הטבעיות הפכו את מרקש מאז יסודה לצומת דרכים ראשי לשיירות המסחר ולמרכז כלכלי חשוב לכל מחוז הדרום. בנוסף לחשיבותה הכלכלית הייתה לעיר גם חשיבות פוליטית. מרקש היא אחת מערי הבירה העתיקות של הממלכה. בזכות אקלימה המדברי נהגו השליטים העלאווים לשהות בה בחודשי החורף וכך הפכו אותה לבירה החורפית של הממלכה. הסולטאן מולאי חסן ישב בה דרך קבע.
האזורים בפריפריה כללו אזורים גאוגרפיים הנוגדים זה לזה, המישור, ההר, הערבה ומבואות הסהרה. מאחר שכל אחד מהאזורים הנ"ל מתאים לסוג מסוים של גידולים, שמשה העיר מרכז גדול שבה החליפו הכפריים את סחורותיהם אלה עם אלה. תושבי הפריפריה לא היו הומוגניים, הם כללו ערבים נוודים, שהתפרנסו מגידול צאן, ברברים תושבי האטלס שפרנסתם הייתה על החקלאות והמלאכה הזעירה ונוודים מהסהרה אליהם נוספו במשך השנים כושים מסודאן וממאוריטניה.
מרקש, העיר שרכזה עד המאה העשרים את מספר התושבים הגדול ביותר במרוקו, נעדרה כל יסוד בורגני מוסלמי העוסק במסחר. הסוחרים היהודים היו האדונים הבלעדיים והיחידים המספקים את הסחורות החיוניות לקיומה של המדינה, אם כסוחרים סיטונאים ואם כסוחרים קמעוניים. המלאח היהודי הוא המפרנס והמלביש את המדינה ושם גם נמצאים הקליינטים הטובים ביותר של הסוחרים היהודים.
המסחר התפתח בזכות הקשרים המיוחדים בין יהודי המחוז הכפריים שמנו במאה ה-19 כ-46 כפרים לבין הסוחרים היהודיים במרקש.
דייוויד ריציו

דייוויד ריציו (David Rizzio; ‏1533–1566) היה איש סודה של מרי מלכת הסקוטים, ממוצא איטלקי. נרצח בידי בעלה.
דייוויד ריציו נולד בשנת 1533. הגיע לסקוטלנד בשנת 1561 כמוזיקאי שנלווה לשגריר ממלכת סבויה. התוודע למרי מלכת הסקוטים ונתמנה כמזכיר שלה לענייני צרפת. הפך להיות לאיש אמונה וסודה של המלכה ועורר קנאה ואיבה בקרב בני האצולה, שגברו גם בשל היותו זר וקתולי. יריביו אלה שכנעו את בעלה של המלכה, הנרי סטיוארט, לורד דרנלי, כי ריציו הוא המאהב של המלכה.
ב-9 במרץ 1566 פרצו הבעל ותומכיו לחדרי המלכה בארמון תפסו את ריציו ולעיני המלכה דקרו אותו 56 פעמים וגרמו למותו.
ישיבת עץ חיים (בלגיה)

ישיבת עץ חיים היא ישיבה שפעלה בעבר בעיירה היידה (Heide) שבבלגיה, וכיום בווילרייק (Wilrijk). הישיבה משתייכת לקהילת מחזיקי הדת באנטוורפן, והיא הישיבה הגדולה היחידה של הקהילה.

היסטוריה

הישיבה הוקמה בסוף שנות ה-20 בעיירת הנופש היידה שמצפון לאנטוורפן. מייסדיה היו שתי משפחות יהודיות, מייזל ובוראק, שהיגרו מארגנטינה לאנטוורפן. התלמידים הגיעו מבלגיה וממדינות מערב אירופה – צרפת, אנגליה, גרמניה והולנד.
ראש הישיבה היה הרב שרגא פייבל שפירא, חניך התלמוד תורה בקלם. הוא צירף לצוות הרבנים את הרב מרדכי פוגרמנסקי כר"מ ואת הרב יוסף ביגון כמשגיח. הישיבה שילבה לימוד בשיטה הליטאית, באווירה חסידית ובסגנון מערב אירופאי.
מיקומה של הישיבה בעיירת נופש משך אליה מבקרים רבים, בעיקר מבלגיה והולנד, וכן רבנים וראשי ישיבות מליטא. הישיבה שכנה במספר מבנים שכורים. בשנת 1937 הונחה אבן הפינה לבניין הישיבה, אך בשל נסיבות התקופה שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הבנייה לא יצאה אל הפועל.
בשנת 1937, רבים מהתלמידים בני השכבה הבוגרת החלו ללמוד סיתות יהלומים במפעל ליד הישיבה. הרעיון היה שאחרי מספר שנות לימוד תורני יוכשרו הבחורים הוותיקים בתחום היהלומים, ולאחר מכן ישלבו לימודים ועבודה.
בשנות קיומה של הישיבה בהיידה למדו בה כשלוש מאות תלמידים. חלק מבוגרי הישיבה נסעו ללמוד בישיבות ליטא, בעיקר בישיבות טלז ומיר. תלמידי הישיבה שנסעו למיר והיו בנים ליוצאי פולין שבו להיידה בטרם שהו שנתיים במיר הפולנית, מחשש שיחויבו בשירות צבאי.
בשנת 1940, לאחר כיבוש בלגיה על ידי הנאצים, עברה הישיבה לאנטוורפן. בתחילת 1942 נרקמה עסקה חשאית להברחת ראש הישיבה ותלמידיה לצרפת, אולם כשהתוכנית הייתה אמורה לצאת אל הפועל התברר כי היא הייתה תרמית ומאחוריה עמדו סוכנים כפולים שעבדו עבור הגסטאפו. ראש הישיבה ועשרות תלמידיו נלקחו למחנה ההשמדה מיידאנק, שם נספו.
לאחר המלחמה נפתחה הישיבה מחדש תחת אותו שם בכפר קופלן, ואחר כך עברה למקומה העכשווי בווילרייק שליד אנטוורפן. בראשה עמדו הרב יהודה טרגר (בנו של אברהם טרגר וחתנו של הרב שלמה זלמן אוירבך) והרב חיים אריה שפיץ (בנו של רבי משה אב"ד ביסטריצה וחתנו של חיד"א וייס). הרב אליעזר פרייפלד, שכיהן בעבר כראש הישיבה, מכהן כיום כר"מ הראשי. בעבר שימש בה כר"מ הרב יצחק טוביה וייס ואחד מראשי הישיבה היה הרב יהושע אטיק.
וילי דיקסון

תולדות חייו

דיקסון נולד בויקסבורג, מיסיסיפי. ב-1936 השתקע בשיקגו, שם זכה לתהילה כמתאגרף. 
בין השנים 1950–1965 היה מפיק ו"צייד כשרונות" בחברת צ'ס רקורדס ומאנשי המפתח בחברה; במסגרת זו עבד עם אמני הבלוז הגדולים של התקופה כבאדי גאי, האולין' וולף, ג'ון לי הוקר, סאני בוי ויליאמסון, ליטל מילטון, מאדי ווטרס ועוד.
בשנות ה-60  ערך סיבובהופעות באירופה יחד עם ממפיס סלים וסאני בוי ויליאמסון. 
ב-1980 נבחר להיכל התהילה של הבלוז ובשנת 1989 זכה אלבומו "Hidden Charms" בפרס גראמי. ב-1994 נבחר להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
ציאנמיד הסידן

ציאנמיד הסידן (CaCN₂) הוא מלח הסידן של האניון ציאנמיד (CN₂²⁻).

תכונות

ציאנמיד הסידן הוא תרכובת אי-אורגנית חסרת צבע המתגבשת במבנה של מערכת גבישית הקסגונלית.
ציאנמיד הסידן התעשייתי כולל בתוכו 60-70% ציאנמיד הסידן, כ-20% CaO‏, 10% פחמן חופשי ועוד חומרים אחרים בכמויות קטנות.

היסטוריה

בחיפוש אחר דרכים לייצר ציאנידים לצורך טיהור זהב מתוך עפרות עם תכולת זהב נמוכה, גילו אדולף פרנק וניקודם קארו, שקרביד אלקלי סוחף נתרן בטמפרטורות גבוהות. בשנת 1898 הצליח פריץ רות, עמית של פרנק וקארו, לחמם קרביד סידן ל-1100 מעלות צלזיוס והתוצר שקיבל היה ציאנמיד הסידן, ולא ציאניד סידן.

שימושים

ציאנמיד הסידן משמש בעיקר כדשן, הודות לפעילותו הכפולה בעת פרוקו. בעקבות התפרקותו ממגע עם נוזלים ועל ידי בקטריות בקרקע, משתחרר ציאנמיד, הפועל כקוטל עשבים, לשכבה העליונה של הקרקע, וחנקה הנמצא יותר עמוק בקרקע המספק תזונת נתרן לגידול הרצוי ששורשיו עמוקים יותר. ציאנמיד הסידן גם יעיל נגד מגוון של מחלות צמחים וכן נגד מזיקים.

היקף ייצור

בשנת 1975 עמד היקף הייצור העולמי על כ-200,000 טון.
דאסו סופר מיסטר

הפיתוח

מטוס הסופר מיסטר הוא שיפור של מטוס המיסטר שבו הותקן מנוע מסוג אטאר 101G שאיפשר מהירות על־קולית בטיסה אופקית וטיסה במהירות 1.4 מאך בגובה 36,000 רגל. בוצעו שינויים בכנפיו וצורתם השתנתה למשוכה לאחור בזווית של 45° ובכך השתפרה יכולת התמרון של המטוס. פיתוחו הסתיים בשנת 1957.

הסופר מיסטר בשרות חיל האוויר הישראלי

בדצמבר 1958 נרכשו 18 מטוסי סופר מיסטר ונקלטו בטייסת 105 (דבר רכישתם פורסם במאי 1959, לקראת מצעד יום העצמאות). עם הגעתם הפכו למטוסי הקו הראשון, הראשונים שצוידו במבער אחורי ואף על־קוליים בטיסה אופקית. המטוסים יועדו למשימות יירוט עד שנת 1963 שבה נקלטו מטוסי המיראז' 3 החדישים שהיו עדיפים במשימות יירוט, אז הועברו מטוסי הסופר מיסטר למשימות תקיפת קרקע בלבד. באפריל 1967 נרכשו 24 מטוסים נוספים.
בסוף שנות ה-50 הוזנקו פעמים מספר מטוסים אלו כנגד מטוסי מיג. בקרבות אוויר אלה הופל סופר מיסטר אחד שנכנס לסחרור, ולא הופלו מטוסים ערביים כלל. הפלה ראשונה למטוס זה נרשמה ב-28 באפריל 1961 כאשר כנגד זוג מטוסי מיג 17 מצריים שחדרו לישראל באזור ניצנה הוזנקו זוג מטוסי סופר מיסטר. במרדף אחר מטוסי המיג הסתחרר אחד מהם והתרסק.
במלחמת ששת הימים שימש המטוס לתקיפת מטרות קרקע רבות בסוריה, מצרים, וירדן וכן הפיל במהלכה חמישה מטוסי מיג. במהלך המלחמה בוצעו 507 גיחות של המטוס ואבדו תשעה מטוסים.
במלחמת ההתשה שימש לתקיפת מטרות קרקע מעברה המערבי של תעלת סואץ.
במלחמת יום הכיפורים עסקה טייסת הסופר מיסטר בעיקר במשימות סיוע בחזית תעלת סואץ, תקיפה סוללות טילי קרקע־אוויר מצריות והנרה בשעות הלילה. פעילות הטייסת בחזית הסורית הייתה מצומצמת יחסית והתרכזה בעיקר בקרבות הפריצה ב-11 באוקטובר. בסך הכול בוצעו 887 גיחות. שישה מטוסים אבדו, שני טייסים נהרגו וטייס אחד נפל בשבי.

התעשייה האווירית לישראל "סער"

בעקבות בעיות באמינות מנוע המטוס, הוחלט בישראל להחליפו במנוע J-52 P-8 של מטוס הסקייהוק, שנכנס באותה עת לשירות. המנוע היה חסכוני בדלק, הגדיל את הטווח בכמעט 500 ק"מ ואפשר לשאת מגוון רחב של חימוש כולל טילי אוויר־אוויר מדגם שפריר 2. הצוות המשותף של התעשייה האווירית וחיל האוויר שעבד על הפרויקט זכה בפרס ביטחון ישראל לשנת 1969. 
מטוס הסער נקלט בטייסת העקרב בלבד, והשתתף במאות גיחות במלחמת יום הכיפורים, כולל תקיפת הארמייה השלישית של הצבא המצרי בסיני. במהלך שנות ה-70 הוצאו מטוסי הסער משירות בחיל האוויר הישראלי ונמכרו לחיל האוויר של הונדורס.
אלקאן

אלקאנים (Alkanes) או פחמימנים רוויים הם קבוצה פונקציונלית של תרכובות אורגניות, בעלת הנוסחא CₙH₂ₙ₊₂. חומרים ידועים רבים הם אלקאנים; נפט, למשל, מורכב רובו ככולו מאלקאנים.

מאפיינים כלליים

האלקאנים הם קבוצה פונקציונלית, ומורכבים מאטומי פחמן ומימן בלבד (כלומר: הם פחמימנים), הקשורים ביניהם בקשרים בודדים בלבד. נוסחתם הכללית של האלקאנים היא CₙH₂ₙ₊₂. בשל העדר קשרים כפולים או משולשים מכונים האלקאנים פחמימנים רוויים, שכן כל "נקודות הקישור" לפחמן תפוסות כבר על ידי מימנים; עובדה זו היא הגורם להיותם של האלקאנים חומרים בלתי-פעילים יחסית לקבוצות חומרים אחרות, שכן הם לא מסוגלים לעבור תגובות סיפוח (Addition), בהן מתווסף אטום או קבוצת אטומים אל המולקולה.
העדרה של קבוצה פונקציונלית גורם לכך שכל האלקאנים חסרי צבע. האלקאנים הקצרים ביותר הם גזים בטמפרטורת החדר; אלקאנים בעלי שרשראות המכילות למעלה מ-20 פחמנים יהיו בדרך כלל מוצקים רכים (וזלין, למשל).
על מתן שמות לאלקאנים, ראו מונחון IUPAC. שמו של אלקאן מורכב מתחילית המציינת את מספר אטומי הפחמן במולקולה, ומהסופית -אָן. לאלקאנים טבעתיים (ציקלואלקאנים) מתווספת התחילית צִיקלוֹ-.

נגזרות של אלקאנים

כשאלקאן נסגר לטבעת מתקבל ציקלואלקאן (אלקאן טבעתי). הציקלואלקאן הפשוט ביותר הוא ציקלופרופאן, המורכב מטבעת (משולש, למעשה) בת שלושה אטומי פחמן. בין הקשרים הקוולנטיים שבמשולש שווה-צלעות זה קיימת זווית בת 60 מעלות; דבר זה גורם למתח במולקולה ולאי-יציבות. הציקלואלקאנים הבאים בסדרה (ציקלובוטאן (4 אטומי פחמן), ציקלופנטאן (5) וכן הלאה) יציבים הרבה יותר.
אלקאן שאחד מאטומי המימן שלו הוחלף בהלוגן (כלור, ברום, יוד או פלואור) נקרא הלואלקאן או אלקילהליד. במתן שמות להלואלקאנים יש להוסיף תחילית המציינת את ההלוגן, ספרה המציינת את מיקום ההלוגן לאורך השרשרת הפחמנית וקידומת יוונית המציינת את מספר אטומי ההלוגן מאותו סוג. לדוגמה, 2,3-דיכלורוהקסאן מציין מולקולה המכילה 6 אטומי פחמן (הקסאן) ושני אטומי כלור (דיכלורו) הקשורים לאטום הפחמן השני והשלישי בשרשרת.

מקורות ושימושים

בשל היותם של האלקאנים התרכובות האורגניות הבסיסיות ביותר, הם משמשים רבות בתעשייה הכימית כחומרי גלם להפקת חומרים מורכבים יותר, כגון אלקנים ואלדהידים. שימושם הידוע ביותר של האלקאנים הוא כחומרי שריפה (בעירה); כך, למשל, גז הבישול הוא תערובת של בוטאן-פרופאן; למעשה, רוב חומרי הדלק בשימוש יומיומי הם אלקאנים, ובתוכם רוב נגזרות הנפט. הנפט נוצר כששרידיהם הביולוגיים של יצורים חיים מרקיבים ומתפרקים בבטן האדמה, בהיעדר חמצן, במשך מיליוני שנים. הקבוצות הפונקציונליות השונות ניתקות מהתרכובות האורגניות המרכיבות את האורגניזמים, ורק השלדים הפחמימניים - האלקאנים - נותרים.