google/wiki40b huggingface dataset:
המנון ונצואלה

מילות ההמנון

פזמון:
Gloria al bravo pueblo

que el yugo lanzó, 

la ley respetando 

la virtud y honor. 
בית ראשון: 
¡Abajo cadenas! 

¡Abajo cadenas! 

gritaba el Señor 

gritaba el Señor 

y el pobre en su choza 

libertad pidió. 
A este santo nombre 

tembló de pavor 

el vil egoísmo, 

que otra vez triunfó. 
(פזמון חוזר)
בית שני:
Gritemos con brío: 

Gritemos con brío: 

¡Muera la opresión! 

¡Muera la opresión! 

Compatriotas fieles, 

la fuerza es la unión. 
Y desde el Empíreo 

el Supremo Autor, 

un sublime aliento 

al pueblo infundió. 
(פזמון חוזר)
בית שלישי:
Unida con lazos 

Unida con lazos 

que el Cielo formó, 

que el Cielo formó, 

la América toda 

existe en nación. 
Y si el despotismo 

levanta la voz, 

¡seguid el ejemplo 

que Caracas dio! 
(פזמון חוזר)
תזיזו ת'רגליים

תקציר העלילה

הסיפור מתרחש בממלכת הפינגווינים הקיסרים. במסגרת טקס החיזור כל פינגווין שר שיר כדי למשוך את בת זוגו. כך נפגשו ממפיס ונורמה ג'ין והתאהבו. לקראת החורף הארוך והקר, עוזבות הנקבות את המושבה ויוצאות לצוד דגים בזמן שהזכרים מתקבצים בקבוצה (כדי לשמור על החום) ושומרים על הביצה בין הרגליים. ממפיס משמיט בטעות את הביצה והיא נפגעת מהקור, אך הוא מחזיר אותה לתוך רגליו, משוכנע שלא קרה שום נזק. בהגיע הקיץ, נולד בנם, וגלוריה, פינגווינית צעירה, מצמידה לו את השם ממבל.
ממבל, הבן של ממפיס ונורמה ג'ין, הוא זמר נוראי, אבל הוא יודע לרקוד סטפס בניגוד לאחרים, ובפרט גלוריה המוכשרת.
בטקס הבגרות הפריע ממבל לשאר, בכך שניסה לשיר בעצמו.
האחרים גירשו אותו, ולמחרת הוא מצא את עצמו על קרחון מותקף בידי כלב ים ועופות דורסים והוא מנסה לשכנע אותם לחוס על חייו אך הם מנסים להרוג אותו ואז הוא מתחבא במערה וחוזר לביתו ושהוא מתבגר ויוצא לדוג עופות דורסים מנסים לחטוף לו את הדג והוא נאבק בהם ומגרש אותם ונותן לחברה שלו את הדג. הוא ברח והגיע אל מושבה אחרת. שם ממבל התחבר עם חבורת פינגוויני אדלי לטיניים שמעריכים את כישוריו, ועוזרים לו להתגבר על הסכנות.
כשהוא מנסה לחזור לקהילתו, דוחה אותו נח - מנהיג הקהילה, בטענה כי הרפורמות שהוא מנסה להכניס לקהילה (ריקוד הסטפס), הם הגורמים לחוסר הדגים. הוא עוזב יחד עם חבריו הלטיניים, תוך כדי הבטחה למצוא את ה"חייזרים" כלשונו, שגורמים לדגים להיעלם.
הוא מוצא ספינת דיג ומנסה לעלות עליה, כשאינו מצליח, הוא מנסה לעקוב אחריה, וכך מגיע עיף ומותש לחוף של בני אדם. שם הוא נלקח לגן חיות ומושם בכלוב. בהמשך הוא מושך את תשומת לבם של האנשים בריקודו, והוחלט להחזירו לביתו, תוך הצמדת מכשיר מעקב על גבו. הוא מספר לקהילה על מסעו ומלמד אותם לרקוד. כשמגיעים האנשים רוקדים לפניהם קהילת הפינגווינים, ובני האדם מבינים שהם מנסים להעביר להם מסר, שמתפרש על ידם אחר כך, כזעקת יאוש עקב חוסר בדגים. דבר זה מעורר דיון ציבורי תוסס, שבסופו הוחלט להפסיק לדוג באזורים אלו, ובכך הצליח ממבל במשימתו, ובנוסף הוא מתקבל בברכה על ידי הקהילה.
ראש ממשלת ירדן

היסטוריה

הממלכה ההאשמית של ירדן היא מונרכיה חוקתית, כפי שנקבע מאז 1952 על ידי המלך חוסיין. בירדן, הרשות המבצעת נתונה בידי מועצת השרים, אשר ממונה על ידי המלך ומדווחת לשני בתי הפרלמנט. 55 חברי הבית העליון ממונים על ידי המלך, בעוד ש-110 מנציגי הבית התחתון נבחרים בהצבעה דמוקרטית, כך על פי חוקת ירדן. לפיכך, ראש ממשלת ירדן, כיושב ראש מועצת השרים, ממונה על ידי המלך.
תפקיד ראש הממשלה בירדן נוצר לראשונה כתפקיד ראש ממשלת עבר הירדן ב-1921. לראש הממשלה הראשון מונה רשיד טליע, שכיהן חודשים בודדים בלבד לפני שהוחלף במזהר רסלאן.
ב-1946 אמירות עבר הירדן הפכה לממלכה ההאשמית של ירדן, ותפקיד ראש הממשלה הוגדר כיושב ראש מועצת השרים האחראי לניהול הקבינט. תפקיד ראש הממשלה עוגן בחלק ב' בחוקת ירדן שהתקבלה ב-1951, ובמסגרתה הוכרז כי ראש הממשלה הוא נשיא מועצת השרים.
לראש ממשלת ירדן יכול להתמנות רק אזרח ירדן. בעת מינויו לתפקיד, עליו להישבע בפני מלך ירדן את שבועת כניסתו לתפקיד, שזוהי לשונה:
אני נשבע על ידי האל הכל-יכול להיות נאמן למלך, לקיים את החוקה, לשרת את האומה ולמלא במסירות את התפקיד שהוטל עליי.
אלנבי רומאנס

העלילה

עלילת הסרט נסובה סביב שתי נשמות בודדות: ניקו (דני גבע) הוא מורה לספרות בן 32 שאיבד את המשמעות לחייו לאחר גירושיו מאשתו. לילה אחד הוא יוצא לחפש את החיים שאבדו לו בתל אביב. הוא מגיע לבר הלוגוס המיתולוגי בו עבד כשהגיע לעיר, הוא מגלה שעל חורבות הבר שאהב נבנה בר צעיר וחדשני. שם הוא נתקל בנטע (הילי ילון). נטע היא מלצרית בת 18, נערה גותית שהתגייסה לצה"ל וגם לה אבד משהו בחיים. ניקו ונטע יוצאים למסע ועוברים בלילה אחד את היופי והזוהמה של העיר תל אביב. 
מבחינה עלילתית הושווה הסרט ל"לפני הזריחה" ו"אבודים בטוקיו".

אודות ההפקה

זהו סרט עצמאי של יוני זיכהולץ וינאי גוז, שיחד כתבו את התסריט, ביימו והפיקו את הסרט. התקציב עמד על 40,000 שקל, ואותו הוציאו זיכהולץ וגוז מכיסם. כל הצוות עבד בהתנדבות, למעט דני גבע והילי ילון, שני השחקנים הראשיים, שעבדו בשכר זעום. מחוסר תקציב הם גם פרצו למקומות ללא אישורי כניסה.
הסרט צולם ללא תאורה ולכן הצוות חיפש רבות מקומות שיצולמו בלילה וייראו בבהירות. בין האתרים בהם צילמו היו כיכר ביאליק (לפני שלקחו משם את פסלו של נחום גוטמן), ליד הים באזור הדולפינריום, חוף גורדון בזריחה, שדרות רוטשילד, המנהרה הישנה של דרך יפו ועוד.
ביתו של זיכהולץ שימש להפקה. בו השחקנים התאפרו, התלבשו וישנו.
"המדבר", שיר הנושא של הסרט, בוצע על ידי מאור כהן, שחידש שיר ישן שלו עבור הסרט.
הצילומים החלו באוקטובר 2004 ונמשכו כ-15 ימי צילום, רובם בלילה. הקרנת הבכורה של "אלנבי רומאנס" הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. הסרט יצא לאקרנים באוקטובר 2005. הוא הוקרן מדי ימי חמישי בחצות בסינמטק תל אביב במשך שבעה חודשים לפני אולמות מלאים והפך במהרה לקאלט. בנוסף לכך הוא הוקרן גם בסינמטקים של חיפה וירושלים.
ב-2006 נכנס ל-HOT VOD וב-2009 נמכר לYes, שרכשה מספר סרטים לרגל מאה שנה לתל אביב ומאז הוא מוקרן ב-Yes.
"אלנבי רומאנס" השתתף בפסטיבל קולנוע ישראלי בברלין באוקטובר 2012.
מרב יודילוביץ' כתבה על הסרט בynet:
'"בכל הסרטים הרומנטיים האלה, הם תמיד בעיר זרה. תמיד זה טוקיו, פריז, רומא, ניו יורק. אבל שם זה הכי קל, נראה אותם בעיר שלהם, בזבל שלהם. בעיר שלך הכי קשה להיות רומנטי. העיר שלך כל הזמן נגדך, מנסה להרוס לך. זה לא קל הרומנטיקה הזו", סוחטת הדמות הראשית את תמצית מהותו של הסרט למונולוג.
במעבר הולכי הרגל התת-קרקעי המצחין משתן בואך שוק הכרמל ועד לגג מגדל שלום, בשדירות רוטשילד ובכיכר ביאליק המשופצת, מבקשות הדמויות להוריד את מפלס הבדידות. "אלנבי רומאנס", הפקה עצמאית שנעשתה בתקציב מגוחך של 40 אלף שקל...
אחרי חודשים של כתיבה משותפת נולד "אלנבי רומאנס", סרט שיכול היה להתרחש בכל עיר גדולה, אבל היה לשיר אהבה לעיר תל אביב. "זו העיר הכי יפה בעולם, אני מת עליה", מסביר זיכהולץ, חיפני במקור. גוז מהנהן בהסכמה ומוסיף: "ת"א בלילה זה כמו לזרוק קובייה. אתה יכול להיות בטוח שתמיד משהו מפתיע יקרה. זה יכול להיות רומנטי או עצוב, אתה יכול לפגוש אנשים טובים ורעים, העיר הזו שומרת אותך ערני".'
אנגרה (כור גרעיני)

הכור הגרעיני אנגרה (בפורטוגזית: Central Nuclear Almirante Álvaro Alberto, באנגלית: Angra) הוא הכור הגרעיני היחיד בברזיל. הוא ממוקם באנגרה דוס רייס , ריו דה ז'ניירו.
הוא מורכב משני כורים מבוססי מים קלים, אנגרה 1, עם תפוקה של 637MWe שחובר לרשת החשמל המקומית בשנת 1985, ואנגרה 2, עם תפוקה של 1,350MWe שחובר בשנת 2000. 
כור שלישי, אנגרה 3, שאמור לספק 1,405MWe נמצא בבנייה. הפרויקט שלו הותנע בשנת 1984 ופעל 4 שנים עד להקפאתו. עבודה על הפרויקט חודשה בשנת 2010 והוא מתוכנן להיכנס לשימוש פעיל ב-2018.
שמואל ריניש

חייו

ריניש נולד בעיר צ'רנוביץ שברומניה (היום באוקראינה). במלחמת העולם השנייה חי חלק מהזמן בגטו, ולאחר סיום המלחמה עבר ביחד עם הוריו לרומניה.
ב-1 באוקטובר 1950 עלה ביחד עם משפחתו לישראל. המשפחה שוכנה במעברת בת גלים שבחיפה. בתחילה למד בבית הספר הדתי ברכסים ולאחר ששליטתו בשפה העברית השתפרה עבר ללמוד בבית הספר היסודי בבת גלים. ריניש סיים את בית הספר התיכון "גמנסיה ביאליק" בחיפה ואת שירותו הצבאי עשה בהנדסה קרבית. לאחר פציעתו בפעולה הועבר לשירות ביחידה עורפית.
לאחר שירותו הצבאי עבד כתמחירן בחברת מקורות ובמקביל היה חבר המועצה המקומית נשר כנציג מפלגת מפא"י. בפברואר 1974 נבחר לסגן ראש מועצת נשר.
בשנת 1978 גבר על ישראל קולס בבחירות אישיות לראשות מועצת נשר. ריניש היה ראש המועצה מטעם מפלגת העבודה עד 1989. בבחירות בתחילת 1989 הפסיד ריניש לדוד עמר מהליכוד. לאחר מכן שימש במשך שנתיים כנציב תלונות הציבור בהסתדרות ולאחר מכן שימש כמזכיר המועצה המקומית עתלית.
בנוסף לתפקידיו מונה כחבר בוועדות שונות כגון: ועדת לקביעת מעמד עירוני ביישובים שונים, חבר הוועדה הקרואה של ירכא, וכן נציג ציבור בבית הדין לעבודה בחיפה.
בשנותיו האחרונות פעל במסגרת המאבק לסיוע לנזקקים ולניצולי שואה, וכחבר בצוות המשא ומתן עם הממשלה להשגת זכויות לניצולי שואה. הוא מונה גם להיות סגן יו"ר "הקרן לרווחת נפגעי שואה". בנוסף לתפקידו זה שימש גם כיו"ר התאחדות עולי רומניה בחיפה.
בספטמבר 2013 לאחר שיפוץ ושיקום "פארק גבעת עמוס", השוכן בין שכונת "גבעת עמוס" ושכונת בן דור, הסבה עיריית נשר את שם הפארק לשם "פארק שמואל", על שמו של שמואל ריניש, שעבר להתגורר בשכונה בשנת 1973 בימיה הראשונים.
היה אב לשני ילדים, וסב לשישה נכדים.
שפר

היסטוריה

המושב הוקם בשנת 1950 ככפר עבודה לעולים מתימן בצמוד לפרוד ונקרא פרוד ב', פרוד העלית או פרדייה. התושבים התפרנסו במקום מעבודה עבור הקק"ל. לאחר זמן מה הוחלט על הקמת שני יישובי קבע משני צידי הכביש ובהתאם חולק גם היישוב הזמני לשניים, חלק של מפא"י וחלק של המזרחי. באמצע 1952 הסתיימה בניית הבתים, אולם בהיעדר קרקע ומים לחקלאות סירבו התושבים לעבור לבתים ודרשו שיועברו לערים. תושבי המקום התימנים החלו לנטשו ובסוף 1952 נשארו כ-300 נפש מתוך 1200. 
במטרה לאפשר התיישבות חקלאית במקום עלה הרעיון לקחת 600 דונם מקיבוץ פרוד, רעיון שנתקל בהתנגדות אנשי הקיבוץ. 
בשנת 1953 היישוב היה מוזנח והילדים לא למדו בבית ספר. בשנת 1954 הוחלט להסב את המקום למחנה מיון לעולים חדשים והובאו אליו עולים ממרוקו שהועסקו בעבודות ייעור בסביבה. עד סוף 1955 הובאו למקום עוד עולים בטפטופים.
במקום הוקם מושב של עולים מצפון אפריקה. לכל מתיישב ניתנו שלושה דונם כרם, ארבעה דונם מטע וארבעה דונם זיתים. כן הוקמו לולים וניתן דונם קרקע ליד הבית. בשנת 1955 ניטע עבור המושב מטע שכלל 14 זני פירות שונים, אך בגלל העדר מים והכשרה לא מספקת של הקרקע תנובת המטע הייתה קטנה. התושבים התפרנסו בדוחק מהמטע ומלולים. אך באמצע שנות ה-60 המטע החל להתנוון והתושבים צברו חובות כבדים. שליש מהמטע נעקר כדי שיהיה ניתן להשקיע ביתרת המטע, אולם בסופו של דבר נעקר המטע כולו. מגפה פקדה את הלולים והם חוסלו. 
שמו של המושב לקוח מספר בראשית מברכת יעקב אבינו לנפתלי: "נפתלי אילה שלחה, הנתן אמרי שפר". ולכן גם הוא נמצא סמוך למושב אמירים ("אמרי שפר" - אמירים שפר).
בתחומי המושב נמצאת מצודת שפר, שבמקור נקראה ״פרדיה״ היא אחת משרשרת מצודות גדר הצפון. כיום המבנה נטוש.
רפאל עבו

ביוגרפיה

נולד בצפת לרבי יהודה עבו ולאה עבו. אביו היה בנו של אברהם עבו, בנו הבכור של רבי שמואל עבו, אבי שושלת משפחת עבו בארץ ישראל. למד בישיבתו של הרידב"ז בצפת, ולאחר מכן בישיבת תפארת ישראל בחיפה אצל הרב דב מאיר רובמן. 
בשנת ה'תרצ"ד עבר ללמוד בישיבת פורת יוסף בירושלים, שם התחבב על ראש הישיבה הרב עזרא עטייה, שהסמיכו לדיינות. לאחר נישואיו עבר להתגורר בטבריה, שם שימש כמנהל התלמוד תורה הספרדי וכראש ישיבת "אור החיים" שייסד בעיר, וכן ייסד בה תנועת נוער דתית. 
בשנת ה'תש"ז (1947) נשלח על ידי הרב עטייה למרוקו על מנת לייסד שם סניפים של רשת החינוך "אוצר התורה", כדי למשוך ילדים רבים שנשלחו לרשת החינוך אליאנס. במרוקו ייסד הרב עבו ישיבות, תלמודי תורה ובתי ספר רבים, ועד מהרה רשת אוצר התורה במרוקו כללה אלפי תלמידים. לאחר תקופה של כשלוש שנים חזר לארץ, ובראשית שנות החמישים (בשנת ה'תש"י לערך), התמנה לדיין בבית דינו של הרב שמואל יצחק יפה בתל אביב. בשנת ה'תשי"ח (1958) התמנה לאב בית דין בחיפה ובשנת ה'תשכ"א (1961) התמנה לאב"ד תל אביב-יפו. בתפקיד זו התמנה על ידי הרב הראשי שלמה גורן לכהן כדיין ב"בית הדין הרבני המשמעתי". בשנת ה'תשכ"ד (1964) התמודד לכהונת חבר מועצת הרבנות הראשית, אך לא נבחר. בשנת ה'תשמ"א (1981) התמנה לדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים וכחבר בוועדה שבחנה את הנבחנים לדיינות, וכיהן בתפקיד זה עד לפטירתו. כמו כן, ייסד בעיר כולל אברכים בשם "אור רפאל". באחרית ימיו הרבה בתעניות וסיגופים, ונהג להתענות תענית בה"ב ותעניות דיבור רבות, ופעל להפצת רעיון תעניות הדיבור ברחבי העולם היהודי. נפטר בט"ז באייר ה'תשמ"ג (29 באפריל 1983), ערב ל"ג בעומר שבו היה משתתף בקביעות בתהלוכה המסורתית של משפחת עבו מצפת לקבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון עם ספרי תורה, בהיותו שרוי בתענית בה"ב ובעת אמירת קריאת שמע. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים.
עמד בקשרים עם רבנים ודיינים גדולים בדורו, בהם הרבנים עובדיה יוסף, מרדכי אליהו, יעקב רוזנטל, יואל קלופט וישראל אבוחצירא. נודע במומחיותו בענייני שמות בגיטין, ופנקסו השמות שלו הוכנס לפרויקט שמות גיטין של  "אוצר הפוסקים". 
היה נאמן ההקדשות של העדה הספרדית בקבר הרשב"י במירון, והיה מהחותמים על מברק לראש הממשלה גולדה מאיר ובו מחאה על הניסיון של משרד הדתות להפקיע את הבעלות על קבר רשב"י במירון מידי העדה הספרדית בצפת.
היה נשוי למרגלית, נכדתו של הרב רפאל אוחנה. התגורר בשכונת נחלת גנים ברמת גן והעביר בה שיעור קבוע.
הכיבוש הספרדי של האימפריה האצטקית

הכיבוש הספרדי של האימפריה האצטקית החל בפברואר 1519 והסתיים ב-13 באוגוסט 1521, במהלכו כבשו הספרדים את שטחה של האימפריה האצטקית, באזור מקסיקו של ימינו. הייתה זו תקופת המעבר שבין התקופה הפרה-קולומביאנית לבין החלת השלטון הקולוניאלי של הספרדים בצפון אמריקה. כינונה של האימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-15 הביאה למעשה לסיום תקופה זו. הכובשים הספרדים נקראו קונקיסטאדורים. מקור השם במילה הספרדית Conquistador, שפירושה כובש.

תחילת המסע

הפלישה הספרדית הראשונה לשטחים של מקסיקו התרחשה ב-1519 על ידי הכובש הרנאן קורטס. חופיה של וראקרוס, משם הגיע קורטס ביחד עם לוחמיו, התגלו רק שנתיים מוקדם יותר על ידי מגלה הארצות הספרדי פרנסיסקו הרננדס דה קורדובה. ב-16 באוגוסט 1519 עזב קורטס את וראקרוס מלווה ב-400 חיילים ספרדים וכ-200 סבלים מקומיים בדרך לטנוצ'טיטלאן, בירת האצטקים. בדרך, עבר בעיר טלקסקלה. בני הטלקסקלה היו אויבהם המרים של האצטקים וקורטס הצליח לגייס מהם כ-100,000 טלקסקלים למלחמתו. משם המשיך קורטס וצבאו לעיר צ'ולולה (Cholula), שם ביצעו טבח המוני בתושבי העיר בו השתתפו גם בני בריתם הטלקסקלים.

כניסה ראשונה לטנוצ'טיטלאן

שליט האצטקים מוקטסומה השני, שהיה איש דתי, יחס לכובשים הספרדים משמעות דתית לפיה האל קצלקואטל חוזר ובא לרשת אותו על כיסא מלכותו. לפיכך התיר לקורטס  וצבאו להיכנס לבירתו. השניים נפגשו בכניסה לטנוצ'טיטלאן והחליפו מתנות. בהמשך שבה קורטס את מוקטסומה אולם התיר לו להמשיך ולנהל את האימפריה ממקום שביו בארמון ‮אקשיאקטל. הספרדים שדדו בזמן זה את אוצרות העיר, שרפו את צלמי האצטקים והציבו במקומם את צלמית מריה במקדש המרכזי.
בינתיים חזר קורטס לוראקרוס כדי למגר חיל משלוח מטעם מושל קובה והשאיר את סגנו, פדרו דה אלוואראדו, יחד עם כ-80 לוחמים בטנוצ'טיטלאן. ב-16 במאי 1520, במהלך חג הטושקטל (Toxcatl) פרץ העימות בין הצדדים. אלוואראדו למד את פרטי הטקס ממוקטסומה עצמו והכין מארב שיסתער על החוגגים ברגע השיא. המארב הצליח, אולם בעיר פרצה מהומה. הספרדים נסוגו לארמון ‮אקשיאקטל ואנשי העיר פתחו במצור ממושך על הארמון. ב-42 ביוני חזר קורטס לעיר ופילס את דרכו לארמון. נסיונותיו של מוקטסומה להביא להפסקת אש עלו בתוהו וב-03 ביוני הוא נרגם באבנים על ידי אנשיו שלו ומת. הספרדים החליטו להתפנות מן העיר דרך הגשר הצפוני. הפינוי הפך לאסון כאשר לפי דיווחיו של קורטס, כ-051 ספרדים וכ-000,2 אינדיאנים נפלו לאגם (מקורות אחרים נוקבים במספרים כפולים ואף יותר מכך) כשהם עמוסי שלל במה שכונה "הלילה העצוב". האצטקים לא רדפו אחרי הספרדים ובכך איפשרו לקורטס לארגן את צבאו.

מתקפת הנגד וכיבוש טנוצ'טיטלאן

ב-31 במאי 1521 החלה מתקפת הנגד. צבאו של קורטס כלל 900 ספרדים וכ-150,000 אינדיאנים, בנוסף ל-86 סוסים ו-13 אוניות, בעזרתם הטיל מצור על העיר. במהלך ימי המצור פשטה בקרב האצטקים מגפת אבעבועות שחורות שהפילה בין שליש לחצי מכוח הלחימה האצטקי. לאחר 93 ימי מצור, ב-13 באוגוסט 1521, יצא קואוטמוק, שליט האצטקים, והסגיר עצמו לידי הספרדים. קואוטמוק עונה בעינויים שכללו את שריפת כפות רגליו בשמן רותח כדי לגלות את מקום הימצאם של אוצרות הממלכה. בהמשך נעזב לנפשו, אולם ב-1525 הוצא להורג על ידי קורטס.
סידני הילמן

קורות חיים

נולד בשנת 1887 בעיירה זאגר (כיום בליטא) למשפחה יהודית דתית. בצעירותו נמשך לקומוניזם, והיה פעיל בארגון הבונד.
בעקבות מהפכת 1905 נמלט לגרמניה, ולאחר מכן לאנגליה, ובשנת 1907 עבר לניו יורק, שם השתלב בתעשיית הביגוד.
בשנת 1910 היה ממנהיגי השביתה הגדולה של עובדי תעשיית הביגוד בשיקגו, ובשנת 1914 היה ממייסדי ארגון העובדים "עובדי ההלבשה המאוחדים של אמריקה" (ACWA) לצד בסי אברמוביץ', שנישאה לו בשנת 1916, ועמד בראש הארגון.
תמך בניו דיל שקידם פרנקלין רוזוולט, ובשנת 1935 סייע לג'ון לואיס בייסוד "קונגרס הארגונים התעשייתיים" (CIO).
בשנת 1936 הקים ביחד עם דייוויד דובינסקי את "מפלגת העבודה האמריקאית" (ALP), אשר תמכה במועמדים מטעם המפלגה הדמוקרטית, כגון פרנקלין רוזוולט והרברט ליהמן.
נפטר כתוצאה מהתקף לב בשנת 1946. "קרן סידני הילמן" שהוקמה לזכרו מחלקת מדי שנה פרס כספי לכותבים ועיתונאים העוסקים בתחום הצדק הסוציאלי.
פורדנונה

היסטוריה

פורדנונה נוסדה בשיא ימי הביניים כעיר נמל על נהר הנונצ'לו בשם הלטיני "פורטוס נאוניס" (Portus Naonis; "הנמל על הנונצ'לו" [נונצ'לו=נאון בלטינית]). באזור זה היו וילות והתיישבויות חקלאיות בתקופה הרומית. בשנת 1378, לאחר שנוהלה בידי אריסים, הועברה העיר לידיהם של משפחת הבסבורג, דבר שיצר מובלעת אוסטרית באזור של המדינה הפטריארכלית של פריולי. במהלך המאה ה-14 גדלה פורדנונה באופן ניכר הודות לנונצ'לו ולמסחר המשגשג בו, ובשנת 1314 קיבלה פורדנונה מעמד של עיר.
בשנת 1514 נכבשה פורדנונה על ידי הרפובליקה של ונציה, ובתקופתם נבנה נמל חדש וכן שופרו בתי המלאכה והתעשייה בעיר.
אחרי התקופה הנפוליאונית, פורדנונה נכללה ברשימת הנכסים של אוסטריה באיטליה. בנייתה של מסילת רכבת בשנת 1855 וסלילתו של כביש פונטבנה (Pontebbana) הביאו לדעיכתו של הנמל, אך לעומת זאת זירזו התפתחות תעשייתית ניכרת (בייחוד את תעשיית הכותנה). פורדנונה סופחה לאיטליה בשנת 1866.
סקטור הכותנה בעיר ספג נזקים גדולים בזמן מלחמת העולם הראשונה, ונפל לגמרי לאחר המשבר הכלכלי של 1921. לעומת זאת, פירמת זנוסי המקומית הפכה ליצרנית כלי בית בינלאומית ענקית. 
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה פורדנונה, כמו שאר מחוז פריולי-ונציה ג'וליה, למקום מעבר של יחידות צבאיות רבות שחששו מפלישה סובייטית ממזרח; הנוכחות הצבאית המריצה את כלכלת פורדנונה. בשנת 1968 הפכה פורדנונה לבירת הנפה בעלת אותו השם, כולל שטח מסוים מנפת אודינה.
כיום יושבת בפורדנונה חטיבת השריון אריאטה ה-132.
אנדרה סרבנסקי

קורות חיים

בשנת 1922 החל סרבנסקי ללמוד נגינה בקלרנית באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. הוא ניגן במספר תזמורות ולאחר מכן שב ללמוד באקדמיה. הוא עבד ברדיו ההונגרי, היה אחראי על ניהול תזמורות ברדיו, ולאחר מכן לימד תאוריה באקדמיה למוזיקה. יצירותיו הראשונות שזכו לתשומת לב ציבורית נוצרו בסוף שנות השלושים - יצירות לרביעיית מיתרים. יצירותיו הושפעו מיצירותיהם של בני זמנו, זולטאן קודאי ובלה בארטוק.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

בעת לימודיו האקדמיים הכיר סרבנסקי יהודייה בשם אווה בירו, לימים סלוט. לאחר פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 נחלץ סרבנסקי לעזרתה של בירו, למרות שלא היו חברים קרובים. באוקטובר 1944 נכלאה בירו במחנה לעבודת כפיה בעיבורי בודפשט. בירו הצליחה להעביר לסרבנסקי מידע על מקום הימצאה ועל מצבה. סרבנסקי הצליח לכתוב לה, ולהעביר לה מכתב שסיפק לה הגנה חלקית. מכתב זה הציל אותה מהשילוח של יחידתה לרייך הגרמני והיא נותרה במחנה כשיחידתה יצאה לצעדת מוות לכיוון הגבול האוסטרי.
בירו עברה לבודפשט ונקלטה בבית שהשתייך לשגרירות השווייצרית ועל כן זכה להגנה לפי החוק הבינלאומי. למרות זאת יום אחד פרצו אנשי צלב החץ לבית ותקפו את יושביו היהודים. בירו נמלטה ופנתה לסרבנסקי בבקשת עזרה. הוא לקח אותה לביתו בבודה ובני משפחתו קיבלוה ללא היסוס. אחד מבני המשפחה נתן לה תעודות זהות מזויפות. כמו כן סיפק סרבנסקי מזון ותרופות לארז'בט פרגר (Erzsébet Práger), אשת חברו היהודי, שילדה תינוק באוקטובר 1944. הוא זייף תעודות זהות לפיהן פרגר הייתה אשתו וכך הציל אותה מגירוש. כשהוברר שבעלה של פרגר נספה, נשא סרבנסקי את פרגר לאישה ואימץ את בנה גֱ'רג' (György).

לאחר המלחמה

בשנת 1948 מונה סרבנסקי למשרת פרופסור לקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה. משנות ה-50 החל לחבר יצירות גדולות, אחת מהן - קונצ'רטו לתזמורת לזכר אטילה יוז'ף, בהשראת יצירתו של יוז'ף ותוך ציטוט ממנה. יצירתו מתקופה זו ועד שנות השישים מעידה על עניין הולך וגובר בסריאליזם. ביצירה שחיבר בשנת 1963 מופיע מחנה אושוויץ בתור נושא מרכזי. שני אחיו, פטר וינו, הם כנרים, ואחייניתו ולריה היא פסנתרנית.

הכרה והנצחה

בשנת 1998 הוכר סרבנסקי בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
כלל מרקובניקוב

כלל מרקובניקוב כלל רגיוסלקטיבי המתייחס לתגובות כימיות בהן תרכובת מימן-הלוגן (למשל: מימן כלורי, HCl) מסתפחת (מתווספת) לאלקן או לתרכובת אורגנית אחרת בעלת קשר קוולנטי כפול בין שני אטומי פחמן.
במקרה והמתמירים של שני אטומי הפחמן אינם זהים (כלומר, המולקולה אינה סימטרית) יש לקבוע לאילו מאטומי הפחמן יתווסף אטום המימן, ולאילו אטום ההלוגן.
כלל מרקובניקוב, אשר נוסח ב-1869 על ידי הכימאי הרוסי ולדימיר מרקובניקוב, קובע כי אטום המימן יסתפח לאטום הפחמן שאליו קשור המספר הגדול יותר של אטומי מימן; אטום ההלוגן יסתפח לאטום הפחמן השני. כלל מרקובניקוב תקף גם לגבי תרכובות קטביות נוספות, כגון מים, ועל כן בסיפוחן של תרכובות כאלה לאלקן, יסתפח האטום הטעון במטען חיובי חלקי לאטום הפחמן אליו קשורים אטומי מימן רבים יותר, מבין הפחמנים הקשורים בקשר הכפול.
כלל זה אינו תמיד נכון. תגובות סיפוח בכימיה אורגנית מחולקות לעיתים קרובות ל"סיפוח מרקובניקוב", ו"סיפוח אנטי-מרקובניקוב", המתרחש בתהליך אחר, ותוצאתו - סיפוח המימן לפחמן היותר מותמר. למרות זאת, לכלל מרקובניקוב חשיבות רבה בחיזוי תגובות בכימיה אורגנית ובתעשייה הכימית. 
קיים כלל "הפוך" לכלל מרקובניקוב - כלל זייצב - הקובע את אופן עזיבתה של מולקולת מימן-הלוגן מאלקיל-הליד, לקבלת אלקן.
תעלת אירואסיה

פרויקט תעלת אירואסיה, הידוע גם בשם תעלת מאניץ', הוא פרויקט סובייטי שאפתני שהחל בשנת 1932 אך מעולם לא הושלם, לבניית תעלה שתחבר בין הים הכספי לבין ים אזוב שבים השחור (ומכאן - חיבור בין אסיה לאירופה).
אורך התעלה המתוכננת היה כ-700 קילומטר, רוחבה 80 מטר, עומקה 6.5 מטר, והיא יועדה לכלי שיט בקיבולת של עד עשרת אלפים טון.

היסטוריה

בחודש מאי 1932 אישרה הממשלה הסובייטית את התוכניות, והעבודה החלה מיד בחלק של נהר מניץ' המערבי. עד שנת 1941 הושלמו 329 קילומטר של שיט רצוף.
עם מעורבות ברית המועצות במלחמת העולם השנייה הופסקו העבודות על התעלה. לאחר המלחמה הושקע רוב המאמץ בגמר תעלת הוולגה-דון ולאחר מכן לא נמצאה הצדקה כלכלית מבחינת היקף השיט הצפוי להשלמת הפרויקט המקורי.
ראודור בנזימן

ביוגרפיה

ראודור אריה בנזימן נולד וגדל בשכונת רחביה בירושלים, דור שביעי בעיר, לרבקה ויצחק בנזימן, צאצא למשפחה מ"היישוב הישן".
החל את דרכו העיתונאית בגלי צה"ל, שם שימש בין היתר כעורך ומגיש יומן הבוקר. נמנה עם מקימי העיתון "חדשות", והיה עורך המוסף הפוליטי של העיתון.
היה המקים והמנכ"ל הראשון של רדיו תל אביב. היה שותף בהקמת וניהול חברת ההפקות "גשם תקשורת", שהפיקה בין היתר את התוכניות "שומר מסך" ו"עובדה". נמנה עם צוות ההקמה של "עובדה" ו-"5 עם רפי רשף", וכמו כן הפיק וערך את "פותחים שבוע" עם אמנון לוי בערוץ 2.
בתחילת 2007 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 10 ומונה לסמנכ"ל התוכן של "חדשות 10". בפברואר 2008 מונה למנכ"ל "חדשות 10". בספטמבר 2011 התפטר מתפקידו בעקבות החלטת חברת החדשות לשדר התנצלות על כתבה שפרסמה בעבר על שלדון אדלסון.
היה נשוי למיכל בנזימן-שכטר, ואב לבן ובת. מתגורר בתל אביב. בן דודו הוא העיתונאי עוזי בנזימן.
רוברט מיכלס

רוברט מיכֶלס (בגרמנית: Robert Michels;‏ 9 בינואר 1876 – 2 במאי 1936) היה סוציולוג פוליטי גרמני, שכתב על התנהגותם הפוליטית של האליטות האינטלקטואליות. ספרו הידוע ביותר הוא "מפלגות פוליטיות", אותו פרסם ב-1911, הכולל תיאור של "כלל הברזל של האוליגרכיה", לפיו בכל חברה דמוקרטית קיימת נטייה ליצירת אוליגרכיה, הנבחר יתחיל לאסוף ידע עד שיהפוך למומחה בתחומו ואז יחל להתנתק מהעם שבחר בו, תיווצר אליטה שתהפוך לאוליגרכיה. הוא מאשים את ההמון שנוח לו כשאחרים מחליטים בשבילו החלטות ושנתונים באדישות שעוזרת לאוליגרכיה להתבסס. העם הכניע את עיקרון הדמוקרטיה שבו הם פועלים, ממצב שבו יש זכויות ושוויון לשיטת אליטות אוליגרכיות. מיכלס נחשב לאחד ההוגים המרכזיים של הפשיזם. 
מיכלס למד באנגליה ובסורבון בפריז ולאחר מכן באוניברסיטאות של מינכן ולייפציג, האלה וטורינו. הוא הפך לסוציאליסט כאשר לימד באוניברסיטת מרבורג והפך לפעיל באגף הרדיקלי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. הוא עזב את המפלגה בשנת 1907 ועבר ללמד באוניברסיטה של טורינו שם לימד כלכלה, מדע המדינה וסוציולוגיה. בשנת 1914 הפך לפרופסור לכלכלה באוניברסיטת בזל שם לימד עד שנת 1926. בשנותיו האחרונות שהה באיטליה שם לימד כלכלה והיסטוריה באוניברסיטה של פרוג'ה. בשנים אלו היה לסינדיקליסט ואחר-כך לפשיסט.
דברים שבלב אינם דברים

המקור בגמרא

בגמרא במסכת קידושין מובא מקרה בו אדם, המתגורר בחו"ל, מכר את נכסיו כשבדעתו לעלות לארץ ישראל אך בשעת המכירה לא ציין זאת, ומאוחר יותר קרה המקרה ונמנע ממנו לעלות וכעת הוא רוצה לבטל את המכירה בטענה שהואיל ומכר את נכסיו תוך הסתמכות על עלייתו, ועלייה זו לא התרחשה מדובר במקח טעות והוא צריך להתבטל. על מקרה זה אמר רבא שהוא "דברים שבלב ודברים שבלב אינם דברים" - למטרתו בשעת המכירה אין משמעות הלכתית כי "דברים שבלב אינם דברים" והוא לא יכול לדרוש את ביטול המכירה.