google/wiki40b huggingface dataset:
עמנואל הצופה

קורות חייו

הצופה נולד בתל אביב ונמשך לפיסול מגיל צעיר. הוא למד בבית הספר לקציני ים עכו, והמשיך ללימודי פיסול בבצלאל. בהמשך השתלם בפיסול בשיש ובאבן בפייטרה-סנטה  שבמערב איטליה.
במלחמת העצמאות הצטרף להכשרה המגויסת של הצופים בקיבוץ דפנה, ושירת בגדוד השלישי בחטיבת יפתח של הפלמ"ח בפלוגה ט'. בינואר 1948 השתתף בקרב ליד הכפר מנסורה. באתר מרכז המידע פלמ"ח מסופר שמפקד הכיתה שנפצע העביר את הפיקוד לעמנואל אשר ניהל את הקרב בתושיה ובגבורה במשך רוב שעות היום. לאחר פציעות בקרבות נוספים, נאלץ לעזוב את החי"ר והתגייס לקורס החובלים הראשון של חיל הים. לאחר שחרורו הצטרף לצי הסוחר, ועבד כ-50 שנה בימאות בתפקידים שונים, כמו רב חובל, נתב, מפקח ויועץ ימי. הצופה אף כתב עם חברו רב החובל עמנואל קלמפרר ספר ניווט ימי ואסטרונומי.
הצופה נפטר ב-19 ביולי 2019. הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים, בהם הגר אלמביק הצופה, ונכדים. התגורר בתל אביב.

עבודתו כפָּסל

הצופה פיסל באבן בלבד, ופעל בבית המלאכה שלו שבדרום נמל יפו. הוא הציג בתערוכות קבוצתיות ובתערוכות יחיד בכמה מקומות בישראל ומחוצה לה. כמו בדיסלדורף ובקלן שבגרמניה, בניו יורק שבארצות הברית, בטויאמורה שביפן ועוד. הוא זכה בפרס ביפן ובפרס מוזיאון תל אביב. על עבודתו כתב הצופה: ""אני לא מתחכם לאבן... יש לי הרבה כבוד לאבן. אני לא מוותר לה, אני מנסה"". הסופר והעיתונאי אדם ברוך כתב עליו:
"הפיסול של הצופה נראה כממצא ארכאולוגי, כתצורה שהייתה פה מאז ומתמיד, נתכסתה חול וזמן, עד שנעלמה, והנה היא נחפרת ומתגלה לעין - והיא מדויקת ויפה מתצורות מודרניות שירשו אותה, שהחליפו אותה, שמלאו את מקומה. יפה כיוון שהיא מדויקת, ומדויקת כיוון שהיא יפה. התצורה נוכחת כפסל, ללא פקפוק... אלוהי כל הפָּסלים חנן את עמנואל הצופה בהבנה ענקית ועמוקה את תמצית התצורות. וכן ביכולת הרמונית גבוהה, בחוש מידה מעולה, בחושניות טובה, ביחס כמעט ארוטי לחומריו, בפשטות נפלאה, בראליזם ובהפשטה כאחד."
— הקדמה לספר עמנואל הצופה, קטלוג עקרוני
אושר אקספרס

על האלבום

האלבום כולל 12 שירים שנכתבו והולחנו על ידי שלמה ארצי. מרבית שירי האלבום עובדו על ידי בן ארצי. האלבום הופק על ידי פטריק סבג. 
האלבום כולל מספר דואטים של שלמה עם אברהם טל, דודו טסה, ואריק איינשטיין.
בנוסף השתתף הזמר אמיר דדון במספר שירים כזמר ליווי. האמנית מאיה גולד עיצבה את עטיפת האלבום ואת ציורי החוברת המצורפת לאלבום (שמן על בד) במשך מספר חודשים בהשראת שירי האלבום והדו-שיח המשותף עם ארצי.
הסינגל הראשון "חוזרים הביתה" יצא בפברואר בדואט עם אריק איינשטיין. הקליפ של השיר נצפה מעל שני מיליון פעמים באתר יוטיוב (נכון לאוגוסט 2015) וכבש את מצעדי הפזמונים של גלגלצ ורשת ג' ואת מצעד ההשמעות הארצי.
במרץ יצא הסינגל השני "כל יום" והפך גם הוא במהירות ללהיט וכבש את מצעד ההשמעות הארצי ואת המקום הראשון במצעדי הפזמונים של גלגלצ ורשת ג'.
עם יציאתו ב-19 במרץ, נחל האלבום הצלחה במכירות ובתוך חודש הגיע למעמד של אלבום פלטינה עם מכירת למעלה מ-70 אלף עותקים. עד יולי הגיע למעמד פלטינה כפולה משמכר מעל 80 אלף עותקים, ועד נובמבר הגיע למעל מאה אלף עותקים. בחלוף ארבע שנים הגיע למכירות בגובה 150 אלף עותקים.
במאי 2012 יצא הסינגל השלישי "אלוהיי" דואט עם הזמר אברהם טל. הסינגל זכה להצלחה גדולה במצעד ההשמעות בו כיכב למעלה מחודש ובמצעדי הפזמונים בארץ במיוחד בלט במצעד של רשת ג' בו החזיק 5 שבועות במקום הראשון יותר מכל שיר אחר השנה. 
ב-1 ביולי לרגל הופעה של ארצי בקיסריה הוציא לאור את הסינגל הרביעי הנקרא "לתת ולקחת" גם הוא דואט עם הזמר דודו טסה. הסינגל זוכה להצלחה רבה ולהשמעות מרובות בכל תחנות הרדיו בישראל.
באוקטובר 2012 ארצי הוציא לאור את הסינגל החמישי מתוך האלבום - "שלא ייעלמו הדברים היפים" לרגל סיום מופע הקיץ. בנובמבר יצא הקליפ שלו. הסינגל זכה להשמעות רבות בגלגלצ.
במרץ 2013 יצא לאור הסינגל השישי מתוך האלבום "נדבר מהלב". השיר זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו בישראל.
השיר "קיץ בארץ לו" נכתב על מחאת האוהלים שבה ארצי תמך ואף הופיע בעצרת שהתקיימה בתל אביב. כמו כן, השיר "פלורידה" היה התייחסות ראשונה של ארצי בשיריו להומואים ולסביות.
האלבום זכה להיכנס לרשימת עשרת הנמכרים ביותר בישראל בשנת 2012. בנוסף מספר שירים נחלו הצלחה גם במצעדי הסיכום השנתיים ברדיו בספטמבר 2012. "חוזרים הביתה" הגיע למקום ה-20 בשנתי של רשת ג' ומקום 12 בשנתי של גלגלצ. "כל יום" הגיע למקום ה-29 בשנתי של רשת ג' ומקום 14 בשנתי של גלגלצ. "אלוהיי" הצליח אף יותר והגיע למקום ה-3 ברשת ג' ולמקום ה-6 בגלגלצ. "לתת ולקחת" הצליח גם והגיע למקום ה-9 בשנתי של גלגלצ.
אוטוביוגרפיה בדיונית

אוטוביוגרפיה בדיונית (גם אוטופיקשן, מאנגלית: Autofiction, הלחם של auto ו-fiction) היא ז'אנר של סיפורת המבוסס על מידע אוטוביוגרפי. אוטוביוגרפיה בדיונית משלבת שני ז'נארים שלכאורה אינם משתלבים: אוטוביוגרפיה, המבוססת על עובדות, וסיפורת, המבוססות על בידיון. 
את המונח אוטופיקשן טבע בשנת 1977 סרז' דוברובסקי (Serge Doubrovsky), סופר ומבקר ספרות צרפתי, בהתייחסותו לרומן שכתב, "בן" (Fils). פיליפ וילאין (Philippe Vilain) מבחין בין אוטופיקשן לרומן אוטוביוגרפי בכך שבאוטופיקשן נדרש סיפור בגוף ראשון בידי פרוטגוניסט ששמו כשם המחבר.
יש קווי דמיון בין אוטוביוגרפיה בדיונית ובין רומן לא בדיוני, מונח שטבע טרומן קפוטה לתיאור ספרו "בדם קר". 
עם כותבי האוטוביוגרפיה הבדיונית נמנים הסופרת הצרפתייה מרגריט דיראס, הסופרת הבלגית אמלי נותומב והסופר הנורווגי קרל אובה קנאוסגורד בסדרת ספריו "המאבק שלי". קתרין מילט (Catherine Millet) השתמשה בטכניקה ספרותית זו בספרה "חיי המין של קתרין מ.".
בישראל נמנים עם כותבי האוטוביוגרפיה הבדיונית אשכול נבו בספרו "הראיון האחרון", ניר ברעם בספרו "יקיצה", אריק גלסנר בספרו "מדוע אינני כותב" ואחרים.
ססטו סנטו

היווצרות הלהקה

חברי הלהקה החלו להתעניין בטראנס בגיל צעיר, ובשלב מסוים השלושה התאספו יחדיו ושיחררו את הטראק הראשון שלהם "Soap Bubbles". בעקבות שחרור הטראק החליטו השלושה ליצור מוזיקה באופן מקצועי והתאגדו להרכב טראנס אחד - Sesto Sento. בנוסף, הם יצרו מוזיקה שנוטה יותר לסגנון טכנו, תחת השם Ferbi Boys.
אן, נסיכת אורליאן

ביוגרפיה

אן נולדה בלה נוביון-א-תייראש, אן בצרפת ב-5 באוגוסט 1906 לנסיך ז'אן, דוכס גיז ולאיזבל, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן. בצעירותה התגוררה אן עם משפחתה בצרפת, בלגיה ומרוקו.
ב-5 בנובמבר 1927 התחתנה אן עם בן דודה הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה, ממנו נולדו לה שתי בנות. אן לא התעניינה בפוליטיקה, ומשום כך לא נמשכה למוסוליני, שלא כבעלה וחמותה. בשנת 1935 חלתה אן במהלך טיול במצרים, ואושפזה בלוקסור כשהיא על ערש דווי, אולם למרות שבאירופה כבר פורסם על מותה התאוששה אן וחזרה לאיטליה. בשנת 1937 התלוותה אן לבעלה לאדיס אבבה, שם מונה למשנה למלך במזרח אפריקה האיטלקית, אולם בשנת 1939 חזרה לאיטליה עם בנותיה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה והתגוררה בפירנצה. בשנת 1942 מת בעלה הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה במהלך שהותו בשבי הבריטי, ובשנת 1943 הביא ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה לשביתת נשק עם בעלות הברית. בעקבות כיבוש צפון איטליה על ידי כוחות גרמניה הנאצית נאסרה אן ונשלחה למחנה ריכוז באוסטריה, שם שהתה עד תום המלחמה בשנת 1945.
בשנת 1950, קיסר אתיופיה, היילה סלאסי, ביקש להיפגש עם אן, כהכרת תודה על יחס הכבוד שנתן לו בעלה בעת הכיבוש האיטלקי של אתיופיה. אולם, ממשלת איטליה הודיעה לקיסר כי היא תראה במפגש כזה עלבון, ובעקבות כך קטע הקיסר את ביקורו הרשמי וחזר לארצו.
לאחר מכן התגוררה אן בסורנטו, וב-19 במרץ 1986 מתה בביתה.
הדיוויזיה הראשונה של צרפת החופשית

הקמה

יחידות יבשה של צבא צרפת החופשית היו פעילות עוד בספטמבר 1940 במסגרות שונות, בייחוד באפריקה. יחידות אלו פעלו במסגרת הקרב על דקר, והקרב על גבון במסגרתו ניסו אנשי צרפת החופשית להעביר מושבות אלו לשליטתם. בריגדה שלמה המכונה "חטיבת המזרח" (Brigade d'Orient) בפיקודו של ראלף מונקלאר פעלה במסגרת המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה. יחידות אלו לא היו מאוחדות, ולא פעלו במסגרת אוגדתית. לקראת המערכה בסוריה ובלבנון במאי 1941 הגיעו אנשי יחידות אלו לקסטינה שבארץ ישראל ואוחדו ליחידה אחת, בפיקודו של פול לואי לז'נטיום. יחידה זו היא הראשונה שנקראה "הדיוויזיה הקלה הראשונה של צבא צרפת החופשית".

המערכה בסוריה ולבנון

היחידה שהתאגדה בקסטינה תחת פיקודו של לז'נטיום כללה שבעה גדודים, פלוגת טנקים, סוללת תותחים, וכוחות עזר וסיור נוספים, ובסך הכל כ-8,000 חיילים. בין 8 ביוני ל-11 ביולי 1941 לחמה היחידה לצד יחידות נוספות של צבא בריטניה, וצבאות ממושבות בריטניה, כנגד אנשי צרפת של וישי בסוריה ובלבנון. הקרבות היו קשים, אך בסיומם נכנסו אנשי היחידה לדמשק, והשליטו את צרפת החופשית על הלבאנט הצרפתי.

המדבר המערבי

באוגוסט 1941 פורקה היחידה, וצבא היבשה של צרפת החופשית נערך מחדש במסגרות חטיבתיות. אלו לחמו היטב במסגרת המערכה במדבר המערבי והצטיינו בקרב ביר חכים. בפברואר 1943, הוקמה הדיוויזיה מחדש בטוברוק בפיקודו של אדגאר דה לרמינא, ולחמה במסגרת המערכה בתוניסיה בחודשים אפריל ומאי 1943. מספר חודשים לאחר מכן שימשה היחידה בתפקיד חיל מצב בלוב.

הלחימה באירופה

באפריל 1944 נשלחה היחידה אל המערכה באיטליה ולחמה שם. היא צוידה מחדש בציוד אמריקאי, ולחמה במערכה זו עד יולי 1944.
באוגוסט 1944 נחתה הדיוויזיה בחופי דרום צרפת כחלק ממבצע דרגון, כחלק מהארמייה הצרפתית הראשונה, והתקדמה צפונה לתוככי צרפת בלחימה נגד הגרמנים דרך פרובנס והרי הווז', עד לחבל אלזס. בינואר 1945 עמדה הדיוויזיה במגננה דרומית לשטרסבורג, ולחמה כחלק מהקורפוס השני בקרב על כיס קולמאר.
במרץ 1945 עזבה הדיוויזיה את אלזס וירדה דרומה, שם הובילה מתקפה באזור האלפים וכבשה בחזרה את השטח שכבשו האיטלקים במסגרת המערכה על צרפת בשנת 1940.
סינגפור במשחקים הפאראלימפיים

היסטוריה

סינגפור שלחה לראשונה משלחת למשחקים הפאראלימפיים שהתקיימו בסיאול בשנת 1988, ומאז שלחה משלחת לכל משחקי הקיץ של אולימפיאדות הנכים שהתקיימו. המשלחת הראשונה שהצליחה לזכות במדליה פאראלימפית הייתה זו ששלחה המדינה למשחקי אולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008). לבייג'ינג שלחה סינגפור שישה ספורטאים (שני גברים וארבע נשים) ששבו למולדתם עם ארבע מדליות. במשלחת בלטה השחיינית פין שיו ייפ שזכתה במדליית הכסף במשחה ל-50 מטר בסגנון חופשי (קטגוריה S3) כשקבעה שיא עולם של 57.04 שניות במקצה המוקדם אך נכנעה לפטריסיה ואלה המקסיקנית במקצה הגמר, ובמדליית זהב במקצה ל-50 מטרים גב עם שיא עולם של 57.92 שניות במקצה המוקדם ו-58.75 במקצה הגמר.
ברית קייחטה

ברית קְיַיחְטָה (ברוסית: Кяхтинский договор; בסינית: 布連斯奇條約/恰克圖條約; בפין-יין: Bùliánsīqí/Qiàkètú tiáoyuē) הייתה הסכם שנחתם בעיר קייחטה (Кя́хта) בשנת 1727 בין האימפריה הרוסית וסין, ובו הגיעו שתי המעצמות לפשרה ונרשם ניסיון לנורמליזציה בין הצדדים.

רקע היסטורי להסכם

ההיסטוריה של הסכסוך הסיני-רוסי הוא במידה רבה ההיסטוריה של שתי השושלות ששלטו במדינות אלה מהמאה ה-17 ועד למאה ה-20, בחפיפה כמעט מלאה: בסין, שושלת צ'ינג המנצ'ורית (1644-1912) וברוסיה, שושלת רומנוב (1613-1917).
הסכסוך הראשון בין שתי המעצמות אירע כבר ב-1628, בעימות על טריטוריית הבוריאט (כיום בשטח מונגוליה). סכסוך זה נמשך למעשה עד לפיצול הסיני-סובייטי בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בין השנים 1682-1689 התפתח הסכסוך למלחמה ממשית, בעקבות עליית המנצ'ורים לשלטון בסין ב-1644 ופתיחת חזית אנטי-רוסית בעמק אמור. ב-1685 עברו הסינים ממגננה למתקפה, ותקפו את המחוז  אלבאזין, שהיה בשליטה רוסית.
בעשור השלישי של המאה ה-18 היו שרויות שתי השושלות בחוסר יציבות פוליטית בעקבות עלייתם של שני שליטים חדשים: הצארינה קתרינה הראשונה ברוסיה והקיסר יונג-צ'אנג בסין, שהיו שניהם נואשים בניסיון להצליח בזירה הבינלאומית החשובה להם (אירופה עבור הרוסים, מרכז אסיה עבור המנצ'ורים). סאבה ולדיסלאביץ' נתמנה לשגריר מטעם הצארינה, וב-14 ביוני 1727 נחתם הסכם גבול סמוך לנהר בורה, שנודע בשם "הסכם בורה".
ב-27 באוקטובר של אותה שנה חתמו הרוסים והסינים על הסכם שקבע את היחסים ביניהם והיווה למעשה הסכם נורמליזציה זמני. הסכם זה נקרא בשם "ברית קייחטה", משום שהגדיר את הגבול בין הנהרות קייחטה וארגון, וכלל בתוכו את כל סעיפי הסכם בורה. הסכם נוסף שקבע סופית את הגבול נחתם ב-1858, ונקרא הסכם אייגון.
יולנד מורו

ביוגרפיה

מורו נולדה בבריסל, בלגיה. 
בשנת 1985 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרטה של הבמאית אגנס ורדה, בסרט "עוברת אורח". 
בשנת 1992 שיחקה בקומדיה הצרפתית "החברות של אשתי" בבימויו של דידייה ואן קאווליר.
בשנת 1993 שיחקה בסרט "ז'רמינל" של הבמאי קלוד ברי, על פי רומן מאת אמיל זולא.
בשנת 2001 שיחקה בסרט "אמלי" של הבמאי ז'אן-פייר ז'נה. בשנת 2007 שיחקה בסרט הדרמה "מאהבת זקנה".
בשנת 2015 שיחקה בסרט "ילדותו של מנהיג", דרמה היסטורית לצד ברניס בז'ו וסטייסי מרטין, המבוססת על סיפור קצר של ג'ון פאולס.
חתול הסית'

מראה חיצוני

חתול הסית' הוא שחור כולו מלבד כתם לבן על חזהו, והוא מתואר כיצור גדול כמו כלב שנוהג ללכת עם זיפיו סומרים וגבו קמור.

מלך החתולים

בסיפור פולקלור בריטי הקרוי "מלך החתולים", אדם חוזר לביתו ומספר לאשתו ולחתולו, טום הזקן, שהוא ראה תשעה חתולים שחורים עם כתם לבן על חזיהם מרימים ארון מתים עם כתר מעליו, ואחד החתולים אמר לאדם "תודיע לטום טילדרום שטים טולדרום מת". בתגובה התלהם טום הזקן ואמר "מה?! טים הזקן מת! אז אני מלך החתולים!", לאחר מכן טום הזקן ברח מהארובה, ולא נראה יותר שוב.

גניבת נשמות

התושבים של ההיילנדס הסקוטיים לא בטחו בחתול הסית'. הם האמינו שהוא יכול לגנוב את הנשמה של האדם המת לפני שהיא נלקחת על ידי האלים עצמם, אם יצליח רק לעבור מעליו לפני קבירתו; לכן היו ממונים אנשים השומרים מפני חתול הסית' בקרב הגופות שטרם נקברו, שומרים אלה נקראו Feill Fadalach (הערים בשעות המאוחרות). שיטות שונות של הסחת דעת שימשו את השומרים כמו משחקי משיכה, קטניפ, חידות ומוזיקה ששמרו על חתול הסית' הרחק מחדר הגופות שטרם נקברו. בנוסף, לא היו מדליקים אש ליד הגופות, מכיוון שהאמינו כי חתול הסית' נמשך לחום של הבערה.

פסטיבל הסאמהיין

פסטיבל הסאמהיין הוא פסטיבל גאלי שמסמן את סוף עונת הקציר ואת תחילת החורף, היו מאמינים כי בתקופה זו חתול הסית' יברך כל אדם שמשאיר מחוץ לביתו קערת חלב בשבילו. ומנגד אלו שלא השאירו את קערת החלב יקוללו בכך שהחלב הפרות שלהם יתייבש.

שינוי צורה

אנשים מסוימים האמינו כי חתול הסית' היה למעשה מכשפה שיכלה לשנות צורתה מרצון לצורת חתול - תשע פעמים. אם אחת מהמכשפות בחרה בפעם התשיעית לחזור חזרה לצורת החתול - היא הייתה נשארת בצורה זו למשך שארית חייה. אנשים סברו גם כי רעיון תשע הנשמות לחתול התפתח מאגדות אלה.
פסל החירות (בודפשט)

פסל החירות או פסל החופש (מהונגרית: Szabadság-szobor, מבוטא: סאבאצ'אג סובור) הוא אנדרטה הממוקמת בגבעת גלרט בבודפשט, הונגריה. הפסל מנציח את אלו שהקריבו את חייהם עבור עצמאותה, חירותה, שגשוגה ופריחתה של הונגריה.

תיאור הפסל

פסל הברונזה בגובה 14 מ' עומד על בסיס בגובה 26 מ' ומחזיק עלה דקל. לפסל מתלווים שני פסלים קטנים המוצבים לצדי הבסיס.
בזכות מיקומו הגבוה מעל גבעת גלרט, הפסל הוא מאפיין בולט בנוף של בודפשט.
וריד שער הכבד

פיזיולוגיה

וריד השער מוביל את הדם הוורידי ממערכת העיכול ישירות אל הכבד, וכך הכבד הוא הראשון שנתקל בחומרים שנספגו במערכת העיכול, ומאפשר לו לבצע מטבוליזם ראשוני, אגירת חומרים שונים, נטרול רעלים ועוד - לפני שחומרים אלו יגיעו ליתר חלקי הגוף.
תשואות ראשונות

תשואות ראשונות הייתה תוכנית רדיו ששודרה ב"קול ישראל" משנת 1965 ועד 1980, בעריכתו ובהפקתו של יוסף (פפו) אריה.
מטרת התוכנית הייתה גילוי כישרונות צעירים בתחום השירה, והיא הייתה הגרסה הרדיופונית המוקדמת של כוכב נולד. התוכנית אפשרה לזמרים אלמונים להופיע בשידור חי בפני קהל בליווי תזמורת ועיבודים מקצועיים.
את התוכנית ערכו והפיקו יוסף "פפו" אריה ועפרה סמואל, שאף הנחתה את התוכנית מראשיתה.
מערכת התוכנית כללה את עפרה סמואל, יוסף ("פפו") אריה, דליה און-פריזנט ואבי קורן. עשרות צעירים מכל רחבי הארץ הופיעו בפני חברי הצוות והתמודדו על הזכות להשתתף בתוכנית ולהופיע בשידור.
התוכנית נערכה בבית המורה בתל אביב, והוקלטה באיכות מוזיקלית גבוהה. המנהל המוזיקלי היה שמעון כהן, ובהמשך גם לסלו רוט ויצחק גרציאני. בין המעבדים היו חנן וינטרניץ ומרטין מוסקוביץ'.
ראשון המשתתפים, בתוכנית הראשונה בשנת 1965, היה הזמר הצעיר בן ה-14, גדעון גרייף, אז בעל קול הסופרן, שביצע שני שירים: "מתוך הרגל" ו"הצריף הקטן".
התוכנית הוקלטה בהקלטה פומבית באולם "בית המורה" בתל אביב. על התזמורת ניצח שמעון כהן.
רבים ממשתתפי "תשואות ראשונות" היו לימים אמנים מובילים בתחום הזמר והמשחק בישראל. בין האמנים שהתגלו בה: גלי עטרי, עפרה חזה, חוה אלברשטיין, דורית ראובני (שם גילה אותה מוני אמריליו), גדעון גרייף, ירדנה ארזי, ארז הלוי, אבי טולדנו, מתי כספי ושולי נתן (משם "שלפה" אותה נעמי שמר לבצע את השיר "ירושלים של זהב").
סקוט ג'ופלין

ביוגרפיה

ג'ופלין נולד בטקסס לאב עובד מסילה ואם שעבדה כעוזרת בית, בתור ילד שני מבין שישה. היות שלמשפחתו לא היה כסף לקנות פסנתר, הוא נהג לנגן בבתים של אנשים שאצלם אימו עבדה. בהתחלה אמו חששה כי הנגינה היא תחביב לא בריא שיסיט את בנה ממציאת קריירה יציבה אולם מהר מאוד הבינה שמדובר בכשרון טבעי. בגיל 11 מורה גרמני מקומי לפסנתר זיהה את כישרונו ונתן לו שיעורים בחינם, וכך נחשף סקוט למוזיקה של התקופה הרומנטית. 
בתחילת שנות השמונים של המאה התשע עשרה עזב את ביתו ופתח בחייו העצמאיים. חיים אלה כללו סיבובי הופעות בהרכבים מוזיקליים שונים בכל המדינות השכנות. על אף חיי הנדידה והמוזיקה, ג'ופלין לא נסחף לשתייה והוללות. כבר בתקופה זו הוא הלחין ומכר שני שירים- "בבקשה תגידי כן" ו"תמונה של פניה". לאחר מכן העמיק את הידע המוזיקלי שלו ולמד הלחנה במיזורי, וב-1894 השתקע בדירה פרטית באזור תוך כדי עבודה כפסנתרן במועדונים של החברה הגבוהה.
ב-1898 החלה תקופת ההצלחה של ג'ופלין. הוא מכר שש יצירות לפסנתר, אחת מתוכן הייתה יצירת רגטיים. שנה מאוחר יותר הוא מכר את היצירה המפורסמת ביותר שלו, "ראג עלה האדר" (Maple Leaf Rag). יצירה זו זכתה להצלחה עצומה, מכרה כחצי מיליון עותקים בעשר שנים והובילה את ג'ופלין לראש רשימת אמני הרגטיים הבולטים והמוכרים. ג'ופלין הפסיק לנגן במועדונים והקדיש את כל זמנו להלחנת יצירות, אך בשל הפרפקציוניזם שלו צלח בכתיבה של מספר יצירות מועט יחסית, כולן מורכבות ומתוחכמות באופן יחסי. הוא אף כתב אופרת רגטיים שעקבותיה נעלמו.
עם המוניטין המוזיקלי המפואר שלו, הוא עבר בתחילת המאה ה-20 לסנט לואיס שם הלחין עוד יצירות מפורסמות נוספות כגון "הבדרן" (שזכה לפופולריות רבה ושימש לפסקול הסרט "העוקץ"), "ריקוד רגטיים", "סינקופות עיליות" ועוד. את שנותיו האחרונות בילה ג'ופלין בהלחנה ובכתיבה של מחזה בשם טרימונישה ("Treemonisha"). המחזה לא היה אופרת רגטיים אך כלל שילוב של סגנונות פופולריים רבים לתקופה.
ג'ופלין רצה להמשיך להלחין יצירות מורכבות כמו הטרימונישה, אך בשנת 1916 כבר סבל מתסמינים חמורים של עגבת ומאוחר יותר אף הראה סימנים של פרנויה. בינואר 1917 אושפז בניו יורק, ונפטר כשלושה חודשים מאוחר יותר מהמחלה, בגיל 49.

השפעותיו בתחום המוזיקה

מוזיקת הרגטיים של ג'ופלין הייתה ומושפעת רבות מההכשרה הקלאסית שקיבל בצעירותו. הסטטוס הקלאסי יחסית של יצירותיו "הרים" את היוקרה של הרגטיים, שנחשב עד אז לז'אנר נחות למדי. סגנונו שילב את הפולקלור המסורתי האפרו-אמריקאי עם הרומנטיקה האירופאית של המאה ה-19 באופן מעניין ויוצא דופן שברא סגנונות מקוריים וחדשניים נוספים. 
ניתן להגיד שהמוזיקה של ג'ופלין הייתה אחד מגורמי ההשפעה העיקריים על מוזיקת הג'אז כפי שהיא מוכרת לנו היום.
מידענות סייבר

"מידענות סייבר" היא עיסוק מקצועי הכולל גילוי ואיתור מידע דיגיטלי במרחב הקיברנטי.
העיסוק במידענות סייבר שכיח בקרב חברות מודיעין עסקי, שיווק, משרדי פרסום ויחצנות, תחומי הייעוץ ואבטחת איכות ומכונים לגיוס עובדים.
גמינה

גמינה (בפולנית: gmina; רבים: gminy, "גמיני") היא החלוקה הנמוכה ביותר בשלטון המקומי של פולין. בפולין יש (נכון ל-2010) 2,459 גמיני.
הגמינה מקבילה ל"מועצה מקומית" בישראל, או ל"מחוז" בארצות הברית.
גודל הגמינה נע בין 517.2 קמ"ר ו-1,697,596 תושבים בגמינה הגדולה ביותר (ורשה, נכון ל-2006) לבין 3.32 קמ"ר (גורובו אילאבצקיה) ו-1,634 תושבים (קריניצה מורסקה).
אדם בן כלב

העלילה

הספר מגולל את סיפורו של אדם שטיין, יהודי שעד פרוץ המלחמה נחשב לגדול בדרני גרמניה, ובעל קרקס מצליח. קומנדנט קליין, מפקד מחנה השמדה, מטיל על אדם לשעשע את הצועדים בדרכם האחרונה במחנה (כולל בני משפחתו שלו), וכן לשמש ככלבו של הקומנדנט. אדם שטיין שורד את השואה בזכות כשרונותיו. 
במהלך הספר מתוארות ההתרחשויות בבית חולים פסיכיאטרי לניצולי השואה בערד, שבו מאושפז אדם שטיין לאחר עלייתו לארץ ישראל. מרגע הגיעו למוסד, אדם נכנס לתפקידים שונים כגון מנהיג, מורה, חבר, מאהב, יועץ, פסיכולוג, אל ואב, תוך ניהול מערכת יחסים אינטימית עם אחת האחיות, ושיחות רבות עם שלל דמויות מעברו אשר אינם בין החיים.

תגובות לספר

בתקופה שבה יצא הספר, נראה כי הציבור הישראלי התקשה לעכל אותו, בשל השילוב בין טרגי לקומי, ססגוניותו, הפנטזיות שלו ושאלות שהעז להעלות לגבי השואה, שחרגו מהמקובל עד אז בספרות ובדיון התרבותי. בספרו היה קניוק הראשון להתמודד עם נושא האמצעים הספרותיים של גרוטסקה ואבסורד ביחס לשואה, ובחן אותה דרך טשטוש גבולות בין מציאות ובדייה, צדק ורשע, הומור ואימה, שיגעון ושפיות. 
הספר הודפס במהדורות חוזרות רבות, תורגם ל-51 שפות וזכה לביקורות חיוביות.

עיבודים לספר בתיאטרון ובקולנוע

בשנת 1993 הוצגה הצגה המבוססת על הספר בתיאטרון גשר, בבימויו של יבגני אריה. אלכסנדר צ'רבינסקי עיבד את הספר למחזה ומארק איווניר תרגם אותו לעברית. בתפקידים הראשיים שיחקו איגור מירקורבנוב, ישראל דמידוב ויבגניה דודינה. ההצגה הוצגה באוהל קרקס שנבנה לתכלית זו והוצב בפארק הירקון, להקת התיאטרון הסתובבה בעולם על האוהל והציגה בתוכו. "אדם בן כלב" הציגה במשך שנים רבות. 
בשנת 2009 עובד הספר גם לסרט הקולנוע "אדם בן כלב", בבימויו של פול שרדר ובכיכובם של ג'ף גולדבלום, וילם דפו, דרק ג'קובי, איילת זורר, יבגניה דודינה, חנה לסלאו, עידן אלתרמן ודרור קרן.
תמונות מתוך ההצגה "אדם בן כלב" בתיאטרון גשר:
שלום יונה טשרנו

ד"ר שלום יונה טשרנוֹ (נכתב לעיתים צ'רנו, צ'ארנו; בכתיב יידי, שנהג בזמנו: טשרנאָ; 1878 – 13 בספטמבר 1932) היה מורה ומחנך עברי ברוסיה ובליטא, מחלוצי החינוך העברי ברוסיה ובפולין, מנהל בתי ספר וסמינרים למורים ומחברם של ספרי לימוד חלוציים בעברית.

ביוגרפיה


טשרנו נולד בשנת 1878 בעיר וילנה, מרכז התרבות היהודי של צפון-מערב רוסיה (ליטא). לאחר ארבע שנות לימוד בסמינר למורים, הוסמך ב-1897 כמורה. לאחר הסמכתו ייסד וניהל בתי ספר ממשלתיים ליהודים בפלך ויטבסק. לאחר מכן למד כימיה ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין, וסיים בתואר דוקטור. הוא שב לרוסיה והתיישב בעיר גרודנה, שם הצטרף לסגל ההוראה של "הקורסים הפדגוגיים" העבריים שניהל ידידו אהרן כהנשטם, ולצדו היה ממעצבי דמותם. הוא הורה בגרודנה עד שנת 1914 תנ"ך, עברית וספרות, ולימודי טבע. 
בימי מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא. לאחר זמן שוחרר וקיבל עליו את הנהלת הקורסים הגרודנאים, אשר עברו בינתיים לחארקוב, וכן ייסד וניהל שם את הגימנסיה העברית הראשונה של "תרבות". עם חיסול מוסדות החינוך העברי באוקראינה ב-1921, חזר לליטא. שנה וחצי ישב בקובנה שם ניהל את הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה וכן ייסד וניהל את הסמינר למורים של "תרבות". מקובנה עבר לביאליסטוק וכעבור חצי שנה השתקע בווילנה, עיר הולדתו, שם היה מראשוני תנועת החינוך העברי "תרבות".
כתב ספרים על תולדות החינוך ועל אופן ההוראה של היסטוריה, גאוגרפיה ועוד. כתב בכתבי העת לחינוך ובעיתונים והמאספים העבריים במזרח אירופה, ערך את הקובץ "בין הזמנים" (1918–1919), חוברת פדגוגית (הוצאת הקורסים הסמינריונים של טשרנא, 1928) וקובץ פדגוגי בשם "בית-ספרנו" (הוצאת גימנסיה תרבות, תרפ"ב).
לאחר מותו נקראו על שמו סמינר למורים, סמינר לגננות וגימנסיה לבנים ובנות בווילנה.
כן נקרא על שמו רחוב בתל אביב.
אולגה וינטרברג

ביוגרפיה

וינטרברג נולדה וגדלה בצ'כיה. היא הייתה אלופת צ'כיה בזריקת דיסקוס. היא התחתנה עם  אלכסנדר וינטרברג, דוקטור לכימיה ועלתה איתו לארץ בסוף שנת 1949. היא התאמנה בקבוצת מכבי חיפה ובהמשך עבדה כמורה לחינוך גופני. היא אם לשתי בנות.

1950

בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בתל אביב באוקטובר 1950 זכתה ויטנברג במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 10.15 מטר, אחרי רעיה ברונשטיין (10.27 מטר) ולפני עטרה פולונסקי (9.86 מטר).

אולימפיאדת הלסינקי

באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיימה וינטרברג במקום 19 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 35.79 מטר.

מדליית זהב במכביה

בתחרות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכה ברמת גן בשנת 1953 זכתה וינטרברג בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.30 מטר, לפני שמחה לוי (9.78 מטר) ופנטורין (9.59 מטר), שתיהן מישראל. מדליית כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.35 מטר, אחרי עטרה פולונסקי (35.28 מטר) ולפני מרים גולדפיין מישראל (29.92 מטר).

1955

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב ביוני 1955 זכתה וינטרברג בשתי מדליות זהב, הדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.08 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 37.57 מטר.

1956

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני 1956 זכתה וינטרברג בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.75 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.32 מטר, לפני שמחה לוי ממכבי הצפון תל אביב (29.10 מטר). חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה באיסטנבול שבטורקיה באוגוסט היא זכתה בשתי מדליות זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.88 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.64 מטר.

1959

בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בנובמבר 1959 זכתה וינטרברג במדליית זהב, בהדיפת כדור ברזל בשיא מכבי חדש של 11.94 מטר.

1960

בתחרות הכנה למשחקים האולימפיים שנערכה באצטדיון המכביה ב-21 במאי 1960 זכתה וינטרברג בזריקת דיסקוס בשיא ישראלי חדש של 43.03 מטר. שיא זה נשבר לאחר 8 שנים (בשנת 1968) על ידי ליאורית דניאל (43.16 מטר). באליפות מכבי, שנערכה באצטדיון המכביה בסוף יוני אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.92 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 42.95 מטר.
באוגוסט 1960 עברה וינטרברג לקבוצת הפועל חיפה.

1961

בתחרות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכה ברמת גן בשנת 1961 זכתה וינטרברג בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בזריקת דיסקוס בשיא מכביה חדש של 40.45 מטר, לפני שמחה לוי (34.88 מטר) ואילה חצרוני (34.51 מטר) ובמדליית כסף, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.27 מטר, אחרי אילה חצרוני שקבעה שיא מכביה חדש של 12.92 מטר ולפני אביבה ליכטבלאו-בלס (11.85 מטר), שלושתן מישראל.
בתחרות שנערכה בחיפה במאי 1962 קבעה וינטרברג בזריקת דיסקוס שיא הפועל חדש של 41.30 מטר.
בתחרות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכה ברמת גן בשנת 1965 זכתה וינטרברג במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 42.09 מטר, לפני ליאורית דניאל מישראל (39.02 מטר) וא. דיקבה מאיטליה (36.79 מטר).
בשנת 1965 פרשה וינטרברג מספורט תחרותי בהיותה בת 42.
ג'יי ג'יי גולדברג

ג'ונתן ג'רמי (ג'יי ג'יי) גולדברג (באנגלית: Jonathan Jeremy Goldberg,‏ J.J. Goldberg, נולד ב-6 בנובמבר 1949) הוא עיתונאי ובעל טור יהודי-אמריקאי, עורך השבועון היהודי-אמריקני "The Forward" מאז שנת 2000.
היה פעיל בתנועת הנוער "הבונים דרור", שהה שנה בישראל בתוכנית "Habonim Workshop" בקיבוץ אורים והיה חבר בקיבוץ גזר. היה ראש המערכת של ה"ג'רוזלם ריפורט" בארצות-הברית ועורך בפועל של ה"ניו-יורק ג'ואיש ויק". כתב כשלושה ספרים העוסקים ביהודי ארצות הברית.
גולדברג הוא חבר הוועדה המעניקה את פרס פוליצר וחבר הנהלת הקרן לעיתונות יהודית.