google/wiki40b huggingface dataset:
קריית הממשלה (מזרח ירושלים)

הקמת  הקריה

לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט, במסגרת המדיניות של העברת מוסדות הממשלה למזרח ירושלים, (כדי להחיל עליה את ריבונותה של מדינת ישראל וכדי להתערות בשכונות הערביות של ירושלים) על העברתו של המטה הארצי למזרח ירושלים. לאחר שנבדקו חלופות שונות, הוחלט להפקיע מבנה בית חולים בשלבי בנייה בן ארבע קומות ואת השטח סביבו בסמוך לשכונת שייח' ג'ראח על התפר שבין חלקו המערבי של הר הצופים לבין גבעת התחמושת (וזאת גם בשל העובדה כי על גבעת התחמושת שכן בעבר בית הספר הירדני לשוטרים). המבנה הורחב והושלם בהתאם לייעודו החדש וביולי 1969 עברו חלק מאגפי המטה הארצי מיפו למשכנו החדש. בסמוך למבנה זה הוחל כבר אז בבניית מבנה חדש בן שבע קומות לשאר מחלקות המטה הארצי.
בשנת 1973 נחנך בניין המטה הארצי החדש בתכנונו של האדריכל דן איתן בפינת הרחובות קלרמון גאנו ודרך שכם בסמוך אל כביש מספר 1 (דרך בר לב) במקום בו עבר הגבול בין ירושלים המזרחית לבין ירושלים המערבית. בסביבתו, בשכונת גבעת המבתר, הוקם "בית השוטר" המשמש מעון לשוטרים והוקמה שלוחה של משמר הגבול בצמידות למזרח ירושלים. במהלך כהונתו של ראש הממשלה מנחם בגין הוחלט לחזק את הריבונות הישראלית במקום ולהקים בצמוד אליו משרדי ממשלה, בין היתר הוקם בצמוד אליו בניין המשרד לביטחון פנים (לשעבר משרד המשטרה) המופקד גם על משטרת ישראל. לאחר מותו של בגין הוחלט לקרוא למקום על שמו.

שנות ה-80

בשנת 1982 עבר משרד השיכון לבנייני ממשלה שהוקמו ממזרח לבניין המטה הארצי. אחר כך עברו גם משרד המדע והטכנולוגיה וההמשרד לביטחון פנים.

בשנות ה-2000

בצמוד לבניין ישנו מנחת מסוקים המשמש את המשטרה. בסמוך לבניין המטה הארצי מתוכננים לעבור יחידות המשטרה המצויות כיום במגרש הרוסים, בין היתר אמור להבנות בסמוך הבניין החדש של משטרת ירושלים שיתפנה ממגרש הרוסים. באוגוסט 1999 אישרה הועדה המחוזית לתכנון ולבנייה תוכנית להקים, כחלק ממתחם המטה הארצי, בית מעצר חדש למחוז ירושלים, שיחליף את בית המעצר הוותיק במגרש הרוסים מלון דן ירושלים (אז "מלון הייאט רג'נסי ירושלים") הממוקם בסמוך, עתר בשנת 2002 לבית המשפט לעניינים מינהליים בירושלים, ואחר כך גם ל בג"ץ נגד התוכנית. בג"ץ דחה את העתירה אך בית המעצר החדש מעולם לא הוקם. בית המעצר במגרש הרוסים ממשיך לתפקד למרות שהוגדר מספר פעמיים, בדו"חות ביקורת של הסניגוריה הציבורית כבעל תנאים לא אנושיים. בביקורת מ-2010 נמצא כי האסירים שכלואים במתקן שוהים "בתנאי צפיפות בלתי אנושיים", כי בית המעצר אינו מנהל רישום של אסירים שנמצאים בכל תא, כך שלא ניתן לדעת כאשר ישנם יותר אסירים ממיטות, בחלק גדול מהתאים שנבדקו נמצאו אסירים שנאלצו לישון על מיטות עץ קשיחות ונמוכות, בגובה סנטימטרים ספורים ויש חשש כבד להפרת החוק ופסיקת בית המשפט העליון האוסרים על לינה ללא מיטה.
עמרי לוקאס

ביוגרפיה

לוקאס נולד ב-1993 באשדוד. למד מזה שמונה שנים משחק בבית הספר יצירתי השוכן באשדוד. בתיכון למד במגמת קולנוע. כיום הוא מסיים את לימודי הקולנוע שלו בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש שבאוניברסיטת תל אביב ומיוצג בסוכנות ADD.
לוקאס שיחק במחזות שהועלו בתיאטרון יצירתי "בית יד לבנים". עם המחזות שבהם שיחק נמנים; "שמיים כחולים" (2006), "בעיות שינה" (2007), "מכון לחקר חלומות" (2007), "הישרדות" (2008), "חיות" (2011) ו"מי אני מה" (2012).
ב-2010 גילם את יהלי בר, כוכב רוק הנערץ על בנות בית ספרו, בגרסתה הישראלית של הסדרה אחרי הצלצול. ב-2011 השתתף בסרט "שש פעמים", וגילם את יהלי בהופעת אורח בתוכנית יוני והמחוננים.
בשנים 2013 - 2014 גילם את אדוארד, נסיך גאליסיה בעונות השנייה והשלישית של סדרת הנוער "גאליס" המשודרת בערוץ הילדים.
בשנים 2014 - 2015 גילם את עוז, כוכב להקת הרוק, בסדרה "כוכב הצפון".
בשנת 2015 - 2016 גילם את מאור קידרון, נער הומוסקסואל שפורץ בזוגיות עם תלמיד בכיתה של אמו, סדרת הנעורים "להתבגר", על פי סדרת הספרים של גלילה רון־פדר-עמית "להתבגר" בערוץ 10. וכן, החל לשחק בסדרת הנוער פרי יוצרו של גיורא חמיצר "החממה" את אריאל, נער מתלמד בסוכנות החלל לצידם של גאיה שליטא-כץ ולי בירן.
לוקאס ביים מספר סרטים קצרים ביניהם "הביקור" (2015), בו גם שיחק, "סרט קיץ" (2016) שהשתתף בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים תל אביב ובפסטיבל ירושלים באותה השנה, ו"שלינגל" (2016), שהשתתף גם הוא בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים תל אביב.
ב-2018 הוציא לוקאס את הסרט "לילה של אהבה", אשר השתתף בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים. בסרט, אותו גם ביים, מגלם לוקאס חייל שברח מהצבא בניסיון להחזיר אליו את בן זוגו, אך מוצא עצמו בלי מקום לישון בתל אביב, וכך יוצא למסע לילי בחיפוש אחר נחמה ואהבה.
לוקאס הוא הומוסקסואל, והוא עסק בסוגיות הקשורות בנושא זה בכמה מעבודותיו. בימים אלה עובד לוקאס על סרטו הארוך הראשון.
קופת חולים אסף

קופת חולים אסף הייתה קופת חולים "בלתי מפלגתית" שנוצרה בשנות ה-60 על בסיס איחוד מספר ארגוני ביטוח רפואי שהתקיימו במדינת ישראל וביישוב משנות ה-40: קופת חולים יישובית, איחוד קופ"ח אוצר הרופאים (אשר התאחדה עם קופ"ח שלווה מחיפה) וקופ"ח שילוח (מייסודה של ההסתדרות הרפואית בחיפה). ב-1975 התאחדה "אסף" אל קופת חולים מכבי.
אירנה, נסיכת יוון ודנמרק

ביוגרפיה

אירנה נולדה ב-13 בפברואר 1904 באתונה, לקונסטנטינוס הראשון, מלך יוון וסופיה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה וויקטוריה, הנסיכה המלכותית. אירנה בילתה את ילדותה בעיקר באתונה, אולם בקיץ היו יוצאים בני המשפחה לחופי הים התיכון, או שנסעו לבקר בגרמניה או בבריטניה.
בשנת 1927 הכריז אחיה גאורגיוס השני, מלך היוונים על אירוסיה לכריסטיאן, נסיך שאומבורג-ליפה, אחיינו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, אולם לבסוף בוטלו האירוסין וכריסטיאן התחתן עם בת דודתו פאודורה, נסיכת דנמרק.
ב-1 ביולי 1939 התחתנה עם הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה, ממנו נולד לה בן אחד - הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה.
ב-18 במאי 1941 הוכתר בעלה איימונה בארמון קווירינאלה כטומיסלב השני, מלך קרואטיה, על ידי מנהיגי תנועת האוסטאשה, שהקימו את המדינה העצמאית של קרואטיה. בשל סכסוכים על גורל דלמאטיה, ובשל חשש לביטחונו, נשאר איימונה באיטליה, ולא עבר להתגורר בקרואטיה.
ב-3 במרץ 1942 מת אחיו הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה במחנה שבויים בריטי בניירובי, ואיימונה ירש את התואר "דוכס אאוסטה". באותה תקופה נסעה אירנה שהייתה אחות מוסמכת לרוסיה, שם טיפלה בחיילים פצועים, וכעבור חודש חזרה לאיטליה.
ב-31 ביולי 1943 לאחר פיטורי מוסוליני, ויתר איימונה על הכתר הקרואטי, בעקבות בקשת דודנו ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה. בספטמבר אותה שנה נכנעה איטליה לבעלות הברית, ובעקבות כך פתחה גרמניה הנאצית במבצע ציר לכיבוש איטליה, ואירנה יחד עם בנה התינוק, גיסתה ושתי אחייניותיה נשלחו למחנה מעצר באוסטריה, שם שהו עד סוף המלחמה.
לאחר ביטול המונרכיה באיטליה בשנת 1946, עזבה המשפחה את איטליה בשנת 1947 ועברה להתגורר בארגנטינה. ב-29 בינואר 1948 מת בעלה הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה בבואנוס איירס, ובנה הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה ירש את תאריו.
ביוני 1948 הותר למשפחה לחזור לאיטליה, ואירנה בילתה את שארית חייה סמוך לפירנצה. ב-15 באפריל 1974 מתה אירנה בפיזולה, לאחר מאבק ארוך במחלה קשה.
איג קאפה, מלך צרפת

ביוגרפיה

קאפה נולד בשנת 938 בפריז למשפחה עשירה ורבת כוח. הוא היה בנם הבכור של איג הגדול, דוכס הפרנקים ורוזן פריז, אשר היה בנו של רובר הראשון, מלך צרפת, ושל הדוויג מסקסוניה. קאפה רצה להפוך לנזיר, ובשנת 980 העביר את שרידי הקדוש ואלרי לקתדרלה באמיין. לאחר שירש את אחוזותיו ותוארו של אביו, הפך לאציל החזק ביותר באותו הזמן בצרפת. איג כרת ברית עם שליטי גרמניה, ונשא לאישה את בתו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכך הייתה לו השפעה רבה על המלך הקרולינגי החלש לותר. לאחר מותם של לותר ב- 986 ושל בנו לואי החמישי ב-987, שכנע אדלברון ארכיבישוף ריימס אספה של אצילים לבחור באיג קאפה כמלך צרפת. הוא הוכתר כמלך צרפת בעיר נויון, פיקרדי ב-3 ביולי 987, והיה בכך לאדם הראשון ממשפחה שאינה מלכותית שמלך בצרפת, והראשון בשושלת הקאפטינגית.
על אף שכוחו הצבאי היה מוגבל, והיה עליו לעיתים לבקש סיוע צבאי מדוכס נורמנדיה, בחירתו כמלך פה אחד העניקה לו כוח וסמכות מוסרית כלפי אציליו.
המלך איג היה בעל נכסים ליד שארטר ואנז'ו. בין פריז ואורליאן היה המלך בעל אחוזות ונכסים בגודל של 1,000 קמ"ר. אלו היו גבולות סמכותו, ואם היה מעז לצאת מהם היה בסכנת מוות. מעבר לבסיס כוח זה היו עדיין מקומות אשר לא קיבלו את סמכותו הפאודלית. באזורי הספר היו 150 צורות של מטבע, ולפחות תריסר שפות. איחוד צרפת לכלל יחידה אחת הסתבר כמשימה קשה, והמצב גרם למאבק מתמיד בין המלך ובין אציליו הפאודלים. מלכותו של קאפה התאפיינה במאבקים בלתי פוסקים בינו ובין הוסאלים שלו על גבולות אזור הסן והלואר. מעבר לכך, מינויו של ארנולף, אחיינו של דוכס לוריין, גרם לסכסוך עם האפיפיור יוחנן החמישה עשר, שעדיין היה בשיאו כאשר נפטר קאפה בשנת 996, ונטמן בבזיליקת סן דני בפריז.
קאפה נשא לאישה את אדלאיד מאקיטן, בתו של הדוכס גיום מאקיטן. בנו, רובר השני, מלך אחריו.
בזמן המהפכה הצרפתית, כאשר רצו המהפכנים להדגיש את מוצאו של המלך לואי השישה עשר ואת היותו כאחד האדם, נקרא המלך בפיהם "האזרח קאפה" על שם אבי אבותיו, איג קאפה, אשר הוכתר כמלך בהסכמה, ולא מלך מכוח מוצאו או מכוח צו אלוהי.
רמה תחבורה ציבורית גולן

רמה תחבורה ציבורית גולן היא חברת תחבורה ציבורית המופעלת על ידי מועצה אזורית גולן,החברה הכלכלית גולן וחברת האוטובוסים הפרטית "רמה". 
החברה נוצרה כדי לספק תחבורה זמינה יותר לתושבי רמת הגולן, וב-1 במאי 2011 נכנסה לפעולה באזור במקום חברת אגד. 
מודל ההפעלה הוא חדשני, ולפיו המועצה האזורית, בתמיכת המדינה, אחראית להפעלת התחבורה הציבורית באזור. בתכנון השתתפו אנשי משרד התחבורה ואגף החשב הכללי במשרד האוצר. התוכנית היא ניסיונית, ולפי לקחיה יופעלו תוכניות דומות ברשויות נוספות בפריפריה. 
החברה רכשה 17 אוטובוסים חדשים ו-6 אוטובוסים זעירים. במערך ההיסעים שולבו גם 12 האוטובוסים הצהובים של מועצה אזורית גולן, המסיעים את תלמידי בתי הספר התיכוניים, ומעתה משמשים בו זמנית כקווי תחבורה ציבורית. מספר הנסיעות היומיות באזור הוגדל כמעט פי 6, מ-30 ל-175. 
רמה מפעילה קווי תחבורה המובילים אל מרכזי אשכולות היישובים (קצרין, בני יהודה, מרום גולן וחיספין), ומהם אל ערים מחוץ לאזור (קריית שמונה, חצור הגלילית, טבריה ועפולה). מופעלים גם קווים פנימיים בתוך רמת הגולן.
הנסיעה באוטובוסים הזעירים, בתוך אשכולות היישובים, היא ללא תשלום.
יוסף מרר

קורות חיים

יוסף (יוז'י) מרר נולד וגדל בווינה בירת אוסטריה. למד הנדסת בניין בטכניון בווינה ובנוסף, היה חבר פעיל בתנועה הציונית: "בלאו ווייס" (כחול – לבן). לימים, עמד בראש הבלאו ווייס של אוסטריה. בגיל 30, נישא לגרטה גולדשלגר.
בשנת 1932, עלו השניים לפלשתינה, במסגרת תנועת הנוער. הם התיישבו בתל אביב. שם נוצרו קשרים הדוקים בינו לבין האדריכלית לוטה כהן והם פתחו במשותף משרד אדריכלים ברחוב אלנבי. במסגרת עבודתם המשותפת הראשונה הקימו את מלון "קטה דן" על חוף ימה של תל אביב, בתל אביב בנו השניים בתים אחדים בסגנון ה"באוהאוז". 
בשנת 1937, אחרי הולדת בתם היחידה עברה המשפחה לרחוב גורדון לדירת 3 חדרים, חדר אחד הוסב למשרד המשותף עם לוטה כהן. זאת כיוון שבתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה מצוקת בנייה קשה ביותר. בשנת 1941 עבר מרר לעבוד ב"סולל בונה" ולוטה כהן פתחה משרד בדירתה ברחוב רופין 9 בתל אביב. 
בשנת 1944 חיפשו מהנדס מועצה ביישוב הצעיר חולון. מרר קיבל את התפקיד ובנה את ביתו בקריית עבודה – שכונה בחולון. במקביל, חיפשו מהנדס בחברת הבנייה של הסוכנות בשם "רסקו" שתי המסגרות היו קטנות יחסית ומרר קיבל את שני התפקידים גם יחד. 
לימים גדלה חברת הבנייה וגם חולון הייתה לעיר, שתי המסגרות בקשו מיוסף לעבוד במשרה מלאה, לאחר התלבטות, הוא בחר ב"רסקו" והיה למהנדס הראשי של החברה עד צאתו לגמלאות. עבודת האדריכלות נעשתה במשרדה של לוטה כהן ושותפה החדש יהודה (ארנסט) לביא. אחד הפרויקטים לעבודתם המשותפת של כהן – לביא וחברת "רסקו" היה הקמתם של שני בתי הורים ברמת חן שברמת גן. בהמשך, הקימה החברה "שכונות רסקו" בכל רחבי הארץ.
יוז'י נפטר בתל אביב בשנת 1983, בשנה ה-82 לחייו. נקבר בבית העלמין בחולון.
יחסי פיג'י–שווייץ

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקונפדרציה ההלווטית לבין הרפובליקה של פיג'י כוננו ב-1989 לאחר שהנהיגה שווייץ מדיניות חדשה השואפת לקשרי חוץ עם כמה שיותר מדינות ברחבי העולם. שיתופי פעולה העיקריים שבין שתי המדינות מתבצעים בפורומים בינלאומיים שונים דוגמת האומות המאוחדות.
פיג'י מרוויחה מהתרומה השווייצרית לפרויקטים למען אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת פיג'י, בעיקר בתחום השמירה על האקלים.
חוקרים ואמנים בתחומים שונים מפיג'י יכולים להגיש בקשה למזכירות המדינה למחקר וחדשנות בחינוך השווייצרית ולקבל את מלגת ההצטיינות הממשלתית ללימודים גבוהים בשווייץ. בסוף שנת 2011 התגוררו בפיג'י 32 שווייצרים, מהם אף לא אחד מחזיק באזרחות כפולה של שווייץ ושל פיג'י.
שמואל טריגנו

תחומי מחקריו וספריו

טריגנו עסק בניסיון לבניית תאוריה גלובלית על היהדות, חקר את היצירתיות שבמחשבה היהודית, את האפיסטמולוגיה 
של מדעי היהדות, את הפילוסופיה והסוציולוגיה הפוליטית של היהדות. כמו כן עבד על בניית תאוריה של הסמכות ביהדות, חקר את המורופולוגיה של ההיסטוריה, החברה והתרבות היהודית, את האתוס של שלושה הזרמים המבניים של היהדות.
התעניין בתאולוגיה, במחשבה התנ"כית, בפיתוח פרשנות יהודית חדשה, במודרנה והפוסט-מודרניזם היהודיים עם דגש על האמנציפציה היהודית והמודל הצרפתי, השקיע בניתוח אסטרטגי גלובלי של מצב העולם היהודי.
בשנת 1977 פרסם את הספר Le récit de la disparue (סיפור הנעלמת) ואחר כך La nouvelle question juive (השאלה היהודית החדשה) שבהם הציע לבחון מחדש את הזהות והערכים היהודים.
בין היתר, התעניין טריגנו במיוחד בחידת המודרניות הפוליטית ובבחינת האפשרות והאקטואליות של הקיום היהודי בעולם בן זמננו. בספריו - Le Récit de la disparue,La demeure oubliée, genèse religieuse du politique Philosophie de la Loi, l'origine de la politique dans la Tora ו- La séparation d'amour, une éthique d'alliance ערך בעזרת השיטה ההרמנויטית ניתוח אנתרופולוגי של היהדות. חלק מהגותו מוקדש למהות הפוליטיקה ולמהות הדמוקרטיה וכן למבחן הדמוקרטיה ביחס ליהודים. הוא מותח בקורת על יישום הפוסט-מודרניזם ותורת זכויות האדם בהתמודדות עם זהויות קיבוציות ועם הטרנסצדנטלי. טריגנו מתמקד בהגותו באלוהות כבסיס למחשבה ולחברה היהודית. לדעתו ניתן לתקן את הטעויות של האמנציפציה ושל הציונות רק על ידי אימוץ הממד הדתי של הטרנסצנדנטיות המאפיין את העם היהודי.
טריגנו מצפה שהמסר של היהדות לעולם לא יהיה מסר של קרבנות אלא מסר חיובי ומעשיר. הוא הביע דאגה רבה בנוגע לעליית האנטישמיות בעלת הפן "האנטי-ציוני" באירופה בכלל ובצרפת בפרט והוא מאוכזב ובקורתי כלפי תגובות הממשלות לתופעה זו. הוא תקף גם את הגישה העוינת האנכרוניסטית מזווית אתאיסטית, נאו-פגנית או נוצרית, על המונותאיזם היהודי ועל ספרי התנ"ך, המוצגים כעדות ל"ברבריות" כביכול של העם היהודי לדורותיו.
בספרו "גבולות אושוויץ, נזקי חובת הזיכרון" מבקר טריגנו את החברה האירופית המערבית המצפה לדבריו מיהודים למלא תפקיד של קרבנות, שהוא ההכרה היחידה שלדבריו היא העניקה להם כקולקטיב.
בשנים 1993-1992 ערך טריגנו עם 60 מחברים סדרת 4 כרכים על "החברה היהודית לאורך ההיסטוריה" שבה שאף להדגים את ההתמדה, האחדות וההמשכיות של העם היהודי לאורך שלושת אלפים שנה. בשנת 2003 השתתף יחד עם הנוצרי גרגורי באום והמוסלמי סלאח סטטיה בכתיבת הספר "המונותאיזם" שהופיע תחת עריכתו של נעים קטן בקנדה.
טריגנו נמנה עם מבקרי תהליך אוסלו ובו בזמן נאבק רבות נגד הדה-לגיטימיזציה של מדינת ישראל ושל העם היהודי.
אקוסייד

המונח אקוסייד (באנגלית: Ecocide) מתייחס לכל נזק או הרס נרחב של הטבע או הפרעה למערכת אקולוגית בשטח מסוים בקנה מידה המעמיד את תושבי המקום בסכנה. אקוסייד עלול להיות בלתי הפיך, כאשר מערכת אקולוגית ניזוקה מעבר ליכולתה לריפוי עצמי. המושג מתייחס לרוב להרס הנגרם על ידי גורמים חיים, באופן ישיר, או עקיף. גורמים חיים עלולים ליצור אקוסייד על ידי דחיקת מספיק מינים מן המערכת האקולוגית, עד כדי שיבוש מבנה המערכת ותפקודה. אקוסייד יכול גם לנבוע מזיהום הסביבה, כגון עליית ריכוזים של חומרי הדברה אשר הורסים את הצמחייה המקומית באופן נרחב. ההגדרה החלשה יותר של אקוסייד, היא הריסת מערכת אקולוגית, על ידי אורגניזם הקיים בה.

אקוסייד אנתרופוגני

המונח אקוסייד נמצא בשימוש גובר בכל הנוגע להשפעת האדם על סביבתו. כקבוצה של אורגניזמים, אנו מבצעים אקוסייד, באמצעות ניצול שאינו פיתוח בר-קיימא של משאבי כדור הארץ.  העידן הגאולוגי שאנו חיים בו, הידוע כאנטורופוקן, נקרא כך בשל פעילותו של הגזע האנושי על מצבו הטבעי של כדור הארץ באופן שאינו נראה עד כה. הדוגמה הבולטת ביותר היא הרס האטמוספירה, הנמצאת בתהליך של טרנספורמציה עקב השימוש הגובר בדלק מאובנים: פחמן דו-חמצני, מתאן ועוד. כמו גם פיצוץ האוכלוסין במאה האחרונה, בתיאום עם מודלים כלכליים המסתמכים על צמיחה, מזינים את השימוש הבלתי ראוי - בצורה של אקוסייד כלל עולמי. האקוסייד אליו אנו עדים הוא תוצר של התעלמות מן הנזק הנגרם.
בליבת הנושא של אקוסייד עומדות שאלות מעשיות ומוסריות: האם האדם הורס את המערכת האקולוגית ההכרחית לקיומו?

אקוסייד כפשע בינלאומי

במשך השנים עלו רעיונות להגדרת אקוסייד כסוג של פשע נגד האנושות, ואף הוצע לכלול אותו באמנת רומא. ניסיונות אלה כשלו.
מת'יו ואן דר פול

סייקלו קרוס

כבר בשנותיו הראשונות של קריירתו הציג ואן דר פול יכולת טובה, כאשר זכה באליפות הולנד לקדטים בשנת 2011 ו-2010, ובשנת 2009 סיים 2. הוא זכה גם באליפות הולנד בשנת 2011 ובשנת 2012 השיג את הדאבל. בנוסף לכך ניצח בגרנד פרי על שם אביו, אדרי, בשנים 2015–2019. הוא הוסיף עוד לא מעט ניצחונות בגרנד פרי מקומיים, ובבלגיה. ב-2015 זכה במדליית הזהב באליפות העולם.
הוא שיחזר את ההישג הזה בשנת 2019 כשהקדים את ווט ואן ארט. באליפות אירופה, זכה במדליית זהב בשנת 2018 ובשנת 2017.

כביש

ואן דר פול ניצח באליפות העולם לג'וניור בשנת 2013. וגם את אליפות הולנד לג'וניור באותה שנה. באליפות העולם לג'וניור בשנת 2014, סיים במקום ה10. בשנת 2015 השתתף בטור היוקרתי לצעירים, הטור ד'לאווניר, אך לא התחיל את הקטע ה4 ובכך פרש מהמירוץ. בשנת 2016 לא התחרה הרבה באופני הכביש והתמקד יותר בעונת הסייקלו קרוס, אך בעונת 2017 ניצח את הקטע ה2 בטור בלגיה, 2 קטעים ואת דירוג המאיצים ואת הדירוג הכללי בבושה דה לה מאיין. ואן דר פול הוסיף ניצחון במרוץ הדוואר דור הט האגלנד הבלגי. ב-2018, ניצח את הרונדה ואן לימבורג, את אליפות הולנד באופני כביש ו2 קטעים במרוץ הארקטי של נורווגיה ואת דירוג המאיצים. ב-2019, ניצח את הקטע הראשון של טור אנאטליה בטורקיה, את הדווארס דור פלאנדרן, את החץ ברמברנט ועוד קטע במרוץ הארקטי של נורווגיה. אך גולת הכותרת שלו בעונת הכביש הזו הייתה הניצחון ההיסטורי שלו במרוץ אמסטל גולד. הוא ניצח את הקטע הרביעי בטור של בריטניה.
ארנון אברון

קורות חיים

אברון סיים את לימודי תואר ראשון במתמטיקה בהצטיינות יתרה באוניברסיטת תל אביב (1973) ולו תואר שני מהאוניברסיטה העברית (1975). הוא סיים דוקטורט באוניברסיטת תל אביב בשנת 1985, בהנחיית חיים גייפמן ויורם הירשפלד. נושא עבודת הדוקטורט שלו הוא: The semantics and proof theory of relevance logics and non-trivial theories containing contradictions.
אברון מלמד באוניברסיטת תל אביב משנת 1978. בשנת 1995 עלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1999 לפרופסור מן המניין. בשנים 1992 - 1993 היה פרופ' אורח באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 2002 חתם עם אנשי אקדמיה נוספים על עצומה המחזקת את ידיהם של סרבני מצפון המסרבים לשרת בשטחים.
בשנת 2006 הוא היה בין עורכיו של ספר שפורסם לכבוד בוריס טרכטנברוט בהוצאת שפרינגר.
ציר (יישוב תלמודי)

ציר היה יישוב יהודי בשומרון בתקופת המשנה והתלמוד, אשר נזכר בכתובת רחוב כאחת העיירות המותרות בתחום סבסטיה לעניין חובת קיום המצוות התלויות בארץ, בשל מגורי הכותים באזור.
העיירה ציר נזכרת בשורה 27 בכתובת, לצד עיירות נוספות באזור צפון שומרון, ובהן דותן, מזחרו, איקבין, יצת, כפר יהודית, כפר כסדיה, פנטאקומוותה, שילתה, שפירין, עננין ובלעם עלייתה.
הצעת הזיהוי המקובלת ליישוב הקדום היא בכפר הערבי ציר שבמזרח בקעת סאנור שמדרום לג'נין.
מנזר ויסוקי דצ'אני

היסטוריה

לפי מגילה שנכתבה ב-1330, הוקם המנזר הוקם בין השנים 1335-1327, והמבנה נועד לשמש כמאוזולאום למלך הסרבי סטפאן דצ'אנסקי (Stefan Dečanski). האדריכל היה פרה ויטה (Fra Vita)
מאסיזי, נזיר פרנסציקני מקוטור, כיום במונטנגרו. המלך נפטר ב-1328, לפני שהעבודות הושלמו והוא נטמן במקום. הבנייה, הריהוט והעיטורים המשיכו בפיקוחו של בנו סטפאן דושאן (Stefan Dušan), למעט הפרקסאות שציורם המשיך. המקום ידע פריחה במחצית השנייה של המאה ה-16, וצייר המנזר לונגין, בילה שני עשורים מחייו בציור הפרסקאות שגולת הכותרת שלהן היא באלה המוקדשים למלך סטפאן דצ'אנסקי ולסצנות מחייו. בסוף המאה ה-17 בזזו הטורקים העות'מאנים את המנזר, אך לא הסבו נזק לפרסקאות. במאה ה-19 המבנה חודש, ושני איקונוסטזיסים חדשים הוצבו בקפלות הצד.
משהוכרז המנזר כאתר מורשת עולמית ב-2004 ציין ארגון אונסק"ו, בין היתר, כי:
"הפרסקאות הם דוגמאות יקרות ערך לרנסאנס הפלאולוגי שהתרחש בציור הביזנטי... (והם) תיאור יקר ערך של החיים במאה ה-14".
האתר הוסף בשנת 2006 לרשימת אתרי המורשת העולמית המצויים בסיכון בגלל חשש מנזקים שייגרמו בעקבות המתח הבין-עדתי השורר באזור, והוא נשמר על ידי כוח מיוחד מטעם נאט"ו. ב-30 במרץ 2007 נשמעו קולות פיצוץ בקרבת המנזר. קיומו של הפיצוץ אושר על ידי מקורות סרביים ובינלאומיים. הבישוף תאודוסיי, המנהל את המקום, טען כי התקרית הייתה התקפה באמצעות רימון יד שנועדה לשלוח מסר מאיים לנזירים ולכוחות נאט"ו.
בשנים האחרונות מתגוררים במנזר כשלושים נזירים העוסקים במגוון פעולות מסורתיות כמו גילוף עץ, ציור איקונות, פרסומי ספרים ועבודה מיסיונרית. הטקסים במנזר מתנהלים לפי הטיפיקון של הר אתוס.

המבנה

תוכניתו של המנזר אופיינית לאדריכלות הכנסייתית הסרבית של המאה ה-12, וחומת המנזר החיצונית מקיפה את כל מבניו. הקתוליקון ניצב במרכז המתחם ופונה מזרחה ומערבה, ויתר מבני המנזר - אזור המגורים, המטבח, חדר האוכל ומגורי אב המנזר - הוקמו לאורך צדדיה המערביים והצפוניים של החומה. מבין כל המבנים האלה רק המגדל שמעל לשער המערבי וחדר האוכל ההיסטורי שמרו על ציביונם ההיסטורי, ואילו יתר המבנים שונו עם השנים.
כנסיית המנזר, המוקדשת לעליית ישו השמיימה, נבנתה מגושי שיש בצבע אדום-סגול וצהוב בהיר וכן משוהם. הכנסייה ידועה בשל גודלה ובשל סגנון בנייתה המשלב אלמנטים רומנסקיים וגותיים מוקדמים. בצידה המערבי נרתקס שלו שלוש קשתות, לאחריו חמישה מעברים, ובקצה המזרחי שלושה מעברים המסתיימים באפסיס. גולת הכותרת של הכנסייה הם הפרסקאות הרבים שהשתמרו בה במצב מצוין, והם מתארים באופן כרונולוגי את תולדות הנצרות מהבריאה ועד המאה ה-1. במבנה למעלה מאלף ציורי דמויות המכסות את כל קירותיו, והמתחלקים לפי נושאים (בישופים, נביאים, מלאכים, מחזור חייה של הבתולה וכו'); ואילו בכיפה נראה "ישו המלך". מלבד הפרסקאות נמצאים בכנסייה גם טמפלון אבן מקורי מהמאה ה-14, כסאו של ההגמון המקומי מ-1335 וסרקופג העץ המגולף של המלך סטפן דצ'אנסקי מ-1340. רצפת השיש המקורית נשמרה גם היא. בית האוצר של מנזר ויסוקי דצ'אני הוא העשיר בכל סרביה ובו שישים איקונות מהמאה ה-14 עד המאה ה-17, כתבי יד וחפצים אחרים.
סטיבן פוליאקוף

ביוגרפיה

פוליאקוף נולד בהולנד פארק בלונדון למשפחה יהודית. אמו אינה הייתה יהודייה אנגלייה ואביו, אלכסנדר פוליאקוף, יהודי יליד רוסיה. הוא השני מבין ארבעה ילדים, ובגיל צעיר נשלח ללמוד בפנימיה. אחר כך למד בבית הספר וסטמינסטר, שם משך תשומת לב במחזה בשם "Granny" שכתב וביים, ושנכתב עליו ביקורת בעיתון הטיימס. אחרי וסטמינסטר למד בקינגס קולג' בקיימברידג' אבל לא סיים את לימודי התואר.

חיים אישיים

סטיבן פוליאקוף חי בלונדון ונשוי לתסריטאית סנדי ולץ'. לבני הזוג יש שני ילדים. ב-2007 בהענקת התארים ביום ההולדת של המלכה הוענק לו תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
אחיו, סר מרטין פוליאקוף, הוא כימאי ומרצה ועמית החברה המלכותית. הוא יזם ושימש כקריין בסדרה של קטעי וידאו בנושאי כימיה והטבלה המחזורית.
פט ביוקנן

ביוגרפיה

ביוקנן נולד למשפחה קתולית בוושינגטון הבירה. הוא למד בבתי ספר קתוליים ולאחר מכן באוניברסיטת ג'ורג'טאון, החל לעבוד כעיתונאי ועד מהרה נודע כפרשן פוליטי שמרן. ביוקנן היה יועצו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ועסק בין השאר בכתיבת נאומים. הביטוי "הרוב הדומם" מיוחס לו. לאחר התפטרותו של ניקסון חזר ביוקנן לעיתונות והחל להגיש תוכנית רדיו ברשת NBC בה התעמת עם העיתונאי הליברלי טום בריידן. תוכנית זו שימשה השראה לתוכניות הטלוויזיה "אש צולבת" (Crossfire) ו"חבורת מק'לוכלן" (The McLaughlin Group) בהן הופיע.
ביוקנן שב לעבוד לבית הלבן בימי הנשיא רונלד רייגן ושימש כראש צוות התקשורת בשנים 1985 עד 1987. הוא ריכז את המאמץ התקשורתי לערער את מעמד הממשלה הסנדיניסטית בניקרגואה. באותה תקופה ביקר רייגן בגרמניה והניח זר פרחים בבית קברות בביטבורג בו קבורים גם חללי אס אס, למרות מחאות רבות של ארגונים יהודיים ואחרים. לדברי אלי ויזל, ביוקנן היה היחיד בסגל הנשיא שתמך במסע, ואמר שלא ניתן להציג את הנשיא כנכנע לקבוצות לחץ יהודיות.
הוא שב לעבודתו העיתונאית לאחר שעזב את התפקיד ובשנת 1992 התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית מול הנשיא המכהן ג'ורג' בוש האב. בבחירות במדינת ניו המפשייר הוא הפתיע את בוש והשיג 37% מהקולות (לעומת %53 לבוש). התוצאה הצביעה על חוסר שביעות הרצון מהנשיא, ותרמה להפסדו של בוש בבחירות הכלליות לביל קלינטון. הוא התמודד גם בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית בשנת 1996 וניצח במספר מדינות בתחילה, בהן ניו המפשייר. בסופו של דבר ניצח בוב דול.
בשנת 2000 התמודד לנשיאות מטעם המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית שנוסדה על ידי רוס פרו (הלה סירב לתמוך במועמדות ביוקנן). הוא זכה ב-0.4 אחוז מהקולות. יחד עם זאת ייתכן שלמועמדותו הייתה השפעה מכרעת: במחוז פאלם ביץ' שבפלורידה טעו רבים והצביעו עבורו עקב עיצוב מבלבל של פתקי הבחירות (Butterfly Ballots) והדבר מנע את ניצחון אל גור.

דעותיו

ביוקנן הוא שמרן ומתנגד לזרם ה"ניאו שמרני" (לעיתים מוגדרת האידאולוגיה שלו כ"פלאו שמרנות"). הוא בדלן ומתנגד בחריפות למעורבות אמריקאית בארצות שמעבר לים. הוא בעד הגבלה דרסטית בהגירה לארצות הברית ובעיקר מגבול מקסיקו, מתנגד לסחר חופשי ותומך בפרוטקציוניזם. בין היתר התנגד להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (NAFTA) ודרש לשנות את המדיניות מול סין. בעת מועמדותו כנציג מפלגת הרפורמה בשנת 2000 קרא לעזיבת ארצות הברית את האו"ם ולגירוש המוסד מאדמתה. הוא ביקורתי ביחס לישראל ומדבר לעיתים תכופות נגד השפעת היהודים על מדיניות ארצות הברית. הוא ידוע במספר אמירות פרובוקטיביות בהקשר זה.
ביוקנן הוא קתולי המשתייך לזרם המסורתי, דהיינו אלה המתנגדים לרפורמות של ועידת הוותיקן השנייה מ-1961. הוא מתנגד להפלות ולהכרה בזכויות ההומוסקסואלים. הוא קרא לביטול מצעד הגאווה בניו יורק ואמר כי הוא מתייחס לפוליטיקאים קתולים שאינם חולקים עמו דעות אלה ככופרים. הוא הגן על האפיפיור פיוס ה-12 שכיהן בזמן מלחמת העולם השנייה וטען כי ההאשמות כי שיתף פעולה עם השמדת היהודים בשתיקתו הן דיבה שהיא "היטלרית בממדיה".
בספריו ובמאמריו הוא מרבה לטעון ששקיעתה של ארצות הברית בלתי נמנעת, מחד עקב פיזור התחייבויות להתערבות צבאית ברחבי העולם באזורים שאין לה כל אינטרס צבאי בהם ושעשויות להצטרך להיפרע יום אחד, ומאידך בשל שחיקה מבית בגלל פריון גבוה לאוכלוסייה הלא-לבנה, היחלשות הבסיס התעשייתי (בעיקר בשל מעבר לסין) עקב עידוד סחר חופשי, ליברליזם ותרבות של תקינות פוליטית, שמשנים את האופי הלבן והנוצרי של המדינה.