google/wiki40b huggingface dataset:
רוי קלארק

ביוגרפיה

קלארק נולד באוסטרפילד בווסט ריידינג שביורקשייר. לפני שהתחיל להתפרנס מכתיבה הוא היה מורה, שוטר, נהג מונית, סוכן מכירות וגם חייל ב-Royal Corps of Signals בצבא הבריטי.

קריירה

קלארק היה הכותב היחיד של הסדרה הקמית "בערוב ימי היין". בשיאה צפו בה יותר מ-18 מיליון צופים. במשך השנים השתתפו בסדרה בתפקידים ראשיים ביל אוון, פיטר סאליס, בריאן ויילד, קאתי סטאף ודיים ת'ורה הירד. קלארק לא היה שותף לבחירת השחקנים, אבל את הדמות של קלג כתב במיוחד עבור סאליס.
בנוסף כתב קלארק פריקוול ל"בערוב ימי היין" בשם "ראשית ימי היין". עוד כתב קלארק תסריטים לסיטקומים "The Misfit" בכיכובו של רונלד פרייזר; "Open All Hours" בכיכובם של רוני בארקר ודייוויד ג'ייסון; "מה יגידו השכנים?" בכיכובה של פטרישה ראוטלדג'; והסדרה "Ain't Misbehavin".
קלארק יצר וכתב דרמת פנטזיה בשם "The Wanderer" בכיכובו של בריאן בראון עבור ערוץ Sky One. ב-1974 יצר את הסיטקום "Oh No, It's Selwyn Froggitt!" וכתב את פרק הפיילוט. אבל את שאר הסדרה כתב אלן פלייטר. לקולנוע כתב קלארק את התסריט לסרט "Hawks" משנת 1988. עוד כתב את התסריט לסרט הטלוויזיה "A Foreign Field" מ-1993.
ב-2003 עיבד קלארק את "בערוב ימי היין" למחזה בשם "The Moonbather" שהוצג לראשונה ב-"Scunthorpe Little Theatre Club".
ב-1994 הוענק לקלארק תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על תרומתו לקומדיה הבריטית. ב-2010 זכה בפרס על מפעל חיים במסגרת פרסי הקומדיה הבריטית (British Comedy Awards).
ב-2013 החיה קלארק את הסדרה "Open All Hours" ויצר סדרת המשך בשם "Still Open All Hours" בכיכובו של דייוויד ג'ייסון. עד 2017 שודרו שלוש עונות של הסדרה.
ב-2016 יצר קלארק פריקוול לסדרה "מה יגידו השכנים?" בשם "הייסינת' הצעירה". הפרק היחיד בסדרה שודר ב-2 בספטמבר 2016 בערוץ BBC One.

חיים אישיים

קלארק מתגורר באזור הכפרי בגול שבמזרח יורקשייר. תקופה מסוימת הוא היה הבעלים של הבית "הורטון ראונדס" בנורת'המפטונשייר שתכנן האדריכל ארתור איי ג'יי מרשמן.
איטריום

תכונות

לאיטריום מראה לבן כסוף, והוא יציב באוויר עד 400°C. דרגת חמצונו הנפוצה ביותר היא 3+.

היסטוריה

היסוד נמצא על ידי יוהאן גדולין (Johan Gadolin) ב־1794 בצורת תחמוצת Y₂O₃ במינרל גדוליניט. איטריום מוצה על ידי פרידריך ולר (Friedrich Wohler) ב־1828 מתרכיז של איטריה (Y₂O₃), איטריום כלורי (YCl₃) וזרחן.
איטריום התגלה במחצבה ליד הכפר איטרבי בשוודיה, שם מצאו גם הרבה מינרלים יוצאי דופן המכילים מתכות נדירות. היסודות ארביום, טרביום ואיטרביום נקראו על שם הכפר.

צורה בטבע

איטריום נמצא כמעט בכל המינרלים של המתכות הנדירות ובמכרות אורניום, אך לעולם לא נמצא בטבע בצורתו החופשית. מקורו המסחרי הוא חול מונזיט (3% מהמסה).
איטריום מופק בצורה הבאה:
אין זו השיטה היחידה להפקת איטריום ויש מספר טכניקות נוספות.
קשה להפריד איטריום ממתכות אחרות במיצוי. סלעים שהובאו במשימות אפולו בירח ונבדקו הכילו אחוז איטריום גבוה.

השפעה ביולוגית

מלחי איטריום הם חומרים מסרטנים. במצב נורמלי לא נמצא איטריום ברקמות אדם ואין לו כל תפקיד ביולוגי.
קיילין ויטני

ביוגרפיה

ויטני נולדה בקלרמונט שבפלורידה. בגיל 8 הייתה אלופת ארצות הברית בריצת 100 מטר, בריצת 200 מטר ובקפיצה לרוחק. בגיל 12 הצטרפה למועדון האתלטיקה בניהולם של בני הזוג דמו ודניס מיטשל, ספורטאים אולימפיים בעברם. ביולי 2012 שברה את שיאי הנערות (עד גיל 14) האמריקאים של סניה ריצ'רדס בריצת 100 מטר (11.59 שניות) ובריצת 200 מטר (23.41 שניות). ב-2014 שברה את שיאי העולם לנוער בריצת 100 מטר (11.10 שניות) ובריצת 200 מטר (22.49 שניות). היא זכתה במדליית זהב באליפות העולם לנוער שהתקיימה באורגון בתוצאה של 22.82 שניות. בריצת 100 מטר סיימה שלישית בתוצאה של 11.45 שניות אחרי דינה אשר-סמית' הבריטית ואנג'לה טנאוריו מאקוודור. כמו כן זכתה עם נבחרת ארצות הברית במדליית זהב בריצת השליחות 100X4. ביוני 2015 שברה את שיאה האישי בריצת 200 מטר כשקבעה תוצאה של 22.47 שניות בתחרות ביוג'ין. ביולי אותה שנה זכתה במדליית זהב בריצת 200 מטר במשחקים הפאן-אמריקאיים שהתקיימו בטורונטו שבקנדה, בתוצאה של 22.65 שניות. 
במרץ 2015 הודיעה כי החליטה להפוך לאתלטית מקצוענית, לעזוב את התיכון ולא להתחרות במסגרת המכללות (NCAA). היא חתמה על חוזה אימוץ עם חברת נייק. ויטני היא לסבית.
אודי אדם

חיים אישיים

אדם הוא בוגר הגימנסיה העברית הרצליה, בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ובעל תואר שני בלימודים אסטרטגיים בבית הספר למלחמה בפריז.
מתגורר ביבנה. נשוי ואב לשלושה.
הסכמת פריז

הסכמת פריז (ברומנית: Convenţia de la Paris) הוא סיכום ההסכמות בין 7 מעצמות אירופה באוגוסט 1858 בנושא הנסיכויות הרומניות, שכונו אז נסיכויות הדנובה. ההסכמות האלה היו הבסיס לאיחוד הנסיכויות וחלק מהסעיפים היוו עבור הנסיכויות חוקה בסיסית. המעצמות שגיבשו את ההסכמה היו האימפריה העות'מאנית, צרפת, הממלכה המאוחדת, האימפריה האוסטרית, ממלכת סרדיניה ופרוסיה והאימפריה הרוסית, אותן מדינות שהשתתפו במלחמת קרים.
הסעיף הראשון של ההסכמה איפשר את איחוד נסיכות מולדובה עם נסיכות ולאכיה, כששתיהן כפופות לשלטון הסולטאן העות'מאני. הסעיף השני ערב לאוטונומיה של הנסיכויות והסעיף השלישי קבע בחירות נפרדות לשליטי שתי הנסיכויות. בשלושת הסעיפים הבאים נקבעו היחסים בין השליטים ובין שתי האסיפות המכוננות של הנסיכויות, שזומנו והוועדה המרכזית, שנועדה לשבת בפוקשאן. הסעיף השמיני קבע את גובה המס שהנסיכויות ישלמו לאימפריה העות'מאנית, מיליון וחצי קורושים עבור מולדובה ושני מיליון וחצי קורושים עבור ולאכיה. בסעיפים 10 עד 14 נקבעו הדרכים לבחירת שליטי הנסיכויות, זכויותיהם וחובותיהם. סעיף 27 קבע הקמת ועדה מרכזית בפוקשאן, ועדה שתורכב משמונה נציגים של מולדובה ושמונה נציגים של ולאכיה. בסעיף 38 נקבע שיוקם בית משפט עליון משותף לשתי הנסיכויות ומושבו בפוקשאן. בסעיפים 42 עד 44 נקבע שיוקם צבא משותף לשתי הנסיכויות ומפקד הצבא ימונה לסירוגין על ידי שליטי שתי הנסיכויות.
המכללה הטכנולוגית של חיל החימוש

המכללה הטכנולוגית של חיל החימוש היה שמם של בית ספר תיכון ומכללה, אשר תפקידם היה להכשיר טכנאים והנדסאים לחיל החימוש.
התלמידים בבית ספר זה היו מוגדרים כשוחרים ואת לימודיהם הם היו מתחילים בכיתות ט' או י' ומסיימים את לימודיהם בכיתה יב' או יד'.
בית הספר הוקם בשנת 1958 בצריפין במחנה של בה"ד 20, והתקיימה בו מסגרת של פנימיה.
בשנת 2015 בית הספר נסגר עקב תוכנית פינוי צריפין ומעבר בה"ד 20 לעיר הבה"דים. התלמידים פוזרו בין תיכונים שונים.
יחסי איטליה–שווייץ

רקע כללי

שתי המדינות חולקות גבול ארוך ושלוש שפות נפוצות (איטלקית היא אחת מארבע השפות הרשמיות של שווייץ. גרמנית וצרפתית הן שפות מיעוט מוכרות באיטליה). באיטליה ישנם 48,000 שווייצרים, ואילו אזרחי איטליה הם הקבוצה הזרה הגדולה ביותר בשווייץ: 500,000 איטלקים, כולל בעלי אזרחות כפולה. שווייץ הייתה יעד פופולרי עבור מהגרים איטלקים במאה ה-19 ובין 1950 ל-1970 היו מחצית מכלל הזרים בשווייץ איטלקים. יש גם יותר בתי ספר שווייצריים באיטליה מכל מדינה אחרת בעולם.

יחסים כלכליים

איטליה היא שותפת הסחר השנייה בגודלה בשווייץ, ושווייץ היא המשקיעה השמינית בגודלה באיטליה (22 מיליארד פרנק שווייצרי) היוצרת 78,000 מקומות עבודה. איטליה משקיעה 6 מיליארד פרנק שווייצרי בשווייץ ויוצרת 13,000 מקומות עבודה. שתי המדינות מקושרים במידה רבה באמצעות הסכמי האיחוד האירופי עם שווייץ ושווייץ היא גם חלק מאזור שנגן של האיחוד האירופי שמבטל את הגבולות הבינלאומיים בין המדינות החתומות על ההסכם.

יחסים דיפלומטיים

שווייץ מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, ו-12 קונסוליות בבארי, ברגמו, בולוניה, קליארי, קטאניה, פירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי, פאדובה, טורינו וונציה. מאידך, איטליה מחזיקה בשווייץ שגרירות בברן, ו-4 קונסוליות בבזל, ז'נבה, לוגאנו, וציריך.
המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה

ייסוד המפלגה

המפלגה נוסדה בשנת 1964 כממשיכת דרכה של "מפלגת הרייך הגרמני", הצהרת המפלגה היא "ככוח הפטריוטי היחידי המשמעותי בגרמניה". המפלגה מתוארת לעיתים קרובות כארגון ניאו נאצי עקב ריבוי כמות חבריה הניאו נאצים, זו המפלגה הגדולה בעלת ציבור בוחרים וחברים ניאו נאצים הגדול ביותר מאז שנת 1945 שבה הסתיימה מלחמת העולם השנייה יחד עם נפילת שלטונה של המפלגה הנאצית ברייך השלישי.

האיחוד הבין מפלגתי

בוועידת מפלגת ה-NPD בשנת 2010 בעיר במברג, הודיעה המפלגה כי תערוך משאל בין חבריה אודות האיחוד שבין מפלגת ה-NPD למפלגת "איחוד העם הגרמני"(DVU). אחרי האיחוד ב 1 בינואר 2011, הוארך שמה של ה-NPD עם תוספת של "איחוד העם". לאחר שבין השנים 2004 ל 2009 הוסכם בין שתי המפלגות הסכם שלא להתחרות אחת נגד השנייה בבחירות, בוטל הסכם זה ב 27 בינואר 2011 על ידי בית המשפט המחוזי של מינכן, והסכם האיחוד שבין שתי המפלגות בוטל.

השקפת עולם

השקפת עולמה הפילוסופי של ה-NPD מבוססת בחלקה על "הדרך הפוליטית השלישית", רעיון אשר התפתח מביקורת על הליברליזם הכלכלי והקומוניזם. כמו כן מרחיבה מפלגת ה-NPD את השקפת עולמה בנושאי גבולותיה של גרמניה, כאן היא טוענת להרחבת גבולות המדינה כפי שהיו בעבר, בדומה לתקופה של מלחמת העולם השנייה, ביטול הגבול עם אוסטריה וכדומה.

ביקורת על המפלגה

הסוכנות הפדרלית גרמנית לחינוך אזרחי, מתחה ביקורת על מפלגת ה-NPD, לאור שיתוף הפעולה של המפלגה עם ארגונים בלתי חוקיים בגרמניה. עקב כך יצאה הצהרה מטעם חברי המפלגה כי ביקורת זו היא מעשה השמצה חסר בסיס, וכך ניסיון להוציא את מפלגת ה-NPD אל מחוץ לחוק נכשל בשנת 2003.
בשנת 2005 הוציאה הסוכנות הפדרלית דו"ח כנגד מפלגת ה-NPD, בטענות כי חברי המפלגה משתמשים באלימות נגד שאר הציבור, ובהחזקת דעות נאו נאציות ואנטישמיות, ובמטרות לביטול הדמוקרטיה בגרמניה.
Telltale Games

היסטוריה

החברה נוסדה באוקטובר 2004 על ידי העובדים לשעבר מהחברה לוקאס ארטס קווין ברונר, דן קונורס וטרוי מולנדר, לאחר החלטתה של לוקאס ארטס לנטוש את ז'אנר משחקי ההרפתקאות. Telltale הוקמה על-מנת להתמקד במשחקי הרפתקאות תוך כדי שימוש בשחרור פרקים של משחקיה לפי לוח זמנים והפצתם בהפצה דיגיטלית, ועל כן יצרה מנוע גרפי משלה, Telltale Tool, כדי לתמוך במטרה זאת.

סגירת רוב החברה (2018)

בספטמבר 21, 2018, בעל החברה פיט האולי הודיע שTelltale החלה בתהליך של "סגירת מרבית החברה", כאשר סביבות 90% מאנשי הצוות של החברה (225 עד 250 עובדים) פוטרו באותו היום. קבוצת בסיס של 25 עובדים נשארו על מנת "לקיים את חובותיה של החברה לצוות שלה ולחבריה", מה שכולל את השלמת הפרויקט מיינקראפט: הסיפור עבור נטפליקס. לפי דן קונורס, החברה הייתה מוכנה לסיים עוד סיבוב של מימון כאשר המשקיע העיקרי האחרון שלהם עזב. מנהלי החברה נאלצו להחליט לסיים את כל ההפקה בהקדם האפשרי ללא ההשקעה הזאת. בזמן שקונורס לא ציין איזה משקיע עזב, וראיטי הציע שמשקיע זה עשוי להיות Lionsgate, שיצרה קשר עם הצוות של Telltale בשבוע שלפני בקשר לכוונתה להפסיק את המימון של Telltale, ולחזור לעסקי הבסיס של הסרטים שלה. דן מוראי, נשיא החברה Skybound Interactive שעבדה עם Telltale על סדרת משחקי המתים המהלכים, אמר כי "היינו מודעים לחלק מן האתגרים שTelltale התמודדה עמם, אבל כאשר החדשות הוכרזו בכזאת פתאומיות, כולנו נתפסנו נרדמים בשמירה", כאשר מקור אנונימי מהעובדים של Telltale ציין כי הם ידעו שהחברה הייתה בקשיים כלכליים בחודשים לפני הסגירה, ושהחברה נפגעה עוד יותר מההדלפות של החדשות באשר לעסקה שלה עם נטפליקס (שגם היא התבטלה), משום שההנהלה רצתה להשתמש בעסקה זאת כפיתוי עבור משקיעים.

בעיתונות, האולי אמר:
זאת הייתה שנה קשה להפליא עבור Telltale כאשר עמלנו בה למקם את החברה על מסלול חדש. למרבה הצער, אזל לנו הזמן בניסיון להגיע לשם. שחררנו חלק מהתוכן הטוב ביותר שלנו השנה הזאת וקיבלנו כמות אדירה של משוב חיובי, אך בסופו של דבר, זה לא הוצג כך במכירות. בלב כבד, אנו צופים בחברינו עוזבים היום כדי להפיץ את החברה שלנו לאורך תעשיית המשחקים.
— פיט האולי, בעלי החברה של Telltale.
העובדים אשר פוטרו דיווחו כי ללא כל התרעה מראש, הם נאלצו לעזוב את בניין המשרדים בתוך כ30 דקות מרגע ההחלטה של החברה, הם לא קיבלו פיצויי פיטורים, ונשארו עם זמן מוגבל בביטוח הבריאות שלהם. בספטמבר 24, העובדים לשעבר הורשו לחזור למשרדם במסגרת של 3 שעות כדי לאסוף חפצים אישיים שהם לא הספיקו לאסוף ב30 דקות שאחרי ההחלטה לסגירת רוב החברה. הפתאומיות של הסגירה, ביחד עם החוסר בתמיכה לעובדים לאחר הפיטורים שלהם, הובילה לדיונים מחודשים בצורך להתאחדות של מפתחי משחקי וידאו, בהן ההתארגנות Game Workers Unite כינתה את היחס שקיבלו עובדי Telltale כ"נצלני". בספטמבר 24, תובענה ייצוגית הוגשה על ידי העובד לשעבר מTelltale ורני רוברטס, כאשר הוא מייצג כ-275 עובדים של Telltale וטוען כי Telltale הפרה את החוק הפדרלי  Worker Adjustment and Retraining Notification Act of 1988 ועוד דרישות מחמירות שנקבעו בקליפורניה הדורשות התרעה של לפחות 60 יום לפני הגשה של פיטורים המוניים.
Telltale לא הגיבה באופן רשמי על המצב של המשחקים בפיתוח שלה, בהם The Wolf Among Us עונה שנייה, והפרויקט ללא השם של Stranger Things, אך עובדים שפוטרו טוענים כי הקבוצות שאמורות לעבוד על המשחקים הללו פוטרו גם הן. כמו כן אושר כי המשחק Minecraft: הסיפור ימשיך כבתכנון. בספטמבר 24, נטפליקס הודיעה כי היא "בתהליך של שקילת אפשרויות אחרות על-מנת להביא את Stranger Things לחיים בדרך אינטראקטיבית".
שבעה-עשר המחוזות

כלכלה

באמצע המאה ה-16 כבר הפכה אנטוורפן (בדוכסות בראבנט) למרכז הכלכלי, הפוליטי והתרבותי של ארצות השפלה, אחרי שעיר הבירה עברה לבריסל מסניורות מכלן שבקרבת מקום. ברוז' (ברוזנות פלנדריה) כבר איבדה את מעמדה המרכזי כמנוע הכלכלי של צפון אירופה. במאות ה-15 וה-16 החלה הולנד לצבור חשיבות כמעצמה כלכלית ומסחרית. 
לאחר ששבעת המחוזות הצפוניים זכו לעצמאות, שהביאה לשליטתם בשפך נהר הסכלדה, הן אסרו על מעבר אוניות לנמל אנטוורפן שבמעלה הנהר; כתוצאה מכך היגרו אנשים רבים מהמחוזות הדרומיים אל הרפובליקה החדשה שבצפון. גם מספר רב של פרוטסטנטים נמלטו לשם מהתנכלויות השלטונות הקתוליים בדרום. 
התפתחויות אלה הביאו לכך שקרנן של הערים בדרום ירדה והן הלכו והתרוששו, ומרכז הכובד הכלכלי עבר לערי המסחר בצפון, בעיקר אמסטרדם, האג ורוטרדם.
מארק מינקובסקי

ביוגרפיה

מארק מינקובסקי נולד בפריז כבנו של רופא הילדים היהודי הידוע אלכסנדר מינקובסקי. אמו הייתה בת למשפחה אמידה קתולית אמריקאית ממוצא אנגלי. סבתו מצד האם, הייתה נשואה לאיש עסקים ממוצא צ'כי פרוטסטנטי והייתה כנרת מוכשרת. היא נאלצה להפסיק את הקריירה שלה בעקבות פציעה בזרוע בתאונה.
מינקובסקי החל את הקריירה המוזיקלית שלו כנגן בסון בהרכב קאמרי. אחרי שרכש ניסיון בניצוח מגיל צעיר בצרפת, השתלם מינקובסקי אצל שארל בריק בבית הספר על שם פייר מונטה בהנקוק, מיין, בארצות הברית. בשנת 1982 הקים את "נגני הלובר", שהיא תזמורת המנגנת בכלים אותנטיים, ששמה לה למטרה להציג יצירות מן הבארוק הצרפתי. 
מוקד הקריירה של מינקובסקי הוסט מהתמחות ראשונית בבארוק להתעניינות רחבה יותר באופרה. הוא ניצח על "אידומניאו" של מוצרט ב-1996 באופרה הלאומית של פריז ועל החטיפה מן ההרמון בפסטיבל זלצבורג, הפעם הראשונה שניצח על אופרה זו. מאז ניצח על נישואי פיגארו בפסטיבל של אקס-אן-פרובנס ועל "מיטרידאטה, מלך פונטו" בפסטיבל זלצבורג, על "יוליוס קיסר" של הנדל באמסטרדם, פריז וציריך (עם צ'צ'יליה ברטולי) ועל Il Trionfo del Tempo e del Disinganno שלו בציריך, שם הופיע גם עם "לה פאבוריטה" של דוניצטי, על "איפיגניה בטאוריס" של גלוק, ועוד.
מינקובסקי ביצע והקליט גם יצירות של אופנבאך: "אורפיאוס בשאול", "הלנה היפה" ו"הדוכסית הגדולה מגרולשטיין".
בנוסף לפעילותו ב"נגני הלובר", מינקובסקי מנצח גם על התזמורת הקאמרית מאהלר, הפילהרמונית של ברלין, תזמורת פריז, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, תזמורת המוצרטיאום של זלצבורג והתזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן.
רוב תקליטיו יצאו בחברת דויטשה גראמופון, אבל אפשר למצוא אותן גם באראטו וב-EMI-וירג'ין קלאסיקס.
ממד VC

ממד VC (באנגלית: VC Dimension או Vapnik–Chervonenkis dimension; קרוי על שם הוגיו ולדימיר ופניק ואלכסיי צ'רבוננקיס) הוא מדד בתחום הלמידה החישובית המתאר את רמת כושר ההפרדה (הקיבולת, הסיבוכיות או העושר) של קבוצת מסווגים שניתנת ללמידה באמצעות אלגוריתם למידה סטטיסטית.
ממד ה-VC של מחלקת מסווגים (מחלקת היפותזות) כלשהי H, מוגדר כגודל הקבוצה הגדולה ביותר של דוגמאות ש-H מנפצת (shatter), כאשר ההגדרה היא ש-H מנפצת קבוצת דוגמאות C סופית כלשהי, אם לכל סיווג אפשרי של C, קיים מסווג h מתוך המחלקה H שמחזיר את הסיווג הנ"ל.
לאריסה לטינינה

נעוריה

נולדה בשם לריסה דיריג' בחרסון, אוקראינה (אז תחת שלטון ברית המועצות). בילדותה למדה בלט אך עברה להתעמלות לאחר עזיבת הכוריאוגרף שלה. אחרי סיום התיכון ב-1953 עברה לקייב שם למדה במכון הפוליטכני על שם לנין במקביל לאימוניה. הופעתה הבינלאומית הראשונה הייתה באליפות העולם להתעמלות ברומא, 1954 בה זכתה במדליית זהב אחת בתחרות הקבוצתית.

קריירה כמתעמלת

לאטינינה כיכבה באולימפיאדת מלבורן (1956), היא זכתה בתחרות הקרב-רב אישי כשהיא מנצחת את יריבתה העיקרית אגנס קלטי היהודיה מהונגריה, ובמדליית זהב בתחרות הקבוצתית עם הנבחרת הסובייטית. כמו כן זכתה במדליות זהב בסוס הקפיצות ובתחרות תרגילי הקרקע (במשותף עם קלטי), השיגה מדליית כסף במקבילים מדורגים ומדליית ארד בתחרות הקבוצתית עם מכשירים ניידים (תחרות שקדמה לתחרויות בהתעמלות אמנותית הנהוגות כיום). סך הכל זכתה בשש מדליות מהן ארבע מוזהבות. 
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במוסקבה, 1958 התחרתה לאטינינה כשהיא בהריון, אף על פי כן זכתה בחמש תחרויות מתוך שש בהן השתתפה. באולימפיאדת רומא (1960) זכתה שוב בשש מדליות מהן שלוש מזהב, תוך שהיא שומרת על תוארה בקרב רב, ובתחרות תרגילי הקרקע. באליפות העולם בפראג 1962 התחרתה מול היריבה המקומית ורה צ'סלבסקה, והצליחה לזכות בשלוש מדליות זהב כולל התחרות בקרב רב ותרגילי קרקע, שתי מדליות כסף ואחת ארד. באולימפיאדת טוקיו (1964) הפסידה לצ'סלבסקה בתחרות הקרב רב, אך זכתה בשתי מדליות זהב נוספות בתחרות הקבוצתית ובתרגילי הקרקע. סך הכל זכתה באולימפיאדה זו ב-6 מדליות, מהן 2 זהב, 2 כסף ו-2 ארד. 
לאחר אליפות העולם בהתעמלות בדורטמונד 1966 בה זכתה במדליית זהב עם הנבחרת הסובייטית, פרשה לאטינינה מתחרויות, והפכה למאמנת נבחרת ההתעמלות של ברית המועצות, תפקיד בו שימשה עד 1977. באולימפיאדת מוסקבה (1980) הייתה אחראית מטעם המארגנים על תחרויות ההתעמלות. נבחרה להיכל התהילה של ההתעמלות ב-1998.
סרטן על גבו

אודות הציור

בציור מצויר טבע דומם של סרטן אשר שוכב על גבו על רקע ירוק. מוזיאון ואן גוך מעריך שהעבודה על יצירה זו התרחשה בחודשים אוגוסט עד ספטמבר 1887, ואילו מקורות אחרים מעריכים שהעבודה התרחשה בתחילת 1889. הציור נמצא באוסף הקבוע של מוזיאון ואן גוך באמסטרדם בהולנד .
ייתכן והציור נעשה בהשראת הדפס יפני של סרטן על ידי הוקוסאי שואן גוך ראה במגזין "לה ג'פון ארטיסטיק", שאחיו, תיאו ואן גוך, שלח לו בספטמבר 1888.
בשנת 1889, צייר ואן גוך ציור דומה בשם שני סרטנים, המציג שני סרטנים שאחד מהם שוכב על גבו. יצירה זו מוצגת בגלריה הלאומית בלונדון.
מרדכי זקהיים

רבי מרדכי זקהיים (ליל הושענא רבה, כ"א בתשרי ה'תרי"ט, 29 בספטמבר 1858) היה רב ומקובל ליטאי רבן של צ'חנוביץ ופינסק.

ביוגרפיה

נולד בקריניק לרב אהרן, גדל ברוז'אני ולמד אצל הרב יעקב מאיר מילובקה מבחירי תלמידיו של רבי חיים מוולוז'ין שנפטר בצעירותו.
בראשית דרכו ברבנות כיהן כרבה של צ'חנוביץ ובשנת 1843 הוזמן לשבת על כס רבנות העיר פינסק, שעמד פנוי מאז פטירתו של רבי אהרן מקרטינגה, רבה הקודם של העיר ומחבר "תוספות אהרן". הוא הקים בפינסק יחד עם רבי שמואל אביגדור תוספאה, ישיבה גדולה. בין תלמידיו בישיבה זו היה המקובל הרב מרדכי רוזנבלט מאושמינה.
התפרסם בסגנון לימודו החריף, ולפי הרב ברוך אפשטיין כונה בשעתו "גאון החריפים".
לפני פטירתו המליץ לקהילתו לקחת במקומו את הרב אלעזר משה הורוויץ.
בנו הרב משה זקהיים (1842–1903) כיהן כרבה של קובל.
האיגוד הבינלאומי למדעי הרדיו

האיגוד הבינלאומי למדעי הרדיו (בצרפתית: l'Union Radio-Scientifique Internationale, ראשי תיבות: URSI) הוא אחד מתוך 26 איגודים בינלאומיים המשויכים למועצה הבינלאומית למדעים. האיגוד פועל ללא מטרות רווח ואינו כפוף לממשלה כלשהי, וחברות בו כ-40 מדינות. מזכירות האיגוד ממוקמת באוניברסיטת גנט שבבלגיה.

היסטוריה

האיגוד הוקם ב-1919, כהמשך לפעילותה של הוועדה הבינלאומית לטלגרפיה אלחוטית (1913-1914, אז התקשורת האלחוטית הנפוצה היחידה הייתה טלגרפיה). מאז 1922, מקיים האיגוד כינוס תלת-שנתי. בשנות ה-50, קידם האיגוד את מיזם השנה הגאופיזית הבינלאומית.
מטרתו של האיגוד בזמן הקמתו הייתה "קידום מחקר מדעי של טלגרפיה אלחוטית, במיוחד מהסוג הדורש שיתוף-פעולה בינלאימי". עם השנים התרחבה הצהרת הכוונת וכיום היא כוללת גם קידום מחקרים בנושאי טלקומוניקציה, רדיו-אסטרונומיה, הנדסת מכ"ם, השפעות ביולוגיות של קרינה אלקטרומגנטית והשפעות פיזיות הנגרמות מגלי רדיו, בטווח שבין תדר קיצוני נמוך לאורכי גל נראים לעין.
יהודה הר-מלח

יהודה הר-מלח (בּרגזַאלץ) (18 במאי 1884 – 5 בפברואר 1960) היה זמר ארצישראלי בעל קול בריטון וחזן. נמנה עם הסולנים של האופרה הארצישראלית והאופרה הארצישראלית העממית והיה אחד הזמרים העבריים הראשונים שהוציאו תקליט.

קורות חייו

הר-מלח נולד בשם יהודה ברגזאלץ ליעקב יוסף ולחיה לאה בת צבי הרש באומן שבפלך קייב, בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). אביו היה סוחר בכובעים ובפרוות.
כשהיה בן 8 נפטרה אמו. בגיל 10 ברח מן הבית והתלווה לחזן הנודד לייב שפירא. לאחר מכן הצטרף באודסה כזמר למקהלה שליוותה את החזן יענק'ל סורוקר. במקביל עבד בליטוש יהלומים.
בשנת 1903 עבר לבירה סנקט פטרבורג, ובעקבות הצלחתו כזמר בבית מרזח התקבל ללימודים בקונסרבטוריון המקומי. הוא למד זמרה בין השאר אצל סטֶפָּן סמוֹלֶנסקי ונתמך על ידי המלחין הנודע אלכסנדר גלאזונוב. בעת לימודיו הכיר את הפסנתרן אריה אבילאה.
לאחר סיום לימודיו הופיע בתפקידי סולן באופרות הממלכתיות של סנקט פטרבורג ומוסקבה. 
ב-1908 הוקמה בסנקט פטרבורג "החברה למוזיקה עממית יהודית", שאבילאה נמנה עם מייסדיה והר-מלח הצטרף אליה. שם הכיר את הזמר והשחקן אריה פרידמן-לבוב (שהיה לימים גיסו) והשניים הופיעו בשירי-עם יהודיים.
בעקבות מחלת ריאות עבר הר-מלח בעצת רופאיו לקרים, וב-1910 פתח בעיר פאודוסיה, בחסות החברה הממלכתית למוזיקה של פטרבורג, בית ספר לנגינה, שאותו גם ניהל. בפאודוסיה הכיר את ז'ניה לבית סטרילבר והשניים נישאו.
לאחר פטירתה של רעייתו בפאודוסיה בשנת 1915 עבר ליקטרינוסלאב, הוסמך שם כמורה לפיתוח קול ושימש משנת 1917 כמורה בקונסרבטוריון.
בעקבות הפוגרומים שנערכו באוקראינה ב-1918 ו-1919 נמלט הר-מלח לקרים ומשם באוניה לאיסטנבול, שם ערך קונצרטים ברוסית וביידיש, ובאוגוסט 1920 עלה לארץ ישראל.
בארץ נפגש עם חברו אריה פרידמן-לבוב והשניים הופיעו בקטעי אופרות ובשירי עם עבריים.
בשנת 1921 יצא לשורת הופעות בקהיר ובאלכסנדריה, והקליט בקהיר תקליט עם שירים עבריים (בכך היה ככל הנראה הראשון שהקליט תקליט עברי).
בשנת 1922 החל לעבוד כמורה לזמרה בבית המדרש למורים בירושלים, ובמקביל החל לפעול להקמת אופרה עברית בארץ ישראל. לשם כך יזם הקמתו של ועד ציבורי שעם חבריו נמנו גם פרדריק קיש, סר רונלד סטורס ותלמידו לשעבר עורך הדין מרדכי עליאש. ההנהלה הציונית הצליחה להשיג אשרת כניסה משלטונות המנדט עבור המנצח מרדכי גולינקין, שחלם להגיע לארץ ישראל לשם הקמת אופרה עברית.
עם הגעתו של גולינקין ארצה סייע לו הר-מלח להגשים את חלומו והצטרף גם כסולן לצוות הזמרים. באופרה הארצישראלית שקמה הופיע בהצגות "ריגולטו", "הספר מסביליה", "הטרובדור", "פאוסט", "ליצנים", "היהודיה", "דמון", "ברון הצוענים", "רומיאו ויוליה", "שמשון ודלילה" ואחרות.
ב-1929 הקים את ביתו ונטע פרדס בשכונת בורוכוב שבפאתי תל אביב (כיום בגבעתיים).
בשנת 1931 השתתף הר-מלח כסולן ראשי במסגרת האורטוריה הארצישראלית באורטוריה "אליהו" של פליקס מנדלסון-ברתולדי.
במרץ 1936 השתתף בזמרה בפתיחת שידורי הרדיו של "קול ירושלים" המנדטורי.
בשנת 1941 נמנה עם מייסדי "האופרה הארצישראלית העממית" ביחד עם מרק לברי וגיאורג זינגר.
במקביל להופעותיו באופרה הופיע גם כחזן באולם מוגרבי ובבית העם בתל אביב ולימד פיתוח קול. עם תלמידיו נמנה המלחין ידידיה אדמון (גורוכוב).
הר-מלח נישא בנישואים שניים לרבקה גרין, בתו של אביגדור גרין ואחותו של דוד בן-גוריון. רבקה נפטרה בשנת 1944.
לאחר פטירתה נישא הר-מלח בשלישית, לשחקנית קטיה לבית קלצקי (1902–1992).
יהודה הר-מלח נפטר בבית האבות אפעל בכפר אז"ר בז' בשבט תש"כ, בגיל 76, ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
הוא הוריש את רכושו לקרן לתלמידים מצטיינים בתחום המוזיקה.
רובה רוס

רובה רוֹס (מאנגלית: Ross rifle), שנקרא בישראל בראשית שנות המדינה רובה קנדי, הוא רובה בעל מנגנון בריח בקליבר 0.303 אינץ', בדומה ללי אנפילד הבריטי, הדומה לו במאפייניו. הרובה יוצר בקנדה מ-1903 ועד אמצע מלחמת העולם הראשונה ושימש כרובה התקני של חייל החי"ר הקנדי במלחמת העולם הראשונה, עד שהוחלף בשל תקלות וקושי תפעולי בקרב. הוא פעל היטב כרובה צלפים אך בתנאי מלחמת החפירות נתגלו בו בעיות טכניות רבות שחייבו את החלפתו.

היסטוריה

בעת מלחמת הבורים סירבה בריטניה לתת לקנדה רישיון ייצור לרובי לי אנפילד על אדמת קנדה. לפיכך הציע הרוזן והממציא הסקוטי צ'ארלס רוס רובה דומה, פרי המצאתו. הרובה, שהיה דומה ללי אנפילד, נבדל ממנו בכך שהיה קל ממנו בכ-400 גרם והחזרת הבריח לאחר ירי לא חייבה רבע סיבוב, מה שאיפשר קצב אש גבוה יותר, טווח הנשק היה גדול יותר מזה של הלי אנפילד וכוח העצירה שלו גבוה יותר. גם הפירוק וההרכבה שלו היו מהירים ופשוטים יותר. הייצור החל ב-1903 ו-1,000 הרובים הראשונים נמסרו למשטרה הרכובה המלכותית של קנדה. ברובה נמצאו ליקויים רבים וב-1905 נוצר מודל 2 (Mark II), פיתוח הרובה נמשך ושוכלל במהלך השנים. עם זאת, הרובה לא נוסה באופן אינטנסיבי בתנאי קרב.
בשנת 1915 צוידו כל חיילי חיל המשלוח הקנדי למלחמת העולם הראשונה ברובי רוס מודל 10 (Mark III). במהלך הקרבות ובפרט בקרב איפר השני התגלה חוסר התאמתו של הנשק לתנאי המלחמה. כמויות הליכלוך בשוחות גרמו למעצורים בנשק. החזרת הבריח למקומו לאחר פירוק לצורך ניקוי שגרתי לא חייבה נעילה וכך קרה לא פעם שהבריח החוזר פגע בעוצמה רבה בחייל, דבר שגרם פגיעות רבות ואף מקרי מוות. גם כידון הרובה לא חוזק היטב ונטה ליפול במהלך ירי. חיילים בעלי תושייה לקחו את רובי הלי אנפילד של עמיתיהם הבריטים ההרוגים.
עם זאת, שר ההגנה הקנדי, סם יוז (Sam Hughes), התעקש שעל החיילים להשתמש בנשק הקנדי. בקרב על הסום פקד מפקד החזית, דאגלס הייג שכל רובי הרוס של הלוחמים יוחלפו בלי אנפילד. שר ההגנה סירב להודות שקיימים פגמים ברובה רוס ולא סייעו השתדלויותיהם של מפקדי הכוחות הקנדיים ובכירים שונים, עד שראש הממשלה רוברט בורדן נאלץ למנות שר ייעודי לכוחות מעבר לים, כדי לעקוף את יוז ולאפשר את אספקת הרובים. 
רובה רוס המשיך לשמש באמונים. רובי רוס נשלחו גם למחנות אימונים בארצות הברית כדי לשחרר רובי ספרינגפילד לטובת הלוחמים הקנדיים.
במלחמת העולם השנייה שימשו רובי רוס כוחות עורפיים קנדיים, כחיל המשמר ומשמר החופים. כמו כן שימשו מתנדבים מבוגרים שסיירו בערי בריטניה במהלך המלחמה (במתכונת של משמר אזרחי) ואף כוחות של ברית המועצות. בעת מלחמת העצמאות נרכשו רובי רוס על ידי ההגנה ונקראו "רובים קנדיים".

נתונים

קליבר - 7.7 מילימטר ( 0.303 בריטי)

מנגנון - בריחי, ירי בודדת בלבד

אורך - 1.32 מטר

משקל - 3.9 ק"ג

אורך קנה - 71.1 סנטימטר

מחסנית - חיצונית, 5 כדורים