google/wiki40b huggingface dataset:
צ'ן-נינג יאנג

ביוגרפיה

יאנג נולד באנחווי בסין, אביו, יאנג וו-צ'ין (楊武之) היה מתמטיקאי ואמו לו מנג-הו (羅孟華) עקרת בית. למד ביסודי ובתיכון בבייג'ינג, ב-1937 משפחתו עברה לחפיי בעקבות מלחמת סין-יפן השנייה. ב-1938 עברו לקונמינג בירת מחוז יונאן, שם שכנה ה"אוניברסיטה הלאומית המאוחדת של דרום המערב", איחוד של מספר אוניברסיטאות שהתקיים בזמן המלחמה. באותה שנה הצטרף יאנג לאוניברסיטה זו. ב-1942 קיבל תואר ראשון, עבודת התזה שלו לתואר הראשון הייתה על יישום של תורת החבורות עבור ספקטרום פליטה. ב-1944 קיבל תואר שני ובעקבותיו אושר לו מימון לימודים בארצות הברית, מקרן שהקדישה חלק מהכספים הסיניים שקיבלה בעקבות מרד הבוקסרים לתמיכה בסטודנטים סיניים. החל מ-1946 למד באוניברסיטת שיקגו, בין השאר אצל אדוארד טלר, וב-1948 קיבל תואר דוקטור. שימש כשנה עוזר מחקר של זוכה פרס נובל אנריקו פרמי. ב-1949 עבר למכון למחקר מתקדם והחל תקופה פורה של שיתוף פעולה עם צונג-דאו לי. ב-1966 עבר לאוניברסיטת סטוני ברוק וכיהן כראש המכון לפיזיקה תאורטית שכיום נקרא על שמו. בשנת 1999, בגיל 77, פרש מהאוניברסיטה.
נבחר כחבר ל: החברה הפיזיקלית האמריקאית, האקדמיה הסינית למדעים, אקדמיה סיניקה, האקדמיה הרוסית למדעים, החברה המלכותית ועוד.
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרינסטון (1958), אוניברסיטת מוסקבה (1992), האוניברסיטה הסינית של הונג קונג (1997) ועוד.
יאנג ביקר בסין ב-1971, בפעם הראשונה לאחר התקררות יחסי ארצות הברית-סין, בעקבות הביקור עשה מאמצים רבים לעזור לקהילת הפיזיקה הסינית לשקם את המחקר לאחר ההרס שנגרם במהלך מהפכת התרבות בסין. לאחר פרישתו מאוניברסית סטוני ברוק חזר לסין ומשמש שם כנשיא כבוד של אוניברסיטת צינחוה וכפרופסור במרכז למחקר מתקדם שם.

חייו האישיים

נישא לצ'י-לי טו ב-1950 וממנה יש לו שני בנים ובת. טו נפטרה ב-2003. בסוף 2004 נישא לוונג פן.
קיבל אזרחות אמריקאית ב-1964. מתגורר כיום בסין, והחל מ-2005 מוגדר כתושב קבע בה.
יאנג מזדהה כאגנוסטי.
גשר רחוב קנון

היסטוריה

בעת הקמתו נקרא הגשר "גשר אלכסנדרה" (באנגלית: Alexandra Bridge) על שם אלכסנדרה מדנמרק אשתו של המלך אדוארד השביעי.
הגשר תוכנן על ידי ג'ון הנקשו וג'ון וולף-בארי עבור קו הרכבת סאות' איסטרן, ונפתח לציבור לאחר שלוש שנות בנייה, בשנת 1866. הגשר כלל חמש קשתות ברזל יצוק העומדות על עמודים דוריים מברזל. הגשר הורחב בין השנים 1886–1893 על ידי פרנסיס בריידי ושופץ בין 1979–1982.
בשנת 1989 אירע מתחת לגשר אסון מרצ'יונס.
מונצף מרזוקי

ביוגרפיה

מרזוקי נולד בגרומבליה, תוניסיה. את לימודי הרפואה שלו הוא למד באוניברסיטת שטרסבורג, צרפת. ב-1979 הוא שב לתוניסיה וייסד את המרכז לקהילה הרפואית בסוסה ואת הרשת האפריקנית למניעת התעללות בילדים. בנוסף לכך גם הצטרף לליגה התוניסאית לזכויות האדם. הוא היה בדרום אפריקה כדי ללמוד אודות ביטול משטר האפרטהייד בה.

פעילותו כפוליטיקאי ופעיל זכויות אדם

ב-1991, כאשר הממשלה בראשות זין אל-עאבדין בן עלי דיכאה באלימות את התנועה האיסלמית א-נהדה (תנועת ההתעוררות) קרא מרזוקי לנשיא המכהן, בן עלי להישמע לחוק. ב-1993 היה מרזוקי אחד מהחברים המייסדים של הוועד הבינלאומי להגנה על אסירים, אולם הוא התפטר בהמשך לאחר שתומכי הממשלה השתלטו על הוועד. מרזוקי נעצר כמה פעמים בחשד לקשר עם קבוצות איסלאמיות אסורות וכן באשמה כי הוא קשור להפצת חדשות שקריות. בהמשך הוא הקים את הוועדה הערבית לזכויות האדם וב-17 ביולי 2011 הפך לחבר בחבר המנהלים שלה. 
בשנת 2001 הוא ייסד את הקונגרס של הרפובליקה. למרות שהארגון הוצא מחוץ לחוק בשנת 2002, המשיך מרזוקי בפעילות, כשהוא פועל מצרפת. 
בעקבות התפטרותו של הנשיא בן עלי בעקבות המחאות בתוניסיה, הודיע מרזוקי על חזרתו לתוניסיה ועל כוונתו לרוץ לנשיאות.

כנשיא

ב-12 בדצמבר 2011 הודיעה האספה המכוננת של תוניסיה - הגוף שנבחר למשול על המדינה ועל ניסוח החוקה החדשה, כי מרזוקי נבחר כנשיא הביניים של הרפובליקה התוניסאית, עם 155 קולות בעד, 3 קולות נגד ועוד 42 נמנעים. קולות הנמנעים היו תוצאה של חרם מצד מפלגות האופוזיציה, שטענו כי החוקה החדשה של המדינה איננה דמוקרטית.
בבחירות לנשיאות שנערכו בנובמבר-דצמבר 2014 הפסיד מרזוקי לאל-באג'י א-סבסי.
ביוני 2015 היה על הספינה "מריאן" שנעצרה בידי חיל הים הישראלי בעת שהשתתפה במשט לעזה.
מלפלו

גאוגרפיה

אורכו של האי 1,643 מ' ורוחבו 727 מ'. שטחו 1.2 קמ"ר וגובהו המרבי 360 מטר. הוא עשוי סלע חשוף, ושלוש פסגות מתנשאות בו בתלילות, הגבוהה שבהן סרו דה לה מונה, שגובהה 360 מטר. עומק הים סביבו מגיע לכדי 4,000 מטר. מסביב לאי מבצבצים 11 איונים סלעיים: בצפון ארבעה איונים המכונים "לוס מוסקטרוס": אתוס, פורתוס, ארמיס ודארטניאן; במזרח האיונים וגמאר ולה טורטה; בדרום חמישה איונים, שלושה מהם מכונים על שם מלכי ישראל, סאול (שאול) דוד וסלומון (שלמה), והשניים האחרים נקראים לה גרינגה ואסקובה.
האי נוצר כתוצאה מטקטוניקת הלוחות, בהיותו בתפר שבין לוח נסקה ללוח קוקוס, לפני 17 עד 20 מיליון שנה, והוא גדל מאז בעקביות. הסלעים מהם עשוי האי הם דקיט, טרכיט, בזלת ואנדזיט.
האי ממוקם כ-4 מעלות צפונית לקו המשווה, באזור הטרופי, והאקלים בו טרופי ולח. הלחות הרבה השוררת בו גורמת לערפילים האופפים אותו לעיתים קרובות. במשך רוב ימות השנה יורדים בו משקעים רבים, למעט בעונה היבשה, בין דצמבר למרץ.

החי והצומח

על אף שהאי נראה כסלע חשוף, הוא אינו צחיח לחלוטין, וגדלים בו, הגם שבדלילות, חזזיות, טחבי עלים ושרכים.
על האי חיים ארבעה מיני בעלי חיים אנדמיים: סרטן יבשה ממין Gecarcinus malpilensis, אנוליס אגאסי (Anolis agassizi), קמטן ממין Diploglossus millepunctatus וגקו (מין שממית).
כ-80 אלף עופות ימיים מקננים במלפלו, ובהם סולת מסכה, סולת נסקה, סולה אדומת-רגל, פריגט הדור, שחף צוחק, שחף גלפלגוס, שחפית חומה, שחפית שחורה ושחף זנב-סנונית. העופות המקננים מאפשרים היווצרות גואנו, אם כי בכמות מועטה יחסית לאיים אחרים באוקיינוס השקט, שכן עקב המבנה הטופוגרפי של האי, הגשמים שוטפים אותו בנקל.
עולם החי הימי כולל 17 מיני אלמוגים, 130 מיני רכיכות, 267 מיני סרטנאים ו-395 מיני דגים, בהם ארבעה מינים אנדמיים. אוכלוסיית הדגים מזינה מספר רב של כרישים, ובהם כריש לווייתני, פטישן כד-חרטום, כריש משי וכריש-שן אימתני.
טי. ג'יי. ליף

ראשית חייו

ליף נולד בתל אביב לקרן ובראד ליף, בעת שאביו היה שחקן פעיל במכבי תל אביב, בשלהי הקריירה שלו ככדורסלן בישראל, שבה שיחק במשך 17 שנה. ליף גדל בתל אביב במשך כשנתיים וחצי לפני שעבר להתגורר בקליפורניה, ארצות הברית.
ליף למד בתיכון Foothills Christian באל קאחון, קליפורניה, שם שיחק בקבוצת הכדורסל שאותה אימן אביו. בשנתו השנייה קבע ממוצעים של 27.4 נקודות, 14.2 ריבאונדים, 4.8 אסיסטים, 1.8 חטיפות ו-2.7 חסימות למשחק, והוביל את התיכון שלו לאליפות דרג ב' של מחוז סן דייגו בקליפורניה. עיתון Cal-Hi Sports הכתיר אותו כשחקן השנה של דרג ב' בקליפורניה.
בשנתו האחרונה בתיכון, הוביל את הקבוצה למקום השלישי בדירוג הארצי של קליפורניה, בעודו קובע ממוצעים של 28.4 נקודות, 12.4 ריבאונדים ו-5.1 אסיסטים. הוא הוזמן לשחק במשחקי אול-אמריקן (מקבילים למשחק האולסטאר של ה-NBA ברמת התיכונים) של מקדונלד'ס ובליסלייף (Ballislife), ונבחר לחמישייה השנייה הכל-אמריקאית (All-USA) של עיתון USA Today. הוא סיים כמועמד במקום השני לפרס "מר כדורסל של קליפורניה" (California Mr. Basketball). ליף סיים את קריירת התיכונים במקום השני בכל הזמנים במחוז סן דייגו הן בנקודות (3,022) והן בריבאונדים (1,476).

קריירת מכללות

ב-2014 סיכם ליף עם אוניברסיטת אריזונה לשחק בשורותיה תחת המאמן שון מילר. הוא נבחן לנבחרת ארצות הברית עד גיל 19, שאומנה בידי מילר, אך נופה במחנה האימונים ביוני 2015. באוגוסט חזר בו ליף מהתחייבותו לאריזונה, ולאחר שלושה חודשים חתם על הסכם לשחק במדי UCLA, תוך שהוא דוחה הצעות מאוניברסיטת אורגון ומאוניברסיטת המדינה בסן דייגו. ב-5 בדצמבר 2016 זכה במדי UCLA בתואר שחקן השבוע של המחוז הפסיפי-12 (Pac-12).
לאחר עונה אחת ב-UCLA, שבה העמיד ממוצעים מצוינים של 16.3 נקודות, 8.2 ריבאונדים ו-2.4 אסיסטים, החליט לנסות להיבחר בדראפט 2017. בדראפט נבחר ליף על ידי אינדיאנה פייסרס במקום ה-18.

קריירה ב-NBA

ליף נבחר במקום ה-18 על ידי אינדיאנה פייסרס בדראפט 2017. ב-19 באוקטובר 2017 ערך ליף את הופעתו הראשונה בליגת ה-NBA נגד ברוקלין נטס; ליף סיים את המשחק עם 0 נקודות, 2 ריבאונדים, אסיסט אחד וחסימה אחת. ב-20 באוקטובר 2017 קבע שיא קריירה של 17 נקודות במשחק נגד פורטלנד טרייל בלייזרס.

נבחרת

ביולי 2015, חודש לאחר שנופה מנבחרת ארצות הברית עד גיל 19 על ידי המאמן שון מילר, הצטרף ליף לנבחרת הנוער של ישראל, לקראת משחקי אליפות אירופה לדרג ב' עד גיל 18 שנערכה באוסטריה. הנבחרת הגיעה עד לגמר האליפות, שבו הפסידה 73-72 לשוודיה, ועלתה לדרג א'. ליף סיים את המשחקים כשחקן המצטיין של הטורניר, שאותו סיים עם ממוצעים של 16.1 נקודות ב-55 אחוזי קליעה מהשדה, לצד 8.4 ריבאונדים, בתשעה משחקים. בשנת 2018 הוכרז ליף כישראלי וזומן לסגל הנבחרת הבוגרת.
רגלבחנין

רגלבחנין (פֶּדִיפַּלְפִּי; בלטינית חדשה: Pedipalpi; מלטינית: בחנין palpus ‏ רגל pēs) לעיתים כקיצור פַּלְפִּי או רגלי בַּחְנִין הם זוג גפיים הקבועים ליד הכליצרות בקדמת הראש של בעלי כליצרות - קבוצה של פרוקי רגליים הכוללים את העכבישים, העקרבים, סרטני פרסת הסוס, ועכבישניים ימיים. הפדיפלפי צידיים (lateral) לכליצרות (chelicerae ,מלתעות) וקדמיים (anterior) לזוג רגלי הליכה הראשונות.
הפדיפלפי משמשות בעכבישאים רבים כבחנינים בעלי אברי חישה. במשפחות מסוימות הפכו לרגלי צייד בעלות צבטות כגון אצל העקרבים או בעלי שלפוחיות הצמדה דוגמת האקריות. אצל זכרים אחדים הן משמשות בתהליך הרבייה כאמצעי להעביר את הזרע אל הנקבה.
מבחינה אבולוציונית נהוג היה לחשוב שהפדיפלפי הומולוגים ללסתות של סרטנאים וחרקים, אך מחקרים מאוחרים יותר (בעזרת גני HOX) מציעים את סט המחושים השני שיש לסרטנאים כאיבר ההומולוגי.
אין להתבלבל בין פדיפלפי לבין בחנינים אחרים כגון הבחנינים על שפה תחתונה (labial palps) או הבחנינים על שפה העליונה (maxillary palps) שקיימים אצל פרוקי רגליים אחרים כגון חגבאים.
גאו שינג'יאן

חייו ופעילותו

גאו שינג'יאן נולד בינואר 1940 בעיר גאנג'ואו במחוז ג'יאנגשי שבדרום מזרח סין. ילדותו עברה עליו בצל הפלישה היפנית לסין, אביו היה פקיד בנק ואימו שחקנית חובבת. האם הפיחה בבנה את אהבת האמנות, התיאטרון והשפה הצרפתית. את לימודיו היסודיים רכש באמצעות בתי הספר של הרפובליקה העממית, אך בבגרותו בחר גאו להתמחות דווקא בשפה הצרפתית, והוא סיים את לימודיו האקדמיים ב-1962 עם תואר בצרפתית מטעם המחלקה לשפות זרות, המהווה שלוחה חיצונית של אוניברסיטת בייג'ינג. גאו שולט בשפה הצרפתית, בכתיבה, בדיבור ובקריאה ברמת שפת אם. 
זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו האקדמיים, החל לעבוד כמתרגם במחלקה לתרגום ספרות בינלאומית השייכת לשלטון הסיני. במהלך מהפכת התרבות נשלח כמו סופרים אחרים (כדוגמת אנצ'י מין) לחינוך מחדש. גאו נאלץ להשמיד כתבי יד מחשש שיסבכוהו עוד יותר עם השלטונות הסיניים. זמן קצר לאחר תום מהפכת התרבות, מצא ב-1979 דרך להתגבר על הדיכוי התרבותי בסין, והצליח להעביר חלק מכתבי היד שלו למדינות כמו צרפת ואיטליה. כתביו תורגמו ויצאו לאור במדינות הללו. בין השנים 1980 ל-1987 פרסם סיפורים קצרים פרי עטו במגזינים ספרותיים שונים בסין, ובנוסף גם ארבעה ספרים שעסקו באמנות וביקורת אמנות. באותן שנים החל לעלות גאו מחזות פרי עטו שהושפעו בסגנונם מברטולט ברכט ומסמואל בקט. גאו מתמחה בתיאטרון אבסורד ואוונגרד, המחזות הופקו והועלו על ידי התיאטרון לאמנות עממית של בייג'ינג. המחזות זכו להצלחה, אולם עוררו את זעמם של השלטונות וב-1986 נאסר לעלות מחזות של גאו שינג'יאן בסין. 
ב-1986 חלה גאו בסרטן הריאות ובמשך עשרה חודשים ערך מסע לאורך התוואי של נהר היאנגצה. במהלך מסע זה החל למעשה להתהוות במוחו סיפורו "הר הנשמה", שבזכותו הוענק לו פרס נובל לספרות לשנת 2000. בשנת 1987 עזב גאו את סין והגיע לפריז כפליט פולטי. ב-1989 בעקבות הטבח בכיכר השלום השמיימית, כמו הסופר הסיני הא ג'ין ואינטלקטואלים סינים אחרים, פרש הסופר כמחאה מהמפלגה הקומוניסטית הסינית. מחזותיו של הסופר הועלו במספר תיאטראות באירופה; ובשוודיה הועלו מחזות פרי עטו של גאו שינג'יאן בשם: הנמלטים וגשמי קיץ בפקין בתיאטרון המלכותי הדרמטי של סטוקהולם. בנוסף, ידוע גאו גם כצייר, ולפחות שלושים תערוכות בינלאומיות הוקדשו לציוריו.
דיק בארנט

נעורים ומכללות

בארנט נולד וגדל בעיר גארי שבאינדיאנה. בשנת 1955 הוביל את קבוצת הכדורסל של "תיכון תאודור רוזוולט" עד משחק גמר אליפות התיכונים של אינדיאנה, שבו הפסידה הקבוצה ל"תיכון קריספוס אטקס" שאותה הוביל אוסקר רוברטסון. בין השנים 1955–1959 למד באוניברסיטת המדינה של טנסי, וזכה עם קבוצת הכדורסל שלה ב-3 אליפויות "ליגת המכללות הקטנות" (NAIA) בעונות 1957–1959. ב-4 עונותיו בקבוצה קלע 23.4 נקודות בממוצע למשחק, ועזב אותה כקלע המוביל בתולדותיה עם 3,009 נקודות בסך הכול.

קריירת משחק

בדראפט ה-NBA ‏1959 נלקח בארנט בבחירה הרביעית, על ידי סירקיוז נשיונלס. בשתי עונותיו בסירקיוז קלע 15.0 נקודות בממוצע למשחק, והעפיל עם קבוצתו לשלב הפלייאוף. בעונת 1961/1962 עבר לקבוצת קליבלנד פייפרס מ"ליגת הכדורסל האמריקאית" (ABL), וזכה עמה באליפות הליגה.
לקראת עונת 1962/1963 חזר ל-NBA, כאשר חתם על חוזה בלוס אנג'לס לייקרס. בסיום אותה עונה הפסיד עם הלייקרס בגמר ה-NBA מול בוסטון סלטיקס (2–4), כמו גם בעונת 1964/1965‏ (1–4). ב-3 עונותיו בקבוצה קלע 16.8 נקודות למשחק.
באוקטובר 1965 הועבר בארנט בטרייד לניו יורק ניקס, בתמורה לבוב בוזר, ונשאר בקבוצה במשך 9 עונות עד פרישתו בשנת 1974. בעונת 1965/1966 קלע שיא קריירה של 23.1 נקודות בממוצע למשחק, ובעונת 1967/1968 השתתף בפעם היחידה בקריירה במשחק האולסטאר.
בעונת 1969/1970 סייע לניו יורק לזכות באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה, כשהשלים חמישייה פותחת חזקה לצד חברי היכל התהילה לעתיד וולט פרייזר, ביל בראדלי, דייב דבושר וויליס ריד. לאורך אותו הפלייאוף היה בארנט הקלע השני בקבוצתו, עם ממוצע של 16.9 נקודות למשחק, ובסדרת הגמר מול הלייקרס אף שדרג את תפוקתו ל-18.6 נקודות למשחק. בעונת 1972/1973 היה שותף לזכייתה השנייה של הקבוצה באליפות ה-NBA, אך הפעם כשחקן ספסל שולי יחסית. באוקטובר 1973, לאחר 5 משחקים בעונת 1973/1974, נחתך מסגל הקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 37. בעת פרישתו ניצב במקום ה-17 ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA, עם 15,358 נקודות.

לאחר קריירת המשחק

לאחר פרישתו ממשחק שימש במשך 3 עונות כעוזר מאמן בניקס, תחת רד הולצמן. לאחר מכן עבר לימודי דוקטורט בהוראה, והיה מרצה לניהול ספורט באוניברסיטת סנט ג'ון בניו יורק.
במרץ 1990 הופרשה גופייתו עם המספר "12" על ידי הניקס. באפריל 2007 הוצג בהיכל התהילה של כדורסל המכללות, יחד עם מאמנו בקבוצת האוניברסיטה ג'ון מקלנדון.
פיודור טולבוחין

ראשית חייו

פיודור טולבוחין נולד למשפחת איכר בכפר במחוז ירוסלבל. לאחר סיום בית הספר ליד הכנסייה הוא למד בבית הספר למסחר ועבד כמנהל חשבונות בסנקט פטרבורג.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה טולבוחין גויס לצבא ולאחר סיום קורס קצינים נשלח לחזית. טולבוחין פיקד על פלוגה בחזית בדרום-מערבית ועל גבורתו הוענקו לו מספר עיטורים. לאחר מהפכת פברואר הוא נבחר להיות יושב ראש ועד הגדוד. בשנת 1918 הוא השתחרר מהצבא.

שרות בצבא האדום

באוגוסט 1918 טולבוחין גויס לצבא האדום. הוא השתתף בקרבות כראש מטה של גיס. בשנת 1921 הוא השתתף בדיכוי מרד קרונשטט. 
בשנת 1934 טולבוחין סיים את האקדמיה הצבאית במוסקבה והתקדם בסולם הדרגות. ביולי 1938 הוא מונה לראש מטה פיקוד צבאי עבר הקווקז ושירת בתפקיד זה עד לאוגוסט 1941.

מלחמת העולם השנייה

החל מאוגוסט 1941 טולבוחין שירת כראש מטה של חזית עבר הקווקז, חזית הקווקז וחזית קרים. במסגרת זו הוא היה אחראי מצד ברית המועצות על תכנון וביצוע של הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן באוגוסט-ספטמבר 1941. בשנת 1942 טולבוחין היה אחראי על תכנון קרב קרץ' ולאחר הכישלון בקרב זה הוא הועבר מתפקידו. ביולי 1942 הוא מונה למפקד הארמייה ה-57 שהייתה במרכז קרב סטלינגרד. בפברואר 1943 מונה טולבוחין למפקד הארמייה ה-68, ובמרץ 1943 מונה למפקד החזית הדרומית. בהמשך מונה טולבוחין למפקד החזית האוקראינית הרביעית והחזית האוקראינית השלישית. בתפקידים אלו הוא היה אחראי על שחרור חצי האי קרים והשתתף באופן פעיל בהכנה וניהול מבצע יאשי-קישינב. לאחר שכוחות בפיקודו הגיעו לגבולות ברית המועצות הם המשיכו מערבה ושחררו משליטה נאצית את רומניה, בולגריה, יוגוסלביה, הונגריה ובסופו של דבר הגיעו לווינה.

אחרית חייו

לאחר סיום המלחמה טולבוחין היה מפקד קבוצת ארמיות שהוצבה בשטח בולגריה ורומניה. בשנת 1947 לאחר פירוק קבוצת ארמיות זו הוא חזר לפיקוד צבאי עבר הקווקז כמפקד הפיקוד.
טולבוחין נפטר לאחר מחלה ב-17 באוקטובר 1949 ונטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
ב-7 במאי 1965 לטולבוחין הוענק תואר גיבור ברית המועצות. בתקופה הסובייטית על שמו נקראו רחובות בבודפשט ובלגרד ועיירה בבולגריה. בסופיה הוצב פסל שפורק בשנות ה-90 והועבר למחוז ירוסלבל.
הפנינג

הֶפֵּנִינְג (מאנגלית: הִתְרַחֲשׁוּת) הוא אירוע, הופעה או סיטואציה אשר נתפשת כאמנות.
הפנינג יכול להיערך במקומות מסוגים שונים, תוך שימוש בטכניקות אמנותיות שונות והוא נוטה לשתף את הקהל באירוע. על פי רוב אין להפנינג רצף עלילתי קוהרנטי. ההפנינג הוא אחד מן המקורות הבולטים של אמנות המיצג.
המונח הפנינג נטבע בשנת 1957 על ידי האמן האמריקאי אלן קפרו (Allan Kaprow). המונח הופיע לראשונה בדפוס בשנת 1958 בכתב עת אוניברסיטאי לספרות (Rutgers University undergraduate literary magazine).
ההפנינג התפתח בארצות הברית בשנות השישים. אירועים אלו כללו יצירות אמנות מתחומים שונים שהוצגו זה לצד זה במעין פסטיבל. אחד מן המקומות המרכזיים שבו התפתח ההפנינג היה בקולג' "בלאק מאונטן" (Black Mountain College), שבו קבוצה של מורים ותלמידים כגון ג'ון קייג', רוברט ראושנברג, מרס קנינגהם ואחרים יצרו אירועים קטנים הכוללים מחול, נגינה והצגת יצירות אמנות.
בשנת 1961 הציג אלן קפרו, בוגר נוסף של "בלק מאונטן" עבודה שנקראה "חצר" (Yard). בעבודה, אשר הוצגה בחצר של גלריה לאמנות, מילאו עשרות צמיגי מכוניות את החצר והצופים בתערוכה התבקשו לעבור בין הררי הצמיגים. באירועים אחרים, דוגמת אירועי ההפנינג שערך האמן רוברט ראושנברג, ניתן דגש גדול יותר על חלקו של האמן המופיע באירוע. במסגרת אירועים אלו הופיע ראושנברג כשהוא רוכב על גלגיליות ונושא על גבו מעין חופה גדולה הדומה למצנח או כנפיים.
אלבה לונגה

אלבה לונגה (Alba Longa) הייתה עיר עתיקה בלאטיום שבמרכז איטליה. היא הייתה העיר החזקה בברית הלטינית ואולי אף ייסדה אותה ועמדה בראשה. היא נהרסה על ידי רומא העתיקה בערך במאה ה-7 לפנה"ס. על פי האגדה, מוצאם של מייסדי רומא, רמוס ורומולוס, הוא משושלת המלוכה של אלבה לונגה.

היסטוריה

על פי האגדה, אסקניוס בנו של איניאס ייסד את העיר והיה מלכה הראשון. הוא בנה אותה לרגלי גבעת (או הר) אלבה ולכן קרא לה בשם זה שמשמעו הארכה או הרחבה של אלבה. דיוניסיוס מהליקרנסוס מספר גם הוא על ייסוד העיר בצורה זו, אך מיקם אותה בין ההר לאגם אלבה, דעה שהחלה מחלוקת ארוכה באשר למקומה המדיוק של העיר. על פי דיוניסיוס, פירוש המילה אלבה הוא "לבן", כך שמשמעות השם היא "העיר הארוכה והלבנה".

אתרים שונים באזור אגם אלבנו שנמצא כ-20 ק"מ דרומית לרומא, זוהו כאפשרות למיקומה של העיר, אך עדיין לא נמצאו ראיות ודאיות. העיירה קסטל גנדולפו מועדפת על רבים מהחוקרים כאפשרות לזיהוי העיר, משום שהיא נמצאת במרכז שרשרת כפרים מעידן הברזל. לרוב, קבוצות כפרים כאלו התרכזו סביב עיר גדולה יותר.

המלחמה נגד רומא

במאה ה-7 לפנה"ס יצא טולוס הוסטיליוס, מלך רומא למלחמה נגד אלבה לונגה. העילה למלחמה הייתה שורה של אירועי שוד הדדיים בין איכרי רומא לאיכרי אלבה לונגה. ההיסטוריון טיטוס ליוויוס טוען שהעילה האמיתית למלחמה הייתה האופי הלוחמני של טולוס הוסטיליוס. בוצעו מספר ניסיונות תיווך דיפלומטיים שלא עלו יפה ואחריהם הוכרזה מלחמה. גאיוס קלואיליאן, מלך האלבנים, פלש עם צבאו לשטח רומא, הקים מחנה במרחק חמישה מילין מהעיר וחפר תעלת מגן סביבה. התעלה הייתה כה גדולה עד שזכתה לשם מיוחד שנזכר מאות שנים לאחר מכן. בהיותם במחנה מת גאיוס קלואיליאן ובמקומו מונה מטיוס פופטיוס. הוא הגיע להסכם עם טולוס שהקרב יוכרע בדו-קרב בין שלישיית אחים מכל צד, כדי להימנע משפיכות דמים המונית שתחליש את שתי הערים ותחזק את האויב המשותף - האטרוסקים. לאחר שהרומאים ניצחו את האלבנים, הפכה אלבה לונגה להיות כפופה לרומא.

לאחר ההפסד, ירד מעמדו של מטיוס ונטען שהוא הפקיר את גורל העיר בידי שלושה חיילים. כדי למחות את חרפת ההפסד, הוא יזם מהלך מתואם עם האטרוסקים. הערים ויי ופידנאה (Fidenae) תקפו את רומא וטולוס קרא למטיוס לעזרה. מטיוס הגיע בראש צבאו, אולם הפקיר את טולוס בשדה הקרב. הרומאים ניצחו את האטרוסקים בכל זאת, וטולוס הוציא להורג את מטיוס בגלל בגידתו. הוא נקשר לארבע מרכבות רתומות לצמדי סוסים והן הודהרו לכיוונים מנוגדים, כך שגופו נקרע לגזרים. לאחר מכן ציווה טולוס על חייליו להחריב את אלבה לונגה מלבד מקדשי האלים, ותושבי העיר הועברו לגור ברומא, דבר שהכפיל את כמות תושביה.

טולוס צירף כמה ממשפחות הגולים למעמד הפטריקים, בהן משפחת היוליים ובנה מבנה חדש לצורך הסנאט המורחב, הקוריה הוסטיליה. הגולים התיישבו בגבעת קאיליוס ורבים מהם הצטרפו למעמד הפרשים וכך חיזקו את צבא רומא.
הצנחנית שלא שבה

עלילה

החלק הראשון של הספר מתרחש בקיסריה ונהלל, ומתמקד בזיכרונותיה וחייה האישיים של חנה סנש, יהודייה ילידת הונגריה. מובאים בו גם קטעים מיומנה. חנה בוחרת לוותר על החיים השקטים בארץ ישראל המנדטורית, ומתגייסת לחיל האוויר הבריטי כדי להילחם לצדו במלחמת העולם השנייה. במסגרת פעילותה, הופכת חנה לצנחנית ומוצנחת ביוגוסלביה שם היא משתפת פעולה עם כוחות פרטיזנים מקומיים ומגיעה להונגריה. בהונגריה היא נתפסת, נחקרת ועוברת עינויים, אולם לא מסגירה את חבריה ומסתירה את הקוד הסודי של המשדר, שבעזרתו ההונגרים יכולים לתפוס את חבריה. היא נשפטת, אולם עוד לפני שמסתיים המשפט מוצאת להורג בידי כיתת יורים. בסוף הספר מובא השיר "אשרי הגפרור".

הוצאה לאור

הספר ראה אור ב-1969 בסדרת "נועזים" של הוצאת י' שרברק, שהוקדשה לביוגרפיות של גיבורי ראשית היישוב, כגון "לא בדרך המלך" על אורד וינגייט גם הוא מאת בצר; "גיבור חידה" על יוסף טרומפלדור מאת אוריאל אופק; "שרה, גיבורת ניל"י" על שרה אהרנסון ו"דמעות של אש" על צביה לובטקין, שניהם מאת דבורה עומר. הספר זכה בפרס רמת גן לספרות.
פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין

ביוגרפיה

פרידריך לודוויג נולד ב-13 ביוני 1778 בשוורין שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, לפרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ולואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג. פרידריך לודוויג חונך בצעירותו על ידי מורים שונים, ולמד בעיקר מתמטיקה וצרפתית. בשנת 1792 החל פרידריך לודוויג את לימודיו באוניברסיטת רוסטוק, ובשנת 1795 יצא לטיול ארוך במרכז גרמניה. בשנת 1797 הצטרף פרידיך לודוויג לצבא הפרוסי בדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים "פון פרסנטין".
בשנת 1806 נכבשה דוכסות מקלנבורג-שוורין על ידי הכוחות הצרפתים ובני המשפחה ברחו לאלטונה, ורק בשנת 1807 לאחר הצטרפות הדוכסות לקונפדרציה של הריין חזרו בני המשפחה לדוכסות. בשנת 1814 השתתף פרידריך לודוויג בקונגרס וינה, שבמהלכו קיבל אביו את התואר דוכס גדול.
ב-29 בנובמבר 1819 מת פרידריך לודוויג, ומשום כך לאחר מות אביו בשנת 1837, עלה בנו פאול פרידריך, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין לשלטון במקומו.
משפט ההעתקה הפתוחה

משפט ההעתקה הפתוחה הוא משפט חשוב באנליזה פונקציונלית הנוגע לאופרטורים. את המשפט ניסח והוכיח סטפן בנך.

המשפט

יהי  אופרטור ליניארי חסום בין מרחבי בנך שהוא על Y. אזי A העתקה פתוחה, כלומר: לכל קבוצה פתוחה  התמונה שלה  היא קבוצה פתוחה ב Y.
יהודה אברבנאל

קורות חיים

נולד בפורטוגל לרבי דון יצחק אברבנאל. בצעירותו למד רפואה והתפרסם כרופא מוכשר. בשנת ה'רמ"ג (1483) ברח עם אביו לקסטיליה בעקבות התנכלות המלך ז'ואאו השני לאביו יצחק אברבנאל, וקבע את מגוריו בעיר טולדו. בשנת ה'רנ"א (1491) בהיותו בקסטיליה נולד בנו יצחק (הנקרא על שם סבו).
שנה לאחר מכן, בעקבות גירוש היהודים מספרד, נדדו האב יצחק ובנו יהודה לאיטליה והגיעו לנאפולי. אולם קודם שעזבו מנע מלך ספרד מיהודה לקחת את בנו הקטן, יצחק, במחשבה למנוע את יציאת הרופא היהודי מהארץ. המלך זמם להטביל את בנו של יהודה לנצרות ובכך למנוע את יציאת משפחת אברבנאל מהארץ ולאלצם להתנצר. אולם כאמור יצחק ובנו יהודה אברבנאל הצליחו לברוח והגיעו לאיטליה.
עם כיבוש העיר נאפולי על ידי הצרפתים בשנת 1495 (ה'רנ"ה), עקר יהודה לג'נובה שם עסק ברפואה, ובמקביל עבד על ספרו הידוע 'שיחות על האהבה'. שם גם הגיעה אליו הידיעה על התנצרותו של בנו הבכור יצחק. ליהודה נולד בן שני שנקרא שמואל אך הוא נפטר בגיל חמש בלבד.
בשנת ה'רס"א (1501) נקרא לשוב לנאפולי ולשמש שם כרופא החצר. בשנת 1503 כתב את שירו 'התלונה על הזמן' וההשערה היא שהוא נכתב על מנת לשכנע את בנו שישוב ליהדותו. בשנת ה'רס"ז 1507 עזב יהודה את נאפולי ואין ידיעות ברורות על שנים אלו בחייו. יש המשערים שנסע לפגוש את בנו יצחק ששב אל היהדות ועזב את פורטוגל. ישנה תעודה משנת ה'רפ"א (1521) המציינת את השתדלותו של יהודה למען היהודים בנאפולי. שנת מותו המדויקת אינה ידועה, אך ידוע שבשנת ה'רצ"ה (1535), כשהודפס ספרו 'שיחות על האהבה', כבר לא היה בין החיים.

הספר שיחות על האהבה

יהודה אברבנאל כתב את ספרו שיחות על האהבה (באיטלקית Dialoghi di Amore) בשנת ה'רס"ב (1502) בערך, אך הספר נדפס לראשונה רק בשנת ה'רצ"ה ברומא. הספר זכה לתפוצה רבה מאוד בתקופתו, ועד שנת ה'שס"ז (1607) יצא באחת עשרה מהדורות איטלקיות.
הספר תורגם פעמיים לצרפתית, שלוש פעמים לספרדית, פעם אחת ללטינית ושלוש פעמים לעברית. שפת המקור הייתה איטלקית, אך יש חוקרים אחדים הטוענים שהספר נכתב במקור בספרדית.
אף שהיה קיים תרגום של הספר לעברית במאה השבע עשרה לכל המאוחר, הספר לא נדפס בעברית אלא בשנת תרל"ה (1871) על ידי חברת מקיצי נרדמים, ונקרא "ויכוח על האהבה". תרגום מעודכן יצא בתשמ"ג (1983) על ידי מנחם דורמן (כולל מבוא והערות), בהוצאת מוסד ביאליק.
רבי דון יהודה אינו מסתיר את יהדותו בספרו, אף שהשפה שבה נכתב הספר מוכיחה שכתיבתו מיועדת גם לשאינם יהודים. יש סוברים שעובדת יהדותו הקנתה לו חרות מסוימת בכתיבה, אשר אולי לא הייתה מתאפשרת להוגה דעות נוצרי.
פרופ' יצחק יוליוס גוטמן סובר שכתיבתו של רבי יהודה אברבנאל ייחודית בכך שהוא 'אינו כותב כיהודי בשביל יהודים, כמותם של הפילוסופים היהודים אשר בספרד, אלא בשביל חוג בעלי השכלה פילוסופית, העומדים למעלה מכל דת מסוימת'.
קארל גבהארט, מחוקרי אברבנאל והמהדיר של כתביו לגרמנית, מסכם:
"יהודה אברבנאל עומד בין התרבויות, הוא הפילוסוף היהודי האחרון, באשר חשיבתו ניזונה ממקורות יהודיים ובאשר התייחס בחיוב למסורת היהודית... יחד עם זאת הוא הפילוסוף האיטלקי הראשון... בכך שהוא קלט לתוכו את ההתפתחות של הפילוסופיה האיטלקית הקדומה ביותר, ועם זאת שחרר את עצמו... מדרך הפילוסופיה אשר העזה רק להסביר את המחברים העתיקים".
— Gebhardt, Carl Ed. Hebræische Gedichte. By Leone Ebreo עמוד 101
טיגר: הסרט

עלילת הסרט


טיגר, טיגריס שחצן ומקפץ, חש ריקנות ומבקש מחבריו לקפץ איתו. רוב חבריו, שעסוקים בסידור בתיהם לקראת החורף, מסרבים, מלבד רו שמסכים.
טיגר מקפץ בטעות על סלע, שנופל על ביתו של איה החמור והורס אותו. חבריו של טיגר מנסים להזיז את הסלע בעזרת המכונה של ארנבי, "מסלק הסלעים של ארנבי". טיגר מנסה לעזור להם לסלק את הסלע, אבל בטעות מגלגל את הסלע, את חבריו ואת מסלק הסלעים במורד הגבעה, אל תוך ביצה. חבריו כועסים עליו, וארנבי פוגע בו ומעציב אותו. רו שם לב לעצבותו, ומתכנן תוכנית לשיפור מצב רוחו, שבה כל חבריו של טיגר יתחפשו לטיגריסים, וכך טיגר יחשוב שהוא לא לבד.
חבריו של טיגר שולחים לו מכתב, כביכול מ"משפחת טיגר", ובו הם מודיעים על כוונתם לבקר בביתו. טיגר מארגן מסיבה וחבריו מגיעים בתחפושת של טיגריס, אך לאחר שמסכתו של רו נשמטת מפניו, טיגר מגלה את התחבולה ועוזב את ביתו בעצב. חבריו של טיגר כותבים לו מכתב התנצלות, וטיגר מבין שלמרות שחבריו כעסו עליו, הם אוהבים אותו. הם עורכים לו מסיבה בה טיגר נותן לכל אחד מחבריו מתנה לחורף.