google/wiki40b huggingface dataset:
שלמה רוהלד

שלמה רוהלד (כ"ה באייר תרל"ה, 30 במאי 1875 – כ' באייר תש"י, 7 במאי 1950) היה מזכיר תלמוד תורה "שערי תורה" ביפו, סופרם ומזכירם של הרב נפתלי הרץ הלוי והרב אברהם יצחק הכהן קוק ביפו, ולאחר מכן מזכיר ראשי של משרד הרבנות בתל אביב ורשם ראשי בבית הדין בעיר.

ביוגרפיה

נולד בירושלים, בנו של שמואל ונכדו של הרב נפתלי יצחק רוהלד, ראש השוחטים בעדה האשכנזית בירושלים. אמו חנה היא בת הרב שלמה, בנו של הרב חנוך הניך הלוי שושן מקלווריה, מחבר ביאור רשב"ח על הרמב"ם. דודו, ברוך בנדט רוהלד, הוא מייסד דפוס "ציון" ("דפוס רוהלד") בירושלים.
למד אצל הרב יעקב בן ישראל זלניר והרב דוד הכהן שותק (מתלמידי הרב יהושע לייב דיסקין). כמו כן למד אצל הרב נפתלי הרץ הלוי בהיותו בירושלים, בטרם התמנה לרב ביפו.
בשנת תרנ"ב (1892) הוציא למשך תקופה קצרה את העיתון "מוריה".
בשנת תרנ"ו (1896) עבר ליפו כדי לשמש מזכיר התלמוד תורה "שערי תורה" ביפו ושימש בתפקידו ארבעים שנה. היה מעסקני התלמוד תורה ופעל להרחבתו.
במקביל שימש סופרו ומזכירו של הרב נפתלי הרץ הלוי. פעל להקמת בית הדין בביתו של הרב קוק ביפו ושימש סופרו ומזכירו. בית דין זה שימש כתובת מרכזית לפתרון סכסוכים ממוניים ביפו, בתל אביב ובכל מושבות האזור. 
לאחר התפתחות העיר תל אביב החל לשמש מזכיר ראשי של משרד הרבנות בתל אביב ורשם ראשי בבית הדין בעיר, וכיהן בתפקידו עשרות שנים.
בשנת תש"ה (1945), במלאת לו שבעים שנה, נערכה מסיבה לכבודו מטעם "ועד יובל", שהורכב מרבנים ואנשי ציבור. הם הוציאו לכבודו חוברת בשם "לך שלמה - קונטרס שמע שלמה", הכוללת ברכות, לקט חידושי תורה, ומונוגרפיה מפורטת על תולדותיו והתפתחותו של מוסד הרבנות הראשית לתל אביב-יפו. במסיבה עיטרוהו הרבנים הראשיים הרב משה אביגדור עמיאל,  הרב יעקב משה טולידאנו והרב יוסף צבי הלוי בתואר הכבוד "מורנו". 
היה נשוי לחנה לבית ויינברג, דור חמישי לרבי אברהם שלמה זלמן צורף, לזוג נולדו שמונה ילדים.  
נפטר בשנת תש"י, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
פשרה

פשרה היא מונח הבא לתאר השגת הסכם בין צדדים, במהלך סכסוך, באמצעות תקשורת ובדרך של הבנה וקבלה הדדית של תנאים – לעיתים קרובות הסכמה זו באה תוך ויתור על מטרות או רצונות. קיצוניות היא לעיתים ההפך מפשרה. פשרה באה לעיתים בסמיכות לאיזון וסובלנות. במובנה השלילי, יש המתייחסים לפשרה ככניעה הכרוכה בוויתור על מטרות, עקרונות ומשאבים חומריים במהלך משא ומתן להשגת הסכם.
המילה ל"פשרה", ברבות מן השפות האירופאיות, מקורה במילה compromis בצרפתית של ימי הביניים. התפיסה והמשמעות של המילה "פשרה" היא תלוית תרבות וסביבה. בבריטניה, אירלנד ומדינות חבר העמים הבריטי משמעות המילה "פשרה" (אנגלית compromise) היא חיובית ומציינת מצב שבו שני הצדדים זוכים מן ההסכם. בארצות הברית המילה עשויה לשאת משמעות שלילית ולפיה שני הצדדים הפסידו מן ההסכם. בברית המועצות לשעבר המונח פשרה היה כמעט ולא ידוע.

פשרה במשפט הישראלי

במספר פסקי דין בישראל נקבעה חשיבותה הרבה של הפשרה במשפט. לפי הדין, כאשר הגיעו צדדים לסכסוך להסכם פשרה, לא יפתח הסכם הפשרה כמעט משום סיבה, כולל חוסר צדק משווע, ולמעט כפייה.
עיקרון סופיות הפשרה נועד לעודד פשרות, ולהבטיח לצדדים המתפשרים שהוויתור שלהם במסגרת הפשרה סופי, ויסיים את הסכסוך באופן יעיל ללא סיכוי לפתיחה מחדש של הליכים משפטיים יקרים וארוכים.
בתי המשפט בישראל מעודדים פשרה גם באמצעות לחץ על הצדדים לסיים בעצמם את המחלוקות ביניהם. הסיבה לכך היא שבדרך זו מגבירים בתי המשפט את יעילותם, ומתאפשר הטיפול במספר רב יותר של תיקים במהירות.
על נוהג זה נמתחה ביקורת לפיה תפקידם של בתי המשפט הוא לשפוט ולעשות צדק, ולא לעודד פשרה.
טאטיה טופא

המרד ההודי הגדול

טופא היה מקורב לננה סאהיב ובתחילת המרד שירת במטה שלו, בהמשך קיבל בעצמו פיקוד על כוחות מורדים ונודע כאחד המפקדים המוצלחים והדינאמיים של המרד.
במהלך המרד, טופא פיקד על כוח המורדים אשר הובס על ידי הבריטים בבית'ור ב-16 באוגוסט 1857. לאחר מכן עם כוח של כ-25,000 מורדים הצליח טופא להפתיע ולהביס את הבריטים בקאנפור ב-28 בנובמבר, אולם הובס מספר ימים לאחר מכן על ידי קולין קמבל ב-6 בדצמבר. לאחר המערכות של פתיחת המרד, המשך הלחימה התאפיינה בקרבות מפוזרים יותר כנגד כיסי התנגדות של מורדים בצפון ומרכז הודו.
במהלך המערכה במרכז הודו, הכוח הבריטי הגיע לעיר קאנפור וכבש אותו מידי כוחותיו של טופא וננה סאהיב ב-16 ביולי. השניים הצליחו לברוח, כאשר סאהיב ברח למקום לא ידוע, בעוד שטופא המשיך בלחימה נגד הבריטים. ב-19 בנובמבר עם כוח של כ-6,000 מורדים, ניסה טופא לכבוש מחדש את העיר קאנפור, אך נכשל והצטרף אל כוחותיה של הרני לאקשמיבאי בקאלפי.
בחודשים הבאים, בעוד שהמרד ברובו דוכא, המשיך טופא בלחימה והסתתרות כנגד הצבא הבריטי. טופא הצליח להימלט מהנסיונות הרבים לתפוסו. בליל ה-7 באפריל, חברו הנאמן מאן סינג (Man Singh) בגד בו, וטופא נתפס ונכלא על ידי הבריטים. ב-18 באפריל הוצא טופא להורג לאחר שנשפט על מעשיו במהלך המרד.
נועם ענבר

קולנוע, וידאו ותיאטרון

בין השנים 2007 ל-2016 שיתף ענבר פעולה עם הבמאי אבי מוגרבי בשלושה סרטים: "z32" (פסטיבל ונציה 2008), הנסוב סביב עדותו של חייל שנשלח לפעולת נקם, "פעם נכנסתי לגן" (פסטיבל רומא 2012), המספר את סיפורו של המורה עלי אל-אזהרי מהכפר ההרוס ספוריה ו-"בין גדרות" (פסטיבל ברלין 2016), המתעד סדנת תיאטרון שהתקיימה בשיתוף עם מבקשי מקלט מאריתראה וסודן בעודם כלואים במתקן חולות שבנגב. ענבר הלחין את המוזיקה לסרטים והיה שותף לתהליך העבודה ולתסריט. שיתוף הפעולה עם מוגרבי הוליד גם את "The Details", מיצב סאונד-וידאו. העבודה הועלתה בבכורה בפסטיבל הקולנוע של ברלין ב-2012 ולאחר מכן ב"לילות לבנים" של העיר פריז ב-2013 ובפסטיבל הקולנוע הדוקומנטרי של לונדון (Open City Doc Fest) ב-2014.
ב-2017 הוצגה בתערוכה של פסטיבל הקולנוע של ברלין ( Berlinale Forum Expanded), עבודת הווידאו "פנה הגשם" מאת ענבר. העבודה היא תיעוד של הקלטת הפסקול לסרט "בין גדרות".
ענבר שיתף פעולה בשתי יצירות לבמה עם המשורר והמחזאי יונתן לוי: "רפול והים" (2014), יצירה מונומנטלית למקהלה ולשחקן יחיד (מנשה נוי) המגוללת את סיפור מותו של רפאל איתן, ו"נפילים" (פסטיבל ישראל 2016), טרילוגיה ישראלית הסוקרת בלשון ובדימויים מיתיים שלושה עשורים בתרבות המקומית.

מקהלות, הרכבים נוספים ופרפורמנס

ב-2006 חבר ענבר למוזיקאים אסף תלמודי, אייל תלמודי, גרשון לייזרסון, ואביחי טוכמן והחמישה הקימו את הרכב הפוסט-כליזמר אוי דיוויז'ן. ענבר שימש כסולן ההרכב והלחין שירים לטקסטים ביידיש. ההרכב הוציא שני אלבומים בהשתתפותו של ענבר ("אוי דיוויזן" ו"האונטרנציונאל", 2008). הלהקה הופיעה בפסטיבלים באירופה, ארצות הברית וקנדה.
ב-2012 העלה ענבר את מופע ״הרדמה״ במוזיאון ישראל. במופע זה העלה ענבר ביצועים לשירי ערש בעברית, ערבית, יידיש, פולנית, אנגלית וארמנית.
ב-2014, במסגרת עונת התרבות ירושלים, העלה את "פסיכומיסטיקה!" יחד עם ההרכב GREEDYADAM אשר כולל גם את אדם שפלן ואריאל ערמוני. ב"פסיכומיסטיקה!" שילב ענבר בין פסיכדליה ליצירות מהחזנות הקלאסית, בעיקר מאת החזן פייר פינצ'יק.
ב-2015 העלה ענבר בשיתוף עם הבמאי ניר שאולוף את "קנטטת הג'יבריש" בפסטיבל "טקטוניקס" בתל אביב. ״קנטטת הג׳יבריש״ היא יצירה ליטורגית לשישה זמרים וסולנית בת 11. את הטקסטים בג'יבריש חיבר המשורר יונתן לוי.
באותה שנה ייסד ענבר (בתמיכת קולקטיב "מעמותה" ותיאטרון "הזירה הבין תחומית") את "מקהלת גיא בן הינום". המקהלה מפגישה זמרים מרקעים שונים. את המוזיקה למקהלה חיבר ענבר לטקסטים מאת משוררים כגון יונתן לוי, אהרון שבתאי ולואיס קרול. אחרי שנתיים של פעילות הפכה המקהלה לקולקטיב שיתופי המבצע מוזיקה שמלחינים חבריה.
ב-2017 נפתחה תערוכת היחיד של ענבר, "שרים בכיכר", במוזיאון תל אביב. התערוכה ארכה שישה חודשים ושילבה יצירות לזמרים ואירועים השתתפותיים. בפרויקט זה שיתף ענבר פעולה גם עם נטע ברזילי.
עוד ב-2017, העלה ענבר את היצירה “רעם” לשישה מתופפים בבסיס לאמנות ותרבות.
יצירתו של ענבר למקהלה רבת משתתפים “עצום” תעלה בפסטיבל “מקודשת” 2018.
אין (נהר)

מהלך הנהר

הנהר יוצא מהרי האלפים, בקרבת העיירה השווייצרית סנט מוריץ שבעמק אנגאדין (Engadin), אשר מקור שמו הוא מן הנהר (התחילית "En"). משם הוא ממשיך לכיוון צפון-מזרח ונכנס לתוך אוסטריה, וכשמגיע לעיירה האוסטרית לאנדק הוא פונה מזרחה, חוצה את המדינה האוסטרית טירול ואף נכנס לבירתה אינסברוק. לאחר מכן הוא חוצה את גבול אוסטריה-בוואריה (שבגרמניה) ליד העיירה קופשטיין.
בשטח בוואריה הנהר זורם צפונה וחוצה את הערים רוזנהיים, ואסרבורג אם אין וואלדקרייבורג; לאחר מכן הוא פונה מזרחה וחוצה את העיירות מיהלדורף ונויטינג. לאחר מכן הוא גדל בצורה משמעותית, כשנשפכים אליו הנהרות זלצך ואלץ.
בקטע זה, לאחר שנשפכים אליו שני הנהרות ועד הזרימה אל תוך הדנובה, הוא יוצר גבול טבעי בין גרמניה ואוסטריה. ערים שבהן עובר הנהר בקטע זה הן: בגרמניה זימבאך ופאסאו ובאוסטריה בראונאו אם אין ושרדינג. לדנובה הוא נשפך סמוך לעיר פאסאו, יחד עם הנהר אילץ.
אולד פיית'פול (קליפורניה)

אולד פיית'פול אוף קליפורניה (באנגלית: Old Faithful Geyser of California תרגום מילולי: "הגייזר הזקן והנאמן של קליפורניה") הוא גייזר בלב אזור היין של עמק נאפה במחוז נאפה בקליפורניה, בקרבת העיר קליסטוגה. מוכר גם כהגייזר של קליסטוגה, (Calistoga Geyser), האולד פיית'פול הקטן (Little Old Faithful) והגייזר של הר סנט הלנה (Mt. Saint Helena Geyser).
גייזר זה הוכרז זמן קצר לאחר הקמת חברת הנשיונל ג'יאוגרפיק ב-1888 כאחד משלושת הגייזרים המכונים אולד פיית'פול (זקן ונאמן) בעולם בשל התפרצויותיו הסדירות. הוא מתפרץ כל 10–45 דקות. מרווח הזמן בין ההתפרצויות תלוי במועד לאורך השנה ובכמות מי הגשמים המזינים את מאגר המים שממנו מתפרץ הגייזר. כאשר יש האטה במחזורי התפרצויותיו, ניתן לחזות שתוך מספר שבועות עלולה להתרחש רעידת אדמה ברדיוס של עד כ-800 ק"מ (500 מייל) מסביב לגייזר.
הגייזר הוא חלק ממערך גאותרמי שבו מעיינות חמים שבהם התפרסם האזור. מערך זה נוצר כתוצאה מהתפוצצות אדירה של הר געש שהיה בחלק הזה של עמק נאפה. התפוצצות זאת ארעה לפני 4.3 מיליון שנים. שרידי הר הגעש הזה ממשיכים לרחוש בעדינות מתחת לעמק נאפה, והם שיוצרים את המערך הגאותרמי. הגייזר אומנם פועל כתוצאה מתהליכים גאותרמיים טבעיים, אך הוא נוצר באופן מקרי כתוצאה מפעולה אנושית. בסוף המאה ה-19, מתיישב במקום קדח לצורך חפירת באר בחלקה שלו, והקידוח חדר לתוך כיס אדים טבעי וגרם להתפרצות שכמעט הרגה אותו. בשנת 1906 החלקה נרכשה על ידי החוואים פרן רצ'ה (Fran Rache) ואשתו גרייס (Grace), שב-1916 קדחו באר נוספת בסמוך, ועל ידי כך יצרו גייזר נוסף. במשך תקופה קצרה היו במקום שני גייזרים, אך כעבור זמן קצר הם כיסו את הגייזר השני. מספר שנים לאחר מכן הם החלו להשתמש בו כדי להזרים מים לבריכה טיפולית שהם בנו מחוץ לאזור הסלעים הגעשיים. בשנת 2009 הבאר השנייה הפסיקה לתפקד, והבריכה עומדת כיום ריקה. ב-1974 החלקה נרכשה על ידי הווארד קרים (Howard Cream) ואשתו אולגה (קולבק), שהיו חובבי גייזרים נלהבים. הבעלים החדשים המשיכו לפתח את המקום כאתר תיירות, כפי שהוא היום. הזוג התגרש ב-1987, ואולגה הייתה לבעלת המקום היחידה, עד לפטירתה ב-2008 בגיל 93.
אתר הגייזר משמש למחקרים גאולוגיים של קבוצות מהסקר הגאולוגי של ארצות הברית, מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי וממכון קרנגי למדע. משנת 1990 עד שנת 2002 היה במקום סייסמוגרף ששימש למדידה ותיעוד של פעילות סייסמית.
בצמוד לגייזר מצויה חווה לגידול עזים פתוחה לביקורים וכן הוקם שם מוזיאון גאולוגי ובו מידע על היווצרות הגייזרים, על תולדות האזור ועוד. המקום הוא אחד המקומות המצולמים ביותר במדינת קליפורניה.
בית ספר שדה שדה בוקר

תחומי פעילות

בית הספר עורך פעילויות הדרכה הקשורות למרחבים הגאוגרפיים  מרכסי הנגב הצפוני בצפון-מזרח, עד להר הנגב  הגבוה בדרום-מערב.
הפעילות נערכת בעיקר במסגרת טיולים בהם טיולי משפחות, טיולים שנתיים לבתי ספר, טיולים נודדים בני 2-5 ימים בהם לנים בשטח והולכים ברגל מנקודה לנקודה, הכנת עבודות ביוטופ עם תלמידי בית הספר התיכון במגמת ביולוגיה.

אוספי בית הספר

בבית הספר אוסף חי מדברי המתמקד בזוחלים. בתצוגה נחשים מדבריים וצפוניים, ארסיים ונדירים, פנק, אוח ומכרסמים. בנוסף יש במקום תצוגה של פוחלצי חיות מדבר.
כמו כן במקום אוסף בדואי, ע"ש יצחקי נצר. האוסף כולל חפצים ותמונות מאורח-החיים של הבדואים במדבר. באוסף יש אוהל בדואי, לבוש מסורתי, כלי בישול ואביזרים לחיי היום-יום.
מגי סטפנס

ביוגרפיה

סטפנס נולדה בסאן רמון שבקליפורניה ומתגוררת בדאנביל שבקליפורניה. התוודעה לכדורמים דרך משפחתה, כמה מדודיה ובני דודיה הם שחקני כדורמים. אחותה ג'סיקה סטפנס גם היא שחקנית כדורמים בנבחרת הכדורמים נשים של ארצות הברית.
סטפנס התחילה את הקריירה בנבחרת התיכון של מונטה ויסטה באלאמו קליפורניה וזכתה עימה באליפות הליגה בשנים 2007–2009.
סטפנס שיחקה עם נבחרת הכדורמים נשים של ארצות הברית ב-2010 וזכתה עמה בטורניר גביע העולם בכדורמים, שנערך בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד לאחר שכבשה את שער הניצחון בגמר מול נבחרת של אוסטרליה, 31 שנים לאחר הזכייה הקודמת של נבחרת ארצות הברית בטורניר הראשון שנערך בשנת 1979. כמו כן, זכתה באליפות העולם לליגות כדורמים. ב-2011 זכתה שוב באליפות העולם לליגות כדורמים. 
באליפות העולם בכדורמים שנערכה בשנגחאי, סין ביולי 2011 סיימה סטפנס עם חברותיה לנבחרת ארצות הברית במקום שישי. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגוודלחרה, מקסיקו באוקטובר אותה שנה, היא כבשה את שער הניצחון בזריקות הכרעה בגמר מול קנדה. ב-2012 זכתה באליפות העולם לליגות כדורמים בפעם השלישית ברציפות כשהיא כובשת 11 שערים, המספר הרב ביותר בנבחרת.

המשחקים האולימפיים

באולימפיאדת לונדון (2012) הייתה סטפנס השחקנית הבולטת בתחרות וכבר במשחק הראשון כבשה 7 שערים לזכות ארצות הברית והשוותה את השיא האולימפי לשערים במשחק בודד. בכל התחרות כבשה 21 שערים, שיא אולימפי לתחרות, וזכתה במדליית זהב עם נבחרת ארצות הברית.
סטפנס התחייבה ללמוד באוניברסיטת סטנפורד, אך דחתה את מועד כניסתה כדי להתאמן עם נבחרת ארצות הברית לקראת אולימפיאדת לונדון (2012). 
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הייתה סטפנס קפטן נבחרת ארצות הברית בכדורמים וכבשה את מירב השערים. היא זכתה שוב במדליית זהב עם נבחרת ארצות הברית.
פוטוכרום

פוטוכרום (מאנגלית: Photochrom) הוא תהליך יצירת הדפס צבעוני מתשליל של תצלום שחור-לבן, שנצבע באמצעות הדפס אבן (ליתוגרפיה) צבעוני. בניגוד לצילום צבעוני, צבעי הדפס פוטוכרום נקבעו במעבדה, ולכן אינם משקפים בהכרח את צבעי האובייקט המציאותי שצולם.
התהליך פותח בציריך, שווייץ, במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, כתחליף מתועש לצביעה ידנית של צילומים בשחור לבן (צילום צבעוני לא היה מעשי כלכלית עד שנות ה-20 של המאה ה-20). שיא השימוש בטכנולוגיה זו היה בשנות ה-90 של המאה ה-19, בשל תפוצתן הרבה של גלויות דואר. 
בארצות הברית הוצגו גלויות לראשונה בתערוכה העולמית של שיקגו וזמן קצר אחר כך אישרה ממשלת ארצות הברית להדפיס גלויות במחיר סנט אחד (אלה זכו דווקא לכינוי "גלויות פני"). לחברת "Detroit Publishing Company" הייתה בלעדיות בשוק האמריקאי על יישום תהליך הפוטוכרום והיא השתמשה בו ליצור המוני של גלויות פוטוכרום נושאות צילומים ריאליסטיים-למראה בצבעוניותם, בעיקר של נופים עירוניים וטבעיים, העתקי יצירות אמנות ונושאי פולקלור. הגלויות שיוצרו בתהליך זה זכו לתפוצה של מיליונים והמונח "פוטוכרום" משמש עד היום באנגלית לאפיון מהותן של גלויות מצולמות.
מיהאי צ'יקסנטמיהאיי

חייו

צ'יקסנטמיהאיי נולד בעיר פיומה, אז בממלכת איטליה, כיום – בקרואטיה, למשפחה הונגרית. הוא בילה את ילדותו וצעירותו באיטליה. הוא היגר לארצות הברית בגיל 22. שם השלים לימודי תואר ראשון (1960) ודוקטורט (1965) באוניברסיטת שיקגו. צ'יקסנטמיהאיי כיהן כראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת שיקגו, וכיום הוא מרצה באוניברסיטת קלרמונט.
סיאגריוס

ביוגרפיה

סיאגריוס היה בנו של אגידיוס, מגיסטר מיליטום רומי בגאליה, וירש אותו אחרי מותו ב-464 או 465. השטח בו החזיק סיאגריוס השתרע בין הנהרות סום והלואר, ובירתו הייתה סואסון (כיום במחוז אן בחבל פיקרדיה שבצרפת). 
עם נפילתה של האימפריה הרומית המערבית ב-476, כאשר אודואקר הכריז על עצמו מלך איטליה ורומולוס אוגוסטולוס, הקיסר האחרון הודח, נשאר סיאגריוס השליט הרומי האחרון בגאליה ובשטחי האימפריה הרומית המערבית. לטריטוריה שהייתה בשליטתו קרא ממלכת סיאגריוס או ממלכת סואסון.
גרגוריוס מטור ב"ההיסטוריה של הפרנקים" מכנה את סיאגריוס בתואר מלך. תואר שהיה נהוג אצל הפרנקים אבל לא היה נהוג אצל הרומאים.
ב-486, אחרי קרב סואסון כבש כלוביס הראשון את ממלכתו של סיאגריוס, כיבוש זה השלים את השתלטות הפרנקים על גאליה בלגיקה.
על פי גרגוריוס מטור, הצליח סיאגרוס להימלט לטולוז, ולמצוא מקלט בחצרו של המלך אלאריק השני מלך הויזיגותים. כלוביס איים על אלאריק והלה הסגיר את סיאגריוס לידי כלוביס. כלוביס החזיק את סיאגריוס בכלא עד שקיבל את המלוכה ואז הוציא אותו להורג בחשאיות. 
עם חלוקת ירושתו של כלוביס, נכללה ממלכת סיאגריוס בנויסטריה, ממלכתו של כלותאר הראשון
Carrie & Lowell

רקע

האלבום נקרא על שם קרי, אימו של סטיבנס, שנפטרה בשנת 2012, ואביו החורג, לואל. בשירי האלבום ניתן לשמוע את האבל של סטיבנס על מות אמו, שעזבה את המשפחה כשסטיבנס היה צעיר, כפי שמציין בשיר "Should Have Known Better". אמו הייתה אלכוהוליסטית וסבלה מדיכאון ומסכיזופרניה, והם נפגשו רק לעיתים רחוקות, כשביקר באורגון, שם התגוררה לאחר שהתחתנה עם לואל.
אבי טבח

אבי טבח (נולד ב-1972) הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטת תל אביב.

ביוגרפיה

אבי טבח הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, והתמחה במשרד עורכי הדין דנציגר, קלגסבלד, רוזן. השלים לימודי דוקטורט באוניברסיטת שיקגו ב-2003. בשנת 2007 הוענק לו פרס צלטנר לחוקר הצעיר.
תחומי מחקרו של אבי טבח הוא ניתוח כלכלי של המשפט בכלל ושל התנהגות פלילית ואכיפת החוק בפרט.
במסגרת עבודתו, הציג טבח תאוריה חדשנית בנוגע לענישה המושתתת על עבירות פליליות, שעומדת בניגוד לדגם של פרופסור גארי בקר, חתן פרס נובל לכלכלה. בקר טען שכשמגבירים את הסנקציות על עבירות פליליות, הדבר מרתיע עבריינים והם יעשו פחות עבירות. אולם טבח, בניגוד לכך, גורס כי לפעמים דווקא הגדלת הסנקציות תגרום ליותר עבירות.
המחסל

המחסל (באנגלית: Terminator) הוא דמות עתידנית בדיונית שהגה ג'יימס קמרון וגולמה על ידי ארנולד שוורצנגר בשלושת הסרטים הראשונים ובחמישי בסדרת סרטי "שליחות קטלנית". המחסל הוא סייבורג בעל מראה אנושי הניתן לתכנות ומשמש כיחידת חיסול והשמדה עצמאית. המחסל הופיע לראשונה בשנת 1984 בסרט הנושא את שם הדמות ותורגם לעברית כ"שליחות קטלנית". בסרט הראשון הופיע רק מחסל אחד מדגם T-800 שגולם על ידי שוורצנגר. בסרטי ההמשך מגלם שוורצנגר מחסל T-800 הנאבק במחסלים מדגמים מתקדמים יותר. 
בשני הסרטים הראשונים מגלם שוורצנגר מחסל שונה, אך זהה מבחינה חיצונית. בעולם שנוצר על ידי קמרון מחסלים מאותו הדגם חולקים את אותן התכונות, דבר המאפשר לשוורצנגר לגלם מספר מחסלים. בשלושת הסרטים הראשונים בסדרה המחסל מושמד או משמיד את עצמו בסוף הסרט, בסרט הרביעי - שליחות קטלנית: התעוררות המחסל מופיע לדקות בודדות בלבד, בסופן הוא מושמד ובסרט החמישי, שליחות קטלנית: ג'נסיס מופיעים שני מחסלים, אשר אחד מהם משמיד את השני ונותר פעיל בעצמו בסיום הסרט.

מבנה

המחסל בנוי מרקמת תאים חיה על־גבי שלד מתכתי, כאשר מטרת רקמת התאים היא להסוות את המחסל כבן־אנוש (וגם לאפשר לו לערוך מסע בזמן). המחסל אינו חש כאב בעת פגיעה ברקמת התאים, ולמעשה הוא חסר רגשות לחלוטין. מוחו של המחסל הוא מחשב המסוגל ללמוד, וזאת כדי להיות מכונת הרג משוכללת יותר, בעלת יכולת הסתגלות למצבים משתנים. בסופו של הסרט השני בסדרה, מחשב זה מצליח ללמוד אף מהם רגשות. המחסל אמנם מסוגל ללמוד ואף להבין רגשות, אך אינו מסוגל להרגיש. כך למשל, בסופו של הסרט השני אומר המחסל: "אני מבין למה אתה בוכה, אך זה משהו שלעולם לא אצליח לעשות".

הצלחה מסחרית

עם ההצלחה של הסרט הראשון ובמיוחד של סרט ההמשך, הפכה דמות המחסל לדמות מוכרת ונערצת על ידי רבים. ההצלחה הייתה כה גדולה עד שוורצנגר הפך לשחקן המזוהה כמעט בלעדית עם דמות המחסל וזאת למרות העובדה שגילם דמויות רבות אחרות.
את הפרסום הרב לה זכתה דמות המחסל ניתן אולי לזקוף לזכות העובדה שבשנות ה־80 ובתחילת שנות ה־90, השנים בהן יצאו שני הסרטים הראשונים בסדרה, המחשבים החלו לצבור פופולריות. עם החדירה המהירה של המחשב האישי לבתים הפרטיים, רבים החלו לחשוש שמא המחשבים יתפתחו בצורה מהירה מדי ויפנו נגד המין האנושי. חששות אלה, יחד עם הפחד ממלחמה בעולם הדו-קוטבי של תקופת יציאת הסרט הראשון תרמו ללא ספק לפופולריות הרבה של הסרט יחד עם גיבוריו.
הפופולריות הרבה של דמות המחסל באה לידי ביטוי בהכללתו ברשימת 100 הגיבורים והנבלים החשובים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע. רשימה זו נוצרה בשנת 2003 על ידי מכון הסרטים האמריקאי (AFI), ודמות המחסל היא הדמות היחידה המופיעה הן ברשימת הנבלים והן ברשימת הגיבורים. שתי ההופעות הן של המחסל מהסרט הראשון שנבחר במקום ה-22 לרשימת הנבלים ושל המחסל המתוכנת מחדש מהסרט השני שנבחר למקום ה-48 ברשימת הגיבורים.
האמרסמית' ופולהאם

היסטוריה

רובע האמרסמית' ופולהאם הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 על ידי איחוד הרובע המטרופוליני של האמרסמית' והרובע המטרופוליני של פולהאם. בעת הקמתו נקרא הרובע בשם "רובע האמרסמית' של לונדון" (London Borough of Hammersmith). שם הרובע שונה לשמו הנוכחי בהחלטת מועצת הרובע מה-1 בינואר 1979.
באזור הרובע נערכה בשנת 1908 אולימפיאדת לונדון באצטדיון וייט סיטי.

אוכלוסין

ברובע האמרסמית' ופולהאם מתגוררים 165,242 תושבים (2001) מהם 58% לבנים שנולדו בבריטניה, 20% לבנים שנולדו מחוץ לבריטניה, 5% מהגרים מהקריביים, 5% שחורים וקבוצות אתניות נוספות הכוללות הודים, פקיסטנים, בנגלדשים וסינים. ברובע קהילות גדולות ממוצא פולני ואירי.
ברובע אחוז הבוגרים הרווקים השני בגובהו באנגליה ובויילס: 55%.
44% מתושבי הרובע מתגוררים בבתים המצויים בבעלותם.
אוכלוסיית הרובע מגוונת מבחינה סוציו-אקונומית, וברובע שכונות בהן מרבית התושבים שייכים למעמד הבינוני- גבוה, לצד שכונות חלשות יותר. 5% מתושבי הרובע מובטלים, מהם 29% מובטלים זמן רב.

שלטון מקומי

במועצת רובע האמרסמית' ופולהאם 46 חברים הנבחרים מתוך 16 אזורי הבחירה של הרובע (14 אזורי בחירה בוחרים 3 חברי מועצה, ושני אזורים בוחרים שני חברים למועצה). כיום 33 מחברי המועצה הם חברי המפלגה השמרנית, ובראש המועצה עומד חבר המועצה סטפן גרינהלג מהמפלגה השמרנית. מפלגת הלייבור מחזיקה ב-13 מכיסאות המועצה. בין השנים 1986–2006 היה למפלגת הלייבור רוב במועצה, אולם בדומה לרבעים רבים אחרים בלונדון, בבחירות 2006 קיבלה המפלגה השמרנית את רוב קולות המצביעים.

ספורט

ברובע פועלות מספר רב של קבוצות ספורט ביחס לגודלו, ובהן, מועדון הרגבי של האמרסמית' ופולהאם, וכן ברובע פועלות שלוש קבוצות כדורגל מקצועניות מהמובילות בבריטניה: מועדון הכדורגל של צ'לסי, מועדון הכדורגל של פולהאם, וקווינס פארק ריינג'רס.
ברובע פועלות מספר רב של קבוצות חתירה, המתאמנות על נהר התמזה - גבולו הדרומי של הרובע.
אראו (כדורגל)

היסטוריה

המועדון, שהוקם בשנת 1902 זכה שלוש אליפויות שווייצריות (1912, 1914 ו-1993).  כאשר לאורך השנים נחשב לאחד המועדונים הגדולים במדינה, ביחד עם מועדונים בעלי שם אירופי כגון פ.צ. בזל, גראסהופרס ציריך, יאנג בויז ברן ופ.צ. ציריך. בשנת 1982 זכתה הקבוצה בפעם היחידה בגביע הליגה השווייצרית לאחר ניצחון במשחק הגמר על קבוצת סנט גאלן. כמו כן, זכתה הקבוצה פעם אחת בגביע השווייצרי (עונת 1985) ועוד פעמיים סיימה כסגנית מחזיקת הגביע (1930 ו-1989).
עובדה מעניינת לגבי הקבוצה, היא העובדה שמאז שנת 1933, עמדו בראש הקבוצה הזאת מעל 40 מאמנים, כאשר רק חלקם זכו ליותר מקדנציה אחת בקבוצה בעוד שאחרים כיהנו פחות מחצי עונה בלבד.  בין המאמנים ניתן למנות את אנדרה אגלי, מרטין רודה ואלן גייגר השווייצרים, ג'ילבר גרס הצרפתי וורנר אולק הגרמני.

הופעות אירופיות

הקבוצה הופיעה לראשונה באירופה בגביע המחזיקות בעונת 1985/86, אז הפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת הכוכב האדום בלגרד היוגוסלבית. בעונת 1988/89 שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת לוקומוטיב לייפציג ממזרח גרמניה. הקבוצה הגיעה לליגת האלופות בעונת 1993/94, אז עברה בסיבוב המוקדם את קבוצת אומוניה ניקוסיה מקפריסין אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת מילאן האיטלקית.
בעונת 1994/95 שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א, אז עברה בסיבוב המוקדם את הקבוצה הסלובנית מורה מורסקה סובוטה אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת מאריטימו הפורטוגלית. בעונת 1995 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו, אז הוגרלה בשלב הבתים המוקדם מול קבוצות HB טורסהאבן מאיי פארו, גרמינל אקרן הבלגית, קלוז' מרומניה וטרומסה הנורווגית. הקבוצה סיימה באותו בית במקום הראשון עם שני ניצחונות ושתי תוצאות תיקו וללא אף הפסד והמשיכה לשמינית הגמר, בו הוגרלה מול קבוצת קארלסרוהה הגרמנית והפסידה לה ולא העפילה לסיבוב הבא. בעונת 1996/97 הגיעה הקבוצה לגביע אופ"א, בו עברה בסיבוב המוקדם את קבוצת לאנטנה טאלין האסטונית אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת ברונדבי הדנית.
בעונת 1997 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו, אז הוגרלה מול קבוצות מכבי פתח תקווה מישראל, קלן מגרמניה, קורק סיטי מאירלנד וסטנדארד ליאז' מבלגיה.  הקבוצה סיימה אחרונה בבית עם מאזן של שתי תוצאות תיקו ושני הפסדים וללא ניצחון אחד. במשחק מול פתח תקווה, שנערך בשווייץ, סיימה פתח תקווה בניצחון 1-0.
אוניית ציד לווייתנים

אוניית ציד לווייתנים (באנגלית: whaler או whaling ship) היא אונייה הבנויה במיוחד לציד לווייתנים, כלומר ללכידת לוויתנים או לעיבוד השלל שנצוד, או לשני התפקידים גם יחד.
לסוג הראשון שייכות ציידות הלווייתנים (whlae catchers), אוניות מנוע (קיטור או דיזל) המצוידות בתותח צלצל בחרטומן. לסוג השני שייכות אוניות ציד הלווייתנים (whaleships) המפרישות והממונעות מן המאה ה-16 עד תחילת המאה ה-20 ואוניות החרושת (factory ships) המודרניות של ימינו. כלי שיט הממלאים את שני התפקידים גם יחד הם אוניות לווייתני הבקבוקף (bottlenose whalers) של שלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ואוניות הציד/החרושת של ימינו.
אוניות ציד הלווייתנים נשאו עמן שתי סירות משוטים פתוחות או יותר שנקראו לווייתניות או סירות לווייתנים (whaleboats), ובהן השתמשו ללכידת הלווייתנים. הסירות גררו את הלווייתנים שצדו אל האונייה, שם ביתרו אותם לחלקים. את שומן הלווייתן הרתיחו בדוד זיקוק שהונח על כירה וממנו הפיקו שמן. ציידות הלווייתנים הביאו בתחילה את הלווייתנים שלכדו אל תחנת ציד או אל אוניית חרושת שעגנה במפרץ או מבוא־ים מוגנים מרוח. פיתוחן לימים של אוניות חרושת המצוידות בירכתיים פתוחים ומִמְשֶׁה איפשר לציידות הלווייתנים להעביר אליהן את שללן בלב ים.