google/wiki40b huggingface dataset:
אסמאעיליה

היסטוריה

האסמאעילים והתריסריים מסכימים על זהותם של ששת האימאמים הראשונים, שהיו צאצאיו של מוחמד דרך בתו פאטמה, ועל כן חולקים היסטוריה מוקדמת משותפת. אולם בקרב השיעה התגלעה מחלוקת אודות ירושת האימאם השישי, ג'עפר א-צאדק. האסמעילים טענו כי בדומה לעבר, על בנו הבכור של האימאם לרשת אותו, ובמקרה זה הוא אסמאעיל, אולם אסמאעיל נפטר טרם מות אביו. הבן הבא היה עבדאללה, אולם הוא נפטר זמן קצר לאחר מות אביו ג'עפר. קבוצת הרוב בשיעה האמינה כי על היורש להיות הבן הצעיר של ג'עפר, מוסא. אולם האסמאעילים האמינו כי בנו של אסמאעיל, מוחמד אל-מכתום הוא האימאם השביעי, ועליו לרשת את סבו, ג'עפר. זרם מהאסמאעיליה המכונה "השביעיים" (سبعية) מאמינים כי מוחמד אבן אסמאעיל אל-מכתום נעלם מעיני האנשים והוא האימאם האחרון שיחזור בסוף הזמנים וינחיל צדק בעולם. (ראו גם:מהדי)
לאור רדיפתם, הקבוצה הקטנה של האסמאעילים המשיכו להביע בחשאי את נאמנותם לאימאמים האסמאעילים השונים.

הפילוג הגדול

הפילוג המשמעותי התרחש בקרב האסמעילים בעקבות מחלוקת על זהות יורשו של האימאם האסמאעילי ה-18, מֻסְתַנְסיר (1036-1094). בנו הצעיר של מֻסְתַנְסיר, אחמד אל-מֻסְתַעלי (1094-1101), עלה לכס השלטון בקהיר בסיועו של הוזיר בדר אל-ג'מאלי. הבן הבכור של מֻסתנסיר, נִזאר נכלא בפקודת אחיו הצעיר. נִזאר הצליח לזכות בתמיכת מנהיג אסמאעילי מאיראן בשם חסן בן אל-צבאח, מנהיג כת החשישיון. הקבוצה מרדה נגד שלטון אחמד אל-מסתעלי, אולם המרד כשל ונִזאר מת בכלא.
המדינה הפאטימית התמוטטה לאחר ההתנקשות בבנו ויורשו של אל-מֻסְתַעלי, אל-אמיר (1101-1130). חברי תנועת תומכיו של אל-מֻסְתַעלי, המכונה מֻסְתַעליה, מאמינים כי אל-אמיר הותיר אחריו בן, בשם טַיַב אבי אל-קאסִם שנעלם מעיני האנשים, אולם צאצאיו הם האימאמים האמיתיים של האסמאעיליה.

מֻסְתַעליה

עם הזמן, הנהגת הקהילה המֻסְתַעלית עברה לדרום אסיה, שם חל מספר רב של פילוגים בתנועה, כשכל אחת מהכתות בוחרת במנהיג שונה המכונה אל-דַאעי אל-מֻטְלַק (الداعي المطلق מלשון דֻעאא', קריאה לתפילה. פירוש מילולי: הקורא לתפילה האבסולוטי) זאת מאחר שהתואר "אימאם" שמור בראיית המֻסְתַעליה לצאצאיו הנסתרים של טַיַב אבי אל-קאסִם. תומכי אל-מֻסְתַעלי, המכונים מֻסְתַעליה או טַיַביה התפלגו בינם לבין עצמם לעוד מספר רב של תת-כתות המכונות בוֹהְרַה (بهرة): הבוהרה הגדולה ביותר היא הדאודית ( بهرة داودية ) שמרבית מאמיניה מצויים באזור הודו ופקיסטן; ממנה התפצלה הבוהרה הדאודית הפרוגרסיבית והבוהרה העלוית (بهرة علوية ) (לא כת העלאווים) שהתפצלה מהדאודית. בוהרה נוספת היא הסֻלַימַאניה ( بهرة سليمانية ) שמאמיניה חיים באזור תימן. הבוהרה הדאודית מאמינה כי הדַאעי אל-מֻטְלַק כיום הוא ד"ר מוחמד בורהאן א-דין (מספר 52 על פי ספירתם). העלוים מאמינים כי מנהיגם הוא אבו חאטים טַיַב זיאודין סחיב (44 על פי ספירתם).

נִזאריה

תומכיו של נִזאר אִבּן מֻסתנסיר מכונים נִזארים (النزاريون), מנהיגיהם מכונים אימאמים. האימאם הנִזארי ה-46, אגא ח'אן חסן עלי שאה ברח מאיראן, מקום מושבם אז של תומכי הכת, להודו, בשנות ה-40 של המאה ה-19, לאחר ניסיון מרידה כושל שלו נגד השאה. ב-1848 הוא ביסס את מושבו במומבאי. כיום מרבית הנִזארים רואים כאימאם קהילתם ה-49 את הנסיך כארִים אגא ח'אן הרביעי.
ארגון האורומו העממי-דמוקרטי

היסטוריה

הארגון הוקם לקראת סוף 1989 על ידי האיחדג לאחר הקרע עם החזית לשחרור אורומו לגבי המשך המאבק כנגד הדרג. בחודשים הראשונים הארגון הצליח לאתגר את כוחות הדרג באזורי האורומו שבהם קיבלה תמיכה בשאווה, ארסי, בלה, וואלגה, ילובור וסידאמו.
גנרל טום אצבעוני

ביוגרפיה

סטרטון היה בנו של נגר מברידג'פורט קונטיקט בשם שרווד אדוארד סטרטון. אביו נשא לאשה את בת-דודתו מדרגה ראשונה. שתי סבותיו נולדו ב-11 ביולי 1781 או 1783 והיו לכאורה תאומות נמוכות. 
גובהם של הוריו היה ממוצע, ובאופן אירוני, צ'ארלס היה תינוק גדול ששקל 4.3 קילוגרמים בלידתו. בששת החודשים הראשונים בחייו קצב צמיחתו היה תקין ובסופם הגיע לגובה של 64 סנטימטרים ולמשקל של 6.8 קילוגרמים. לפתע, הוא חדל מלהתפתח ולגבוה. לאחר יום הולדתו הראשון הוריו הבחינו כי לא צמח כלל בששת החודשים האחרונים ושלחו אותו לבדיקה רפואית. הרופא חזה נכונה כי לצ'ארלס ישנו סיכוי נמוך ביותר להפוך לאדם בוגר בעל גובה ממוצע. 
עוד בסוף שנת 1842 (כאשר היה בן 4), צ'ארלס לא גבה אפילו בסנטימטר נוסף וגם לא הוסיף למשקלו, וממדי גופו נותרו כפי שהיו בגיל חצי שנה. מלבד זאת, הוא היה תינוק בריא ורגיל וסבבו אותו אחים שגדלו באופן תקין וגובהם ממוצע.

כאמן מופע שוליים

פיניאס טיילור ברנום היה קרוב משפחה מדרגה חמישית של צ'ארלס. כאשר שמע על גובהו החריג, לימד אותו לשיר, לרקוד, לבצע פנטומימה ולחקות אישים מפורסמים. ברנום אף היה שותף בעסק עם אביו של צ'ארלס שנפטר בשנת 1855. סטרטון החל להופיע ברחבי ארצות הברית כבר בגיל חמש, בהופעותיו הוא גילם דמויות נמוכות קומה כגון קופידון, נפוליאון בונפרטה וכן שר ורקד. הופעותיו משכו קהל רב והעסק בכיכובו התרחב.
שנה לאחר מכן, ברנום לקח את סטרטון להופיע ברחבי אירופה והפכו לכוכב בינלאומי. צ'ארלס הופיע פעמיים בפני המלכה ויקטוריה. הוא אף פגש את צ'ארלס, נסיך ויילס שהיה אז בן שלוש. סבב ההופעות ביבשת נחל הצלחה אדירה ובכל מקום שהלך קהל רב סבב אותו.
בשנת 1847 החל לגבוהה מעט לראשונה מאז היה תינוק, אך בקצב איטי ביותר. בינואר 1851 גובהו עמד על 74 סנטימטרים בדיוק. ביום הולדת ה-18 הגיע לגובה של 82.6 סנטימטרים. הוא הצטרף לארגון הבונים החופשיים ב-3 באוקטובר 1862.

נישואיו

סטרטון נישא ב-10 בפברואר 1863 ללביניה וורן, גמדה אף היא, והידיעה על נישואיהם פורסמה בעיתון. בני הזוג עמדו על פסנתר ובירכו את 10,000 אורחיהם שהגיעו לאירוע. השושבין שלהם היה ג'ורג' וושינגטון ("המפקד אגוז"), גמד שהופיע אף הוא במופעי השוליים של ברנום. השושבינה בחתונה הייתה אחותה של לביניה, בעלת גמדות חריפה יותר משל לביניה, ולימים אשתו של ג'ורג' השושבין. לאחר החתונה הם התארחו אצל הנשיא לינקולן בבית הלבן. הם טיילו ברחבי אירופה, בהודו הבריטית ובעיקר באזור בנגלדש של ימינו.
תחת ניהולו של ברנום, סטרטון נהיה לאיש עשיר. בבעלותו הייתה דירה בניו יורק, יאכטה וארון מלא בבגדים משובחים. כאשר ברנום נקלע למשבר כלכלי, סטרטון הוא זה שהלווה לו כספים והוציאו מן הצרה. סטרטון הופיע לאחרונה בחייו באנגליה בשנת 1878.
ב-10 בינואר 1883 סטרטון ואשתו נכחו במלון "ניוהול" במילווקי. במלון פרצה שריפה גדולה שגבתה את חייהם של 71 איש, אך צ'ארלס ואשתו ניצלו הודות למנהלם האישי סילבסטר בליקר.

מותו

שישה חודשים לאחר השרפה במלון, סטרטון נפטר בפתאומיות משבץ. במותו היה בן 45, גובהו היה 102 סנטימטרים ומשקלו 32 קילוגרמים. מעל 20,000 איש נכחו בהלוויתו ופ.ט. ברנום רכש פסל בדמותו של טום שהוצב מעל ארונו. במותה של לביניה היא נקברה לצדו ועל מצבתה נחרט "אשתו". הפסל שמעל קברו נותץ על ידי ונדליסטים בשנת 1959 ועבר שיפוץ על ידי בית הקברות ותרומות מהציבור. 
הגורם לגמדות הקיצונית של סטרטון אינו ידוע עד היום. צילומי הרנטגן התגלו רק בשנת 1895, 12 שנים לאחר מותו, והאמצעים הטכנולוגיים והרפואיים של זמנו לא יכלו לסייע במציאת הגורם או הטיפול.
FUZE tea

FUZE tea הוא משקה תה קר, המיוצר על ידי חברת קוקה-קולה וזכייניות שלה. בישראל מיוצר המשקה על ידי "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים" במפעל "מבשלות בירה ישראל" באשקלון.
במסגרת שיתוף פעולה בין חברת קוקה-קולה וחברת "נסטלה" שיווקו חברת קוקה-קולה משקה תה קר בשם "נסטי". בקיץ 2012 הסתיים שיתוף פעולה זה. חברת נסטלה נותרה עם הזכויות על שם המוצר, בעוד חברת קוקה-קולה קיבלה את הזכויות על נוסחת הטעם ועיצוב הבקבוק, והשיקה את אותו המשקה בשם "FUZE tea".
טעמי המשקה: אפרסק, דיאט אפרסק, מנגו-אננס, לימון, אקזוטי,ענבים ובשנת 2015 הושק טעם חדש - פירות יער.
הטעם הנמכר ביותר של המשקה הוא אפרסק, שגם מופיע ברובן המוחלט של הפרסומות.
FUZE tea הפך למותג מוביל בשוק התה הקר בישראל, ובשנת 2016 היווה כ-60% מהשוק.
קפה פלוריאן

קפה פלוריאן (באיטלקית: Caffè Florian) הוא בית קפה הממוקם במבנה הפרוקוראטי נואובה שבכיכר סן מרקו בוונציה שבאיטליה.
בית הקפה הוקם בשנת 1720 והוא אחד מבתי הקפה העתיקים ביותר בעולם הפועלים עד היום. 
מאז שנת 1893 מוצגות בבית הקפה תערוכות אמנות.

היסטוריה

הוונציאנים פגשו לראשונה את הקפה בטורקיה בשנת 1585. יבוא הקפה לוונציה החל בשנת 1638 ובמהרה נפתחו בתי קפה בעיר.
קפה פלוריאן נפתח ב-29 בדצמבר 1720 בשם "קפה ונציה המנצחת" (Caffè alla Venezia trionfante). זמן קצר לאחר מכן שונה שמו לקפה פלוריאן על שם בעליו - פלוריאנו פרנצ'סקוני.
בין מבקרי בית הקפה ניתן למנות את המחזאי קארלו גולדוני, המשורר גתה, קזנובה (אשר אהב את בית הקפה בשל הנשים שנהגו לשתות בו), וכן את לורד ביירון, מרסל פרוסט וצ'ארלס דיקנס. 
בראשית המאה ה-19 החל ואלנטינו פרנצ'סקוני, נכדו של פלוריאנו, לנהל את בית הקפה, ולימים הוריש אותו לבנו אנטוניו. בשנת 1858 נמכר בית הקפה לויצ'נזו פורטה, ג'ובאני פארדלי ופייטרו באקאנלו, אשר יזמו את שיפוץ המבנה תחת פיקוחו של האדריכל לודוויקו קאדורין. השיפוץ, אשר שינה את מראה בית הקפה גרר אחריו מחאה ציבורית, אולם בסיומו עוצב בית הקפה מחדש וקיבל את מראהו הנוכחי. "חדר הגברים המכובדים" (Sala degli Uomini Illustri) עוטר בציורים מעשה ידי ג'וליו קארליני ועל קירותיו צוירו גולדיני, מרקו פולו, טיציאן, פייטרו אורסאולו השני, אנדראה פאלאדיו, בנדטו מארצ'לו, פאולו סארפי, וטור פיזאני ואנריקו דאנדולו. 
על קירות "חדר הסנאט" (Sala del Senato) צוירו סצנות המתארות את האמנות והתעשייה. בחדר הסיני (Sala Cinese) ובחדר האוריינטלי (Sala Orientale) צויירו נאהבים בלבוש אוריינטלי - ציורים מעשה ידי פאסקוטי. 
"חדר העונות" (Sala delle Stagioni) המכונה גם "חדר המראות" (Sale degli Specchi) עוטר בציורי מעשה ידי רוטה המתארים נשים המסמלות את ארבע עונות השנה. "חדר החירות" (Sala Liberty) אשר נוסף לבית הקפה בראשית המאה ה-20 עוטר במראות שצוירו ביד.
בשנת 2003, משיקולי תקינות פוליטית צוירו על קירות "חדר הגברים הנכבדים של בית הקפה ציור המכונה "הנשים הנכבדות של ונציה" מעשה ידי אירין אנדסנר - המתאר נשים מההיסטוריה של ונציה.

תערוכות

החל משנת 1893, ביוזמת ריקארדו סלוואטיקו, מוצגת בבית הקפה תערוכה המכונה "התערוכה הבינלאומית של אמנות בת זמננו" (Esposizione Internazionale d'Arte Contemporanea) - תערוכה משתנה המציגה אמנים בני התקופה.

סניפים

בסוף המאה ה-20 פתח בית הקפה סניפים נוספים בפירנצה שבאיטליה, בדובאי ובאבו דאבי.
שלמה מיכאלס

שלמה מיכאלוביץ' מיכאלס (קרי: "מיכואלס"; ביידיש: שלמה מיכאָעלס; ברוסית: Соломон Михайлович Михоэлс) היה שם הבמה של שלמה ווֹבסי (ברוסית: Вовси;‏ 16 במרץ 1890, דווינסק, לטביה – נרצח בליל 12/13 בינואר 1948, מינסק, בלארוס), שהיה שחקן יידיש, מנהיג תרבותי של יהודי ברית המועצות, ואחד מנרצחי סטלין הידועים ביותר. נרצח בידי הסובייטים בתאונת דרכים מבוימת במינסק בירת בלארוס בשנת 1948.

קורות חיים

מיכאלס נולד בדווינסק שבלטביה, וגדל במשפחה יהודית דתית. את ההשכלה הראשונה שלו הוא קיבל בתלמוד תורה. בשנת 1905 התחיל ללמוד במכללה ריאלית בריגה וסיים אותה בשנת 1908. בשנת 1911 התחיל ללמוד באוניברסיטה למסחר בקייב, אך לא סיים אותה עקב השתתפות בהפגנות סטודנטים. בשנים 1915–1918 למד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת סנקט פטרבורג. 
בשנת 1918 התחיל ללמוד בסטודיו יהודית למשחק בהנחיית אלכסי גרנובסקי (אברהם אזרח). בשנת 1920, הקבוצה עברה למוסקבה והייתה בסיס להקמת התיאטרון היהודי, שבשנת 1921 הפך לתיאטרון הממלכתי הסובייטי היהודי (גוס"ט). משנת 1929 ועד הרצחו היה מיכאלס המנהל האמנותי והרוח החיה של תיאטרון גוס"ט. בין תפקידיו הבלתי נשכחים, הייתה דמותו של המלך ליר במחזהו של שייקספיר. משנת 1941 התגייס שלמה מיכאלס לגופים יהודיים תומכי המשטר הסובייטי, שהבולט בהם היה הוועד היהודי האנטי פשיסטי. הוא עמד בראש הוועד כל שנות פעילותו והיה הדמות החשובה שבין חבריו. ב-1943 נסע במסגרתו למסע של שבעה חודשים במערב כדי לגייס תמיכה בברית המועצות במלחמתה בגרמניה הנאצית. 
בליל ה-12 בינואר 1948 זומן מיכאלס למינסק לדון, כביכול, בעניין העלאת מחזה בלארוסי חדש. הוא נלקח ממלונו במכונית, הוסע לבית קיט של מנהיג מפלגה מקומי ושם נרצח. גופתו נזרקה בצד הדרך ליד המלון, ושם נדרסה על ידי משאית, בניסיון לביים תאונה. נקבר בבית הקברות של מנזר דונסקוי במוסקבה.
מותו היה מכה קשה ליהודי ברית המועצות בפרט ולמעריציו ברחבי העולם היהודי בכלל.
על שמו קרוי מרכז תרבות בינלאומי במוסקבה, וכמה רחובות בערים שונות ברחבי ברית המועצות. זמר המחאה הרוסי המפורסם, אלכסנדר גאליץ', כתב שיר לזכרו, שזכה בשעתו לפרסום רב.
בישראל נקראו על שמו כיכר בתל אביב בקרבת תיאטרון הבימה, וכן רחובות בראשון לציון, בפתח תקווה ובשכונת קריית שמואל בחיפה.
בתו של מיכאלס הייתה נשואה למלחין היהודי משה (מואיסי) ויינברג.
נס במילאנו

עלילה

זהו סיפור פנטזיה שבמרכזו טוטו. הסיפור נפתח כשקשישה ששמה לולוטה מוצאת את טוטו התינוק בערוגת הכרובים בגינה שלה, ומאמצת אותו. אחרי שלולוטה הולכת לעולמה טוטו עובר לבית יתומים, והסרט קופץ ליום הולדתו השמונה עשרה, כשהוא עוזב את בית היתומים ומתחיל את חייו בשכונת פחונים בפאתי מילאנו.
אופיו האופטימי של טוטו וכישוריו הארגוניים משמשים אותו כדי לארגן את השכונה ולהשכין שלום בין מוכי הגורל שמאכלסים אותה. במהלך ניסיונות חפירת באר מים לשכונה, מגלים התושבים שהם יושבים למעשה על שדה נפט.
כשבעלי האדמה החוקיים שומעים על שדה הנפט הם מגייסים לצידם את השלטונות והמשטרה כדי לפנות את יושבי השכונה ממקום מושבם. רוחה של אמו המאמצת של טוטו מתגלית לו ומעניקה לו יונת קסמים שמגשימה משאלות. בתחילה הוא משתמש ביונה כדי להילחם במפנים ולהשיב להם מלחמה שערה, ולאחר שזו מצליחה באים אליו אנשי השכונה בבקשות שונות. טוטו טוב הלב מנסה להגשים את משאלות לבם אך מלאכים המתנגדים לאחזקתה בידי בני תמותה לוקחים אותה חזרה השמיימה.
השוטרים מנצלים את אובדן היונה כדי להשתלט על השכונה ומפנים את התושבים לבית הכלא בעגלות. בדרך נס, בדרכם לכלא היונה מוחזרת לטוטו שמבקש לשחרר לחופשי את חבריו.
בסצנה קולנועית היסטורית משתחררים טוטו וכל חבריו בכיכרה המרכזית של העיר, בסמוך לקתדרלת מילאנו, ועפים השמיימה ברוכבם על המטאטאים של מנקי הרחוב.

הפקה

בניגוד לסרטי נאו-ריאליזם איטלקי אחרים שנעשו באותה תקופה, הושקעו מאמצים ניכרים באפקטים המיוחדים בסרט, ולצורך כך אף נשכר מומחה אפקטים אמריקאי. כמו כן דה סיקה השתמש גם בשחקנים מקצועיים, דבר שלא היה מקובל בקולנוע הנאו-ריאליזם המוקדם יותר.
הסרט עלה לאקרנים באיטליה ב-8 בפברואר 1951, ובאפריל 1951 השתתף בפסטיבל קאן. הביקורת הרעיפה עליו תשבחות רבות, והוא אף זכה בפרס דקל הזהב.
שמעון נוה

שירות צבאי

שמעון נוה נולד בחדרה, בשנת 1966 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב נוה לצנחנים כמפקד מחלקה ובהמשך מונה למפקד פלוגה. בשנת 1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים, שימש כמפקד פלחה"ן צנחנים. בהמשך היה נוה מפקד גדוד 450 ולאחר מכן פיקד על גדוד גפן, גדוד קורס קציני החי"ר בבה"ד 1. במלחמת לבנון הראשונה שימש קצין אג"ם של עוצבת האש. בהמשך שירת כמפקד חטיבה וכמפקד אוגדה. נוה הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.

פעילותו האקדמית וההכשרתית

ב-1994 קיבל נוה תואר דוקטור בהיסטוריה, וספרו הראשון "אמנות המערכה: התהוותה של מצוינות צבאית", שראה אור ב-2001, מבוסס על עבודת הדוקטורט. בספר הוא מתבסס על רעיונות אמנות המערכה (operational art) הסובייטית ועל גישת תורת המערכות המורכבות אשר מאפשרות יחד לבחון את פעולות המערכת באמצעות יחסי הגומלין הנוצרים בין הפרטים המרכיבים אותה והשפעתם על המכלול. בספרו הוא מבחין בארבע אבני דרך בהתפתחות תורת המערכה: האחת היא המחשבה הצבאית של המאה ה-19, השנייה היא הבליצקריג, השלישית היא התגבשותה של תורת המערכה הסובייטית במחצית הראשונה של המאה העשרים, הרביעית היא תאורית המערכה המשולבת האמריקאית שיושמה במלחמת המפרץ. הספר זכה בשנת 2002 לפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
ב-1995 הקים ביחד עם תא"ל במיל' דב תמרי את המלת"ם (המרכז לחקר תורת המערכה) ולימד באוניברסיטת תל אביב. המלת"ם פורק ב-2005 עקב דוח ביקורתי של מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס, שמתח ביקורת על כך שתורת המערכה לא הועלתה על הכתב ועל אי-סדרים בניהול המכון. בעקבות כך פרש נוה מפעילותו בצה"ל. לפעילותו בצה"ל בשנים אלו נודעת השפעה נרחבת על תפיסת ההפעלה של הצבא ועל קצינים מובילים רבים בצה"ל, ביניהם הרמטכ"ל לשעבר משה יעלון, הרמטכ"ל הנוכחי אביב כוכבי, האלוף גרשון הכהן, תא"ל גל הירש ואחרים. ההשפעה הרבה לה זכה באותן שנים הובילה ליצירת מחלוקת בין מחנה תומכי גישתו ואלו המתנגדים לחידושים שביקש להנחיל. החל משנת 2014 חזר נווה להדריך בצה"ל במסגרת קורס תתי-אלופים המתקיים תחת המכללה לביטחון לאומי.
נוה נשוי לחוקרת ספרות עברית ומגדר פרופ' חנה נוה ולזוג ארבעה ילדים. אחיו הצעיר הוא פרופסור ראובן הקר‎.
ע'אדה שועאע

ביוגרפיה

שועאע נולדה במחרדה שבמחוז חמאת. בנעוריה עסקה בכדורסל, אך ב-1991 החליטה להתחיל להתאמן באתלטיקה. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באותה שנה בטוקיו סיימה במקום האחרון, אך באליפות אסיה זכתה במדליית כסף. באולימפיאדת ברצלונה (1992) סבלה מפציעה וסיימה במקום ה-18. במשחקי הים התיכון של 1993 סיימה במקום השני.
נכון ל-2016 מתגוררת בגרמניה.

אלופת העולם

פריצתה הגדולה של שועאע הגיעה בשנת 1995. בטורניר שנערך בגציס שבאוסטריה זכתה במקום הראשון, עם תוצאה שהציבה אותה כמועמדת לזכייה באליפות העולם בגטבורג לצדה של זאבינה בראון מגרמניה. בראון נעדרה בסופו של דבר מאליפות העולם בשל פציעה, ושועאע זכתה במדליית הזהב. בהמשך, קבעה שיא אישי של 6,942 נקודות בטורניר בגציס, שנכון לשנת 2008 הוא תקף גם כשיא אסיה.

אלופה אולימפית

באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוכיחה שועאע כי זכייתה באליפות העולם לא הייתה אירוע חד פעמי, והיא זכתה גם בה במדליית זהב. הייתה זו מדליית הזהב האולימפית הראשונה בתולדות סוריה, והיחידה עד כה (2012). 
לאחר האולימפיאדה סבלה מפציעות, מהן לא התאוששה עד 1999, אז זכתה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה בסביליה. בראשית אולימפיאדת סידני (2000) נפצעה שוב, ולא השלימה את התחרויות. לאחר מכן החליטה לפרוש מפעילות ספורטיבית.
עמק יוטונהיים

מקור השם

שמו של העמק ניתן לו בשנת 1982 על ידי ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד, בהתבסס על הצעתו של ג'י. ג'י. סי. קלארידג' (G.G.C. Claridge) חוקר קרקעות במכון המחקר המדעי של ניו זילנד. 
בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס אסגארד, השם מתייחס למיתולוגיה הנורדית, יוטנהיים היא ארצם של הענקים במיתולוגיה זו.
המכון לחקר השאלה היהודית

המכון לחקר השאלה היהודית (בגרמנית: Institut zur Erforschung der Judenfrage) היה מוסד נאצי שנוסד ב-1939 על ידי אלפרד רוזנברג בפרנקפורט על המיין במטרה לחקור את היהדות ואת חיי היהודים, כאשר אלה ייכחדו, במסגרת "בית הספר הגבוה לנציונל-סוציאליזם". המכון נחנך רשמית במרץ 1941. באופן מעשי אסף המכון ספרים, כתבי יד וחומרים כתובים נוספים (אפמרה, כתבי עת, כרזות, יצירות אמנות ועוד), אותם שדדו חיילי הורמאכט מספריות, ארכיונים ואוספים פרטיים ברחבי הרייך.

שוד הספרים

צו מ-2 באפריל 1941 מינה את רוזנברג כמפקדו של המבצע לאיסוף כל חומר הנוגע לחקר "השאלה היהודית" והעניק לו סמכות להפקיע כל "רכוש יהודי ללא בעלים", בפרט אוספי ספרים גדולים מכל רחבי העולם. פירוש הצו היה הפעלת ארגון סוכנים (Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg - ERR - מטה מבצע רוזנברג) שעסק בהעברת ספריות שלמות ובהן ספרי קודש וספרים עבריים נדירים מכל המדינות שהיו תחת הכיבוש הנאצי. רוב הספרים הגיעו למכון בפרנקפורט, אך רבים אחרים נמכרו או אבדו.
בין הספריות שנשדדו ואוספיהן אוחסנו במכון, ניתן למנות את ספריית כל ישראל חברים בפריז, אוסף משפחת רוטשילד, ספריית רוזנטליאנה מאמסטרדם ואחרות. חלק מרשימת הספריות שנשדדו במערב אירופה הופיעו במסמך שהוצג במשפטי נירנברג. בסך הכל אוחסנו במכון כחצי מיליון ספרים, רק כעשירית מהחומר קוטלגה.
בעקבות הפצצות בעלות הברית על פרנקפורט, הוחלט להעביר את רוב אוסף הספרים למקום בטוח יותר בעיר הונגן שליד גיסן.

פעילויות המכון

המכון פרסם כתב עת בשם Der Weltkampf. Monatsschrift für Weltpolitik, völkische Kultur und die Judenfrage aller Länder (המאבק העולמי: ירחון של הפוליטיקה העולמית, תרבות אתנית והשאלה היהודית בכל המדינות), בו פורסמו "מחקרים" בעלי גישה גזענית ואנטישמית. התורמים המרכזיים לכתב העת היו עורכו ארנסט גראף צו רבנטלו (Ernst Graf zu Reventlow) וחוקרי המכון, גרגור שוורץ-בושטוניטש (Gregor Schwartz-Bostunitsch) ויוהאן פון לרס (Johann von Leers).
כמו כן ארגן המכון תערוכות בעלות אופי תעמולתי כגון "היהודי וצרפת".

לאחר השואה

לאחר השואה נתגלו רוב ספרי המכון בהנגן על ידי יחידת ה MFA&A  של צבא ארצות הברית. הם העבירו את הספרים למחסן באופנבך הסמוכה לפרנקפורט. הצבא השקיע מאמצים רבים בהחזרת הספרים לבעליהם החוקיים.
אלסטייר וינדזור, דוכס קונוט וסטראת'רן

ביוגרפיה

אלסטייר נולד ב-9 באוגוסט 1914, בבית הוריו ברחוב מאונט שבשכונת מייפייר בלונדון (המבנה משמש כיום את שגרירות ברזיל בבריטניה).
אביו היה ארתור, נסיך קונוט, בנם היחיד של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן ושל לואיזה מרגרטה, נסיכת פרוסיה, ואמו הייתה אלכסנדרה, נסיכת קונוט.
אלסטייר נשא את התואר "הוד מעלתו הנסיך" בשל היותו נינה של המלכה ויקטוריה.
אלסטייר הוטבל בבית הוריו, וסנדקיו היו המלך ג'ורג' החמישי, המלכה אלכסנדרה, אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד (אשר לא נכח בטקס), הנסיכה מרי, הנסיכה לואיז, דוכסית ארגייל, וסבו, הנסיך ארתור.
זמן קצר לאחר הולדתו של אלסטייר, בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה, החליט המלך ג'ורג' החמישי על שינוי שם בית המלוכה מבית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור, ושם משפחתו של אלסטייר שונה בהתאם. עוד החליט ג'ורג' החמישי על הגבלת התואר "הוד מעלתו" לילדי ונכדי המלך, ולכן בוטל תואר זה של אלסטייר (שהיה נינה של המלכה ויקטוריה), ואלסטייר נותר עם התואר רוזן מקדאף.
אלסטייר התחנך בבית הספר בריאנסטון  ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט . בינואר 1935 מונה לתפקיד סג"ם ברגימנט הדרגונים ה-2 (2nd Dragoons) המכונה הגדוד האפור הסקוטי המלכותי (Royal Scot Greys). בגדוד זה שירת אביו לפניו.
אלסטייר הוצב במצרים בשנת 1936 ושירת בה עד לקידומו לדרגת סגן והעברתו לקנדה בשנת 1939. בקנדה שירת אלסטייר כעוזרו האישי של אלכסנדר קיימברידג', רוזן אתלון הראשון, שכיהן באותה עת כמושל הכללי של קנדה.
אביו, הנסיך ארתור מקונוט, נפטר ב-12 בספטמבר 1938 ולכן במותו של סבו, ב-26 בינואר 1942 ירש אלסטייר את התואר דוכס קונוט וסטראת'רן, וזאת על אף שמדובר בדוכסות אשר שטחה נמצא למעשה בשטח רפובליקת אירלנד אשר קיבלה עצמאות בשנת 1922. כמו כן ירש אלסטייר את התואר רוזן ססקס.
אלסטייר נפטר באחוזת רידו שבאוטווה, בהיותו אורחם של המושל הכללי ושל רעייתו, הנסיכה אליס, רוזנת אתלון. ככל הנראה אלסטייר  נרדם או התעלף מול חלון פתוח באחד מחדרי הטירה וקפא למוות במהלך הלילה.
אפרו של אלסטייר נקבר בקפלת מאר לודג' (Mar Lodge Chapel) בברמר שבאברדנישייר.
לאחר מותו, בלא ילדים, בוטל התואר "דוכס קונוט וסטראת'רן". דודנו, ג'יימס קרנגי ירש את התואר לדוכסות פייף ורוזנות מקדאף.

שלט אצולה

בשנת 1942, עת ירש את דוכסות קונוט וסטראת'רן, הוענק לאלסטייר שלט אצולה. השלט כלל את הרביעים הראשון והרביעי של שלט האצולה של סבו (שהיה למעשה שלט האצולה המלכותי, כאשר בתגי השלט הראשון והשלישי היו פרחי חבצלת כחולים, ותגים השני והרביעי צלבים), רביע הכולל את סמל פיף ורביע הכולל את סמל דאף.
מדרסה

מדרסה (בערבית مدرسة) היא המונח הערבי לכל בית ספר, חילוני או דתי (של כל דת). שפות שונות שאלו מונח זה וברבות מהן נטבע המונח במובן אחד בלבד, בית מדרש ללימודי דת האסלאם.
בימי הביניים "מדרסה" היה שמן של המוסדות להשכלה גבוהה בעולם המוסלמי, המקבילות לאוניברסיטה האירופאית.

הגדרה

המילה מדרסה מקורה בשורש הערבי ד.ר.ס. ( د-ر-س)  המתייחס לפעלי הלמידה וההוראה (הזהה לשורש ל.מ.ד. בעברית), בשם עצם שמשמעותו "המקום שבו הפעולה (ד.ר.ס.) נעשית". לכן, מדרסה משמעותה המילולית היא "המקום שבו למידה/הוראה נעשית". המונח אף הושאל, במשמעותו הכללית, לשפות רבות המושפעות מן השפה הערבית כגון אורדו, הינדי, פרסית, טורקית, כורדית, אינדונזית, מלאית ובוסנית. משמעות המילה מדרסה בשפה הערבית אינה שונה ממשמעות המילה "בית ספר" בשפה העברית. כך ניתן להשתמש במילה זו בהקשר של בית ספר ציבורי, פרטי, תיכוני, יסודי, מקצועי, דתי או חילוני, וכיוצא באלה. המילה מדרסה נובעת מאותו מקור ממנו נובעת המילה "מדרשה" בשפה העברית.

היסטוריה

מדרסות לא היו קיימות בשנותיו הראשונות של האסלאם. מקור התהוותן של המדרסות הוא כנראה המנהג המוסלמי העתיק להתכנס במסגד ולשוחח על נושאים דתיים, בהנחיית אנשים משכילים ומבינים בענייני הדת. מורים בלתי פורמליים אלה נודעו מאוחר יותר בשם שייח'ים ושייח'ים אלה החלו ללמד שיעורי דת במסגרת קבועה, שיעורים אלה נקראו בשם מג'לס.
בשנת 859 נוסדה בעיר פאס שבמרוקו מדרסת אל-קאראווין, הנחשבת למדרסה העתיקה ביותר בעולם המוסלמי, ולמוסד ההשכלה הגבוהה העתיק ביותר בעולם שפועל ברציפות עד ימינו.
בתקופת שלטון בית עבאס, יסד הואזיר הסלג'וקי ניזאם אל-מולכ את מוסד ההשכלה הגבוהה המשמעותי הרשמי הראשון, הידוע בשם "מדרסה ניזאמייאה", אשר התבסס על שיעורים לא פורמליים של השייח'ים. הוא המשיך והקים בימיו מערכת של מדרסות ציבוריות (אשר כונו בימיו "הניזאמיה", על שמו) בערים שונות שהיו תחת שלטון בית עבאס בשלהי המאה ה-11. 
ההיסטוריון ג'ורג' מקדיסי ערך השוואה בין מוסד המדרסה שהתפתח במהלך המאה ה-11 בעולם האסלאם, ובפרט בבגדאד, לבין מוסד האוניברסיטה שהחל להתפתח באותה תקופה במערב. לדבריו, בעוד שהאוניברסיטה היא ארגון הירארכי, ריכוזי ופורמלי, שהייתה במהלך שנותיה הראשונות נתונה לפיקוח צמוד מצד המלוכה והכנסייה, המדרסות באותה תקופה היו חופשיות מפיקוח של הח'ליפות. בניגוד לאוניברסיטה, מוסד המדרסה בימי הביניים לא עבד על בסיס תוכניות לימודים פורמליות, אלא על בסיס הנחיה אישית של התלמיד על ידי המרצה שלו. 
בימי שלטון השושלת הפאטמית והממלוכית ובימי הביניים, רבים מן המעמד השליט יסדו מדרסות באמצעות הקדש (וקף). המדרסה היוותה סמל בולט של מעמד מייסדה ואף אמצעי יעיל להעברת המעמד והכוח שרכש לבני הדורות הבאים במשפחה. הדבר בלט במיוחד בימי הממלוכים, כאשר בניהם של השליטים לא היו יכולים לרישתם. הבטחת משרה לבני הדור הבא במדרסה שיסד אביהם, הבטיחה להם את מעמדם. אחת המדרסות הבולטות שניבנו בתקופה זו הייתה המדרסה של סולטאן חסן בקהיר.
מומנט התמד פולרי של השטח

מומנט התמד (אינרציה) פולרי של השטח (באנגלית: Polar (Area) Moment of Inertia) הוא תכונה של השטח המגדירה יחד עם תכונות החומר (מודול הגזירה) את הקשיחות לפיתול.