google/wiki40b huggingface dataset:
נווה (מושב)

הקמה

לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות בשנת 2005, הועברו למושב יתד כשליש מתושבי היישוב עצמונה מגוש קטיף כמקום מעבר זמני עד בניית יישוב עצמאי.
המתיישבים החליטו להקים את יישובם בחולות חלוצה מתוך רעיון הפרחת השממה, וכן עקב סמיכות האזור לשטחים החקלאיים המעובדים של המשק השיתופי.
המשפחות עברו מיתד לנווה החל מסתיו תש"ע-תשע"א (2010) ועד סוף קיץ תשע"א (2011). ביישוב מתגוררות כ-155 משפחות נכון לאוגוסט 2019.

חינוך

המכינה הקדם-צבאית עצם, אשר לאחר תוכנית ההתנתקות עברה עם התושבים מעצמונה ליתד, עברה באפריל 2011 לאתר זמני בנווה. בדצמבר 2011 נחנך הקמפוס החדש והקבוע של המכינה ביישוב. הקמפוס נבנה מכספי פיצויים ומתרומות נוספות.
בנוסף למכינה פועלים ביישוב גם "ישיבה תיכונית נווה", "אולפנת חלוצה", תלמוד תורה לבנים, בית ספר לבנות, גנים ופעוטון.
באלול תשע"ח הוקמה ביישוב הישיבה הגבוהה ישיבת ממדבר מתנה בראשות הרב מרדכי (מוטי) הס רב היישוב.

תעסוקה

תושבי היישוב עוסקים בעיקר בחינוך ובחקלאות. היישוב הקים, בשותפות עם היישובים בני נצרים, דקל ואוהד, את פרויקט האנרגיה הסולארית הגדול במדינה המשתרע על שטח של 1,000 דונם וכולל שדה סולארי המתקדם מסוגו.
בהיותו יישוב חקלאי או יישוב באזור פיתוח, עובדים המעתיקים את מקום מגוריהם ליישוב וגרים בו לפחות שישה חודשים רצופים, נהנים מכך שאם  התפטרו לשם כך מעבודתם, ההתפטרות תיחשב להם כפיטורים. 

דת

אופיו הדתי של היישוב ברובו הוא תורני לאומי. רוב תושבי היישוב משתייכים לזרם ישיבות הקו בראשות הרב צבי טאו. רב היישוב הוא הרב מרדכי הס.
אמא של ולנטינה

תקציר העלילה

הסרט מספר על פולה ניצולת שואה מפולין שמגייסת לעזרתה את ולנטינה, עובדת זרה צעירה. בדרך מקרה שמה של העובדת הזרה הוא גם שמה של חברתה הקרובה של פולה מילדות. היחסים בין השתיים מתהדקים, ומציפים אצל הישישה זיכרונות מודחקים מתקופת המלחמה. פולה, הרואה בולנטינה שיקוף טרגי של חייה, הופכת תלויה בה, למרות התנגדותם של בנה ומכריה היא משתוקקת לאמצה לה לבת. היא מאלצת את הנערה לשמוע הרהורים על המוות, ומנסה לברר את התייחסותה בכל הנוגע למאורעות המלחמה. הצעירה הופכת קורבן למסע האשמה של פולה, נתקפת בהלה מהאינטנסיביות של הקשר, ומהאובססיה הגוברת של גבירתה. היא מנסה להתרחק ומתחננת לפולה שתניח לה. אולם הלחץ מתגבר, פולה מבלבלת מציאות והזיה, והסוף הטרגי הוא בלתי נמנע.

פסטיבלים וסרטים

הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בקטגוריית הסרט הישראלי בפסטיבל הסרטים היהודי של ברלין 2009.  הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2008 ובפסטיבלים בהונג קונג, יפן, צרפת, לוס אנג'לס, לונדון ועוד.
אתל קובנסקה הייתה מועמדת לפרס השחקנית הראשית וסילביה דרורי הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר, בפרס אופיר 2009.
החוף הנשכח

החוף הנשכח (באנגלית: Forgotten Coast) הוא אזור במדינת פלורידה לחוף מפרץ מקסיקו (חופו המערבי של חצי האי פלורידה), בין אזור חוף מקסיקו (Mexico Beach, אין קשר למדינה בשם זה), לבין העיר סנט מרקס.
אזור זה זכה לכינוי "החוף הנשכח" בשל הפיתוח המואץ שעברו אזורי חוף אחרים בפלורידה בשנות ה-90 של המאה ה-20 והפיתוח המועט יחסית שעבר אזור זה.
האזור כולל את כף סאן בלאס, אפאלאצ'יקולה ואת האי סנט ג'ורג'.
יסמין לוי

ביוגרפיה

לוי נולדה, גדלה ומתגוררת בהווה בירושלים. אביה, יצחק לוי, היה חוקר מוזיקה ספרדית יהודית, מוזיקת הלאדינו. לוי מציגה גרסה חדשה לסצנת מוזיקת הלאדינו הבינלאומית בסגנונה הייחודי ובקולה העמוק וסוחפת עמה קהל ותיק וצעיר ברחבי העולם. כך סיפרה על שירתה בראיון לפורום תרבות הלאדינו מיום 2.6.2010:
"בתחילה הצליל שלי היה מזרחי, אחר כך הוא עבר לפלמנקו ואז הייתה אכזבה בקרב ציבור דוברי הלאדינו. שנים לא הבנתי, הייתה תמיכה אינסופית וממני, בתור בתו של אבא, היו ציפיות. השירה הרגילה של הלאדינו באופן מסורתי, היא לפעמים כמו אופרה, עם גיטרה. הפכתי אותה ל"שירת חזה". אני מכבדת את אלו השרים בצורה מסורתית. אני מופיעה בעולם ואני מפיצה את השירה הזו בעולם. הייתי חייבת לפתוח את השירים למוזיקה שונה כדי ליצור משהו מעניין לאנשים שלא גדלו על ברכי הלאדינו. אני רוצה שיסמין תישמע כיסמין. שילוב הוא דבר המתאים לנשמה – החוק היחידי היה עבורי לא לגעת בלחנים"
לוי כותבת ומלחינה שירים בספרדית, ושרה בסגנונות מגוונים מרחבי העולם כגון: פלמנקו, מוזיקה טורקית, בלדות לטיניות, טנגו ועוד.

קריירה

אלבום הבכורה שלה, Romance & Yasmin (בלאדינו) יצא בשנת 2000, ובזכותו היא הייתה מועמדת כ"תגלית השנה" בטקס פרסי המוזיקה העולמית של ה-BBC ב-2005. בשנת 2004, התארחה בשיר "הבטחת לי" של דיקלה, אשר נכלל באלבומה השני, עולם. אלבומה השני, La Juderia (הרובע היהודי– בספרדית) יצא ב-2005.
אלבומה השלישי, "Mano Suave", יצא באוקטובר 2007, אלבומה הרביעי Sentir, יצא בשנת 2009 והאלבום Libertad בשנת 2012. בשנת 2017, הוציאה את אלבומה הראשון בשפה העברית, רק עוד לילה אחד. בשנת 2018, הקליטה מחדש את השיר "מישהו הולך תמיד איתי" של עפרה חזה, עבור אלבום המחווה קול הנשמה - שרים עפרה חזה.

חיים אישיים

לוי נשואה לאמיר ישי, נגן כלי הקשה שגם מלווה אותה, והיא אם למיכאל ולעמנואלה. היא מגדירה עצמה צמחונית.
דן בבלי

דן אברהם בבלי (נולד ב-29 באוגוסט 1929) הוא רואה חשבון ועיתונאי ישראלי. עמד בראש משרד רואי חשבון בבלי מילנר ושות', שנחשב לאחד המובילים בישראל בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, פרסם מספר ספרים בנושאי כלכלה ומדינה, וכיהן במגוון תפקידים בשירות הציבור.

ביוגרפיה

בבלי נולד בירושלים, בזמן מאורעות תרפ"ט, בן בכור לפייגלה (פני) סמית', שעלתה מארצות הברית ב-1928, ואליעזר (לאזר) בבלי, שעלה מאמסטרדם ב-1919, מנהל מחלקת ההתיישבות בסוכנות היהודית, ולימים החשב הכללי הראשון של ממשלת ישראל. בהיותו ילד עברה משפחתו להתגורר בתל אביב. בבלי למד בגמנסיה בלפור, ובבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
במלחמת השחרור הצטרף לחטיבת גבעתי, ובמסגרת הלחימה היה בשיירות שניסו לפרוץ דרך שער הגיא, והשתתף בקרבות הקשים בגזרה הדרומית מול הצבא המצרי, שם נפצע בידו בקרב על אשדוד ביוני 1948. ב-1951 השלים קורס קצינים במילואים, ולאחר מילוי תפקידים שונים במערך המילואים הגיע ב-1976 לדרגת סגן-אלוף במסגרת שירותו בדובר צה"ל. במהלך שירותו בממשל הצבאי אחרי מלחמת ששת הימים נפגש בבלי עם מנהיגים פלסטינים, ובהם היו מי שהציגו תוכניות לפתרון הסכסוך ולהקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל. כמו כן השתתף בדיונים עם בנקאים ירדנים שפעלו לנורמליזציה כלכלית בשטחים המוחזקים. מאוחר יותר היה חבר ב'קבוצת רחובות' שהכינה תוכניות מפורטות אשר תכליתן הייתה להביא לידי קיום חיים נורמליים של אוכלוסיית מדינת ישראל לצד האוכלוסייה הפלסטינית. את חוויותיו מתקופה זו סיכם בספרו 'חלומות והזדמנויות שהוחמצו'.
בבלי החל את לימודיו באוניברסיטה העברית באוקטובר 1949 בלימודי כלכלה ומדעי המדינה. ב-1955 התקבל לעבודה כעיתונאי בג'רוזלם פוסט, שם עבד עד 1957. במסגרת עבודתו בעיתון נסע לאתיופיה (חבש) שם ראיין את קיסר חבש. ב-1957 חזר לעבוד במשרד בבלי מילנר ושות' – משרד שהוקם על ידי אביו, אליעזר בבלי, במאי 1933. לאחר שהוסמך כרואה חשבון ב-1960 הפך בבלי לשותף במשרד. כעבור עשור הפך בבלי לשותף המנהל של המשרד. בניהולו, גדל והתרחב המשרד, ופיתח קשרי חוץ עם חברות ברחבי העולם.
עם לקוחות המשרד נמנו חברת תדיראן, מלונות דן, אל על, מקורות, ובנק לאומי. בעקבות מסקנות ועדת בייסקי שחקרה את ויסות מניות הבנקים בתחילת שנות השמונים, הואשם בבלי, בהיותו השותף האחראי על הביקורת בבנק לאומי, ברישום כוזב במסמכי תאגיד, והועמד לדין בפני בית המשפט המחוזי. בעוד שרואי החשבון של הבנקים האחרים שהיו מעורבים בפרשה חתמו על עסקאות טיעון ונמנעו ממשפט, בחר בבלי לעמוד על חפותו. בבית המשפט המחוזי קבעה השופטת מרים נאור כי בבלי אשם בעבירה שיוחסה לו, אך בערעור לבית המשפט העליון קבע פה אחד הרכב חמשת השופטים בראשותו של השופט דב לוין, כי יש לזכות את בבלי מכל אשמה. בבלי פרש מהמשרד ב-1995.
לאחר פרישתו מהמשרד שימש בבלי כעמית מחקר בבית הספר לממשל על-שם קנדי שבאוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית. עם שובו לישראל מונה כיו"ר חבר הנאמנים של מכללת תל-חי, תפקיד בו כיהן עד 1999. בנוסף, בבלי היה חבר בהנהלות של האוניברסיטה העברית, האוניברסיטה הפתוחה, ואוניברסיטת חיפה. בין השנים 2003–2009 כיהן בבלי כיו"ר המרכז היהודי-ערבי של אוניברסיטת חיפה.
בבלי מתגורר כיום במצפה חרשים בגליל. הוא נשוי לאילון בבלי (לבית זפשטין), אב לשתי בנות ושלושה בנים.
וילה אמין ג'מל

היסטוריה

וילת ג'מל נבנתה בשנות ה-30 של המאה ה-20 עבור משפחתו של אמין ג'מל, ערבי נוצרי פרוטסטנטי, אחיו של אמין התגוררו אף הם בשכונה: שיבלי ג'מל התגורר ברחוב מאנה 6 ואניס ג'מל התגורר בבית אניס ג'מל רחוב אלקלאי.
את המבנה תכנן ככל הנראה האדריכל אנטון ברמכי.
משפחת ג'מל נמלטה מהשכונה בשנת 1948 בעקבות הלחימה בירושלים במלחמת העצמאות והמבנה הועבר לחזקתו של האפוטרופוס על נכסי נפקדים. האפוטרופוס הכללי השכיר את הקומה העליונה של המבנה למשפחתו של בנימין הלוי, לימים שופט בית המשפט העליון. הקומה התחתונה של המבנה הושכרה לאדריכל רפאל בן-דור שהתגורר בה עד מותו בשנת 2000.
בשנת 1997 נרכש המבנה על ידי קבלנים במטרה להקים בחצר המבנה מגני מגורים גבוהים על פי תוכניות האדריכל אמציה אהרונסון.

תיאור המבנה

בית ג'מאל הוא מבנה דו קומתי, שנבנה בפאר רב, בסגנון בנייה מזרחי (ליוואן). הקומה העיקרית של המבנה (קומת הכניסה) היא דווקא הקומה השנייה, וגרם מדרגות מפואר מוביל אליה. בחזית המבנה ניצבה גינה גדולה בה ארחו בני משפחת ג'מל את נכבדי ירושלים בשלהי תקופת המנדט הבריטי.
מיזר

היסטוריה

עוד בעת העתיקה נחשבו מיזר ואלקור לזוג כוכבים וההבחנה ביניהם היוותה מבחן לכושר ראייה תקין. בשנת 1617 דיווח אסטרונום איטלקי בשם בנדטו קסטלי למורו וידידו גלילאו גליליי על כך שמיזר הוא כוכב כפול, מעבר לשכנותו עם אלקור. זהו ככל הנראה הכוכב הכפול הראשון שאינו כפול אופטי שזוהה ככזה באמצעות טלסקופ. גלילאו צפה גם כן במיזר ותיעד את תצפיותיו על הכוכב הכפול.
בשנת 1889 גילה האסטרונום האמריקאי אדוארד פיקרינג באמצעות מדידות ספקטרוסקופיות, שהכוכב הבהיר מבין השניים, מיזר A, הוא בעצמו כוכב כפול, ובכך הפך מיזר גם לכוכב הכפול הספקטרוסקופי הראשון שזוהה. יותר מאוחר התברר שגם מיזר B הוא כוכב כפול ספקטרוסקופי.
עד היום לא ידוע בוודאות האם אלקור קשור כבידתית למיזר, אבל נראה שהם נעים יחד כחלק מצביר הכוכבים של קבוצת הדובה הגדולה הכולל גם את הכוכבים מראק, מגרז, אליות, ופקדא.

תכונות מיזר

מיזר  הוא למעשה מערכת בת ארבעה כוכבי הסדרה הראשית לבנים, הנמצאת במרחק של כ-78 שנות אור, ומורכבת משני זוגות: מיזר A ומיזר B. שני הזוגות מקיפים זה את זה במרחק של כ-500 יחידות אסטרונומיות (השקולה להפרדה זוויתי של 14 שניות קשת) ובזמן הקפה של כ-5000 שנים. בשל ההפרדה הגדולה ניתן להבחין בזוג בקלות באמצעות טלסקופ חובבים.

מיזר Aa ו-Ab

מיזר A מורכב מזוג כוכבים זהים בעלי סיווג ספקטרלי A2 המקיפים זה את זה במרחק של כ-0.07 יחידות אסטרונומיות (שקול לכ-8 אלפיות של שניית קשת) בזמן הקפה של 20.5 ימים. בשל הקרבה הרבה לא ניתן להפריד את השניים באמצעות טלסקופ אלא רק באמצעות אינטרפרומטר. מסתו של כל אחד מבני הזוג היא כ-2.5 מסות שמש ורדיוסו כפעמיים רדיוס השמש. טמפרטורת פני השטח של בני הזוג היא כ-9,000 קלווין וכל אחד מהם מאיר בעוצמה של פי 30 מעוצמת ההארה של השמש.
ניתוח ספקטרום הבליעה של מיזר A מראה על שכיחות גבוהה מהרגיל של צורן ושל סטרונציום.

מיזר Ba ו-Bb

מיזר B מורכב מזוג כוכבים זהים בעלי סיווג ספקטרלי A7 עם מסות של מעט יותר מ-1.5 מסת שמש לכל אחד ורדיוס של פעמיים רדיוס השמש. בני הזוג מקיפים זה את זה בזמן הקפה של כחצי שנה. הטמפרטורה שלהם נמוכה יותר מבני הזוג של מיזר A, כ-7,900 קלווין ובשל כך עוצמת ההארה שלהם נמוכה משמעותית והיא רק פי 15 מעוצמתה של השמש.
ניתוח ספקטרום הבליעה של מיזר B מראה על שכיחות גבוהה מהרגיל של צורן ושל מתכות נדירות ממשפחת הלנתנידים. לעומת זה יש בו כמות נמוכה מהרגיל של סידן ושל אלומיניום.

אלקור

אלקור נמצא במרחק של כ-3 שנות אור ממיזר, השקולות לכמעט חמישית של מעלה. אם הוא קשור אליו כבידתית, אזי זמן ההקפה שלו הוא לפחות 750,000 שנים.
אלקור הוא גם כן כוכב הסדרה הראשית לבן מסוג ספקטרלי A5, בעל מסה של כ-1.6 מסות שמש ורדיוס גדול בכ-80% משל השמש. הטמפרטורה על פניו היא כ-8,100 קלווין והוא מאיר בעוצמה גדולה פי 13 מעוצמת השמש. בהירותו הנראית היא מדרגה 4.0, כך שגם בעלי ראיית לילה טובה יכולים להבחין בו רק במקום חשוך.
למרות שאלקור הוא כוכב הסדרה הראשית מסוג A בדומה למראק, מגרז, אליות, ופקדא, כל האחרים הם עם מסה כפולה משלו וטמפרטורה גבוהה בכ-1000 קלווין, כך שהם מאירים בעוצמה גדולה לפחות פי 5 ממנו ונראים היטב בעוד שאלקור עמום יחסית אליהם.
סטפני קוולק

ביוגרפיה

קוולק נולדה בשנת 1923 בניו קנסינגטון, פנסילבניה, להורים שהיגרו מפולין. אביה היה חוקר טבע, והנחיל לה אהבה לעולם המדע. היא סיימה תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת קרנגי מלון ב-1946. היא תכננה להמשיך ללימודי רפואה, ולכן התחילה משרה זמנית בחברת דופונט בתחום הכימיה בתקווה לחסוך מספיק לשכר הלימוד - ונשארה. ב-1950 היא עברה למעבדה הגדולה של החברה בווילמינגטון, דלאוור, והובילה שם את תחום מחקר הפולימרים בחברה, עד פרישתה לגמלאות בשנת 1986.

המצאת הקוולאר

באמצע שנות ה-60, הקבוצה בה קוולק עבדה חיפשה תחליף קל לסיבי המתכת בצמיגים, שיסייע בחיסכון בצריכת הדלק של מכוניות. קוולק פיתחה פולימרים של פאראפנילן וטרפטלאמיד, שהיו קלים מאוד וחזקים פי חמישה מסיבי פלדה. היא הגיעה לתוצאה השמישה כאשר שינתה את הטמפרטורות בהן עיבדה את הפולימרים, אשר עד אותו זמן הניבו סיבים קלים אך חלשים מידי. דופונט לא איחרו להכיר בפוטנציאל של ההמצאה, וכך קם תחום המחקר הפולימרי בחברה, וצוותים שלמים הוקדשו למציאת שימושים מסחריים לחומר שנרשם תחת השם קוולאר. 
הקוולאר נמצא בשימוש רחב עד היום, בעיקר ידוע כחומר המגן באפודי משטרה, כפפות עבודה, וביגוד כבאות. אך הוא נמצא בשימוש גם בציוד אלקטרוני, מכשירי ספורט, כבלי גשרים, צמיגים ועוד. 
חברת דופונט הרוויחה מיליארדי דולרים בזכות ההמצאה, וחייהם של אלפי אנשים ניצלו בזכותה. קוולק עצמה לא זכתה לרווחים מכיוון שזכויות הפטנט היו של החברה.
במהלך 40 שנותיה כמדענית, רשמה קוולק 28 פטנטים, והיא הייתה האישה הרביעית שהתקבלה להיכל התהילה הלאומי לממציאים. היא גם שירתה במועצת המחקר הארצית ובאקדמיה הארצית למדעים.
לועג לרש

לֹעֵג לָרָשׁ הוא כינוי תלמודי לאיסור דרבנן על פיו אין לקיים מצוות בקרבת מת, או בבית קברות, כגון ללבוש ציצית או תפילין בבית קברות. טעם האיסור מפני שיש בכך משום זילזול במתים בכך שמראה כאילו המת אינו יכול לקיים מצוות, בניגוד לחיים.
מקור שמו של האיסור הוא מהפסוק במשלי :"לֹעֵג לָרָשׁ חֵרֵף עֹשֵׂהוּ" (ספר משלי, פרק י"ז, פסוק ה'). על פי פשוטו של מקרא הפסוק מדבר על אדם עני - רש בממון, על פי המפרשים הכוונה שאדם שמלעיג על אדם עני מפני עניותו, נראה מכך כאילו שסבור שהוא עני מפני מעשיו, ובכך מחרף את ה' שעשהו כך ('חרף עושהו'), שהרי בוודאי ישנה סיבה לכך שאלוהים עשהו עני.

מקור

כך אמרו בתלמוד במסכת ברכות:
לא יהלך אדם בבית הקברות ותפילין בראשו וספר תורה בזרועו וקורא ואם עושה כן עובר משום "לועג לרש חרף עושהו"
— תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ח, עמוד א'
בתלמוד מובא סיפור על שני אמוראים שהלכו בבית קברות והטלית של אחד מהם נגררה על הקברים: "רבי חייא ורבי יונתן הוו שקלי ואזלי בבית הקברות; הוה קשדיא תכלתא דרבי יונתן; אמר ליה רבי חייא: דלייה [הגביהנו], כדי שלא יאמרו "למחר באין אצלנו ועכשיו מחרפין אותנו"!"" (תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ח, עמוד א').
בראשונים התקשו מדוע רבי חייא לא חשש לאיסור זה של לועג לרש, וכן מדוע העיר לו רבי יונתן רק על מה שציציות נגררות ולא על עצם קיום מצוות ציצית בבית קברות. ותירוצים שונים נאמרו ליישב זאת.
ברא"ש כתב ליישב בשם רבינו יונה שבזמן התלמוד לא היה נהוג ללבוש בגד דדוקא לשם מצוות ציצית, אלא היו מקיימים מצוות ציצית בבגדיהם הרגלים, ולכך אין בעצם ההליכה בציצית בבית קברות, משום 'לועג לרש', אלא רק במה שהטלית הייתה נגררת על מצבות הקרבים, ואמנם בימינו שנוהגים ללבוש בגד מיוחד לקיום מצות ציצית, בעצם לבישת בגד זה בבית קברות יש משום איסור לועג לרש.

פרטי האיסור

מכוסה - כאשר אין ניכר שמקיים מצווה כגון שהציצית או התפילין מכוסים, אין בכך איסור.
קרבה למת - האיסור לקיים מצוות ליד המת, הוא בכל ארבע אמות הסמוכים לו, שהמת תופס את מקומו.
קבר קטן - בפסוקים כתבו שאף ליד קבר של קטן, אין לקיים מצוות, על אף שקטן פטור מהמצוות, מ"מ אפשר שנשמתו היא נשמת אדם גדול.
קבר אשה - כיון שאף בחייה אשה פטורה מהמצוות עשה שהזמן גרמא, אין בכך 'לועג לרש' לקיים ליד קברה מצוות אלו.
ועדת ראסל

ועדת ראסל (ידועה גם בשם הוועדה הבינלאומית לפשעי מלחמה או ועדת ראסל-סארטר) היא ועדה ציבורית שנוסדה על ידי הפילוסוף והמתמטיקאי הבריטי ברטראנד ראסל ואשר בראשה עמד הפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר, במטרה לחקור את מדיניות ארצות הברית והמעורבות הצבאית שלה בווייטנאם.
הוועדה הוקמה בשנת 1966, כמה חודשים לאחר פרסום ספרו של ראסל, "פשעי מלחמה בווייטנאם". הוועדה נפגשה מספר פעמים במשך השנה בסטוקהולם ובקופנהגן. 
לוועדה לא היו שום סמכות משפטית רשמית או אמצעים כלשהם להפעלת סנקציות או כוח. ב-26 במאי אמר ז'אן-פול סארטר במושב הפתיחה של הוועד בסטוקהולם, "אנו יודעים שלא קיבלנו מנדט רשמי מאף גורם. אם החלטנו להתכנס בוועדה זאת, זה בגלל שידענו שאף אחד לא ייתן לנו מנדט מסוג זה. כמובן שהוועדה שלנו אינה מוסד רשמי, ואינה באה להחליף שום כוח ממוסד. היא בעקבות העדר עשיה ועקב צורך". הוועדה הסתמכה על כוחם המוסרי של החברים בה וקיוותה להשפיע בדרך זו על דעת הקהל העולמית ובארצות הברית.
הוועדה פירסמה את מסקנותיה שכללו האשמת ארצות הברית בהפרת החוק הבינלאומי, פגיעה בבתי ספר ומתקנים אזרחיים, וברצח עם כלפי העם הווייטנאמי.

חברי הוועדה

בין חברי הוועדה נכללו הפילסוף היהודי גונתר אנדרס, הסופר האמריקאי ג'יימס בולדווין, הסופרת סימון דה בובואר, הסופר חוליו קורטאסר, הסופר הפקיסטני טאריק עלי, נשיא מקסיקו לשעבר לזארו קרדאנס, הסופר היהודי-אנגלי יצחק דויטשר, הפוליטיקאית הישראלית חייקה גרוסמן, הסופר השוודית שרה לידמן, המתמטיקאי היהודי-צרפתי לורן שוורץ והסופר הגרמני פטר וייס.

ועדת ראסל לעניין דרום אמריקה

בשנת 1973 הוקמה ועדת ראסל לעניין דרום אמריקה במטרה לחקור את הפרות זכויות האדם שמבצעים משטרים שונים בדרום אמריקה. הוועידה התכנסה מספר פעמים בשנים 1974–1976. במסקנותיה גינתה הוועדה ממשלות של מספר מדינות בהן ברזיל, צ'ילה, בוליביה, אורוגוואי והרפובליקה הדומיניקנית וקראה למדינות העולם להפעיל לחץ לסיום ההפרות שהיא מצאה.

ועדת ראסל לעניין פלסטין

בשנת 2009 הוקמה ועדת ראסל לעניין פלסטין על ידי קרן ברטראנד ראסל לשלום. בין החברים בוועדה ניתן למצוא את הסופרת האמריקאית אליס ווקר וכלת פרס נובל לשלום האירית מייריד מגוואייר.
בין התאריכים 5–7 בנובמבר 2011 התכנסה הוועדה בקייפטאון על מנת לדון בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. נושא הדיון היה "האם מדיניות ישראל נגד הפלסטינים מפרים את האיסור על אפרטהייד המעוגן בחוק הבינלאומי?"
בצוות ה"שופטים" נמצאים, בין השאר, רוני קסריליס (פוליטיקאי בולט בדרום אפריקה), ג'ון דוגרד (משפטן מדרום אפריקה, חיבר מספר מאמרים המשווים את מדיניות ישראל לאפרטהייד בדרום אפריקה), וסינתיה מק'קיני (חברת הקונגרס של ארצות הברית לשעבר, שהשתתפה בשנת 2009 במשט שנשא סיוע הומניטרי לעזה, נעצרה והועברה לבית סוהר איילון). דזמונד טוטו ישא מילות פתיחה בדיון.
ג'ון סלאטרי

ביוגרפיה

סלאטרי נולד בבוסטון, מסצ'וסטס לג'ואן (לבית מאלהרן), רואת חשבון בדימוס, ולג'ון "ג'ק" סלאטרי, סוחר עור. משפחתו ממוצא אירי אמריקאי, ומונה שישה אחים. הוא זכה בילדותו לחינוך קתולי. בוגר תואר ראשון באמנות מהאוניברסיטה הקתולית של אמריקה בשנת 1984. לטענתו, כבחור צעיר אהב להעביר את זמנו בצפייה בקולנוע ובטלוויזיה, כשהיה מתעסק בתחביב זה עד שעות מאוחרות ולכן התקשה לקום בבוקר.
כילד חלם סלאטרי להיות שחקן בייסבול. סלאטרי הוא ספורטאי נלהב, שמתעסק בסקי ובגלישה. בשנת 1998 נישא לשחקנית טליה בלסם. לשניים בן בשם הארי.
מלבד תפקידו של סלאטרי כרוג'ר סטארלינג בסדרה מד מן, הוא ידוע גם מתפקידיו כאל קאהן בHomefront, כסנאטור וולטר מונדייל במיני סדרה של HBO, מהאדמה לירח (1998), כיועץ המדיני טומי פלניגן בסדרה של HBO ‏K Street, מהופעת האורח שלו כאחיו של ויל טרומן, סם, בויל וגרייס, ומגילום דמויותיהם של מייקל קסידי, בעלה הפרוד של איימי, בסרט המשפט של איימי, של הפוליטיקאי ביל קסי בסקס והעיר הגדולה, של המנהל דניס מרטינו באד ושל מנהל הקולג' בסדרה ג'ק ובובי. במרץ 2007 החל לגלם את דמותו של ויקטור, בעלה השני של גבריאל (אווה לונגוריה), בעקרות בית נואשות. דמותו נפטרה בעונה הרביעית של הסדרה. בדצמבר 2009 הופיע בהקולבר ריפור.
סלאטרי גילם את דמותו של פול מור, בן זוגה של קת'רין ווטסון (ג'וליה רוברטס) בסרט חיוך של מונה ליזה ושיחק בהצגה של דייוויד לינדזי אבאיר דלתות נפתחות, בתפקיד האווי גילם תפקיד מינורי בסרט סליפרס. בנוסף הופיע בסרטו של קלינט איסטווד, גיבורי הדגל, וכן בתפקיד סוכן הCIA הנרי קרייבלי בסרט מלחמתו של צ'ארלי וילסון. לוהק לתפקיד ברט מילר בסרט ריקוד מושחת 2: לילות הוואנה, וגילם את דמותו של ריצ'רדסון בסרט נגד כל הסיכויים. סלאטרי קריין גרסאות האודיו של הרומנים "איש נופל" מאת דון דלילו (2007), "דומא קי" מאת סטיבן קינג (2008) ו"הקץ לנשק" מאת ארנסט המינגוויי (1929).
בשנת 2015 גילם את העיתונאי בן בראדלי ג'וניור בסרט הדרמה זוכה האוסקר והמועמד לפרס גלובוס הזהב ספוטלייט, וכן הופיע בקומדיה של רשת נטפליקס קיץ אמריקאי חם ורטוב: היום הראשון, בתפקיד שזיכה אותו במועמדות ל"פרס איגוד המבקרים" בתואר "הופעת האורח הטובה ביותר בסדרה קומית".
דורינא

דוֹרִינָא היה בית חרושת לסריגים, מחלוצי תעשיית הטקסטיל בישראל. בית החרושת הוקם בשנת 1947 על ידי בני הזוג לֶסִינגֶר ברמת גן. 
המפעל התמקד בייצור סריגים לייצוא וכן סיפק אפודות לחיילות ההגנה ולצה"ל הצעיר. בשנת 1949 ארגן המפעל את תצוגת האופנה הראשונה במדינת ישראל במלון המלך דוד בירושלים.
עם התקדמות עולם האפנה התרחבה פעילות החברה גם לשמלות ולחצאיות מסריג.
המפעל עבד עם טובי מעצבי האפנה של ישראל הצעירה כגון פיני לייטרסדורף. למרות שרוב התוצרת הופנתה לייצוא, נמכרו סריגי דורינא בחנויות יוקרה ברחוב דיזנגוף כ"איווניר", פנשט ומצקין וכן בירושלים ובחיפה.
החברה חדלה להתקיים ב-2003.
מגנוס השלישי, מלך שוודיה

שמו

מגנוס השלישי היה הראשון מבין מלכי שוודיה ששמם היה מגנוס ושעלה לכס המלוכה לא כמי שתפס את השלטון בכוח או כטוען לכתר. היסטוריונים מודרניים מיחסים את הכינוי שלו, Ladulås, בשוודית: "מנעול אסם", לצו שהוצא על ידו בשנת 1279 או 1280 ששחרר את האיכרים מהחובה לספק מזון לאצילים או לבישופים בעת מסעותיהם. אפשרות נוספת לכינוי זה הוא שהוא נוצר כשיבוש של השם לדילאוס (Ladislaus), שייתכן שהיה שמו השני, בהתחשב במורשתו הסלאבית.

ראשית חייו

מגנוס, ששנת לידתו לא אומתה על ידי היסטוריונים מודרניים, היה ככל הנראה בנם השני של בירגר יארל ושל אינגבורג, שהייתה אחותו של אריק האחד עשר חשוך הילדים ובתו של אריק העשירי. אביו של מגנוס ייעד את בנו כיורש סמכויותיו כיארל והוא קיבל את תואר דוכס שוודיה. אחיו, ולדמאר, שהיה ככל הנראה הבכור, ירש את דודם מצד אמם על כס המלכות השוודי בשנת 1250.

עלייתו למלוכה ונישואיו

ב-1275 פתח מגנוס במרד כנגד אחיו בסיוע דני והדיח אותו מכס המלכות. מגנוס נבחר להיות המלך באתר הבחירה ההיסטורי של מלכי שוודיה, אבני מורה (Mora stenar). ב-1276 נשא מגנוס כאישה שנייה את הלוויג, בתו של גרהרד הראשון, רוזן הולשטיין-יצהו. מצד אמה, אליזבט ממקלנבורג, הייתה הלוויג צאצאית של כריסטינה, שהייתה ככל הנראה בתו של סוורקר השני, מלך שוודיה. כתב ביטול אפיפיורי לנישואיו הראשונים של מגנוס ולהתרת נישואיו השניים הוצא עשר שנים לאחר מכן ב-1286. מאוחר יותר תפקדה הלוויג כעוצרת, ככל הנראה בשנים 1290 – 1302 ובין השנים 1320 – 1327.

מלכותו

המלך המודח ולדמאר הצליח בסיוע דני להשיג את השליטה על המחוזות ביטאלנד, בחלק הדרומי של שוודיה, וב-1277 נאלץ מגנוס להכיר בכך. עם זאת, ב-1278 החזיר מגנוס לעצמו את השליטה במחוזות אלו והוסיף לתוארו את הכינוי rex Gothorum (מלך היאטים) והחל את המסורת של התואר "מלך השוודים והיאטים" שנשאו מלכי שוודיה מכאן והלאה.
אחיו הצעיר של מגנוס, בנדיקט, כיהן כלורד צ'נסלור הגבוה של שוודיה וב-1284 העניק לו אחיו את התואר דוכס פינלנד.
מגנוס השלישי מת כאשר בניו היו עדיין קטינים. הוא הורה שקרוב משפחתו, טורקל, יהיה האפוטרופוס של יורשו, לימים בירגר, מלך שוודיה, שהיה בן עשר כאשר מת אביו.
באביב 2011 ניתן אישור לחוקרים מאוניברסיטת סטוקהולם לפתוח אחד הקברים המלכותיים בכנסיית רידרהולם כדי לחקור את השרידים שההנחה הייתה שהם של מגנוס השלישי ושל קרוביו. בשידור שהתקיים בטלוויזיה השוודית פורסמו כמה ממצאים. בדיקות פחמן-14 הראו שהעצמות שהיו בקבר תוארכו למאה ה-15, ולפיכך לא היו יכולים להיות אלו של מגנוס ושל משפחתו.
שירת קרליבך

שירת קרליבך הוא שמו של ז'אנר במוזיקה החסידית של שירי נשמה, בעיקר, שהולחנו על ידי ר' שלמה קרליבך. שירי קרליבך מולחנים לגיטרה, הכלי בו ניגן קרליבך. שירת קרליבך מוכרת בעיקר מהלחנים לשירי שבת ("מזמור לדוד", "לכה דודי") ושירי חתונה (כגון "עוד ישמע"). הבסיס לניגוניו של קרליבך, לפי דבריו, הוא פשיטות הנגינה: "כל מנגינה ניתן ליצור על ידי שני אקורדים". חלק קטן מלחני קרליבך כולל ניגונים ללא מילים ("קרקוב").
שירי קרליבך נהפכו לחלק אינטגרלי מהמוזיקה החסידית עד כדי אי זיהויים ככאלו וחלק משירי קרליבך מפורסמים כ"לחנים עממיים".
בין הזמרים-יוצרים הבולטים העוסקים בשירת קרליבך: בתו נשמה קרליבך, תלמידיו חיים דוד סרצ'יק ולהקת המושב שהתחילה במושב מבוא מודיעים שייסד קרליבך. רבים מן האמנים העוסקים בשירת קרליבך משייכים את עצמם לז'אנר מוזיקה יהודית מקורית.

רקע

קרליבך עשה את דרכו המוזיקלית בליווי הגיטרה שלו, באווירת שנות ה-50 ושנות ה-60. הוא התוודע ללהקות רוק ופגש במסעותיו זמרי רוק ונשמה מהם הושפע כמו מאווירת ילדי הפרחים. שיריו הראשונים יצאו בשני תקליטי ביכורים, אחד מהם ("הנשמה לך") בליווי להקה מורחבת של נגנים בעיבוד וניצוח של מילטון אוקום. תקליטים אלו פרסמו את להיטיו הראשונים - "אשא עיני", "השמיעיני את קולך" "לולי תורתך" וכן השיר "עוד יישמע" אשר נקלט במהירות בקרב הדור הצעיר בישראל והפך לשיר קאנוני המושר בכל חתונה דתית.
ב-1963 הופיע קרליבך במועדון ה-village-gate, בניו יורק, הופעה אשר לדעת רבים סימנה את פריצת הדרך הראשונה שלו, לאחר פרסום התקליט אשר הוקלט באותו מופע. בתקליט זה נשמעה לראשונה התלהבות הקהל והיסחפותו לשיר יחד עם הזמר – תופעה אשר תחזור על עצמה בכל מופע ותהפוך לסימן ההיכר שלו. קרליבך בתקליט מיטיב לשיר כחזן המסלסל בנימה רגשנית את הפסוקים של פרק התפילה "וזוכר חסדי אבות". התקליט נקרא "פיתחו לי שערי צדק" על פי הפסוק אותו הלחין, כדבריו, מתוך כמיהה להשפיע על פתיחת הלבבות בין האנשים ובינם לבין שערי השמים.
עם בואו לישראל, בסוף שנות ה-60, כבר הסתמנה בארץ פריחה מחודשת של שירה חסידית, ובפסטיבלי הזמר החסידיים השונים שהתקיימו באותן שנים השתתף קרליבך כמלחין ואף זכה להכרת הציבור הישראלי בשיריו "והאר עינינו" (זכה מקום שני בפסטיבל הראשון) וכן "ישראל ישראל בטח בה'", "חמדת ימים". שיריו אף צעדו במקומות גבוהים במצעד הפזמונים הישראלי. שירים אחרים שלו קיבלו משמעויות לאומיות, כמו "ובאו האובדים" והשיר "למען אחי ורעי" אשר הולחנו במסגרת המאבק לעליית יהודי ברית המועצות. השיר "עוד אבינו חי" הפך גם הוא לפופולרי בקרב הציבור כולו. מאז הוסיף להקליט למעלה מ-1000 מנגינות ושירים. רק מיעוטם יצא לאור ורבים אחרים נגנזו או אבדו.

נוסח קרליבך

בין היתר הלחין קרליבך מנגינות לקטעי תפילה ובייחוד מתפילות השבת. לחנים אלו התקבלו במקומות מסוימים והם ידועים כ"נוסח קרליבך". נוסח תפילה היה מקובל בבית הכנסת "בירב" בצפת על ידי חסידי קרליבך ועם הזמן התפשט למקומות נוספים. אחד מ"מנייני קרליבך" הידועים ביותר מתקיים בבית הכנסת "לכו נרננה" בגבעת שמואל.
מניינים דומים קיימים ברחבי העולם, למשל, בארצות הברית בניו יורק - "The Carlebach Shul" ובלוס אנג'לס - "The Happy Minyan".