google/wiki40b huggingface dataset:
לה נובה

לַה נוּבָּה (La Nouba) הוא מופע של קרקס השמש.
זהו מופע קבע המופיע בדאונטאון דיסני שבדיסניוורלד שבאורלנדו, פלורידה.

תיאור המופע

המופע, שאורכו 90 דקות, מוצג בתיאטרון מיוחד שנבנה עבורו ובו 1671 מושבים. בדומה ליתר מופעי קרקס השמש, הוא כולל קטעים קומיים, קטעי ריקוד, מופעי אקרובטים ולויינים, וכן קטעי שירה ותזמורת. במהלך המופע מתרחשים על הבמה אירועים רבים, והצופה אינו יכול לראות את כל האירועים בו זמנית.
הפסקול והשירים של המופע נכתבו במיוחד עבורו ונמכרים כתקליט נפרד.

תיאור המופע

קודם לתחילת המופע נערך מופע מקדים בו הליצנים "באלטו" ו"סרגיי" מושיבים את הקהל ומשתעשעים עם הקהל הנכנס למופע. 
בתחילת המופע נערך "מצעד" בו דמויות המופע צועדות לאורך המעבר שבין המושבים התחתונים והיציע של האולם. לאחר המצעד מופיעה המנקה, המטאטאת את הבמה עד שמגיעות הדמויות שצעדו קודם לכן במצעד אל הבמה. המנקה נדהמת ממצעד הדמויות שעובר אותה ואינה מאמינה למראה עיניה (עוברים אותה הציפור הירוקה, האיש האדום, רוכב אופניים הרוכב הפוך, ורכבת צעצוע). 
בתחילת המופע נערך מופע לוליינות של סיבוב צלחות, ולאחריו מופע הליכה על חבל שגובהו כ-30 מטרים. לאחר מכן נערך מופע של רכיבה על אופני BMX אקרובטי הכולל קפיצות שונות ממתקנים גבוהים וממקפצות. בסיום המופע קופצים כל הרוכבים עם אופניהם לעבר בור שנפער בבמה.
לאחר מופע אקרובטי אווירי נערכת סצנה של ריקוד על צעיפים אדומים היורדים מתקרת הבמה, ולאחר מכן מופע של איזון שמונה כיסאות על ידי אקרובט אחד ובעקבותיו מופע טרפז ומופע טרמפולינה.

התחפושות

30 סוגי תחפושות המופע עוצבו על ידי דומיניק למיו בשנת 1998. למיו יצרה שני סוגי תחפושות עיקריים - האחד של אנשי העיר במופע, האצים ורצים בעולמם ההומה והסואן, והשנייה של הליצנים. אנשי העיר לבושים בצבעי שחור ואפור ואילו הליצנים לבושים בצבעים בהירים וזוהרים.
במהלך המופע עוברות הדמויות מטמורפוזה, והן עוזבות את עולמם המשמים שחוזר על עצמו ומתחילות להאמין בעולם האגדי המופיע סביבם. אמונה זו באה לידי ביטוי בשינויים שעוברים התחפושות של הדמויות - לבושם של אנשי העיר משתנה מצבעים כהים לצבעים פלורסצנטים זוהרים של כחול, אדום וצהוב. בסיום המופע לבושים אנשי העיר בלבן.

המוזיקה והמוזיקאים

בדומה ליתר מופעי קרקס השמש, השירה והנגינה מבוצעות על הבמה בזמן כל מופע ומופע. במהלך המופע מנגנים על הבמה שישה נגנים ושתי זמרות. המוזיקה הולחנה על ידי בנווה ג'טרא (Benoit Jutras) וכוללת אלמנטים של ג'אז, היפ הופ, מוזיקה חסידית ושירה בסגנון אופראי, כאשר המוזיקה תואמת את ההתרחשות על הבמה.
פורסט לודג'

גאוגרפיה

פורסט לודג' הוא פרוור קטן הממוקם כ-4 ק"מ דרום-מערבית למרכז העסקים הראשי של סידני. הוא דחוק בין הגליב ממזרח, אננדייל ממערב, ביסנטניאל פארק מצפון ואוניברסיטת סידני בדרלינגטון מדרום.

היסטוריה

פורסט לודג' נקרא על שם בית האחוזה שבנה אמברוס פוס (Ambrose Foss) בשנת 1836. בית אחוזה זה עמד על תלו עד הריסתו המתוכננת ב-1912. אזור האחוזה התרחב וכלל מספר שכונות של בתי מגורים בסגנון ויקטוריאני, והיווה אזור מגורים זול יותר מאננדייל וגליב הסמוכים, שעברו פיתוח מואץ עוד במאה ה-19 על ידי יזמים מקומיים. בפתח המאה ה-21 נחשב פורסט לודג' לאחד הפרוורים השקטים באזור סידני, לאחר שפיתוח האזורים סביבו יצר רצף עירוני שהותיר לו שטח קטן יחסית.

תרבות

מרכזו של פורסט לודג', בהצטלבות רחובות רוס וג'ון, כולל כמה פאבים ובתי קפה שמשרתים את קהל הסטודנטים של האוניברסיטאות הסמוכות, אוניברסיטת סידני בדרום ואוניברסיטת הטכנולוגיה של סידני (UTS) במזרח. מרכז השלום ולימודי יישוב סכסוכים, מבנייני הקמפוס של אוניברסיטת סידני, ממוקם בפרוור. בצפונו של הפרוור ממוקם ביסנטניאל פארק (פארק לציון 200 שנה להתיישבות המערבית באוסטרליה) המהווה ריאה ירוקה ואזור קיט ומשחק לאזור העירוני.
המחוז האדמיניסטרטיבי מוסקבה החדשה (מוסקבה)

הנהלת המחוז

בתקופת המעבר עד להקמת המחוז, נוהל השטח על ידי פרפקט המחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מערבי אלכסיי צ'לישב. בנובמבר 2013 מונה דמיטרי נאבוקין לפרפקט מחוז מוסקבה החדשה.
אנטומופגיה

אנטומופגיה (אנטומו=חרקים, פגיה=אכילה) הוא המנהג לאכול חרקים. מונח זה מיועד למזון אנושי. בעלי חיים ממגוון קבוצות הניזונים מחרקים, מכונים אוכלי חרקים. ישנה גם סדרת יונקים בעלת שם דומה, עקב מזונם העיקרי של חברי הסדרה.
אכילת חרקים נהוגה גם אצל בני אדם מתרבויות מסוימות בחלקים שונים של העולם, כולל מרכז ודרום אמריקה, אפריקה, אסיה ואוסטרליה, אך בחברות אחרות זהו נוהג לא-מקובל שלעיתים נחשב אף לטאבו.

היסטוריה

משוער כי בעבר חרקים תפסו מקום חשוב בתפריט האדם, בזמנים בהם לא היה לו עדיין כלי ציד או חקלאות.
עדות לכך נמצאה בניתוח קופרוליטים ממערות בארצות הברית ובמקסיקו. קופרוליטים ממערות בהרי אוזרק נותחו ונמצאו בהם נמלים, זחלי חיפושיות, כינים, וקרציות.
שקילות פער הריביות הנומינליות המכוסות

בכלכלה, שקילות פער הריביות המכוסות הוא מושג הקושר בין הריבית הנומינלית במשק המקומי לבין הריבית הנומינלית במשק זר באמצעות פרמיית הפורוורד השוררת בין שני המשקים. המונח העברי מקביל לאנגלי - Covered Interest Parity.
שקילות פער הריביות המכוסות בניסוחה המתמטי היא קשר בין הריבית הנומינלית המקומית (i) לבין הריבית הנומינלית הזרה (*i) לבין פרמיית הפורוורד (): 
שקילות זו משמשת בפועל בשוקי ההון לשם תמחור עסקאות במטבע חוץ כמו עסקאות עתידיות, עסקאות סוואפ, אופציות על שער החליפין, אסטרטגיות מטבעיות ועוד.
השימוש בשקילות זו נעשה, למשל, בעת תמחור עסקאות פורוורד כלהלן:

כאשר,
 
F= שער הפורוורד
S= שער הספוט
חנה בת שחר

ביוגרפיה

בת שחר היא ילידת ירושלים, בתו של הרב בצלאל ז'ולטי ואשת הרב יהושע אייכנשטיין, ראש ישיבת יד אהרן.
היא בוגרת מוסדות בית יעקב, אשר תוכנית הלימודים שלהם אינה כוללת את הספרות העברית החדשה. בשנות ה-80 נרשמה לסדנת כתיבה שהנחו יורם קניוק ואהרן אפלפלד. לאחר מכן החלה בכתיבה בשם בדוי, משום שחששה שזיהויה יביא לנידויה בחברה החרדית ולפגיעה בשידוכי ילדיה. בשנת 1985 התפרסם ספרה הראשון, "סיפורי הכוס", שזכה בפרס ניומן לספרי ביכורים. בין השנים 1995–2000 עשתה תואר שני בספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בספריה הראשונים הרקע הדתי היה פחות מודגש, אך בספריה האחרונים הוא קיבל משמעות בולטת. היא עוסקת בנושאים הנחשבים כטאבו בחברה החרדית. בספרה "צללים בראי", שיצא ב-2008, היא עוסקת בהתמודדותן של אם חרדית ושתי בנותיה עם הטרדות מיניות של אבי המשפחה.
כיום, אחר שילדיה נישאו, בת שחר מהססת פחות להיחשף. בין השאר התראיינה לתוכניתו של קובי מידן בערוץ 2 ולתוכניתה של אבירמה גולן "קריאה ראשונה".
בשנת 1994 זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בנה, הרב משה מרדכי, הוא ראש כולל בבני ברק. בתה, ברכי ליפשיץ, היא מחזאית.

על כתיבתה

בראיון לאילת נגב אמרה: "אני מרגישה כמו מסכה מהלכת. הפאה הזו היא מסכה, הבגדים הבורגניים האלה הם תחפושת, ואני מסתתרת מאחורי שם בדוי. אפילו אני לא תמיד יודעת מי אני". אף על פי כן הטעימה שמבחינה דתית "אין לי שום הרהורי כפירה. אני מאמינה בכל לבי". היא סיפרה שעל כתיבתה משפיעה דמות האב הנערצת וריחוקה של דמות האם. את היות רוב הגיבורות שלה גרושות, אלמנות או נשואות בנישואים אומללים הסבירה: "אני לא מאמינה שיש הרמוניה בחיי נישואין. בציבור שלי זה חסוי, אבל לי יש קרני מישוש להרגיש את זה".
בראיון למעריב אמרה: "אני לא אשאל רב אם מותר לי או אסור לי לפרסם את ספרי, כי לשאול זה טרף... ברור לי שהרבנים היו אומרים לי שאסור, ומה אז הייתי עושה? הייתי צריכה או לצאת נגדם או פשוט להפסיק לכתוב ולמות".

פרסים

בינואר 2015 זכה ספרה "עץ הדודא" בפרס ע"ש יצחק לייב ורחל גולדברג מטעם קרן קיימת לישראל.
יחסי אזרבייג'ן–סרביה

היסטוריה

במהלך ההיסטוריה, סרביה וחלקים מאזרבייג'ן נכבשו בידי האימפריה העות'מאנית.
חטיבת הרובאים ה-223 שהורכבה מתושבי אזרבייג'ן השתתפה בכיבוש יוגוסלביה ובלגרד מידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.

יחסים פוליטיים

סרביה הייתה בין המדינות שהצביעו בעד אזרבייג'ן בהחלטת העצרת הכללית של האו"ם 62/243, בעניין נגורנו קרבאך. ביום שבו הכריז נציג קוסובו על עצמאות חבל הארץ מסרביה, הצהירה אזרבייג'ן כי היא "רואה במעשה בלתי חוקי זה מנוגד לחוק הבינלאומי, ומכאן, עמדת אזרבייג'ן ברורה: היא אינה מכירה בעצמאותה של קוסובו". אזרבייג'ן הסיגה גם את כוחות השלום מקוסובו. טורקיה עשתה מאמצים ניכרים בכינוס ארגון הוועידה האסלאמית (OIC) שנערך בדקר, סנגל, למען הצהרה נחרצת בעד עצמאות קוסובו, אולם בין המדינות המתנגדות הייתה גם אזרבייג'ן. במהלך הישיבה הראשונה של הוועדה הבין-ממשלתית של אזרבייג'ן וסרביה ב-4 בנובמבר 2011, הצהיר היו"ר מאזרבייג'ן, שר הפיתוח הכלכלי, על תמיכה בסרביה. בתגובה, הצהירה סרביה כי היא תמשיך לתמוך בעמדת אזרבייג'ן בסכסוך נגד ארמניה.
שתי המדינות מתכננות לבטל את הצורך בוויזה עבור אזרחיהן.
נווטת

התנהגות והניווט על פי השמש

מרבית הנווטות חיות במדברים או אזורים חמים, ועל כן פיתחו עמידות רבה כלפי חום. בנוסף, לנווטות שיטות רבות להפחית את החום הפוגע בגופן. למשל: נמלים ממינים מסוימים זוקפות את בטנן כשהן הולכות על האדמה החמה, וכך מפחיתות את שטח הפנים שסופג חום מהאדמה. הנווטות ניזונות בעיקר מפגרים, ובפרט מפגרים של חרקים אחרים. חלק מהמינים בישראל ניזונים מפגרים של נמלת הקציר.
הנווטת מפורסמת במיוחד בזכות יכולתה לנווט באמצעות השמש ולמצוא את הקן שלהם. כאשר היא יוצאת מהקן, היא זוכרת את הזווית שבין מיקום השמש בשמים לקן. לאחר מכן, כאשר השמש "זזה" במשך היום, הזווית משתנה, אולם הנמלה עוקבת אחרי השינוי, ומוצאת את הקן באמצעות הזווית החדשה שנוצרת. העיניים המורכבות של הנווטת מאפשרות לה לראות גם אור מקוטב, וכך היא מסוגלת לנווט גם כשהשמש מוסתרת מאחורי עננים וכדומה.
יכולת הניווט מקלה על הנווטת, כי היא מאפשרת לנמלים להסתובב וללקט מזון ביחידות, ולא בשביל מסומן בפרומונים.
קונסרבטוריון הוך

קונסרבטוריון הוך (בגרמנית: Dr. Hoch’s Konservatorium) היא אקדמיה למוזיקה, שנוסדה בפרנקפורט על מיין ב-22 בספטמבר 1878. הודות לנדיבותו של תושב פרנקפורט, יוזף הוך, שהניח בצוואתו מיליון מרק גרמני בזהב לבית הספר למוזיקה של האוניברסיטה, נוסד בית ספר למוזיקה ואמנויות לכל קבוצות הגיל. הקונסרבטוריון מילא תפקיד חשוב בתולדות המוזיקה בפרנקפורט. מוזיקאים מפורסמים רבים לימדו שם: בשלהי המאה ה-19, כשבסגל המורים הייתה, בין השאר, קלרה שומאן, השיג הקונסרבטוריון מוניטין בינלאומיים. בעשור האחרון של המאה ה-19 היו כרבע מכלל התלמידים מארצות אחרות: 46 מאנגליה ו-23 מארצות הברית.
בשנות ה-20' של המאה ה-20, בהנהלת ברנרד זקלס, הקדים הקונסרבטוריון בהרבה את זמנו: זקלס היה הראשון בעולם להכניס לימודי ג'אז לתוכנית הלימודים במוסד (בניהול מתיאש שייבר) וב-1931 פתח את המחלקה ללימודי יסוד במוזיקה. 
קונסרבטוריון הוך מציע כיום לימודים בתוכנית החינוך המוזיקלי לנוער ולמבוגרים, במחלקה ליסודות המוזיקה ובתוכנית הכנה ללימודים גבוהים בתחום המוזיקה. הקונסרבטוריון כולל גם מחלקות ללימודי בלט, מוזיקה עתיקה ומוזיקה חדישה. המוסד מציע לימודי תעודה במוזיקה, לימודי הוראה בכל כלי הנגינה, זמרה, תאוריית המוזיקה, הלחנה וביצוע וכן בהוראת יסודות המוזיקה.
הבנק הפדרלי של גרמני כיבד את הקונסרבטוריון בתמונת בניין הקונסרבטוריון המקורי, שנהרס בהפצצה במלחמת העולם השנייה, על הצד האחורי של השטר של 100 מארק גרמני. על צדו הקדמי של אותו שטר מתנוססת דמותה של קלרה שומאן.
מקס בוכמן

ביוגרפיה

בוכמן נולד ברגנסבורג שבגרמניה למיטה (לבית רוזנברג) ולסטפן. בגיל 3 עבר לנירנברג. במלחמת העולם הראשונה גויס, ונשלח לחזית צרפת ועיראק. בשנת 1917 נשלח כחובש לארץ-ישראל. שירת בצמח, עפולה, נצרת, ירושלים ולבסוף בבית חולים שדה בשכם, שם הועלה לדרגת סמל. בוכמן שירת כשנה בארץ-ישראל.
בוכמן נפל בשבי והועבר למחנה שבויים בתל אל כביר, (במצרים). במחנה השבויים היה אחראי בוכמן על תוכנית ההרצאות בספרות ופילוסופיה גרמנית. במחנה השבויים קיבל את ההחלטה לעלות לארץ-ישראל. לאחר שחרורו שב לגרמניה.
בוכמן למד רפואה במינכן, פרייבורג ונירנברג. בשנת 1924 סיים את לימודיו והתחתן עם מרים.
בוכמן ביקר בארץ ישראל והחליט להשתקע בטבריה. קופת חולים הציעה לבוכמן משרה של רופא בבית החולים על שם שוויצר. בוכמן חזר לגרמניה והשתלם במחלות פרקים.
בשנת 1927 עלו בני הזוג בוכמן לארץ, ובוכמן ניהל במשך 3 שנים את המחלקה הפנימית בבית החולים ע"ש שוויצר בטבריה.
בהמשך, התמנה בוכמן לתפקיד הרופא המחוזי של קופת חולים בגליל.
בוכמן שירת כקצין רפואה ראשי בהגנה.
לאחר קום המדינה נתמנה רופא ממשלתי אזורי ראשון בגליל.
בשנת 1955 התמנה בוכמן למנהל הרפואי של חמי טבריה. בוכמן חקר את חמי טבריה, פרסם 40 עבודות מדעיות בנושאי ראומטולוגיה, מחלות טרופיות, בלנאולוגיה, והידרותרפיה.
בוכמן כיהן כסגן יושב ראש האגודה לרפואה פיזיקלית ולראומטולוגיה וכיושב ראש ההסתדרות הרפואית בטבריה.
בוכמן נפטר ב-1972. השאיר אחריו שלוש בנות.
רניירי דה קלצאביג'י

חייו

קלצאביג'י נולד בליבורנו. בשנים 1722 עד 1729 למד בקולג' ישועי. הוא החל לכתוב בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-18, וב-1740 היה לחבר באקדמיה של ארקדיה (בשם "ליבורנו דרפאניו"), ובאקדמיה האטרוסקית של קורטונה, שמגמתה הייתה קלאסית יותר.
קלצאביג'י עבר לנאפולי בשנת 1741 ועבד אצל השגריר הצרפתי לממלכת שתי הסיציליות. בשנת 1751 עבר עמו לפריז, שם עשה את שנות ה-50' והיה לידידו הקרוב של קזנובה. הפואמות הראשונות שלו למוזיקה, שכונו "קומפונימנטי דרמטיצ'י", נכתבו לכבוד כלולות הדופין הצרפתי עם מריה תרזה מספרד. רק השנייה בוצעה, כי שינויים פוליטיים עשו את הראשונה לבלתי מעודכנת. מטסטאזיו שיבח יצירות אלה ואחרות (שהסתמכו במידה רבה על סגנונו הוא), אך מצא גם טעם לפגם בעודף נאטורליזם והעדר תחבולות.

פעילות אופראית

בפריז בחן קלצאביג'י את עניינו באופרה והפיק הוצאה של יצירות מטסטאזיו, הלבריתן המפורסם ביותר של אופרה סריה. ואולם קלצאביג'י התרשם גם מן ה"טרז'די אן מוזיק" הצרפתית והיה להוט להעביר את האופרה האיטלקית רפורמה, שתפשט אותה ותגביר את רישומה הדרמטי. בשנת 1761 השתקע בווינה, שם פגש יוצרים ואנשי במה, שנטייתם לרפורמה דמתה לזו שלו: גלוק; הרוזן ג'אקומו דוראצו, במאי התיאטרון; גספארו אנג'וליני, הכוראוגרף; ג'ובאני מריה קוואליו, התפאורן; והקסטראטו גטאנו גואדני. יחד עבדו על האופרה פורצת הדרך של גלוק, אורפאו ואאורידיצ'ה בשנת 1762. לאחר זאת כתב קלצאביג'י את הלברית ל"אלצ'סטה" של גלוק, שהתרחקה עוד יותר מנהלי האופרה סריה בכיוון ה"פשטות הנאצלת". בהקדמה ליצירה זו, שגלוק חתום עליה, הציג קלזאביגי משנתו לעשיית רפורמה באופרה. יצירה משותפת שלישית, "פארידה ואלנה", הושלמה בשנת 1770. קלצאביג'י תרם גם לתוכנית הבלט החדשני של גלוק, "דון חואן" מ-1764. ב-1775 סולק מן החצר הווינאית עקב שערוריה והתיישב בפיזה שבאיטליה, שם המשיך בפעילותו הספרותית עד מותו.
טים וינסנט

ביוגרפיה

וינסנט נולד ברקסהאם, תפקידו הראשון בטלוויזיה היה כשגילם מתבגר אלכוהוליסט בדרמה "Children's Ward" בערוץ ITV, ב-1993 החל להנחות את תוכנית הילדים "Blue Peter" ועזב את התוכנית בתחילת 1997, באותה תקופה שיחק בדרמה הרפואית לצד "Dangerfield" נייג'ל הייברס ולהנחות את תוכנית האופנה "מופע הבגדים".
מ-2000 ועד 2001 גילם את הוטרינר אדם פורסטר באופרת הסבון "Emmerdale" והופיע גם בסרט המתח "ממוין" לצד טים קארי.
ב-2005 ו-2006 הוא הנחה את תחרות מיס עולם וב-2007 הנחה את תחרות מיס ארצות הברית.
מ-2005 הוא משמש ככתב באירופה של תוכנית חדשות הבידור "Access Hollywood"
ב-2007 הנחה את הגרסה האמריקאית לתוכנית היורש, באותה שנה החליף למשך שבוע את מנחת התוכנית מי רוצה להיות מיליונר והגיש את תוכנית הלוטו הלאומית ב-BBC.
ארבע פרשיות

אַרְבַּע פָּרָשִׁיּוֹת הן פרשות מיוחדות שתקנו חז"ל לקרוא בנוסף לפרשת השבוע בארבע שבתות לאורך חודש אדר הסמוך לניסן, דהיינו בשנה רגילה חודש אדר ובשנה מעוברת אדר ב'. השבתות עצמן נקראות בשמות מיוחדים: "פרשת שקלים", "פרשת זכור", "פרשת פרה", "פרשת החודש".
בשבתות הללו אין אומרים "אב הרחמים" ולא מזכירים נשמות קודם תפילת מוסף, אך אומרים "צדקתך" במנחה (אלא אם כן זה שבת ערב ראש חודש, שבת ראש חודש או ערב פורים שאין אומרים "צדקתך"). במנהג התפילה של נוסח אשכנז ישנם פיוטים רבים מיוחדים לשבתות אלו.

המקור לקריאות

המקור לקריאת ארבע הפרשיות מופיע כבר במשנה, במסכת מגילה. קביעת קריאת ארבע הפרשיות היא מתקופה קדומה יחסית, בה נהגו מנהגים שונים לסדר פרשיות השבוע והשלמת התורה, קודם לקביעת סדר אחיד המקובל כיום.
על פי חוקרים ומקורות קדומים שונים, מנהג ארץ ישראל היה לקרוא את ארבע הפרשיות כתחליף לקריאה הרגילה (מהמחזור התלת-שנתי), בעוד מנהג בבל (המקובל כיום) היה להוסיף את קריאת ארבע פרשיות לקריאת פרשת השבוע

מנהגים שונים

מעבר לקריאה שתקנו חז"ל, בקהליות אירופה הנהיגו לומר פיוטים מיוחדים לשבתות אלו, ויש קהילות שממשיכות לאומרם עד היום.  בהחלט יכול להיות שהאהבה העצומה לפיוטים אלו העניקה מעמד עוד יותר חשובה לשבתות אלו.

פרשיות נוספות

בכמה קהילות של גאוני ארץ ישראל, לא נהגו כפסק המשנה ש"בחמישית חוזרים לכסדרן", אלא שהמשיכו וקראו בשבת הגדול "ראה ראיתי את עני עמי אשר במצרים", ובשבת שאחרי פסח קראו "ויסע משה את ישראל מים סוף ויצאו אל מדבר שור", כך שבארץ ישראל בתקופה הקלאסית היו "שש פרשיות" במקום "ארבע פרשיות".
משאית גז

משאיות גז (בגרמנית: Gaswagen) היוו אחד מאמצעי ההשמדה של היהודים על ידי הנאצים במסגרת "הפתרון הסופי".

היסטוריה

השמדת היהודים בשואה בוצעה במספר שלבים: תחילה, בהרג של בודדים (בתליה, בירי, בהכאה, בהרעבה ובדרכים נוספות); לאחר מכן בעיקר בבורות ירי; בהמשך בעיקר על ידי משאיות גז ותאי גזים המופעלים בפחמן חד-חמצני, ולבסוף, בעיקר על ידי תאי גזים (רצח בגז ציקלון בה).
הרציחות בבורות הירי התגלו כבעייתיות, בעיקר עקב ההשפעה על המבצעים והיותן אמצעי גלוי מדי. לכן, הגרמנים המציאו שיטת השמדה באמצעות משאיות גז.
בהתחלה, במהלך מבצע הרצח שלהם במזרח אירופה, האיינזצגרופן (עוצבות המבצע של האס דה), דחסו את היהודים למשאיות אטומות. אל תא הנוסעים של המשאית חיברו את צינור המפלט של המנוע וכאשר החלה המשאית לנסוע, הוזרם גז תחמוצת הפחמן מצינור המפלט לתא בו נכלאו היהודים והם נחנקו למוות. בתום הנסיעה פתחו את תא המטען והשליכו את הגופות לקברי המונים שהוכנו מראש.
בהמשך, הוקם המחנה הראשון בו נעשה שימוש המוני במשאיות גז הוא מחנה חלמנו שבמערב פולין. אלה שלא נחנקו למוות (לרוב, תינוקות), נוֹרוּ בהגיעם לקבר ההמוני שהיה במרחק נסיעה משם באזור היערות.
לשיטה זו היו שתי מגבלות עיקריות מבחינת הגרמנים: למשאית אחת היה אפשר לדחוס כ-70 בני אדם - כמות מוגבלת יחסית לרצון ההשמדה, ולמפנים את הגופות היה קשה להתמודד עם המטלה. מגבלות אלו תרמו להקמת מחנות השמדה עם תאי גזים יעילים יותר לצורך רצח המוני.
משאיות גז שימשו גם במסגרת "המתת חסד" להריגת נכים וחולי נפש במסגרת תוכנית T4, ולהריגת שבויים סובייטים בזקסנהאוזן ב-1941.
ההערכה היא שברחבי שטחי הכיבוש של הנאצים נרצחו כ-700,000 יהודים באמצעות כ-120 משאיות גז.
סיישל

היסטוריה

אף שסביר להניח ששייטים ערבים נתקלו באיים עוד קודם, העדות המתועדת הראשונה על האיים היא של שייטים פורטוגזים בשנת 1505. הם שימשו במשך שנים בעיקר שודדי ים כנקודת עגינה בין אסיה לאפריקה. בשנת 1756 תפסו הצרפתים את האיים וכינו אותם על שם שר האוצר הצרפתי דאז, ז'אן מורו דה סיישל.
הבריטים נאבקו עם הצרפתים על השליטה בסיישל בין השנים 1794 ו-1811 עד שלבסוף האיים עברו אליהם בשנת 1814. סיישל הפכה להיות מושבה של הכתר הבריטי. רק בשנת 1976 ניתנה עצמאות לאיים שנשארו חלק מחבר הלאומים הבריטי. ב-1977 לאחר הפיכה, מינה את עצמו ראש הממשלה לנשיא והמפלגה הדמוקרטית הוגדרה כלא חוקית. עד 1992 הייתה סיישל מדינה סוציאליסטית בעלת מפלגה אחת. מאז סיישל היא דמוקרטיה.

פוליטיקה

נשיא סיישל שהוא גם ראש המדינה וגם ראש הממשלה נבחר אחת לחמש שנים. הנשיא הנוכחי הוא דני פור (מאז ה-16 באוקטובר 2016). הקבינט, שאותו ממנה הנשיא זוכה לאישור בית המחוקקים.
בית המחוקקים מורכב מ-34 חברים ש-25 מתוכם נבחרים ישירות והשאר נבחרים לפי חלוקה מפלגתית.
הממשל בסיישל ריכוזי מאוד והוא שולט גם ברוב הקרקעות, המפעלים והיצוא והיבוא שנעשים למדינה.

כלכלה

מאז עצמאותה בשנת 1976 וההפיכה בשנת 1977 הואץ הגידול בתוצר הלאומי הגולמי מתוצר לנפש של 3,000$, עד לכ-$21,500 (ב-2010). הגידול החד הזה היה תוצאה של הפיכת כלכלת האיים מכלכלה המבוססת על חקלאות לכלכלה מודרנית המבוססת על תיירות בכלל ועל תיירות יוקרה בפרט. עוד בשנות ה-70 החליט הרודן פרנס-אלברט רנה להפוך את מדינתו לאתר תיירות לעשירי העולם. לצורך זה עודדה הממשלה גופים תיירותיים בינלאומיים להשקיע במלונות והכשירה כח אדם מתאים. כיום סיישל מושכת אליה תיירים אמידים והיא יקרה מיעדים דומים.
התלות הגדולה בתיירות פגעה בסיישל בעקבות מלחמת המפרץ הראשונה והמשבר שבא לאחר פיגועי 11 בספטמבר. לפיכך החלה הממשלה לפתח ענפי חקלאות ותעשייה ובייחוד את ענף הדיג. 
בשנים 1998–2001 חלה האטה בצמיחה של סיישל עקב המשבר בתיירות והאטה בשוק הטונה. גם מדיניות מטבע החוץ והמדיניות המוניטרית והפיסקלית המהודקת פגעה בקצב הצמיחה. ערך הדולר והאירו בשוק השחור הוא פי שניים משערם הרשמי. לסיישל חוב לנפש לבנק העולמי שהוא מהגבוהים בעולם וכלכלתה נמצאה בדירוג סיכון גבוה. המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 פגע מהותית בכלכלת סיישל, אך זו התאוששה תוך שנתיים.

דמוגרפיה

כל תושבי סיישל הגיעו אליה ב-500 השנה האחרונות. יש ביניהם אירופים, בני עמים אפריקאים שהובאו כעבדים, הודים וסינים. בגלל האינטגרציה שהתרחשה באי לאורך השנים אין בו קבוצות אתניות נפרדות אלא רוב האוכלוסייה היא בת תערובת, קריאולית. יהודי סיישל גורשו לאחר ההפיכה ב-1977 וכל אדמותיהם ורכושם נלקחו על ידי הממשלה. 
ההשפעה הצרפתית הביאה לכך שרוב תושבי סיישל הם נוצרים קתולים. השמרנות הדתית מקבלת עידוד מהשלטון. לדוגמה, קמפיין המלחמה באיידס של הממשלה כלל עלונים שמסבירים שהשיטה הטובה ביותר להימנע מאיידס היא לא לקיים יחסי מין לפני הנישואין.

תיירות

בבירה ויקטוריה ישנם מספר מוזיאונים בוטניים. בצד השני של מאהה יש מושבת אומנים (בעיקר אירופים ואמריקאים) שיוצרים ומציגים בה את יצירותיהם.
רוב התיירות מרוכזת מסביב לאי מאהה אך קיימים גם בתי מלון שקטים ומבודדים יותר באיים פרלין ולה-דיג. לתיירים מוצעים מסעות שיט לקבוצות איי האלמוגים של הארכיפלג.
מרבית התחבורה באיי סיישל מתנהלת באמצעות מעבורות. כלי רכב נוסעים בצד שמאל של הכבישים.
המטבח המקומי הקריאולי כולל בעיקר דגים ופירות ים בבישול פיקנטי.
באי מאהה קיים שדה תעופה בינלאומי. מספר חברות אירופיות וישראליות מקיימות טיסות סדירות לאי כמו גם חברת התעופה המקומית, "אייר סיישל".
פטריק מקאו

נעורים וקריירת מכללות

מקאו נולד וגדל בסנט לואיס שבמיזורי, בנם של ג'פרי ותרזה ולו חמישה אחים. למד בתיכון נוצרי-בפטיסטי ברוקוויל שבמרילנד. ב-2014 הוביל את קבוצת הכדורסל של בית הספר לאליפות התיכונים הנוצריים הארצית.
בליגת המכללות שיחק באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס במשך שתי עונות. הוא נבחר לחמישיית העונה השנייה בליגת מאונטן וסט (Mountain West) ולחמישיית ההגנה של העונה במאונטן וסט.

גולדן סטייט ווריורס

ביוני 2016 נבחר בבחירה ה-38 בסיבוב השני של דראפט ה-NBA על ידי מילווקי באקס. הזכויות להחתמתו הועברו בערב הדראפט לגולדן סטייט ווריורס תמורת 2.4 מיליון דולר. בעונתו הראשונה בקבוצה שותף ב-71 משחקים ופתח ב-20 מהם. את העונה הסדירה סיים עם ממוצע של 4 נקודות למשחק. בפלייאוף הצטיין בסדרת גמר אזור המערב במשחק השני מול סן אנטוניו ספרס, הוא קלע 18 נקודות, מסר 5 אסיסטים, לקח 4 ריבאונדים ורשם שלוש חטיפות בניצחון הקבוצה. הוא זכה לדקות משמעותיות גם במשחק המכריע בסדרת הגמר מול קליבלנד קאבלירס בו קלע 6 נקודות והיה שותף לזכייה באליפות ה-NBA. בעונה העוקבת רשם ממוצעים דומים, וזכה עם הווריורס באליפות נוספת.

קליבלנד קאבלירס

בפתיחת עונת 2018/2019 לא הצליח להגיע להסכמה עם הווריורס על תנאי חוזה חדש, וב-30 בדצמבר 2018 חתם בסופו של דבר בקליבלנד קאבלירס. לאחר שלושה משחקים בלבד בקליבלנד, במהלכן קלע 1.7 נקודות בממוצע למשחק, שוחרר מהקבוצה.

טורונטו ראפטורס

ב-10 בינואר 2019 חתם על חוזה עד סיום העונה בטורונטו ראפטורס. בסיום עונת 2018/2019 זכתה טורונטו באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה על גולדן סטייט ווריורס בסדרת הגמר בתוצאה 4–2.
סטנה קטיק

ביוגרפיה

קטיק נולדה בהמילטון, אונטריו, קנדה להורים סרביים - קרואטיים; פטאר וראדה קטיק. בתיאור האתני שלה, הצהירה: "ההורים שלי הם סרביים מקרואטיה. אני קוראת לנו דלמטיים כי זה החלק בעולם שממנו אנחנו במקור. יש לי בני משפחה סרביים, קרואטים ואפילו קומץ ממונטנגרו."
קטיק בילתה כמה שנים הלוך ושוב בין קנדה וארצות הברית. לאחר שסיימה את בית הספר התיכון בשנת 1996, היא למדה באוניברסיטת טורונטו ולאחר מכן באוניברסיטה דה-פול גודמן בית הספר לדרמה (באנגלית: DePaul University Goodman School of Drama), שם למדה משחק משנת 2000 עד שנת 2002. בנוסף למדה גם משחק בבית הספר ללימודי תיאטרון בוורלי הילס (Beverly Hills Playhouse acting school). יש לה ארבעה אחים ואחות אחת.

קריירה

קטיק שיחקה את חנה גיטלמן בסדרה "גיבורים", את קולט סטנגר בעונה החמישית של הסדרה "24" ואת ג'ני בסרט "חגיגה של אהבה", בכיכובו של מורגן פרימן. בשנת 2008 היא שיחקה את מורגנשטרן בסרטו של פרנק מילר "הרוח" ואת קורין בסרט ג'יימס בונד "קוונטום של נחמה".
בחודש אוגוסט 2008, רשת ABC הודיעה על רכישת סדרת הטלוויזיה "קאסל", בכיכובם של סטנה קטיק בתור קייט בקט וניית'ן פיליון בתור ריצ'רד קאסל.
קטיק נבחרה למקום ה-24 ברשימת "100 הנשים הסקסיות של הטלוויזיה לשנת 2009" של האתר BuddyTV. בשנת 2010 נבחרה למקום ה-34, בשנת 2011 למקום הראשון, בשנת 2012 נבחרה למקום ה-8 ובשנת 2013 למקום ה-12.
בשנת 2017 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרת המתח "אבסנטיה" ברשת AXN, בתפקיד הסוכנת אמילי ביירן.

חיים אישיים

קטיק מתגוררת בלוס אנג'לס, שם הצטלמה לסדרה "קאסל". היא דוברת אנגלית, סרבית, קרואטית, צרפתית, איטלקית, וסלובנית באופן שוטף. היא מחזיקה באזרחות כפולה בקנדה ובארצות הברית.
באפריל 2015 קטיק התחתנה עם החבר הוותיק שלה, קריס (Kris Braklijac), בטקס פרטי בקרואטיה.
המשכן לאמנויות הבמה בבאר שבע

בנייה ופעילות

תכנון המשכן החל בשנת 1985, והוא תוכנן מבחינה אדריכלית כחלק ממרקם עירוני של עיריית באר שבע המתפתח באזור של שדרות רגר. לשם ביצוע התוכנית, נבחרו האדריכלים שרה וסלו הרשמן לבניית המשכן. המשכן נבנה כחלק משילוב אורגני בסביבתו עם אופי דינאמי זורם המשקף את נושא של אמנויות במה. המשכן נחנך בספטמבר 2008, ומשמש להצגות של תיאטרון באר שבע, קונצרטים של הסינפונייטה הישראלית באר שבע, מופעי מחול ועוד. במבנה יש שני אולמות, האחד מכיל למעלה כ-900 מקומות והשני מכיל כ-420 מקומות
מאז פתיחתו המשכן הספיק לארח מאות אומנים ולהקות מהארץ ומחו"ל ולערוך אלפי מופעים. המשכן גם מארח טקסים עירוניים וממלכתיים, פסטיבלים, אירועי חג, הצגות למבוגרים ולילדים, מופעי מוזיקה, מחול, קונצרטים, אופרה, בידור וזמר.

אדריכלות

שרה וסלו הרשמן הם האדריכלים של המשכן, והם זכו בתחרות האדריכלים לבניית המשכן כאשר בראש צוות השופטים היו האדריכלים המצליחים בארץ.
"משטחי זכוכית המשקפים את השמים ויוצרים קשר בין הפנים והחוץ.
מעטפת המשכן יוצרת מסכת קירות אבן אטומים בהם נקרעים פתחים, המהווים חלונות גדולים ושקופים. דרך פתחים אלו נגלים האולמות העטופים בלוחות מתכת בוהקים וחללי האכסדראות המוארות.".

בראיון עמו אמר סלו הרשמן: 
"כאשר תכננתי את גילה בשנות ה-80 הייתי מאד רומנטי נסעתי לפריס ועמדתי מול המוזיאון של פומפידו ואמרתי לעצמי: זה אנטי-ארכיטקטורה. זו הייתה שגיאה פטאלית שלי, כי לא הבנתי שנפתחת תקופה חדשה שהיא מבטא את התקדמות הטכנולוגיה המלווה את חיינו. די מהר התעשתי ואחת התוצאות זה המשכן לאמנויות הבמה בבאר שבע – הביטוי שלו הוא בשילוב שמצד אחד יש בו את האבן המקומית החולית ומצד שני המערכת המתכתית שמבטאת את הטכנולוגיה העכשווית, כי הרי צריך להשאיר סימן מתי פחות או יותר בניתי את זה.".