google/wiki40b huggingface dataset:
שריפת וינדסקייל

שריפת וינדסקייל (באנגלית: Windscale fire) התרחשה מ-10 באוקטובר 1957 ולמשך 3 ימים במפעל וינדסקייל במחוז קאמברלנד  בצפון אנגליה. השריפה מהווה את התאונה הגרעינית החמורה ביותר בהיסטוריה של בריטניה, בדרגה 5 (מתוך 7) בהסולם הבינלאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
השריפה התרחשה בכור מספר 1 (מתוך סה"כ שני כורים) במפעל. שני הכורים נבנו כחלק מפרויקט ההתחמשות הגרעינית הבריטית. השריפה בערה במשך 3 ימים ובתוך כך שחררה קרינה רדיואקטיבית. אחת ההשפעות הידועות של השריפה הוא שחרור האיזוטופ הרדיואקטיבי יוד-131  אשר עשוי לגרום לנחשפים אליו ללקות בסרטן בלוטת התריס. סך הכל מוכרים כ-240 מקרים של נפגעים שלקו בסרטן זה כתוצאה מהשריפה. למרות זאת, במהלך התרחשות השריפה, לא פונתה אוכלוסייה מהאזור החשוף לקרינה.
השפעה נוספת נראתה בחלב, אשר עד מרחק של 190 קמ"ר מאירוע השריפה - נראה דליל ולא ניתן לשימוש. מחקר] שנערך בשנת 2010, בדק את השפעת השריפה על עובדים שהיו מעורבים בניקוי המפעל לאחר סיומה, ומצא שלא נגרם להם נזק כלשהו.
שום אשרסון

מאפיינים

העלים ערוכים בבסיס הצמח, לפעמים גם בחלקו התחתון של הגבעול. לעלה נדן רחב העוטף את נידני העלים שמעליו ואת הגבעול. העלה סרגלי, שטוח או מרזבי. יש והוא גלול ונבוב. הגבעול (עמוד הפריחה) יחיד, לא מסתעף, חסר עלים לפחות בחלקו העליון.
בראש הגבעול נשאת התפרחת הערוכה כסוכך פשוט. לרב צורתה כדורית. לפני הפריחה עטופה התפרחת בכיסוי קרומי המהווה את סימן ההיכר לסוג. לקראת הפריחה נסדק הכיסוי לאורכו, ומתחלק ל-2 עד 8 רצועות. לעיתים הוא גם נושר כליל.
הפרח קטן דמוי פעמון או פתוח לרווחה. ששת עלי הקטיף מאוחים בשיעור שונה במינים השונים אך תמיד הם מאוחים לפחות בבסיסם. זירי האבקנים קבועים בבסיס עלי העטיף. עמוד העלי נימי.
חיים לוק

אודות

כשהיה בן 4 שנים, אביו נפטר. אמו התפרנסה מעבודות משק בית. לוק החל את דרכו המוזיקלית במקהלת "אם הבנים" במרוקו ולמד בישיבת "עץ חיים" בטנג'יר. בגיל 10 הפך לתלמידו של רבי דוד בוזגלו, שנודע כאחד מגדולי הפייטנים-חזנים של החזנות המרוקאית. בגיל 13 נשלח ללונדון ללמוד בישיבת שניידר.
במרוקו לוק שימש כמורה ומחנך. בהיותו כבן 20 הקים בית ספר יהודי בהוראת הרב אהרון מונסונגו לימים הרב הראשי של מרוקו. לוק עלה לישראל בשנת 1964 והוא כבר נשוי ואב לילד. גם בישראל עסק בהוראה. ב-1987 עקר לארצות הברית ושימש כחזן ופייטן בלוס אנג'לס. בשנת 2004 שב לישראל. ב-2011 זכה בפרס שרת התרבות למבצעי מוזיקה. בנימוקי השופטים נכתב כי הפרס מוענק לו "על מפעל חיים בהנצחת המורשת המוזיקלית של יהדות מרוקו, על הנחלתה לדורות של צעירים ומבוגרים מכל שדרות החברה הישראלית ועל קידום הסובלנות הבין-דתית והשלום באמצעות המוזיקה".
ללוק אחד עשר ילדים וכן נכדים ונינים.
אמפיצילין

תופעות לוואי

כמו מרבית התרופות ממשפחת האמינופניצלינים, אמפיצילין הוא בטוח לשימוש והסיכוי לפתח תלות בחומר זניחה. תופעות הלוואי הנפוצות ביותר לטיפול בו הן פריחה, שלשול ובחילה.
התרופה עלולה להזיק לחולים הסובלים מלימפומה, מונונוקלאוזיס זיהומי ובעלי תגובות רגישות יתר או אי ספיקת כליות.

מנגנון פעולת התרופה

האתר הפעיל בתרופה הוא טבעת בטא-לקטם (β-lactam). התרופה מונעת את פעילותו התקינה של האנזים טרנספפטידאז, אנזים זה אחראי למנגנון ייצור וחידוש של דופן התא הקשיח בחיידקים רבים. פגיעה באנזים גורמת לליזיס לאחר שהתא מייצר דופן פגום, דבר שמוביל למותו.

חיידקים מסוימים (לדוגמה: חלק מהזנים של Staphylococcus aureus) פיתחו עמידות לחומר הפעיל הזה, על ידי יצור של אנזים בטא לקטמאז. האנזים פוגע בתפקוד התרופה על ידי הידרוליזה של טבעת הלקטם, בעקבות שינוי זה החומר מאבד את תכונותיו האנטיבקטריאליות.

היסטוריה

האמפיצילין פותח על ידי חברת התרופות הבריטית Beecham Group בשנת 1961 והיה בעל השפעות דומות לפניצלין, אך בנוסף הראה פעילות אנטיבקטריאלית גם מול חיידקי גראם שלילי. התרופה שווקה לראשונה תחת השם המסחרי פנבריטין (Penbritin).
לפני גילוי האמפיצילין, פניצלינים שימשו לטיפול בחיידקי גראם חיובי בלבד. מאז ועד היום התגלו פניצלינים רבים הפועלים על ספקטרום רחב של חיידקים, כגון אמוקסיצילין וטזוצין. התרופה נמצאת בשימוש נפוץ ורציף עד היום.
אורי שלף

ביוגרפיה

שלף החל לשחק במחלקת הנוער של הפועל תל אביב. לאחר מכן עלה לבוגרים שם שיחק שנתיים אך לא מצא את מקומו: בעונת 92/3 היה חלק מהקבוצה שזכתה בגביע המדינה בכדורסל ובעונת 96/7 היה שותף לירידת הליגה הראשונה בהיסטוריה של הפועל תל אביב. שיחק שנה בקבוצת מכבי גבעת שמואל בליגה הלאומית ו-5 שנים בהפועל "אריה" תל אביב עד שפרש ממשחק מקצועני לאחר עונה בא.ס. רמת השרון.
בעונת 2006/07 חזר למגרשים לקבוצת ע.ל.ה אור יהודה מליגה ב', שם שיתף פעולה עם מוטי בן בסט, גילי סלע וטוהר חיימוביץ והיה שותף לעליית הליגה של הקבוצה.
עוד בתקופה בה היה שחקן פעיל החל לאמן ילדים ונוער בהפועל תל אביב, ניהל את בית הספר לכדורסל של הפועל תל אביב בצוותא עם יהושע רוזין ושימש כמאמן שחקן של הפועל "אריה" תל אביב בליגה הארצית. לאחר הפרישה מכדורסל שימש כמנכ"ל קבוצת הכדורסל של רמת השרון תחת מיקי ברקוביץ' והמשיך לאמן ילדים במחלקת הנוער של א.ס. רמת השרון. בקיץ 2007/8 נענה לבקשת האוהדים, הצטרף לצוות המקימים של הפועל תל אביב המחודשת ומונה למאמן הקבוצה. בעונה זו הרכיב שלף (ששימש כמאמן-שחקן) קבוצה שהייתה גבוהה ברמתה משאר קבוצות הליגה וסיימה את ליגה ב' במאזן 22-0. הקבוצה השלימה דאבל כשזכתה בגביע האיגוד וסיימה את העונה במאזן נקי של אפס הפסדים (כולל משחקי אימון), בעונה אחר-כך הוביל את הקבוצה למאזן דומה בליגה א' כמאמן, והוביל אותה לדאבל שני ברציפות, בסיום העונה פינה את מקומו בעמדת המאמן, לטובת שרון אברהמי (אותו שלף עצמו מינה תחתיו), ועבר לתפקיד המנהל המקצועי.
שלף היה עורך דין במקצועו ובעל תואר ראשון במנהל עסקים ובמשפטים. בעל טור שבועי באתר וואלה!. כמו כן כתב ספר ילדים יחד עם אחיו גור בשם "צביקי הרואה ואינו נראה". 
אורי שלף נפטר ב־29 במרץ 2015 בעקבות אירוע לב, והותיר אישה, תמר, ושני ילדים. למחרת הוצב ארונו באולם הדרייב אין, וטרם מסע הלוויה ערכה הפועל תל אביב טקס לכבודו. שלף נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
במלאת שנה למותו יצא לאור ספר הזיכרון "חושב עליו כש...", שכתב חברו של שלף, גלעד שמחוני.
במלאת שנתיים למותו, החליטה הנהלת הפועל תל אביב כדורסל לקרוא על שמו את יציע 4 בהיכל קבוצת שלמה (אולם הדרייב אין) בו ממוקמים גם מושבי הכבוד ומנויים משפחתיים.
מיתה טובה (סרט)

עלילה

קבוצה של חברים בדיור מוגן בירושלים ובראשם יחזקאל (זאב רווח), בונה מכשיר להמתת חסד עצמית כדי לעזור לחברם החולה. כשהשמועה בדבר המכשיר עוברת מפה לאוזן, בקשות נוספות לעזרה מגיעות אל החבורה.

פרסים

הסרט "מיתה טובה" היה מועמד ל-14 קטגוריות בפרס אופיר לשנת 2014, וזכה בארבע: השחקן הראשי הטוב ביותר (זאב רווח) וכן הצילום, הפסקול (אביב אלדמע) והאיפור הטובים ביותר. בנוסף היה מועמד בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, בימוי, עריכה, תסריט, צילום, שחקנית ראשית (לבנה פינקלשטיין), שחקן (אילן דר) ושחקנית (עליזה רוזן) משנה ועוד. הסרט זכה לשבחי הביקורות באופן גורף. 
הסרט התקבל לפסטיבל ונציה שם זכה בשני פרסים, פרס חביבי הקהל ופרס בראיין. הסרט התקבל לפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטורונטו, במסגרת התחרות "Contemporary World Cinema". במהלך שנת 2014 זכה הסרט בפרס הגדול "גולדן ספייק" בפסטיבל ויאדוליד שבספרד. בנוסף באותה שנה זכתה לבנה פינקלשטיין בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה עבור תפקידה בסרט.
ברבור מצוי

מאפיינים

לברבור המצוי מראה ייחודי: צווארו ארוך, ליד מקורו מעין רצועה עבה בצבע שחור. המקור כתום, עם כתם שחור קטן. נוצותיו לבנות, אורך גופו כ-150 ס"מ ומוטת כנפיו כשני מטרים. הוא אחד העופות הגדולים באירופה (בבריטניה הוא הגדול ביותר) והכבדים בעולם, משקלו של הברבור עשוי להיות יותר מ-15 ק"ג. לזוויגים מראה דומה, אך הזכר גדול במעט והבליטה במקורו בולטת יותר משל הנקבה. ניצוי הצעירים אפור-חום, מקורם אפור והוא חסר בליטה. 

למרות כינויו, הברבור אינו אילם והוא מפיק קולות רבים בשעת חיזור והגנה על טריטוריה. גם למשק הכנפיים, בשעת המראה ותעופה, קול ברור וייחודי. הברבור האילם קיבל את שמו מכיוון שהוא פחות קולני מאשר מיני ברבור אחרים. 
בעונת הרבייה מגן על קנו ועשוי לנהוג בתוקפנות כלפיי המתקרבים אליו. הזכרים מנהלים תכופות קרבות טריטוריאליים, המשלבים ריצות זה אל זה, גלישות על המים והתזות. 
בני הזוג בונים קן שצורתו חרוט והוא עשוי מצמחים מקומיים, וממוקם בין קנים צף על המים הרדודים או סמוך לשפת המים. הקן משמש את בני הזוג למספר עונות. בקן מוטלות 5–7 ביצים בעלות גוון לבן עכור ומעט כחול (גודל תטולה מקסימלי הוא 12 ביצים). שני בני הזוג דוגרים, אך עיקר הדגירה נעשית על ידי הנקבה. האפרוחים בוקעים אחרי 36 ימים, הם עוזבים את הקן, אך לא את הוריהם, אשר ממשיכים לדאוג להם עד לעונת הרבייה הבאה. למידת התעופה אצל הברבורים מתרחשת מאוחר יחסית, כמה חודשים לאחר הבקיעה. 
הברבור ניזון בעיקר מצמחי מים שקועים, אך גם מדגניים שונים, חרקים, דו-חיים ורכיכות. את צמחי המים השוקעים הוא אוסף כאשר הוא משקיע את כל גופו במים, ראשו למטה, ורק זנבו גלוי. בקרבת האדם, ניזון גם מלחם.
הברבור המצוי מוזכר רבות בתרבות כהתגלמות החן, היופי והרכות. מספר יצירות נכתבו על ידי מוזיקאים לאורך השנים המגלמים בתוכם את הברבורים. ביניהם אגם הברבורים מאת צ'ייקובסקי וקטע מ"קרנבל החיות" של סאן-סנס. בנוסף, מספר יצירות אמנות מתארות את הברבור, המפורסמת שבהן היא "לדה והברבור" שצויר על ידי לאונרדו דה וינצ'י. אגדות גם נכתבו על הברבורים: אגם הברבורים מקורו באגדה, וכן "ששת הברבורים" שנכתבו על ידי האחים גרים.
"שירת הברבור" היא ביטוי שמתאר את היצירה האחרונה של אדם, מוזיקאי או משורר. הביטוי מקורו במיתוס שהברבור אינו שר או משמיע קול במהלך חייו, אך בגסיסתו הוא משמיע שירה ענוגה ויפהפה ואז מת.
יהושע זליג דיסקין

הרב יהושע זליג דיסקין (י"ד באדר תרנ"ח; 8 במרץ 1898 – כ"ו בכסלו תשל"א; 24 בדצמבר 1970) היה רב והוגה דעות חרדי, ממקורביהם של החזון איש והרב יוסף שלמה כהנמן. בין השנים 1947 – 1968 כיהן כרבה של פרדס חנה.

תולדותיו

נולד בעיירה חסלוויץ שברוסיה לרב שמעון משה דיסקין, רבה של לכוביץ', בעל "מדרש שמעוני", שהיה דרשן ידוע ברוסיה, ולשרה, בת הרב אליהו בכרך מחסלוויץ, בעל שו"ת "בכורי האביב". בצעירותו קיבל חינוך תורני והוסמך לרבנות. בשנת תרפ"ו (1926) נישא למרים לאה, בת הרב שמעון יוסף ליפשיץ מאמצ'יסלב. לאחר נישואיו כיהן כרב בעיר פריאסלב. פעל במחתרת להקמת חדרים וישיבות ברוסיה הסובייטית. השלטון הסובייטי חשף את פעילותו והוא נאסר פעמיים וישב בכלא הסובייטי. 
בשנת תרצ"ד (1934) עלה לארץ ישראל עם אשתו ושלושת ילדיו. התוודע אל החזון איש והיה ממקורביו. בשנותיו הראשונות לא שימש בתפקיד תורני או רבני ולמחייתו עבד כמנהל חשבונות. עם זאת, מדי שבת נהג לדרוש בקביעות בבית הכנסת הגדול בתל אביב. בשנת תרצ"ז החל לכהן כמורה בסמינר שרנסקי בתל אביב. בשנות ה-40 היה דורש באופן קבוע בסעודה שלישית בבית הכנסת הגדול בתל אביב.
בשנת תש"ז (1947), בעצת החזון איש, קיבל על עצמו את משרת הרבנות במושבה פרדס חנה, לאחר עזיבת הרב הקודם צבי יהודה מלצר, שהתמנה כרבה של רחובות. הרב דיסקין כיהן בתפקידו למעלה מעשרים שנה והיה אחראי על כל ענייני הדת בפרדס חנה. בשנות המדינה הראשונות הוא דאג לכשרות במחנה העולים בפרדס חנה. היה חבר הנהלת מדרשיית נעם שפעלה בפרדס חנה. שמו עלה לכותרות בשנת 1957 בגלל הקפדתו שלא לקבור גויים בבית הקברות היהודי. בשנת 1962 התפרסם שוב בגלל סירובו לחתן יהודים עם בני קהילת בני ישראל מהודו. 
מאז שנות הארבעים היה מקורב מאוד לרב יוסף שלמה כהנמן וסייע לו במוסדותיו השונים. בזקנותו פרש מן הרבנות והתיישב בבני ברק, ובה נפטר.

הוגה וסופר

הרב דיסקין הרבה לפרסם מאמרי תורה והגות בבמות חרדיות שונות, בין השאר בהמודיע, בדגלנו, ביטאונם של צעירי אגודת ישראל, ובירחון "בית יעקב", בטאונה של תנועת בית יעקב בארץ ישראל.
סטן צ'רלטון

קריירה

צ'רלטון נולד באקסטר שבמחוז דבון. הוא החל את הקריירה שלו במועדון החובבני ברומלי, והשתתף בארבעה משחקים במדי נבחרת החובבים של אנגליה. כמו כן, הוא נכלל בסגל של נבחרת בריטניה בכדורגל לקראת אולימפיאדת 1952, אך לא השתתף בפועל בטורניר הכדורגל. ב-1952 הוא חתם על חוזה מקצוען בלייטון אוריינט, ושיחק בהרכב המועדון באופן קבוע במשך שלוש עונות, כאשר בעונת 1954/1955 המועדון מסיים במקום השני בליגה השלישית.
בנובמבר 1955 הוא הצטרף לארסנל ביחד עם חברו למועדון ויק גרובס, תמורת 30,000 לירות שטרלינג, והחליף את לן ויליס בתפקיד המגן הימני של המועדון. הוא ערך את הופעת הבכורה בהרכב ב-25 בדצמבר 1955 במשחק מול צ'לסי, והמשיך לשחק בעמדה זו עד סוף העונה. הוא השתתף כמעט בכל משחקי עונת 1956/1957 ועונת 1957/1958. בתקופה זו הוא גם שיחק במדי קבוצת לונדון XI בשני משחקי חצי גמר גביע ערי הירידים מול לוזאן ספורטס.
אולם, הוא הפסיד את מקומו בהרכב לטובת ויליס לאחר הפסד 1 - 3 לברנלי בספטמבר 1958. הוא חזר ללייטון אוריינט לאחר שהשתתף בארבעה משחקים בחצי הראשון של עונת 1958/1959; בסך הכל הוא השתתף ב-110 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם שלושה שערים (כולם בגביע ה-FA). הקדנציה השנייה שלו באוריינט נמשכה שבע עונות, שבמלכהן העפיל המועדון בפעם היחידה בתולדותיו לליגה הראשונה (עונת 1962/1963).
צ'רלטון פרש בקיץ 1965, לאחר שהשתתף ב-366 משחקי ליגה במדי אוריינט. הוא התמנה לתפקיד המאמן של ויימות', והדריך את המועדון במשך שבע שנים. לאחר מכן הוא עבד כמנהל מחוזי מטעם חברה להימורי כדורגל. במקביל לכך, הוא היה פעיל בקרן האוהדים של לייטון אוריינט.
צ'רלטון נפטר ב-20 בדצמבר 2012, בגיל 83.
אביו, הנקרא גם כן סטנלי, שיחק בשנות ה-20 ובשנות ה-30 באקסטר סיטי ובקריסטל פאלאס. אין לו קשר לבובי וג'ק צ'רלטון ששיחקו במקביל במנצ'סטר יונייטד ובלידס יונייטד.
קבוצת כלבי המציאה של מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית

קבוצת כלבי המציאה היא קבוצה של גזעי כלבים המשמשת את רוב מועדוני הכלבים המורכבת כמעט לחלוטין מכלבי מציאה בלבד. ראו קבוצת כלבי המציאה למידע המקושר לרוב מועדוני הכלבים.
מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית ממיינת את גזעי הכלבים בתוך הקבוצות בסדר אלפביתי כדלקמן:
רצח נערי לח"י ברעננה

ב-12 בנובמבר 1947 (כ"ט בחשוון תש"ח) תקפו חיילים בריטים בית ברעננה בו נערך קורס לימוד נשק לצעירים, מטעם לח"י. בהתקפה נרצחו ארבעה חניכים בני 16–18 ומדריכם בן ה-19.

רקע היסטורי

רעננה הייתה בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 מושבה אשר מנתה כ-2,000 תושבים. רובם הזדהו עם מוסדות "היישוב המאורגן" וההגנה.
לאחר רצח אברהם שטרן על ידי הבריטים המשיך איש הלח"י יהושע כהן את פעולותיה כשהוא מסתתר בפרדסי המושבה, שהיוו מקום נוח למסתור ולאימונים בקבוצות קטנות. כאשר נמלט יצחק שמיר ב-1943 ממחנה המעצר מזרעה הוא נפגש עם כהן בפרדסים אלה ויחד הם תכננו את המשך הפעילות.
בפרדס בגבול רעננה-הרצליה (ליד שכונת שביב (יד התשעה) כיום) עמד בית בודד שאותו שכרו אנשי לח"י לשם אימון צעירים בנשק. בנובמבר 1947 התחיל שם קורס שנודע לימים כ"קורס ילדי רעננה". הצעירים למדו לפרק ולהרכיב כלי נשק שונים. במקום היו 9 צעירים בני 16–18 ומפקדם בן ה-19.

ההתקפה

בבוקר ה-12 בנובמבר 1947 הבחין הצופה בעשרות חיילים בריטים מתקרבים לבית וצעק: "גויים", "כלניות". הצעירים קבלו פקודה לברוח דרך החלונות אך החיילים פתחו בירי אש כבדה. מן האש נהרגו הצעירות שרה בלסקי, לאה גינצלר, ויהודית כהן (שנפטרה לאחר כמה ימים), חברם שלום מחרובסקי, ומפקדם יצחק מוסקוביץ'. ארבעה נתפסו, הובלו למעצר, ולאחר מכן נידונו למאסר עולם.

הנקמה

לוחמי לח"י יצאו לנקום את נקמת הנערים. ב-12 בנובמבר בוצע בחיפה ניסיון התנקשות בסרג'נט קילי. למחרת, נורו ברחוב ארבעה פקידים בריטים בחיפה והותקפו ריכוזי שוטרים בירושלים. כמו כן, בירושלים השליכו רימונים לקפה "ריץ" מקום מושבם של חיילים סקוטים (כיום - "מרכז הפעמון"). שניים נהרגו ועשרות נפצעו. ב-4 בדצמבר נורו ארבעה חיילים בתל אביב.
הנקמה העיקרית הייתה נגד ערבים. אנשי מחלקת המודיעין של הלח"י גילו כי לבריטים נודע על מקום הקורס מהלשנה של אנשי שבט אל-שובאקי שהיו לא רחוק משם. אנשי לח"י מחופשים לשוטרים בריטים, הגיעו למקום השבט הפרידו בין הגברים והנשים, הוציאו ששה גברים שלגביהם היה מידע שהם המלשינים, העמידו אותם בשורה וירו בהם.
לח"י הוציא כרוז בערבית "אל אחינו הערבים":
"הבריטים השנואים עלינו ועליכם עומדים לעזוב את הארץ בבושת פנים אף על פי כן לא חדלו חלק מהיהודים והערבים לשרת אותם. עם המשרתים האלה נמצאת משפחת שובאקי הגרה בין רעננה והרצליה. אנשיה הביאו את הבולשת הבריטית לבית שבו התאמנו לוחמינו בנשק. הם שמשו מורי דרך לצבא הבריטי אשר הרג חמישה מחברינו בתוכם ארבע בנות צעירות...הננו קוראים לאחינו הערבים שירחיקו מקרבם את הבוגדים השכירים המבקשים לעורר שנאה בינינו ובניכם למען ימצאו הבריטים תירוץ להשאר בארצנו בתור שומרי שלום. הו ערבים! הזהרו מבוגדים! מוות לאוייב הבריטי! מוות לשכיריו - יהודים וערבים - הבוגדים בעמם."

הילדה השלישית

לאחר שאחת מהנערות נפטרה מפצעיה בבית החולים כתב נתן אלתרמן ב-14 בנובמבר 1947 בטור השביעי, שיר בשם "הילדה השלישית":
...מה יכלה הילדה לעשות מול מחתרת רודה שטוותה מסביבה רשתות במחשך...מה יכלה לעשות מול שורות קלעים עת הטיחה בה אש הפלוגה השלמה...מה יכלה לעשות מול כל הקהל הגדול שקרא לה פורשת בוגדת ועוד...מה יכלה לעשות בלי עוזר ומשען מול אויבים מבחוץ ואויבים מבני ברית?.. ולכן חברים, בסדין הלבן היא שוכבת עכשיו חרישית.

הנצחה

בשנת 2000 נחנכה בדרום רעננה "כיכר ילדי רעננה" הנמצאת לא רחוק ממקום האירוע ובה לוח זיכרון לחמשת נערי הלח"י. הכיכר ממוקמת בצומת הרחובות משה דיין, הפרחים ופרדס משותף.
האמרפול

היסטוריה

בשנת 1993 לאחר שעזב את להקת הדת' מטאל סרמוניאל אות' (Ceremonial Oath) הקים הגיטריסט אוסקר דרוניאק עם חברו יספר סטרמבלאד את להקת האמרפול ובו בזמן המשיכו שניהם להשתתף בלהקות קריסטל אייג' (Crystal Age) ובאין פליימס (In Flames) בהתאמה כאשר הסולן היה מיכאל סטאנה מדארק טראנקיליטי מאז ההתקדם פרויקט הלהקה בעצלתיים.
ההתקדמות החלה בשנת 1996 כאשר השתתפה האמרפול בחצי הגמר של התחרות רוקסלאגט. להופעה הזאת לא הצליח מיכאל סטאנה להגיע ובמקומו הופיע יואקים קאנס שהפך לסולן הרשמי של הלהקה. האמרפול לא העפילו לגמר אך מספר רצועות שמע בביצוע חי הוקלטו ונשלחו לחברת התקליטים ההולנדית Vic Records שהחתימה את הלהקה שתכף נכנסה למשטר חזרות לקראת הקלטות אלבומם הראשון Glory To The Brave ("תהילה לאמיצים").
בינואר 1997 החליטו אוסקר ויואקים להתמסר ללהקת האמרפול במאת האחוזים כך שנדרש שינוי בהרכב, גלן ויספר פרשו על מנת להתמסר לאין פליימס והוחלפו על ידי סטפן אלמגרן ופטריק רפלינג. להקתו הקודמת של יואקים, קריסטל אייג', התפרקה ופרדריק חברו מהלהקה שימש באסיסט זמני בהאמרפול עד שנמצא באסיסט קבוע בדמותו של מאגנוס רוסן. חברת התקליטים הגרמנית ניוקליאר בלאסט (Nuclear Blast) רכשה את הלהקה מהחברה ההולנדית והחתימה אותה על חוזה ל-4 אלבומים נוספים. לפי הצעת החברה הוחלף המתופף באנדרס יוהנסן, בשלב זה מערך חברי ההרכב נשאר יציב.
סרפיקו

עלילה

הדמות הראשית בסרט היא פרנק סרפיקו, המצטיין בעבודתו, כשוטר במשטרת ניו יורק. סרפיקו הופך לשוטר סמוי, וכך מגלה הרגלי שחיתות בקרב עמיתיו לעבודה. לאחר שהוא מבין את עומק התופעה, מחליט סרפיקו לחשוף את מה שהוא ראה, אך הוא מאוים ומוטרד על ידי עמיתיו השוטרים. המאבק שלו מוביל למריבות פנימיות בתוך המשטרה, בעיות במערכות היחסים האישיות שלו, ואיומים על חייו. לאחר שנורה, ב-3 בפברואר 1971, הוא מעיד בפני ועדת קנאפ (ועדה אשר חקרה את השחיתות בעיר בשנים 1970 - 1972). הוא מקבל מדליה וקצבת נכות. לאחר מכן, הוא מהגר לשווייץ.

רווחים וביקורות

תקציבו של הסרט היה צנוע יחסית - 2 - 3 מיליון דולר, אך הסרט הצליח מסחרית. הוא הכניס בקופות סכום כולל של 29,800,000 דולר, מה שהופך אותו לסרט ה-12 בהצלחתו בשנת 1973.
הסרט קיבל דירוג של 90% באתר Rotten Tomatoes.
צפיפות דיריכלה

בתורת המספרים, צפיפות דיריכלה היא מדד לגודל של קבוצה אחת, בדרך כלל אינסופית, ביחס לקבוצה אחרת. השימוש במדד שכיח בעיקר בתורת המספרים האנליטית, והוא קרוי גם צפיפות אנליטית. 
מדד זה לצפיפות הוצע על ידי המתמטיקאי הגרמני יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה, כאשר הוכיח את משפטו המפורסם על ראשוניים בסדרות חשבוניות: אם a זר ל- n, אז יש אינסוף מספרים ראשוניים הנותנים שארית a בחלוקה ל- n. דיריכלה הוכיח למעשה שהצפיפות של קבוצת הראשוניים מהצורה , בתוך כל הראשוניים, שווה ל- , כאשר  היא פונקציית אוילר.

הגדרה

הצפיפות מוגדרת באופן הבא: אם  קבוצות של מספרים טבעיים, אז הצפיפות של A בתוך B היא הגבול , בתנאי שהגבול קיים. כאשר הגבול קיים, הצפיפות היא תמיד בין 0 ל-1. המדד שימושי בעיקר כאשר הסכום  שבמכנה שווה לאינסוף. תופעה זו מתרחשת כאשר הקבוצה B היא 'קבוצה גדולה', כמו למשל קבוצת כל המספרים הטבעיים (ראו הטור ההרמוני), או קבוצת כל המספרים הראשוניים (ראו טור ההופכיים של המספרים הראשוניים). 
הגדרות אנלוגיות קיימות גם עבור קבוצות אחרות מלבד המספרים הטבעיים, כגון אידיאלים ראשוניים בחוגי שלמים של שדות מספרים, או פולינומים מעל שדה סופי. 
אם מחזיקים את הקבוצה B קבועה, אפשר לחשוב על הצפיפות היחסית של A כמין פונקציית מידה על המרחב B; הצפיפות מקיימת חלק מן האקסיומות המתארות פונקציות מידה, אך לא את כולן (צפיפות דיריכלה אינה "-אדיטיבית"). את צפיפות דיריכלה אפשר להשוות ל"צפיפות טבעית",  (כאשר הגבול קיים), שגם לה תכונות רבות של פונקציית מידה. אם הצפיפות הטבעית קיימת, אז גם צפיפות דיריכלה קיימת, ושווה לה בערכה המספרי. מאידך, לא קשה לבנות דוגמאות שבהן הצפיפות הטבעית אינה קיימת, בעוד שצפיפות דיריכלה מוגדרת היטב; במובן זה, צפיפות דיריכלה מהווה הכללה משמעותית של הצפיפות הטבעית. במקרה של משפט דיריכלה שהובא לעיל, גם הצפיפות הטבעית קיימת (אך ההוכחה לכך קשה מן ההוכחה המקורית של דיריכלה).
גלית אבישי

גלית אבישי (נולדה ב-1 ביוני 1962 בירושלים) היא אשת ציבור הפעילה בתחום הצרכנות בישראל, מייסדת ארגון אמון הציבור. בעבר כיהנה כראש לשכת הקשר של ההסתדרות הכללית, כמנכ"לית המועצה הישראלית לצרכנות והייתה חברה במועצת בתי הדין המנהליים, במועצה המייעצת לפיקוח על הבנקים וחברת דירקטוריון במכון התקנים הישראלי.

ביוגרפיה

בשנת 1994 נתמנתה אבישי לראש לשכת הקשר של ההסתדרות הכללית. ב-1998 מונתה לתפקיד מנכ"לית הרשות להגנת הצרכן של ההסתדרות.
בשנת 2000 מונתה לתפקיד מנכ"לית המועצה הישראלית לצרכנות, וכיהנה בתפקיד עד לתחילת 2005. בין הנושאים שקידמה המועצה בתקופת כהונתה של אבישי ניתן למנות את יישום הדרישה לגילוי נאות בעמלות הבנקים, תחקירים בתחום הבנקאות והביטוח, פעילות בנושא מחירי ספרי הלימוד, הטעיות במכירה ושיווק של יחידות נופש. כמו כן, הגישה עם צוות המועצה עתירה לבג"ץ העוסק בחוסר היעילות בתמחור הבז"ן, מהלך שהוביל לרפורמה בפיקוח בתחום. 
בתחילת 2005 התפטרה אבישי מתפקידה על רקע התנגדותה למעורבות משרד התמ"ת בהתנהלות המועצה הישראלית לצרכנות וטענתה לניגוד עניינים מובנה בפעילות המשרד בתחום הגנת הצרכן.
אבישי נשואה ואם לשניים.
המכון לקולנוע על שם גרסימוב

היסטוריה

VGIK הוא המוסד על שם גרסימוב ללימודי אמנות הקולנוע הראשון בעולם, שנוסד על ידי ולדימיר גארדין במוסקבה בשנת 1919. סרגיי אייזנשטיין, וסלבולוד פודובקין, מיכאל רום ואלכסיי בטלוב היו בין הפרופסורים המכובדים של המוסד. השם VGIK הוצמד למוסד ב-1934, ראשי תיבות של "המכון הסובייטי הממלכתי לאמנות הקולנוע" (Всесоюзный государственный институт кинематографии ,ВГИК; All-Union State Institute of Cinematography)
בשנת 1986 הוחלט לקרוא למוסד על שם הבמאי הרוסי סרגיי גרסימוב, ורשמית הוא החל לשאת את השם "המכון הסובייטי הממלכתי לאמנות הקולנוע ע"ש סרגיי גראסימוב". ב-1992 ראשי התיבות נותרו על כנן, אך מעתה משמעותן "המכון הממלכתי הכל-רוסי לאמנות הקולנוע" (Всероссийский государственный институт кинематографии). 
זהו אחד ממוסדות הלימוד המעטים שהתמקדו בלימוד שיטות של הפקת סרטי 35 מילימטר. בוגרי המוסד פועלים ב-90 ארצות מסביב לעולם. מביימים סרטים, ומלמדים בבתי ספר לקולנוע. בתי ספר לקולנוע בוייטנאם מצרים וסין נוסדו בעזרת מדריכי המוסד וכיום כמעט כל תעשיית הקולנוע ברוסיה מורכבת מבוגרי המכון. 
VGIK היא ממייסדי CILECT - האגודה הבינלאומית ללימוד קולנוע וטלוויזיה של אונסק"ו. האגודה מפעילה מדריכים בבתי ספר לקולנוע ברוסיה ומחוץ לה ובמוסד עצמו קיים סטודיו לסרטי סטודנטים (היחיד ברוסיה, למעשה), שבו אפשר לעשות הפקת סרט מלא. נוסף לכך, תיאטרון הסטודנטים מאפשר את התנאים להכשרת שחקנים. 
ב-2008 המוסד הפך רשמית לאוניברסיטה, והחל להיקרא רשמית "האוניברסיטה הרוסית הממלכתית לאמנות הקולנוע ע"ש סרגיי גרסימוב" (Всероссийский государственный университет кинематографии имени С. А. Герасимова) – אך ראשי התיבות נשתמרו אף הן, והמוסד ממשיך להיקרא בשם זה. 
בשנת 2015 המילה "אוניברסיטה" הורדה משם המוסד.

תחומי הלימוד

המוסד מכשיר תלמידים להיות תסריטאים, במאים, שחקנים, צלמים, במאי קול, מעצבי אתר צילומים, מעצבי תלבושות, אנימטורים, מנהלי הפקה, מפיקים, מבקרי סרטים.
מאיר מוריץ בק

הרב ד"ר מאיר מוריץ בֶּק (רומנית: Meyr Moritz Beck‏; 25 בדצמבר 1845 – 27 בפברואר 1923) היה רב ודרשן קהילת בית הכנסת כורל של בוקרשט המתפללת לפי מנהג אשכנז המערבי במרחב הרומני יותר מ-40 שנים, ממנהיגי יהדות רומניה בימיו. מהלוחמים נגד שבועת היהודים ברומניה ומהמתנגדים לעליית יהודי רומניה לארץ ישראל.
מאיר בק נולד בעיר פאפא בהונגריה, במשפחת יהודים עניים מאוד. אמו נפטרה מחולירע כשהיה בן עשר. בסיום בית הספר היסודי המקומי למד שלוש שנים בגימנסיה קתולית בנדיקטינית, והמשיך את לימודיו במכללה פרוטסטנטית בפשט, שם הצטיין וקיבל מלגה. משנת 1865 למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו. בסמינר, שכלל גם לימודים אוניברסיטאיים, ושהיה למוקד הזרם הקונסרבטיבי ביהדות, זכה בק להדרכתם ותמיכתם של הרב זכריה פרנקל וצבי גרץ. בסיום לימודיו חי תקופה מסוימת בצ'רנוביץ וביאשי והתפרנס ממתן שיעורי עזר. לאחר תקופה קצרה באחוזתו של חוכר קרקעות יהודי גדול בשם מאירהופר, עבר לבוקרשט ב-1872, כשהעדה היהודית הפולנית הייתה בשלבי התפוררות, שם התוודע לקבוצת אינטלקטואלים יהודים ובהם אדולף שטרן.
ב-1873 מונה לרב ודרשן בבית הכנסת כורל של בוקרשט ומנהל בית הספר לבנים "יעקב וקרולינה לבל", שייסדו יעקב לבל ורעיתו. הנהיג בבית הכנסת כורל של בוקרשט טקס קונפירמציה לבנות שכינה "מצוות הקהל". הטקס נערך לראשונה בחג שמחת תורה, בשנת 1874.‏ ביוזמתו של בק הוקמה חברה להוצאה לאור של ספרי לימוד יהודיים, והוא היה מראשוני מחברי הספרים, לצדם של משה גסטר, דוויצ'ון באלי ול' קאסאבאן. בק ערך את כתב העת Revista Israelită והשתתף בכתבי העת Fraternitatea ו-Anuarul pentru izraeliţi. במסגרת פעילותו הפובליציסטית תקף את "שבועת היהודים" וכינה אותה "מורה בארבארו" (=שבועה בארבארית). בק היה מורה רוחני אהוב של הקהילה, וב-1921, כשהקהילה הוקמה באופן רשמי, נבחר לרב ראשי של כבוד והיה חבר במועצת הרבנות.
הרב בק תמך ברפורמה מתונה. התנגד להכנסת עוגב לבית הכנסת קורל בבוקרשט אך לבסוף התפשר בתנאי שהמנגן בעוגב יהיה לא יהודי. הוא הציע לשנות את תפילת כל נדרי, אך הצעתו לא התקבלה. הרב דר' בק ניסה לקדם הקמת סמינר רבני ברומניה ופעל לשם כך במגעיו עם השלטונות הרומניים. הוא היה מסוכסך עם הרב האורתודוקסי חיים שמואל שור וניסה לערב בסכסוך את השלטונות. בעקבות סכסוכו עם החוגים האורתודוקסים נמתחה עליו ביקורת חריפה ומתמשכת בעיתונות היהודית,.
הרב בק היה נשוי לעמליה. נולדו להם 4 בנים (אברהם, פריץ, איזידור ווילהלם) ו-5 בנות (יוליה קאנר, חנה ניני בק, מיצי שטיינברג, שולמית שפודהיים, שרלוטה מרכוס).
הרב ד"ר אברהם בק, בנו של מוריץ בק, היה ממשיך דרכו, קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה ובפילוסופיה מאוניברסיטת וינה והיה רב מודרני, רפורמיסט. בניו של ד"ר אברהם בק, פריץ ותאו, עלו לישראל בשנת 1970 יחד עם משפחותיהם.