google/wiki40b huggingface dataset:
ריבוי קרניים

ריבוי קרניים או פוליסריטציה (Polycerate) היא תופעה המשמשת לתיאור בעלי חיים שלהם למעלה מזוג אחד של קרניים.
התופעה קיימת בקרב בקר, כבשים, עיזים ואף בקרב חיות בר כאנטילופות. בקרב בקר מבוית התופעה נדירה יחסית היות שחקלאים מעדיפים לטפח בקר ללא קרניים, מחשש לפציעות. בקרב כבשים ישנם מספר זנים מרובי קרניים - אחד מהם הוא זן כבשת יעקב המזוהה עם הכבשה המקראית. בשל הברירה המלאכותית התופעה נדירה בקרב זנים אחרים של כבשים.
האמבל בנדל

היסטוריה

האתר נוסד ב-2010 על ידי היזם והמפתח העצמאי האמריקאי ג'ף רוזן, ששם לב להצלחה של חבילות משחקים בסטים ומכירות גבוהות של משחקים במתוכנת "שלם כפי יכולתך".
רוזן רצה שהליך הקנייה יהיה כמה שיותר ידידותי למשתמש, ועל כן לא חייב את הקונים להרשם לאתר. עוד הוא הוסיף את האפשרות לתת חלק מן הכסף לארגוני צדקה שונים, כמו Child's Play .
באוקטובר 2017 החברה נקנתה על ידי תאגיד IGN. הוחלט כי המתכונת העסקית לא צפויה להשתנות.
סיקרט גארדן

פיונואלה שרי

פיונואלה שרי (באנגלית: Fionnuala Sherry; נולדה ב-20 בספטמבר 1962 ביישוב נאס שבמחוז קילדייר, אירלנד) היא זמרת וכנרת אירית. שרי החלה לנגן בכינור כאשר הייתה בת 8. בגיל 15 עברה שרי לדבלין על-מנת להמשיך את לימודיה המוזיקליים. היא למדה בטריניטי קולג', אותו סיימה בהצטיינות. הקריירה המוזיקלית שלה החלה כאשר הייתה חברה במקהלה של RTÉ במשך 10 שנים.
שרי חברה למספר רחב של מוזיקאים, ביניהם The Chieftains, שינייד אוקונור, ואן מוריסון, כריס דה בורג, בונו ו-Wet Wet Wet. כמו כן, היא הקליטה מנגינות יחד עם תזמורת הסרטים האירית עבור מספר סרטים בהוליווד, ביניהם זכרונות אהבה מפירנצה והמסכה. שרי כתבה והנחתה תוכנית טלוויזיה לילדים בטלוויזיה האירית, המבוססת על רעיון שהיא המציאה בעצמה. בנובמבר 2010 היא הוציאה אלבום סולו בשם Songs from Before.

רולף לבלנד

רולף אונדסט לבלנד (בנורווגית: Rolf Undsæt Løvland; נולד ב-19 באפריל 1955 בקריסטיאנסנד שבנורווגיה) הוא מלחין נורווגי. לבלנד החל להלחין בגיל צעיר ואף הקים להקה בגיל 9. הוא למד מוזיקה בקריסטיאנסנד, ומאוחר יותר קיבל תואר מהמוסד למוזיקה שבאוסלו. הוא מוכר בעיקר לאחר שהלחין את השיר You Raise Me Up, שלפי דבריו נעשו לו למעלה מ-500 גרסאות כיסוי.
לבלנד הלחין את השיר "La det swinge" שזכה באירוויזיון 1985, וכן את השיר "Nocturne" שזכה באירוויזיון 1995, ובכך הביא לנורווגיה את שני ניצחונותיה הראשונים בתחרות.
כף סן פרנסיס (ניופאונדלנד)

כף סן פרנסיס (בצרפתית: Cap St. Francis) הוא לשון יבשה בצפון-מזרח חצי האי אבלון (Avalon) באי ניופאונדלנד שבקנדה.
כף סן פרנסיס מהווה את נקודת המפגש המערבית בין האוקיינוס האטלנטי וים לברדור.
שרי שריניבאסן

שרי שריניבשאן (באנגלית: Sri Srinivasan, נולד ב-23 בפברואר 1967) הוא שופט פדרלי אמריקאי, המכהן בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
שריניבשאן נולד בצ'אנדיגאר, הודו. משפחתו היגרה בשנות השישים לקנזס.
סמל נונאווט

סמלה של נונאווט הוא שלט אצולה הנקרא באופן רשמי "מגן הוד מלכותה, שניתן לנונאווט" ("The Arms of Her Majesty in Right of Nunavut")
הסמל ניתן לטריטוריית נונאווט על ידי רומאו לה-בלאן, המושל הכללי של קנדה ב-31 במרץ 1999 - יום אחד לפני יצירת הטריטוריה של נונאווט.

עיצוב הסמל

הסמל של נונאווט הוא ייחודי בעיצובו, שכן בעיצוב השתתפו מנהיגים, זקני השבט ואומנים אינואיטים.
הוגשו למעלה מ-800 הצעות לדגל ולסמל, וכל אלמנט מהסמל נבחר בנפרד. חמש טיוטות הוכנו ומהן נבחרה אחת המשלבת בצורה הטובה ביותר בין הסמלים האינואיטים המסורתיים, ושלטי האבירים המסורתיים.
המגן, שצורתו עגולה, שונה מהמקובל, צבוע בכחול וזהב - המסמלים את עושרה של הטריטוריה.
האלמנטים המרכזיים במגן הם השמש שאינה שוקעת ("שמש אמצע הלילה") וכוכב הצפון. תחתיהם נמצאת מנורת האבן האינקשוקית הקרויה "קווליק" המסמלת את החום של הבית והקהילה, וכן האינוקשוק - אבן הדרך המסמלת את הטריטוריה והאדמה.

הכתר

מעל המגן מצוי איגלו המסמל את אורח החיים המסורתי, וכן את בית המחוקקים של נונאווט, שמעליו הכתר - המסמל את שלטונה של מלכת קנדה.

תומכי המגן

תומכי המגן הם אייל הצפון (הקאריבו) והחדשן חדקרן (לוויתן חד קרני), המסמלים את ההתבססות על אוצרות הטבע הן של היבשה והן של הים.
האייל עומד על פרגים ארקטיים, עשבי אש ופרחי אברש והחדשן חדקרן - לצד קרחונים.

המוטו

המוטו הרשום באותיות אינוקטיטוטיות הוא "נונאווט סאנגיניווט" שמשמעו "נונאווט היא כוחנו" או "האדמה היא כוחנו".
דראפט

דראפט (מאנגלית: Draft, גיוס) הוא תהליך שבו קבוצות ספורט מקצועניות בוחרות ספורטאים שאינם כבולים בחוזה עם מועדון אחר, בדרך כלל ממכללות, תיכונים או קבוצות לא מקצועניות. שיטת הדראפט נהוגה בענפי ספורט רבים בארצות הברית, כמו בהוקי קרח, בבייסבול, בפוטבול ובכדורסל. השיטה כמעט לא נהוגה מחוץ לצפון אמריקה, שם עיקר השחקנים מגיעים ממחלקת הנוער ומקבוצות אחרות על ידי רכישה ישירה.
בדראפט ניתנת לכל אחת מקבוצות הליגה בתורה הזדמנות לבחור שחקן מבין המועמדים, לפי סדר מסוים: ככל שקבוצה נמצאת במקום מוקדם יותר בדראפט, באפשרותה לבחור מבין מבחר שחקנים גדול יותר.
בדראפט של ליגת ה-NFL, שהחלו להשתמש בו בשנת 1936, סדר הקבוצות שבוחרות בדראפט הוא הפוך מהישגי הקבוצה בעונה הקודמת: הקבוצה שסיימה עם המאזנים הגרועים ביותר בוחרת ראשונה בדראפט, והזוכה בסופרבול בוחרת אחרונה.
בדראפט של ה-NHL ובדראפט הידוע ביותר, דראפט ה-NBA, השיטה הנהוגה דומה לשיטת ה-NFL; אך נערכת הגרלה משוקללת.
72 מטרים

עלילת הסרט

קציני הצי הרוסי סרן פיוטר אורלוב (מראט בשארוב) וסרן איוואן מוראביוב (דמיטרי אוליאנוב), משרתים בצוללת "סלביאנקה" כבר זמן רב. בעבר הם היו חברים טובים; ב-1986 הגיעו יחדיו לסבסטופול - בסיס האם של צי הים השחור - על מנת לשרת בחיל הים. שם התאהבו שניהם באותה אישה, נלי (צ'ולפן חמאטובה), שבחרה באיוואן וחברותם הגיעה לקצה.
בתחילת שנות ה-90, עם התפרקות ברית המועצות והצי שלה, צוות הסלביאנקה סירב להישבע תחת הדגל האוקראיני והועבר לצי הצפוני. לקראת יציאה לתמרון צבאי, מפקד הצוללת, קולונל, גנאדי יאניצ'ר (אנדריי קראסקו), מכין את משימת התרגיל ולפיה - על הצוללת לבצע אימון בירי טורפדו לעבר סיירת קרב מסדרת קירוב (הסיירת "פיוטר הגדול") ולצלול אל מתחת למים על מנת להיעלם מכל זיהוי ברדאר. במשך 24 שעות על הצוללת לשהות עם אנשי צוותה מתחת לפני הים, כאשר ספינות אחרות של הצי הרוסי ינסו לאתרה - במידה ולא יצליחו, תוכתר המשימה כהצלחה. מיד לאחר מכן על הצוללת לעלות מעל פני הים ולשוב לבסיסה.
אף אחד מאנשי מרכז הבקרה של התרגיל אינם יודעים לאיזה כיוון תצא הצוללת, ואף אחד גם לא מנחש את העתיד לקרות: מוקש ימי שהונח באזור עוד מתקופת מלחמת העולם השנייה, מתקרב לאיטו אל הצוללת ומתפוצץ סמוך לצוללת - כשהצוללת שוקעת למעמקים, נאלצים אנשי צוותה לנסות לשרוד בכל דרך ולהימנע מן הגורל המצפה להם במעמקים.

הביקורת כלפי הסרט

מבקרי הקולנוע ציינו את הסרט כמרגש ודרמטי והוא זכה לביקורות חיוביות, אך ככל סרט מסוגו לא יכול היה להימנע מן הביקורות השליליות והללו הגיעו מצדם של אנשי רוח אוקראיניים, שטענו כי הסרט מעודד שנאת זרים, בעיקר שנאת אוקראינים מצד הרוסים, בעצם העובדה כי צוות הצוללת סירב לשרת תחת הדגל האוקראיני.
יוהאן גוטפריד ולתר

חייו

ולתר נודע בעיקר כמי שקיבץ וערך את "הלקסיקון המוזיקלי" (בגרמנית: Musicalisches Lexicon; לייפציג 1732), מילון ענקי למוזיקה ולמוזיקאים. לא זו בלבד שהיה זה המילון הראשון למונחי מוזיקה בשפה הגרמנית, אלא שהוא היה הראשון אשר הכיל הן מונחים והן מידע ביוגרפי על מלחינים ומבצעים עד לראשית המאה ה-18. בסך הכל מגדיר הלקסיקון המוזיקלי יותר מ-3,000 מונחים מוזיקליים; נראה כי ולתר הסתמך על יותר מ-250 מקורות נפרדים לאיסוף החומר ללקסיקון, ביניהם מסות תאורטיות מראשית הבארוק ותקופת הרנסאנס. כמקור החשוב ביותר למילון השתמש ולתר בכתביו של יוהאן מאתזון, הנזכר יותר מ-200 פעמים.
מידע נוסף על ולתר אפשר למצוא בספר "Musica Poetica" מאת דיטריך בארטל. בעמוד 22 מצטט בארטל את הגדרתו של ולתר ל"מוזיקה פואטיקה", או רטוריקה מוזיקלית:
מוזיקה פואטיקה או הלחנת מוזיקה הוא מדע מתמטי, שבאמצעותו מעלים הרמוניית צלילים תואמת ונכונה על הנייר כדי לאפשר את שירתה או נגינתה ובכך לרגש את השומעים ולהניעם לדבקות אלוהית ובה בשעה לענג ולהרנין הן דעת והן נפש כאחת... [מוזיקה פואטיקה] נקראת כך, לא רק משום שהמלחין חייב להבין שפה כמוהו כמשורר כדי שלא להפר את משקל הטקסט, אלא משום שגם הוא כותב שירה, היא המלודיה, ומכאן שהוא ראוי לתואר "מלופואטה" או "מלופואטוס".
— דיטריך בארטל, Musica Poetica, עמוד 22
 
ולתר היה מורו למוזיקה של הדוכס יוהאן ארנסט מזקסן-ויימאר. ב-1708 כתב עבור הדוכס הצעיר ספר לימוד בשם "Praecepta der musicalischen Composition". הספר נותר בכתב יד עד להוצאתו לאור בידי פטר בנארי (לייפציג 1955). כמלחין לעוגב התפרסם ולתר בעיבודיו לקונצ'רטי של מלחינים איטלקים וגרמנים בני תקופתו. הוא ערך עיבודים לקונצ'רטי של אלבינוני, ג'נטילי, טאלייטי, טורלי, ויוואלדי וטלמן. יצירות אלה שימשו את יוהאן סבסטיאן באך בבואו לכתוב את עיבודי ויוואלדי המפורסמים שלו. בתפקידו כנגן העוגב של העיר ויימאר כתב ולתר 132 פרלודים לעוגב, המבוססים על מלודיות כוראליות לותרניות. מורשתו כוללת גם מוזיקה חופשית לכלי מקלדת.
תיאום כוונות (ספר)

הספר

הספר מתאר את מלחמת יום הכיפורים בחזית רמת הגולן מנקודת מבטו האישית של איש מילואים צעיר בחטיבה 679, תלמיד ישיבת הסדר היוצא למלחמה מלווה בחבריו. הספר מתאר בעיקר את גיוס המילואים וההתארגנות החפוזה במוצאי יום הכיפורים, את המארב במחצבה במהלך הקרב על נפח, הדיפת הכוחות הסורים בחזרה לקו הסגול, ההבקעה לסוריה והדיפת התקפת חיל המשלוח העיראקי. בנוסף מתוארת תקופת מלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
הימים שאחרי הקרבות והתיאורים כתובים בו כזיכרונות טריים. את הספר מלווה תחושת החיסרון של המחבר עקב נפילתו בקרב של חברו הטוב ביותר, דב אינדיג.
שם הספר מבטא כפל משמעות: מצד אחד, חוסר הסדר והארגון שהיה בתחילת המלחמה וגרם לכך שהצוות לא הספיק לבצע הכנות בסיסיות כמו תיאום כוונות לתותח הטנק ומצד שני, המשמעות הדתית של כוונה בתפילה. בספר משולבים דברי חז"ל, אגדות, מדרשים, פיוטים.
הספר תורגם לאנגלית על ידי הלל הלקין, לצרפתית על ידי צביה פרנק-ויגודה ולרוסית על ידי נ. רדובסקיה.
קיגלר: חייו ומותו

קיגלר: חייו ומותו הוא מחזה פרי עטו של עודד ליפשיץ שהוצג בבימויו של ליפשיץ באוקטובר 2012 בפסטיבל עכו ובתיאטרון אנסמבל הרצליה בשלהי 2012 בעונת 2012/13.

תקציר העלילה

קיגלר מקבל שיחת טלפון מאחיו החי בקנטקי, המודיעה לו שאחיו עומד למות. הוא נוסע על מנת להתרגש מחדש מהמפגש עם אחיו הגוסס ג'ון, בתקווה שהמפגש שוב יעורר בו זיק של חיים. לאחר תקופה של התעוררות רוחנית נוכח הגסיסה, ג'ון ניצל מן המוות ברגע האחרון והקשר בינו ובין קיגלר חוזר לסורו. המזכירה של קיגלר, רוחמה, בוחרת להשאר עם ג'ון בקנטקי, שהיה תמיד בין השניים האח המועדף.
קיגלר פותח עסק משלו, ומנסה להמשיך בתוכנית למציאת העצמי, עד שגם אותו תוקפת מחלה קטלנית. שוב נרקם קשר כנה בין האחים לנוכח המוות הממשמש של קיגלר, שלעומת אחיו ג'ון לפניו, בסופו של דבר אינו יוצא מהמחלה ומת. 
אחרי התאבלות משותפת וכנה בין השלושה בה שותף גם קיגלר והתעוררות הזוגיות מצדם של ג'ון ורוחמה, לצלו של המוות, ממשיך קיגלר במסעו במחוזות המתים, שם הוא פוגש את ורגיליוס, שליווה את דנטה אל התופת. ורגיליוס מלווה גם את קיגלר, ומלמד אותו את סודו של הסבל והאושר שתכליתו: 'הסתפק במה שיש, תקח מה שנותנים, והכי חשוב – היה נחמד לעצמך'. 
ג'ון ורוחמה רואים את קיגלר נושא מונולוג בביקורו בתופת, ביקור שלמעשה הופך הצגה, לעיניהם של הצופים החדשים. האחים שוב נפגשים כצופה ופרפורמר. לאחר ההצגה פוקד קיגלר את חלומו של ג'ון, שם השניים מחליטים להתאחד ולהיות 'אחים לנצח'. 
אמם של השניים מודיעה שאחרי שקיגלר עזב את הארץ, היא החליטה בעצמה למות. הם חוזרים לארץ כדי לחגוג את מותה של האם ולהקים מחדש את העסק המשפחתי, חברת ביטוח שתובעת את לקוחותיה, מתוך הטיעון 'כי רק הסבל מביא לתוצאות'. 
הרופאה שוב מופיעה, ומודיעה שהמוות של קיגלר היה טעות. בנוסף, היא מגלה, התהליך כולו היה חלום, אירוע טיפולי שהוזמן עבורו. הדמויות מתפזרות. קיגלר שוב מתעורר במשרדו, ומגלה שלא השתנה כלל, כפי שהבטיח כבר בהתחלה ('קיגלר שמופיע במערכה הראשונה, במערכה החמישית הוא לא משתנה'), אבל משוכנע שהיד עוד נטויה, והשינוי המיוחל הוא רק עניין של זמן.

אודות ההצגה

שי בר יעקב כתב על ההצגה בידיעות אחרונות:
"זוהי דרמה מלאת מודעות עצמית על דמות אפורה ומרוכזת בעצמה היוצאת למסע גילוי עצמי רוחני דרך מפגש עם אחיה הנוטה למות החי באמריקה. הטקסט השנון והמתוחכם הופך בידיהם של השחקנים המצוינים – דוד קיגלר (המגלם בחינניות רבה את הדמות הראשית), יוסי טולדו, אלברט כהן, דינה בליי-שור ורחל דובסון – למסע טרגי-קומי מפתיע ואירוני. מעל לכולם בולטת פלורנס בלוך הנהדרת כמזכירה רוחמה המלווה את קיגלר במסעו הרוחני ונוטשת אותו לטובת האח. בסך הכל, זוהי הצגה חכמה ומגרה שחושפת כותב צעיר ומוכשר בעל סגנון כתיבה מקורי ורענן – אחר במובן הטוב של המילה."
מרט פרחומובסקי כתב על ההצגה בטיים אאוט תל אביב:
'"קיגלר, חייו ומותו" היא הצגה שיתרונה המרכזי הוא הטקסט. מדובר בעבודה דרמטית רצינית וחכמה, שמשתעשעת (שוב, בדומה ללוין) עם החיים כתיאטרון ותיאטרון כחיים, תוך כדי הבחנות אקזיסטנציאליסטית חכמות ולא מעט הומור קר כקרח. מכיוון שלליפשיץ יש קבוצה של שחקנים טובים מאוד, ההצגה מצליחה לעניין לכל אורכה. עם זאת, יש פער בין הטקסט המרשים לבין הבימוי של ליפשיץ, שנותר רוב הזמן זהיר ומהסס, ואינו מצליח לתרגם את החומר הכתוב למציאות בימתית חיה ונושמת. יש אמנם רגעי ברק מובהקים על הבמה, בכל הנוגע במיזאנסצנה והשימוש בתפאורה, אך הסך הכל נותר עדין ומנומס מדי, מכדי להתרומם באמת.'
נוסח תפילה

נוסח תפילה הוא מכלול הטקסטים של התפילה והמנהגים הנלווים אליהם. החל מזמן אנשי כנסת הגדולה ועד לעת החדשה התפתחו ביהדות עשרות נוסחי תפילה. נוסח התפילה בו מתפלל אדם מסמל בדרך כלל את שייכותו לקהילה מסוימת בה מונהג אותו נוסח.

רקע

התפילה היא מצווה מרכזית ביהדות, אך מדאורייתא לא נקבע נוסח לתפילה. במשנה ובתלמוד הוזכרו לראשונה נוסחי תפילות, שסודרו מאוחר יותר עם תוספות שונות כנוסח קבוע ומחייב בסידור התפילה. המונח "נוסח התפילה" מתייחס בעיקר לטקסט התפילה, אך גם לסדר הטקסטים, הניגון, והפעולות הנלוות.

נוסחים שונים

לא ברור אם אי פעם היה נוסח אחיד. בתקופות קדומות, כבר היו שינויי מנהגים בין ארץ ישראל ובבל, ואולי בין קהילות אחרות.
בתקופות יותר מאוחרות, התפתחו במקומות שונים מנהגים ונוסחים שונים לתפילה. חלקם בעקבות מסורות ממקומות שונים, וחלקם בעקבות פסקי הלכה שונים, חילופי גרסאות, פיוטים ותוספות שהונהגו בקהילות מסוימות, ועוד. בתקופה יותר מאוחרת, החסידים אמצו את נוסח ספרד מפני שיקולים קבליים, והיו משכילים ששנו נוסחאות מעצמם מפני סיבות דקדוקיות (אך קשה לקרוא לשינויים אלו נוסחאות בפני עצמם).
בעת החדשה נוצרו מספר נוסחים נוספים כמו הנוסחים הלא אורתודוקסיים ששינו חלקים מהתפילה שלא התאימו לאמונתם.

בהלכה ובקבלה

בספרות ההלכה דנו הפוסקים האם מותר לאדם לשנות מהנוסח בו התפללו אבותיו, יש שאסרו, משום "אל תטוש תורת אמך", אך יש שכתבו שאיסור "בל תטוש" לא שייך "אלא בדבר שיש בו נדנוד איסור".
בספרות הקבלה מוסבר כי ישנם 12 חלונות ברקיע כנגד 12 השבטים וכל נוסח של כל שבט עולה דרך החלון המיוחד לו, ולכן כל אחד צריך להתפלל בנוסח שבו התפללו אבותיו. יש שהוסיפו כי נוסח הספרדים עולה בכל אחד מ-12 החלונות.
רודולף יונס

רוּדוֹלף יוֹנָס (Rudolf Jonas;‏ דצמבר 1898, ברומברג, גרמניה – אפריל 1972, חיפה) היה צלם ישראלי-גרמני. עלה לארץ בשנת 1933, עבד בשירות "קרן היסוד" ובשירות סוכנות הצילום הבינלאומית "Keystone". תצלומיו עשויים בקומפוזיציות מודרניסטיות נקיות ומבוימות, ברוח "האובייקטיביות החדשה".

ביוגרפיה

רודולף יונס נולד בדצמבר 1898 למשפחה של סוחרי פרווה בעיר בְּרוֹמברג שבגרמניה. בשנות מלחמת העולם הראשונה שירת כחייל, ועם סיומה החל בלימודי משפטים בברלין ומַרבורג. אז גם התוודע לתנועה הציונית, ובהשפעתהּ הגיע באמצע שנות ה-20 לביקור בארץ ישראל, ותיעד אותה במצלמתו.
עם עליית הנאצים לשלטון וראשית רדיפת היהודים בגרמניה, ערכו חיילי אס אס חיפוש בביתו של יונס; משמצאו בין חפציו את עיטור "צלב הברזל" (Eisernes Kreuz), שהוענק לו על שירותו כחייל במלחמת העולם הראשונה, אמר לו אחד החיילים: "אני ממליץ לך להיעלם מכאן לזמן מה".
בספטמבר 1933 עלה לארץ והחל לעבוד כצלם-חובב מטעם "קרן היסוד", ואף נשלח מטעמהּ לאיטליה, לפקוד קהילות יהודיות ולאסוף תרומות לטובת הפעילות הציונית בארץ ישראל. עם תום מלחמת העולם השנייה החל לעסוק בצילום באופן מקצועי, הפעם כנציגהּ הישראלי של סוכנות הצילום הבינלאומית "קיסטון" (Keystone). בסוף שנות ה-40, בעיצומה של מלחמת העצמאות, התגורר בירושלים ברחוב עזה ותצלומיו זכו לפרסום בעתונות המקומית והבינלאומית (כמה מתצלומיו זכו לתפוצה אף בלוח השנה "ארץ-ישראל, לוח אמנותי" לשנת תש"ח בהוצאת ליאון המדפיס, לצד תצלומיהם של כמה מבכירי צלמי התקופה: הלמר לרסקי, זולטן קלוגר, רודי ויסנשטין, ואלפרד ברנהיים). עם סיומה של מלחמת העצמאות עבר להתגורר בחיפה והמשיך לעבוד ככתב וכצלם בשירות סוכנות "קיסטון" עד ראשית שנות ה-60. אף על פי שאת מרבית ימיו עשה יונס בארץ ישראל, נשאר קשור בנימי נפשו ובשפת-אמו למולדתו, ובלבו העלבון על שנאלץ לעזוב את גרמניה. יונס נפטר בחיפה באפריל 1972, ערירי, ולא הותיר אחריו יורשים.
בין הנושאים והאתרים המתועדים בצילומיו: עולים ניצולי השואה ממחנות המעצר בקפריסין, בהגיעם לארץ ישראל; הקמת יישובי חומה ומגדל; שיכוני עולים בחיפה ותצלומים רבים מחיפה וסביבותיה; ביקורהּ של ועדת אונסקו"פ - הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל (1947) בארץ ישראל, במדינות האזור הערביות, ובאירופה (שם ביקרה הוועדה במחנות העקורים) – כפי הנראה, מתוקף תפקידו בסוכנות "קיסטון", ליווה יונס את הוועדה ליווי צמוד; ועוד.
It Takes A Nation of Millions To Hold Us Back

ביקורות

האלבום נחשב בעיני מבקרים רבים כמגנום אופוס של פאבליק אנמי, ונזכר בביקורות רבות כאחד מאלבומי ההיפ-הופ החשובים והמשפיעים ביותר. האלבום דורג במקום ה-48 ברשימת "500 האלבומים הגדולים של כל הזמנים" של מגזין הרולינג סטון, המקום הגבוה ביותר לאלבום היפ-הופ. מבקרי האתר Acclaimedmusic.net סברו כי זהו אלבום ההיפ-הופ הטוב ביותר שנוצר, ודירגו אותו במקום ה-17 בין כלל האלבומים. המגזין טיים כלל את האלבום בין 100 האלבומים הגדולים של כל הזמנים בשנת 2006.
יום הדין האחרון (מיכלאנג'לו)

הפסיון של ישו

בקצה היצירה מסתעפות שתי קשתות ובהן מלאכים הנושאים סמלים חשובים המייצגים את ההקרבה שביצע ישו למען בני האדם. מצד אחד נישא המייצג את הסבל שעבר ישו בתהליך הצליבה וכתר הקוצים שעינה גם הוא את ישו, ומצד שני עמוד ההצלפה של ישו, הספוג שנכלל גם הוא בתהליך והסולם - כל אלו הם סמלים קדושים. היצירה בנויה כך שתחילה, בקצה העליון מופיעה ההקרבה של ישו, ולמטה מתבצע הצדק (מעבר החוטאים אל הגיהנום והצדיקים לגן עדן).

המלאכים המכריזים על יום הדין האחרון

קבוצת המלאכים המכריזים על יום הדין האחרון מתוארת לפי החיזיון שמתואר בבשורה על פי מתי, פרק מספר 24 פסוקים 30–31: 
"הם יראו את בן האלוהים מגיח מתוך ענניי גן העדן, עם כוח ותהילה גדולה; והוא ישלח מלאכים עם חצוצרות מרעישות, והם יאספו את בחירתו מארבעת הרוחות"
— http://www.visual-arts-cork.com/famous-paintings/last-judgment-fresco.htm
כך אכן מלווים המלאכים בחצוצרות, המעירות את המתים לגן עדן או לגיהנום - תלוי במעשיהם.
במרכז החלק האמצעי מתואר ישו, השופט העליון של יום הדין, בידו השמאלית הוא מורה על הזוכים בחיי עולם ומשלח את קללותיו באלה שדינם נחרץ לייסורי נצח. לצדו מריה ומסביבו בעיגול האבות הקדושים. הדמות המעניינת מביניהם היא זו של ברתולומיאוס הקדוש המחזיק בידו האחת את עורו המוטבע בתווי פניו המעוותים של מיכלאנג'לו ובידו השנייה את המאכלת שבה עונה. מימין לקדושים מתוארים החוטאים, שחלק מהם מחזיקים מכשירי עינויים, ומשמאל להם הצדיקים.
במרכז החלק התחתון מתוארים חצוצרנים, לימינם ניתן לראות את החוטאים נופלים אל התופת. מיכלאנג'לו מוסיף באורח בלתי סביר את דמותו המיתולוגית של כארון עם ספינתו שממנה נופלים החוטאים לממלכת השדים. משמאל מתוארת תחיית המתים ועליית הצדיקים השמיימה.
עיקר היצירה מתאר דמויות אדם שכן הנוף, הטבע והדוממים אינם חשובים לו. דמויות הנשים והגברים נראות גדולות ושריריות. היצירה מאופיינת בתנועה רבה. מיכלאנג'לו מצליח להביע את הדרמה האנושית ואופי האדם במלואם על ידי גיוון בצורות הגוף ותנועתו.
קרחון רנאר

גילוי הקרחון

הקרחון מופה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטיקת הבלגית בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש, שחקרה את האזור בשנים 1899–1897.

מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה. 
הקרחון נקרא על שמו של שארל רנאר (Charles Renard) אשר בנה והטיס את ספינת האוויר (צפלין) הראשונה שהצליחה להמריא ולטוס בשנת 1884.
מרק להכנה מהירה

מרק להכנה מהירה הוא תערובת של חומרים המאפשרת הכנה קלה ומהירה של מרק. בזכות הכנתו הקלה, רוב השימושים של המרק להכנה מהירה הם שימושים ביתיים ואישיים. שימוש אחר של המרק להכנה מהירה הוא יצירתו בכמויות גדולות ושימורו. ישנם סוגים רבים וטעמים שונים של המרק להכנה מהירה.
טרי מנצ'יני

ביוגרפיה

מנצ'יני נולד בלונדון למשפחת מתאגרפים, ונקרא בשם טרי סילי. הוא החל לעסוק באיגרוף, אך בסופו של דבר החליט להמשיך ככדורגלן. אביו האירי מת כשהוא היה בן שבע, ואמו נישאה מחדש ושינתה את שם משפחתה לזה של בעלה השני. הוא החל את קריירת הכדורגל שלו בווטפורד ב-1961, ושוחרר מהקבוצה באמצע עונת 1965/1966. הוא היגר לדרום אפריקה והצטרף לפורט אליזבת' סיטי, עמה זכה באליפות דרום אפריקה. לאחר 20 חודשים באפריקה חזר ללונדון, ובנובמבר 1967 הצטרף ללייטון אוריינט. הוא שיחק בלייטון במשך ארבע עונות, וזכה עם הקבוצה באליפות הליגה השלישית.
באוקטובר 1971 חתם בקווינס פארק ריינג'רס, ובעונת 1972/1973 סייע לקבוצה להעפיל לליגה הראשונה. בעקבות שיחה עם עמיתו בריינג'רס, דון גיבנס, גילה מנצ'יני כי בזכות מוצאו האירי של אביו הוא יכול לשחק עבור נבחרת אירלנד, למרות שנולד וגדל כאנגלי. הוא ערך את הופעתו הראשונה מתוך חמש במשחק מול נבחרת רוסיה ב-1973.
ב-1974 הוחתם מנצ'יני בארסנל כמחליפו של פרנק מקלינטוק, תמורת 20,000 לירות שטרלינג. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול וסטהאם יונייטד ב-26 באוקטובר 1974, ובשתי עונותיו בארסנל רשם לזכותו 62 הופעות. אולם, לאחר עונת 1975/1976, שהייתה הגרועה ביותר בתולדות המועדון מזה 40 שנים, התפטר המאמן ברטי מיי. מנצ'יני לא היה נחוץ לתוכניותיו של טרי ניל, מחליפו של מיי, מאחר שהיה כבר בן 34; הוא שוחרר בהעברה חופשית בספטמבר 1976. הוא הצטרף למועדון החובבני אלדרשוט, ושיחק שם במשך עונה אחת. בתום העונה, חתם מנצ'יני בלוס אנג'לס אצטקס מליגת ה-NASL בארצות הברית.  מנצ'יני עזב לאחר עונה אחת בקבוצה וחתם בשנת 1978 לעונה אחת בברנט מהפוטבול ליג השנייה. בתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 37. לאחר פרישתו עבד בצוותי האימון של פולהאם, קווינס פארק ריינג'רס ולוטון טאון. לאחר פרישתו מאימון ניהל מספר חנויות בהארו, פאב בהאמרסמית' ופולהאם, ועסק להשכרת מכוניות בניו מאלדן.
תומאס היוורד הבן

תומאס היוורד הבן (באנגלית: .Thomas Heyward, Jr;‏ 28 ביולי 1746 - 6 במרץ 1809) היה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית ותקנון הקונפדרציה.
היוורד נולד בצפון קרוליינה ואת לימודיו האקדמיים סיים במידל טמפל שבלונדון, אנגליה. בשובו לאמריקה הוא עסק באופן פרטי בעריכת דין ובשנת 1772 נבחר לבית הנבחרים התחתון של צפון קרוליינה. 
בשנים 1776–1778 הוא היה חבר אספת הנבחרים במדינה ומטעמה חבר בוועדת החוקה. באותן שנים הוא כיהן גם כחבר הקונגרס הקונטיננטלי, שחבריו נמנו בין חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית. הוא כיהן כהונות חוזרות בבית הנבחרים של צפון קרוליינה בשנים 1778 - 1780 ושוב בין 1782–1790. באותה עת הוא החל לכהן גם כשופט.
היוורד היה ממפקדי מלחמת העצמאות של ארצות הברית ובמהלך המצור על צ'ארלסטון הוא נלקח בשבי צבא אנגליה. לאחר שחרורו הוא חזר לכהן כשופט בית משפט מחוזי (1785–1789).
פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה

בצעירותו

פרנץ שטפן נולד ב-8 בדצמבר 1708 ללאופולד, דוכס לורן ואליזבת שארלוט, נסיכת אורליאן, בתם של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ואליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ. פרנץ היה אף נצר לבית הבסבורג דרך סבתו אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה, שהייתה בתו של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. כמו כן היה לפרנץ קשר חזק מאוד עם אחותו אן שארלוט, נסיכת לורן.
חותנו, קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העריך את משפחתו של פרנץ, אשר מלבד היותם בני משפחתו, הם אף שירתו את אוסטריה בהצטיינות. אחיו הבכור של פרנץ לאופולד קלמנט, נסיך הכתר של לורן, היה אמור להתחתן עם מריה תרזה בתו של קרל. לאחר מותו של לאופולד קלמנט, לקח קרל את פרנץ תחת חסותו, ואירס אותו עם מריה תרזה.
בשנת 1722 הובא פרנץ לווינה, ולכבוד כך מסר קרל השישי את דוכסות טשן ללאופולד אביו של פרנץ. בשנת 1729 מת לאופולד, דוכס לורן, ופרנץ ירש את דוכסות לורן ודוכסות טשן. בשנת 1731 עבר פרנץ טקס חניכה בבונים החופשיים בביתו של השגריר הבריטי בהאג, פיליפ סטנהופ, הרוזן הרביעי מצ'סטרפילד. בהמשך, במהלך ביקור באנגליה, קיבל פרנץ דרגת "רב-בונה" בטקס שכונס במיוחד בבית הול הוטון בנורפוק, שהשתייך לראש ממשלת בריטניה רוברט וולפול.
בשנת 1732 סידרה לו מריה תרזה את משרת הלורד-לוטננט בהונגריה, משום שרצתה אותו קרוב אליה. וביוני 1732 עבר פרנץ לפרשבורג לצורך תפקידו.
בשנת 1733 פרצה מלחמת הירושה הפולנית, וצרפת תפסה את ההזדמנות לתפוס את דוכסות לורן, משום שחששה מנוכחות כוחות אוסטריים סמוך כל כך לגבולה.
באוקטובר 1735 נחתם הסכם שלום, שחזר ואושרר באמנת וינה בנובמבר 1738, ובו הוחלט שדוכסות לורן תעבור לסטניסלאב לשצ'ינסקי, חמיו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, בעוד פרנץ יוכר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה על ידי צרפת, ובנוסף, יקבל כפיצוי את הדוכסות הגדולה של טוסקנה, שאותה ירש פרנץ רק בשנת 1737, לאחר מותו של ג'אן גסטון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.

שלטונו

לאחר מותו של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והניצחון האוסטרי על מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה, נחתם הסכם פיסן ב-13 בספטמבר 1745, ובו נבחר פרנץ לקיסר. בנוסף, שיתפה אותו אשתו מריה תרזה בשליטה בנחלותיה, שכללו את ארכידוכסות אוסטריה, ממלכת הונגריה, ממלכת בוהמיה, וממלכת קרואטיה.
את עיקר השליטה בקיסרות השאיר פרנץ לאשתו, אולם הוא לקח על עצמו את השליטה בענייני הכספים, והצליח לשקם את המשק האוסטרי שעמד על סף פשיטת רגל בעקבות מלחמת שבע השנים, ולהביאו למצב שבשנת 1780 הייתה האימפריה ההבסבורגית במצב הרבה יותר טוב מבריטניה וצרפת. פרנץ גילה גם עניין רב במדעי הטבע, וכן היה חבר בארגון הבונים החופשיים.
פרנץ לא שמר אמונים לאשתו, והיה נואף בתדירות גבוהה, אחת מפילגשיו הייתה מריה וילהלמינה, נסיכת אאורספרג, שהייתה צעירה ממנו בשלושים שנה.
ב-18 באוגוסט 1765 נפטר פרנץ באופן פתאומי בחזרתו מהאופרה לאינסברוק. הוא נקבר בקריפטה הקיסרית בווינה, ובנו יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו.
פרודיג'י (קומיקס)

כוחות ויכולות

פרודיג'י החזיק בעבר בכוח פסיכומימטרי, שאפשר לו לקבל את כל הידע של אנשים בקרבתו. הידע הזה התפוגג כשהוא התרחק מהם, אבל בהמשך התברר שהוא רק נשכח, וטלפתים יכולים לשחזר אותו (כמו שעשו קוקיות סטפורד לאחר אירועי "בית אם" בתמורה להצלת חייהן) השכחה תוארה על ידי אמה פרוסט כמנגנון הגנה. נכון לעכשיו, פרודיג'י מחזיק בידע רב הכולל כישורי קולינריה מאביו, אימונים של המוסד מוולברין ושאדוקאט, ידע בתחום המחשבים משאדוקאט, הידע בתחום הקסם של דוקטור סטריינג', יכולת האסטרטגיה של סייקלופס, הידע בתחום הביולוגיה של חיה והיכולות המתמטיות של אייסמן.