מלחמת האזרחים בספרד

גורמים ישירים - המאורעות ב-1936-1935

בין 1934 ל-1936 נשלטה הרפובליקה בידי ממשלת קואליצייה של מרכז-ימין, שכללה את "הקונפדרציה הספרדית של הימין האוטונומי" (Confederación Española de Derechas Autónomas), מפלגה שמרנית שהתבססה על ארגון "הפעולה הקתולית". ממשלה זו עשתה כל שביכולתה על מנת להחזיר לקדמותם את כל השינויים החברתיים של הממשלות הליברליות הקודמות. אלא שבתקופה זו אירעו שביתות כלליות בולנסיה ובסרגוסה ומהומות רחוב במדריד ובברצלונה. חמורה מכל הייתה מרידת הכורים באסטוריאס, בה השתתפו יסודות קומוניסטיים, סוציאליסטיים ואנרכיסטיים שהתנגדו לממשלה. המרידה דוכאה באכזריות על ידי הצבא ולגיון הזרים בפיקודו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו.
לאחר סדרה של משברים ממשלתיים, התקיימו בחירות ב-16 בפברואר 1936 שהעלו לשלטון את ממשלת החזית העממית שכללה איחוד של כל מפלגות השמאל הספרדי - הן הרפובליקנים, והן השמאל המהפכני. ממשלה זו שאפה לחזרה לשינויים החברתיים של הממשלה הראשונה של הרפובליקה, אך סבלה מחוסר יציבות. ב-7 באפריל 1936 הודח הנשיא ניסטו אלקלה סאמורה שהוחלף על ידי מנואל אסאניה, שהיה רדיקלי יותר בדעותיו.
בתקופה זו של מתח פוליטי גובר והולך, נרצחו 330 אנשים, ו-1,511 נפצעו באלימות פוליטית. הרשומות מראות על 213 ניסיונות כושלים להתנקשויות בדמויות פוליטיות, הריסתם של 160 מבנים ששימשו לצורכי דת, ומעשי אלימות רבים נוספים. ביולי 1936 נרצח קצין משטרה בשם קאסטילו, שהיה חבר במפלגה הסוציאליסטית. בתגובה נרצח אחד ממנהיגי הימין המלוכני, חוסה קאלבו סוטלו, שהיה חבר פרלמנט ושר האוצר ברודנות של ריברה. רצח זה גרם לתגובת שרשרת שהובילה לאירועי המלחמה.
ב-17 ביולי 1936 הוכרזה המרידה השמרנית ממנה חששו אנשי ממשלת החזית העממית. קאסארס קירוגה, מחליפו של אסאניה בראשות הממשלה, היגלה בשבועות שקדמו לכך את מנהיגי הצבא החשודים בהסתה למרידה, ובהם פרנסיסקו פרנקו. אך עתה קמה להם תמיכה אזרחית, ורבים מן האזרחים בחבל אנדלוסיה קמו ויצאו אל הרחובות כשנשק בידם. רבות מעריה החשובות של ספרד - סביליה, פמפלונה, לה קורוניה, קדיס, קורדובה וסראגוסה נפלו לידי המורדים שנקראו עתה "הלאומנים". הבירה מדריד וברצלונה נותרו בידי הממשלה.
"הלאומנים" כללו את המלוכנים הקרליסטים והאלפונסיסטים, את הפשיסטים הפלנגיסטים, ואת רובם של השמרנים. אנשים אלו באו ברובם מרקע קתולי או צבאי, בעלי האחוזות הגדולות ואנשי העסקים. "הרפובליקנים" כללו את הליברלים, הלאומנים הבסקים והקטלנים, הסוציאליסטים, הסטליניסטים, הטרוצקיסטים והאנרכיסטים.
מניע חשוב נוסף למרידה היה האופי האנטי-דתי של משטר הרפובליקה, שהטיל הגבלות על הכנסייה הקתולית והחרים מרכושה, בשל תמיכתה במונרכיה וההתנגדות העקרונית לכנסייה. בתחילת המלחמה נשרפו כנסיות, מנזרים ומבנים אחרים בעלי אופי דתי, מבלי שכוחות הממשלה הרפובליקנית יתערבו על מנת לשים לכך קץ.
מנהיגי המרד היו פרנסיסקו פרנקו, אמיליו מולה וחוסה סנחורחו. בראשית המרידה היה סנחורחו מנהיגה הבלתי מעורער, אך הוא נהרג בהתרסקות מטוסו ב-20 ביולי כאשר טס לספרד על מנת לקבל את הפיקוד על כוחות המורדים. פרנקו, שהיה בגלות באיים הקנריים, טס למושבות במרוקו וקיבל את הפיקוד על הכוחות שם.

התמיכה במורדים הלאומנים

הגרמנים והאיטלקים סייעו למורדים הלאומנים בכוח אדם מיומן ובנשק, הן מתוך קשר אידאולוגי לימין הספרדי, והן על מנת לנסות את כלי הנשק והטקטיקות החדשות שפיתחו צבאותיהם. הסיוע האיטלקי התבצע באמצעות ה-"Corpo Truppe Volontarie" (כוח גדודי המתנדבים), והסיוע הגרמני באמצעות "לגיון הקונדור".
גרמניה השתמשה בשדה הקרב כשדה ניסיונות לטנקים ולמטוסים, שתפקידם בשדה הקרב העתידי החל להתגבש בדוקטרינה הצבאית הגרמנית של אותם הימים. "המלחמה הטוטאלית", בה מעורבים כל האלמנטים בחברה האנושית ובמדינה המעורבת בלחימה, מבלי להבחין בין אזרחים ובין לוחמים, התגבשה בשדות הקרב בספרד, ובמיוחד בהפצצתה של העיירה גרניקה על ידי "לגיון הקונדור", אשר הונצחה ביצירתו של פבלו פיקאסו "גרניקה".
ההחלטה הגרמנית-איטלקית לסייע למורדים נבעה ממספר שיקולים: ראשית, בתחום האסטרטגי, מוסוליני קיווה שהמלחמה תשפר את מעמדה של איטליה בים התיכון, לשם כך מוסוליני כבש איים בים התיכון. בראיית היטלר המלחמה אפשרה לבחון את כלי הנשק החדישים ואת הטקטיקות הצבאיות החדשות שפיתח הצבא הגרמני. בתמורה לסיוע הגרמני קיבל היטלר מספרד, במחירים נמוכים, אספקה סדירה של ברזל ונחושת שנדרשו לחימושו מחדש של הצבא הגרמני. שנית, בתחום התעמולה, היטלר תיאר את המאבק בספרד כ"מסע צלב אנטי בולשביקי" ופרסם בגאווה את פעולות 'לגיון הקונדור' בספרד. מוסוליני השתמש בהצלחותיו במלחמה בספרד כדי  לעודד את הלוחמים האיטלקיים ותיאר את ספרד כ"שדה התהילה". בתחום הדיפלומטי, מוסוליני ראה במלחמה הזדמנות להדק את היחסים עם גרמניה. לשם כך, הוא ערך ב-1937 ביקור בברלין שבמהלכו הדגיש את הידידות הגוברת בין שתי ארצות. מבחינת היטלר ככל שהתארכה המלחמה בספרד, כך גבר הסיכוי שיתעורר סכסוך פנימי בצרפת ויוחרפו חילוקי הדעות בצרפת לגבי הושטת סיוע לרפובליקנים שהיו עשויים אף להידרדר למלחמת אזרחים. 
מעבר לכך, היטלר רצה למנוע את ניצחון הרפובליקנים כי חשש שהקומוניסטים ישתלטו על ספרד ובהמשך הם ישתלטו על צרפת המשוסעת בין ימין לשמאל. אז באירופה יהיו שלוש מדינות קומוניסטיות – ברית המועצות, צרפת וספרד, שיחתרו תחת גרמניה הנאצית שראתה בקומוניזם את אויבה האידאולוגי העיקרי. 
היטלר הכריז על ביטול הסכמי ורסאי ועל חידוש החימוש הגרמני רק ב-1935, ולכן כאשר פרצה מלחמת האזרחים בספרד שנה לאחר מכן הוא לא היה מוכן למלחמה עולמית. בשל כך, הוא היה מעוניין לשמור את המלחמה בספרד כעניין מקומי ולא להביא להכרעה מיידית. לכן, למרות רצונו של היטלר לסייע ככל הניתן למורדים, הוא לא שלח לספרד את צבאו ואף לא גדודי מתנדבים, למעט טייסת 'לגיון הקונדור' שנועדה לאמן את חיל האוויר של הלאומנים, ועסקה בהפצצות אוויר על מטרות אזרחיות של הרפובליקנים.
כמו כן היו מתנדבים ממדינות אחרות שלחמו לצד הלאומנים, כגון יואן או'דאפי מאירלנד. הצד הלאומני הקים מספר יחידות מתנדבים שכאלה. גם הרודן הפורטוגזי אנטוניו דה אוליביירה סלזאר העביר סיוע למורדים, מתוך שחש שהצלחת הרפובליקה הספרדית תעמיד בסכנה את שלטונו במדינה הנוספת החולקת עם ספרד את חצי האי האיברי.

עמדתן של בריטניה וצרפת

המעצמות המערב-אירופיות בריטניה וצרפת (שבה שלט ראש הממשלה לאון בלום), היו באופן רשמי נייטרליות, אך הטילו אמברגו על ייצוא נשק לספרד. הן ראו את השינוי החברתי שלקידומו לחמו אנשי הרפובליקה כשלילי בעיקרו, ופעלו על מנת למנוע השתתפות אזרחיהן במאבק לצדם של הרפובליקנים. בלום נטה בתחילה לתמוך ברפובליקנים, אך הנשיא אלבר לברן שכנע אותו כי הסיכון במלחמה אירופית כוללת גדול מדי, ובלום, שהיה בעל נטייה פציפיסטית, נטה להסכים עמו. ממשלתו של סטנלי בולדווין בבריטניה, הייתה נוחה עוד פחות להיענות לבקשות הסיוע הרפובליקניות.
באוגוסט 1936 הציעו הצרפתים להקים "ועדת אי התערבות" שבה יהיו חברות בריטניה, צרפת, וכן גרמניה הנאצית, איטליה הפאשיסטית וברית המועצות. חבר הלאומים, שהיה הפורום הטבעי לדיון בעניין זה, היה חסר כל השפעה, בשל העובדה כי גרמניה הנאצית פרשה ממנו זה מכבר, ואיטליה הייתה מצויה במשבר עמוק בשל מלחמתה באתיופיה. בעוד שממשלות בריטניה וצרפת כיבדו את מחויבותן כלפי הוועדה והכריזו על ההשתתפות במלחמה מצד אזרחיהן כבלתי חוקית, זלזלו בה הגרמנים, האיטלקים והרוסים, והזרימו תגבורות בנשק ובכוח אדם אל אדמת ספרד באין מפריע.
הבריטים היו מעוניינים שההצעה של צרפת לגבי מדיניות "אי התערבות" תצליח, מפני שמלחמת האזרחים בספרד פילגה את דעת הקהל בבריטניה. מפלגת הלייבור אהדה את ממשלת ספרד הרפובליקנית אך הממשלה השמרנית של סטנלי בולדווין לא רצתה להסתכסך עם הלאומנים שעל פי הערכתה היו עתידים לנצח. בנוסף, ממשלת בריטניה  ביקשה לשפר את יחסיה עם היטלר ומוסוליני כדי למנוע מלחמה ולכן העדיפה להישאר מחוץ למעגל הסכסוך הספרדי. 
לבריטניה היו גם אינטרסים חשובים בספרד. אנשי עסקים אנגלים השקיעו עשרות מיליוני דולרים בתעשייה המקומית. כמו כן, הבריטים שלטו על גיברלטר בדרום ספרד, ששלטה על המצר ששלט על המעבר בין האוקיינוס האטלנטי לים התיכון, והיה חשוב לבריטניה לא להתערב במלחמה כדי שגיברלטר לא תיפול בידי כוחות עוינים.
בנוסף האימפריה הבריטית עמדה תחת לחצים חיצוניים קשים בזמן המלחמה. בארץ ישראל פרץ ב-1936 מרד ערבי שריתק חלק גדול מהצבא הבריטי ונמשך עד 1939. ובהודו הלך וגבר לחצה של התנועות הלאומיות ההודיות, ולכן הבריטים האמינו שעליהם להימנע מלהסתבך בעוד מלחמה.

שנת 1936

לפי התכנון המקורי של המורדים, ההפיכה כנגד השלטון הספרדי הייתה עתידה להתחיל בבוקר יום ה-18 ביולי 1936, בהתקוממות של כוחות הצבא הספרדי במרוקו, ובדגש על חיילי צבא אפריקה בפיקודו של גנרל פרנקו, אשר נודעו בלאומיותם וביחסם השלילי לממשלה הספרדית "הקומוניסטית" בשליטת החזית העממית. בשלב השני, אשר נועד להתבצע יום לאחר מכן, ולאחר השגת שליטה מוחלטת על הטריטוריה הספרדית בצפון אפריקה, עתידה היה להתחיל מרידתו של הצבא הספרדי בספרד עצמה. עם זאת, תנאי מוקדם לתחילת המרד מצד הקושרים היה הבטחת חשאיות עד לרגע המהלך עצמו. ביום ה-17 ביולי 1936, יום טרם מועד תחילת המרד המתוכנן, התגלתה תוכנית הפעולה של הקושרים בידי גורמים מטעם ממשלת ספרד בעיר מלייה שבמרוקו, והועברה לידי ממשלת ספרד. בעקבות הגילוי הוחלט על הקדמת הפעולה, ועוד במהלך אותו היום פתחו כוחות הצבא הספרדי אשר עמדו לרשות המורדים במתקפה כללית על מרכזי השלטון במרוקו הספרדית. מאחר שכוחות המורדים כללו את מרביתם המוחלט של החיילים הספרדים אשר הוצבו במרוקו, לא עלה בידי נאמני הרפובליקה לארגן התנגדות משמעותית למרד, ועד לתחילתו של יום ה-18 ביולי נפלו מרבית מוקדי השלטון של ממשלת ספרד, ומרוקו הספרדית עברה לידיהם של המורדים.
פרנקו ביקש להעביר את חלקו העיקרי של צבא אפריקה לחופי ספרד בים. אולם הצי היה עדיין בשליטת הממשלה הרפובליקאית. בין ה-29 ביולי ל-5 באוגוסט הועברו 1,500 לוחמים מצבא אפריקה לספרד באמצעות רכבת אווירית של מטוסי יונקרס שסופקו על ידי גרמניה הנאצית. 3,000 חיילים נוספים הועברו באמצעות ספינות סוחר איטלקיות, בסיוע מפציצים של חיל האוויר המלכותי האיטלקי. בהמשך הועברו בדרך האוויר עוד 8,000 חיילים. לאחר תפיסת ראש גשר, התמקמו הכוחות בסביליה והחלו לגבש כוח מקומי. 
כבר בימיה הראשונים של המלחמה התבצעו כחמישים אלף הוצאות להורג של אנשים משני הצדדים, אשר נקלעו ל"צד הלא נכון" של הקווים. שיעור ההוצאות להורג מסוג זה היה כפי הנראה שווה בין שני הצדדים. המפורסם שבין קורבנות אלו היה המשורר והמחזאי פדריקו גרסיה לורקה. פרוץ המלחמה איפשר סגירתם של חשבונות ישנים, ויישובם של סכסוכים עתיקי יומין בדרך זו.
ב-21 ביולי, היום החמישי למרידה, נופצה התקווה הרפובליקנית לניצחון מהיר במלחמה, כאשר כבשו הלאומנים את הבסיס הימי הספרדי באל פרול בצפון מערב ספרד. ניצחון זה עודד את מדינות אירופה הפשיסטיות להגיש סיוע לפרנקו.
צבא אפריקה התפצל לשני כוחות, האחד, בפיקודו של חואן יגו  ("הקצב מבדחוס"), נע במהירות צפונה-צפון מזרחה במטרה לתפוס את מדריד וטולדו. השני, בפיקודו של חוזה אנריקה ורלה  התמקד בכיבוש וביסוס השליטה באנדלוסיה, תוך כינון מדינת פלנחה בשטחי האזור וביצור בסיסי הכוח בערים המרכזיות ולנסיה, גרנדה וקורדובה. בסוף ספטמבר היו רוב מערב ספרד ודרומה תחת שלטון צבא אפריקה. 
מעצמות הציר עמדו לצד פרנקו למן הרגע הראשון. כוחותיו הלאומניים זכו לניצחון גדול ב-27 בספטמבר כאשר העיר טולדו נפלה בידיהם. יומיים לאחר מכן הכריז על עצמו פרנקו כ"גנרליסימו" ו"קאודייו" ואיחד את הכוחות הפלנחיסטים, המלוכנים והלאומנים השונים לתנועה אחת. באוקטובר יצאו הלאומנים במתקפה שכוונה לעבר מדריד, אך התנגדות עזה של הרפובליקנים, והגעתם של "מתנדבים" מברית המועצות עצרה את המתקפה. ב-6 בנובמבר עברה הממשלה הרפובליקנית ממדריד לולנסיה, על מנת לצאת מאזורי הלחימה. ב-18 בנובמבר הכירה גרמניה רשמית במשטרו של פרנקו, וב-23 בדצמבר שלחה איטליה "מתנדבים" על מנת להלחם לצד הלאומנים.
עד לסוף שנת 1936 החזיקו הלאומנים במחציתה של ספרד, בדרום ובמערב, כשהעיר בורגוס בצפון קסטיליה משמשת להם כבירה. הרפובליקנים, שבראשם עמד ראש הממשלה הסוציאליסטי פרנסיסקו לרגו קבלרו, החזיקו במזרח ספרד ובדרום מזרחה, וכן ברצועת חוף בצפון המדינה הכוללת את הערים בילבאו, סנטנדר וחיחון, וקבעו את ברצלונה כבירתם.

שנת 1937

בינואר ובפברואר 1937 ניסה פרנקו שוב לכבוש את מדריד, כששורותיו מתוגברות בחיילים איטלקים וחיילים מן המושבות במרוקו אשר הוטסו לספרד, אך התעשתותם של הרפובליקנים, בהנהגת הגנרל מיאחה, והגעת אנשי הבריגדות הבינלאומיות לתגבורם של הלוחמים במדריד, מנעה את נפילת העיר. מאלגה, ברצועת החוף הדרומית, נפלה ב-8 בפברואר לידי הלאומנים. הקרבות באזור העיר גוודלחרה בין הכוחות האיטלקים ובין הבריגדות הבינלאומיות היוו את מבחן הכוח הראשון של שני הצבאות הזרים על אדמת ספרד. ההתקפה האיטלקית שכוונה לכיבוש מדריד, נהדפה על ידי אנשי הבריגדות הבינלאומיות. ב-28 באפריל נכבשה העיירה גרניקה, לאחר שהפצצות ברבריות קטלו באוכלוסייתה האזרחית בימים שלפני כן. את ההפצצות ביצעו אנשי "לגיון הקונדור" הגרמני. ההרס שנגרם בהפצצות זעזע רבים בספרד ובעולם כולו, וגרם ללחימה לקבל אופי נחוש ואכזרי יותר מכל הצדדים המעורבים.
במאי ניסו כוחות הרפובליקנים לכבוש מחדש את סגוביה ואילצו את פרנקו להסיג את כוחותיו מחזית מדריד על מנת להאט את התקדמותם. סגנו של פרנקו, מולה, נהרג ב-3 ביוני ובתחילת יולי, על אף נפילת בילבאו, התקדמו כוחות הרפובליקנים בחזית מדריד, ונהדפו אך בקושי בידי הלאומנים.
במאי הוחלף ראש הממשלה הרפובליקני קביירו בחואן נגרין המתון ממנו, ובאוקטובר שבה הממשלה הספרדית והעתיקה את מקומה תחת לחץ צבאי שגבר והלך באזור ולנסיה, והפעם לברצלונה ליבו של חבל קטלוניה, הנאמן למטרה הרפובליקנית. חשוב לציין שרוב הזמן מי ששלט דה פאקטו בעיר ברצלונה ובחבל קאטלוניה גם בתקופה זו היו האנארכיסטים והשליטה הרפובליקאית הייתה חלשה ביותר.
ב-28 באוגוסט הכיר הותיקן בפרנקו, תחת לחץ של מוסוליני.
פרנקו חידש את התקפותיו, וכבש את רצועת החוף הצפונית, ואת הערים סנטנדר וחיחון. בכך תמה המלחמה בצפונה של ספרד. הצדדים החזיקו בעמדותיהם ונוצר מצב של קיפאון. על אף שפרנקו הצליח לחסל את ההתנגדות בצפון, הוא איבד את עיר המפתח טרואל שההחזקה בה הייתה עשויה להביא אותו עד לוולנסיה, ולמעשה לחצות לשתיים את הטריטוריה בה החזיקו הרפובליקנים. הצדדים התבצרו בעמדותיהם.

שנת 1938

במהלך חודש פברואר 1938 כבשו כוחותיו של פרנקו את העיר טרואל בסיוע גרמני ואיטלקי, ובאביב היו חזקים מספיק לביצוע מתקפה מכרעת. באפריל פרצו הכוחות הלאומניים והגיעו אל הים התיכון, תוך שהם חותכים את הטריטוריה הרפובליקנית לשניים. ניסיונות הרפובליקנים להגיע להפסקת אש נענו אך בהפצצות נוספות של אזרחים, ובדרישת הלאומנים לכניעה ללא תנאי.
ב-24 ביולי ניסתה הממשלה לשוב ולחבר את שני חלקי הטריטוריה שהיא מחזיקה, בקרב על נהר האברו. הקרב הסתיים ב-26 בנובמבר בכישלון הרפובליקנים. כישלון זה קבע, למעשה, את תוצאת המלחמה. שמונה ימים לפני תום השנה החל פרנקו במסע מלחמה מסיבי לכיבושה של קטלוניה.

שנת 1939

בתחילת 1939 כבשו כוחותיו של פרנקו בסערה את קטלוניה. טרגונה נפלה ב-14 בינואר, ברצלונה ב-26 בינואר וז'ירונה ב-5 בפברואר. חמישה ימים לאחר נפילת ז'ירונה הסתיימה ההתנגדות הרפובליקנית בחבל קטלוניה.
ב-27 בפברואר הכירו ממשלות בריטניה וצרפת בממשלו של פרנקו.
עתה נותרו רק מדריד ומספר מבצרים נוספים בידי הרפובליקנים. ב-28 במרץ, בעזרת כוחות לאומנים מתוך מדריד עצמה (המכונים "גיס חמישי" ביטוי שהפך מאז לכינוי לבוגדים מבפנים בעת מלחמה), נפלה מדריד לידי הלאומנים. למחרת נכנעה אף ולנסיה, עליה נאבקו הצדדים במשך כשנתיים. הניצחון הוכרז ב-1 באפריל, עם כניעת אחרוני הרפובליקנים.

תוצאות המלחמה

המלחמה הותירה בין חצי מיליון למיליון הרוגים, וספרד שלאחריה הייתה הרוסה וחלשה. ספרד הפכה לדיקטטורה פשיסטית שמרנית, שבה נשללו זכויות אזרח בסיסיות למשך שנים רבות, אף לאחר נפילת מוסוליני והיטלר. שלטונו של פרנקו, שנמשך עד מותו ב-1975, הביא לקיפאון חברתי וכלכלי, לניתוק יחסים עם רבות ממדינות העולם, ולשסע חברתי עמוק. האוטונומיה שניתנה לקטלונים ולבסקים אף היא בוטלה, ומאבקם ממשיך וגובה קורבנות עד היום.
מן הבחינה העולמית היוותה המלחמה מבחן מוצלח לציר גרמניה-איטליה. נראה כי ככל שהפשיזם יביע את דרישותיו בברוטליות, בחוצפה ובעזות מצח אל מול המשטרים הדמוקרטים, כן ייתקל ברפיון ובפייסנות מצד מעצמות המערב.
הברית שנחתמה זמן קצר יחסית לאחר המלחמה, בין גרמניה הנאצית ובין רוסיה הקומוניסטית בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב, הייתה מבוססת הן על מאזן אימה הדדי, ולא מעט גם על אורח חשיבה משותף שנחשף במהלך הלחימה בספרד]. ברית זו הביאה למלחמת העולם השנייה שהייתה ברוטלית אף יותר ממלחמת האזרחים בספרד, אשר נראתה בזמנה כשיא בלתי נתפס של אכזריות כלפי אוכלוסייה אזרחית.