google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ף סטרסר

קריירה כשחקן

סטרסר התחיל את הקריירה המקצועית בגיל 19 במץ הצרפתית שם שיחק בין השנים 1993-1999. בשנת 1999 עבר לבונדסליגה שם שיחק במדי קייזרסלאוטרן. בעונת 2002/2003 עבר לבורוסיה מנשנגלדבך. בסה"כ מאזנו של סטרסר בבונדסליגה עמד על 10 שערים ב-195 משחקים ב-7 עונות. באוגוסט 2006 חזר סטרסר לצרפת הפעם לליגת המשנה לאחר שחתם בשטרסבורג שם בילה שנה אחת. בקיץ 2007 חזר למץ לקדנציה שנייה. בקיץ 2009 חזר ללוקסמבורג למועדון פולה אש. בחלוץ העברות של ינואר 2010 עבר לגראסהופרס ציריך השווייצרית.

קריירה כשחקן נבחרת

סטרסר זומן לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית של לוקסמבורג באוקטובר 1993 לקראת המשחק נגד נבחרת יוון. את שערו הראשון בנבחרת הבקיע נגד סלובניה ב-7 באוקטובר 2000. ב-10 בספטמבר 2008, הבקיע את שער הניצחון נגד שווייץ במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. ניצחון זה חולל תדהמה בעולם כולו.

קריירת אימון

סטרסר שימש מאמן-שחקן לתקופה קצרה בשנת 2010 בקבוצת פולה אש, ובשנת 2012 מונה כמאמן הקבוע של הקבוצה, אותה אימן חמש שנים ואף הביא אותה להשיג לראשונה בתולדותיה ניצחונות במפעל הליגה האירופית. בקיץ 2017 עזב סטרסר את פולה אש לאחר חמש עונות כמאמן, וחתם בקייזרסלאוטרן מהבונדסליגה השנייה. סטרסר לא הצליח בקייזרסלאוטרן, ובמהלך תקופתו בקבוצה, היא הגיעה למקום האחרון. משחקו האחרון בקבוצה היה בינואר 2018 מול דרמשטדט 98. במחצית משחק זה עבר סטרסר התקף לב ופונה לבית החולים, דבר שהביא להפסקת המשחק וביטולו. שבוע לאחר מכן, הצהירה הנהלת הקבוצה כי סטרסר לא יוכל להמשיך לאמן את קייזרסלאוטרן עקב בעיותיו הבריאותיות, והוחתם במקומו מיכאל פרונטצק.
פיונואלה סוויני

ביוגרפיה

סוויני נולדה בבלפסט. בגיל 12 עברה לדבלין. היא סיימה תואר באנגלית והיסטוריה באוניברסיטת דבלין, ב-1986 החלה לעבוד ברדיו של אירלנד ולאחר מכן החלה לעבוד בטלוויזיה וב-1993 נבחרה להנחות את תחרות האירוויזיון שהתקיימה באירלנד.
לאחר מכן היא עברה לאטלנטה והחלה לעבוד עבור ה-CNN, שם שימשה כמגישת חדשות וכתבת במשרה מלאה. ב-2005 סיקרה במזרח אירופה את תהליך הצטרפותן של מספר מדינות לאיחוד האירופי. ב-2006 היא סיקרה עבור הערוץ מחיפה את מלחמת לבנון השנייה. היא עסקה גם בסיקור מבצע עופרת יצוקה ומספר מערכות בחירות שהתקיימו בישראל.
סוויני זכתה במספר פרסים עבור עבודתה.
קולינור

אולפני קולינור החלו את דרכם בשנת 1966 ברח' בר-כוכבא שבתל אביב. 
האולפנים הוקמו על ידי אמנון רוברמן ואמיל בר. הראשון היה מטכנאי הקול הראשונים של קול ישראל. השני הועסק בחב' שירותי פרסומת בשידור. ברבות הימים ועקב הגידול בפעילות העסקית, הועתקו האולפנים לרחוב הארבעה 18 שבתל אביב-יפו. בכתובת זו הוקמו 3 אולפני הקלטה (B, A, ו-C).
במהלך שנות התשעים, שפרירה זכאי הפיקה את מירב דיבוביה לסרטי דיסני באולפן הזה. ביניהם נכללים הסרטים ״היפה והחיה״, ״נסיך מצרים״ ועוד רבים נוספים.
האולפן היה ממובילי אולפני ההקלטה בישראל. האחרון פעל לצד אולפני טריטון שהחלו את פעילותם מאוחר יותר.
נסה איקפה-אטים

תחילת דרכה

אטים נולדה ב-21 באוקטובר 1974 בלאגוס שבניגריה. היא למדה במספר בתי ספר באזורים שונים בניגריה, בשל עבודתו של אביה בבנק המרכזי של  ניגריה, שהביא אותו למחוזות שונים עם השנים. אטים השלימה תואר ראשון באמנויות התיאטרון באוניברסיטת קלאבאר.

חיים אישיים

אטים היא הבכורה מבין שישה ילדים. היא נישאה לחבר ילדותה קליפורד סולה ב-14 בפברואר 2013 בעיריית לאגוס. טקסי נישואים מסורתיים נערכו בעיר מגוריה במדינת אקווה איבום ובמדינת לאגוס בהתאמה, כמה חודשים לאחר האיחוד האזרחי. כיום היא מתגוררת בלונדון עם בעלה, שהוא מרצה בכיר באוניברסיטת מידלסקס, וחוזרת תכופות לניגריה כדי לשחק בסרטים בתעשיית הקולנוע הניגרית.

קריירה

בגיל 18, אטים התחילה את הקריירה שלה במשחק במסגרת התיאטרון של האוניברסיטה. הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה באופרת הסבון המשפחתית,  Inheritance. אחרי סיום לימודיה באוניברסיטה היא עזבה את תעשיית הסרטים לטובת יוזמות אחרות, אך עשתה קאמבק בסרטו של אמם איסונג, Reloaded לצד רמזי נואה, ריטה דומיניק, איני אדו ודזמונד אליוט.
כיכר עומר אבן אל ח'טאב

כיכר עומר אבן אל ח'טאב היא כיכר בעיר העתיקה בירושלים בסמוך לשער יפו. הכיכר נקראה על שמו של המצביא והשליט הערבי עומר אבן אל ח'אטיב, שכבש את ארץ ישראל מידי הביזנטים ופתח את התקופה הערבית הקדומה בארץ ישראל ובירושלים. בשולי הכיכר, סמוך לשער מצויים שני קברים הידועים בשם "קברי המהנדסים".
עמי רדיאן

חייו

רדיאן נולד וגדל במשמר השרון, התגייס לצה"ל בשנת 1953 ושובץ בנח"ל. הוא עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים וקורס קציני חי"ר והוצב ביחידת יחידת סיור של הנח"ל, שאבטחה שיירות לאילת. בשנת 1954 הותקפה שיירה בידי פעילי פדאיון ורדיאן, שהגיע למקום לבדו בלם את המחבלים עד אשר הגיעה תגבורת. בשל כך עוטר בצל"ש הרמטכ"ל. לאחר שחרורו שירת במילואים ביחידת סיור ובהמשך עבר לחיל השריון ושב לשירות קבע. הוא שימש כמפקד פלוגה, סמג"ד וכמפקד גדוד 89 - גדוד שריון במילואים, שהשתייך לחטיבה 8. רדיאן פיקד על גדודו במלחמת ששת הימים בחזית הדרום. לאחר מכן מונה למפקד קורס קציני שריון, אך באוקטובר 1968 נפצע באורח קשה לאחר שרכבו עלה על מוקש בקרבת בארותיים. בהמשך שימש כראש תורת חיל השריון בגייסות השריון ובמלחמת יום הכיפורים שימש כראש מטה עוצבת הפלדה. בשנים 1974–1975 פיקד על חטיבה 14. רדיאן נשפט והורשע בעקבות תלונה על "שימוש בציוד צבאי לצרכים פרטיים" שהגיש נגדו קצין האג"ם שלו, רמי מתן.
מאיר מרגלית

ביוגרפיה

מרגלית נולד לאהרן-יעקב ופייגה לבית הרב מאיר קרוליבצקי (מחברו של "דברי נגידים") באוסטרולנקה (פולנית: Ostrołęka), בפלך לומז'ה שבמזרח פולין. הוא גדל בבית ציוני, למד עברית והחל לשחק בעיר מגוריו כבר בגיל 13. לאחר שסיים את הגימנסיה הפולנית הוא עלה לארץ בשנת 1922, במסגרת החלוץ. בחודשים הראשונים לאחר עלייתו עבד כפועל בניין בתל אביב ובראשון לציון וגם תקופה קצרה כפועל חקלאי בחדרה. לאחר מכן הצטרף לפלוגת ירושלים של גדוד העבודה ובמסגרתה עבד במשך כשנתיים וחצי כפועל במחצבה.
בשנת 1925 נבחן והתקבל לבית הספר הדרמטי של תיאטרון "האהל" בהדרכתו של משה הלוי ובשנת 1929 נתקבל לצוות השחקנים של התיאטרון.
מרגלית הצטיין במילוי תפקידים קומיים. תפקיד חייו היה גילום דמותו של החייל האמיץ שווייק, בהצגה בשם זה שעובדה לתיאטרון על ידי מקס ברוד, על פי ספרו של ירוסלב האשק ובתרגומו של אביגדור המאירי. הצגת הבכורה נערכה ב-22 בדצמבר 1935. הצגה זו הייתה ההצלחה הגדולה ביותר של "האהל" במשך כל שנות קיומו והוצגה במשך עשרות שנים כאלף וחמש מאות פעמים. מאיר מרגלית גילם את דמותו של שווייק באופן כה משכנע עד כי דמותו של מרגלית נשארה מזוהה עם שוויק לכל אורך הקריירה הבימתית שלו.
בסיום מלחמת העולם השנייה ערך מרגלית מסע הופעות של ערבי קריאה בפני החיילים העבריים בצבא הבריטי באירופה ובמזרח התיכון וכן בפני שארית הפליטה באיטליה ובפני המעפילים המגורשים במחנות קפריסין.
הצלחה נוספת שלו הייתה בקומדיה "הכתובה" מאת אפרים קישון שהועלתה ב"האהל" בשנת 1961 והפכה ללהיט.
בשנת 1957 עבר מרגלית לתיאטרון "הבימה", אך לא מצא בו את מקומו וחזר כעבור זמן ל"האהל", ובו המשיך לשחק עד לסגירת התיאטרון בשנת 1969.
ההצגה האחרונה בה השתתף מאיר מרגלית הייתה במסגרת פרטית בהפקת תיאטרון לילך במחזה "איפה ארץ ישראל" מאת עדה בן נחום (1972–1973).
בשנת 1964 הופיע בתפקיד נח שמחון בסרט הקולנוע "משפחת שמחון", על פי סדרת התסכיתים הפופולרית, משפחת שמחון, של גלי צה"ל, במקום שמואל רודנסקי, גיבור הסדרה ברדיו, ששהה באותה עת בחו"ל.
מאיר מרגלית הוא חתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת 1964. בנוסף זכה בפרס רמח"ל מאת עיריית תל אביב ב-1956 ובפרס קלוזנר למשחק ב-1962.
מאיר מרגלית נפטר בגיל 68. הותיר אחריו את רעייתו ישראלה לבית ליכטנשטיין, בתה של חיה ויצמן-ליכטנשטיין (אחותו של חיים ויצמן).
נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.

הנצחתו

בשנת 1976 ייסדה משפחתו בשיתוף הארכיון והמוזיאון לתיאטרון בירושלים קרן על שמו לאמנות התיאטרון, שהעניקה פרסים בתחום התיאטרון. הפרס נחשב שנים רבות כמכובד וחשוב בתחום זה.
עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו בשכונת נאות אפקה.
ראלים

התנועה הראלית היא תנועה בינלאומית המאמינה שבני האדם על פני כדור הארץ נוצרו בתהליך של הנדסה גנטית על ידי חוצנים.
התנועה נקראת על שם הכינוי שניתן, לפי אמונת הראלים (Raelians), על ידי החוצנים למנהיג התנועה "ראל" (Raël), עיתונאי צרפתי בשם קלוד וריון, כאשר לדבריו נלקח לרכב חלל וקיבל את הבשורה על מנת להפיצה לאנושות.
הראלים מאמינים כי "ראל" הוא האחרון בשרשרת הנביאים ושקדמו לו משה, ישו, מוחמד ובודהא, והוא למעשה אותו משיח בן דוד לפי המסורת היהודית.
הראלים דוגלים בקידמה טכנולוגית והתפתחות מדעית כערכים מובילים אליהם בני האדם צריכים לשאוף. כמו כן התנועה תומכת בשיבוט בני אדם ואף מממנת ומבצעת מחקרים בנושא.
הראלים טוענים כי הצליחו לשבט תינוקת וכי שמה איב, אך מעולם לא הציגו כל הוכחה לכך.
לפי פרסומי התנועה, חברי התנועה ברחבי העולם מונים כ-100,000 איש ואשה, זאת חרף הדלפות מכתבי דואר אלקטרוני פנימיים ורשמיים המציגים מספר נמוך בהרבה.

תחילתה של התנועה

התנועה הראלית נוסדה על ידי עיתונאי צרפתי בשם קלוד וריון, שטען כי נפגש עם חוצן שהגיע בעב"ם מפלנטה אחרת בדצמבר 1973. לדבריו, החוצן, אשר הציג את עצמו כיהוה מהתנ"ך, העניק פירוש חדש לתנ"ך כיצירה מדעית, וכי הם הבאים מהכוכבים יצרו את האנושות על ידי ניסויים גנטיים בעבר. לאחר שקלוד וריון שינה את שמו לראל, הקים את התנועה הראלית אשר דוגלת ומחזיקה בתאוריה זו של בריאת כדור הארץ. חברי התנועה אינם מאמינים באל, או בכל דבר רוחני מעין רוחות נשמות וגלגולים, או כל מיני אנרגיות שונות המיוחסות לנושאי העידן החדש.

השגרירות

לפי אמונת הראלים, החוצנים אינם רוצים להיתפס כפולשים כאשר יגיעו לחדש את קשריהם עם בני האדם באופן רשמי ולכן הם מבקשים שתיבנה עבורם שגרירות ששטחה יחשב תחת ריבונותם. בניית שגרירות זאת, לדבריהם, תתפרש על ידי החוצנים כהזמנה רשמית. במהלך ממשלת יצחק רבין השנייה אף הוגשה בקשה להקצאת שטח לשגרירות זו בקרבת ירושלים, אך הבקשה נדחתה.
השקל הציוני

השקל הציוני או בקיצור שקל היה מטבע של ההסתדרות הציונית אשר הונהג על ידי דוד וולפסון לקראת הבחירות לקונגרס הציוני השני בשנת 1898. המטבע היה סמלי והומר בכל תפוצה לערך במטבע המקומי. מקור השם הוא במטבע העברי הקדום - "שקל".
השקל הציוני שימש עם היווסדה של התנועה הציונית הממוסדת בראשותו של בנימין זאב הרצל, ועד הקמת המדינה לציון מס חבר שנתי. ה"שוקל", היה מי שרכש שקל ציוני, ובלבד שמלאו לו 18 שנים, קנה את הזכות לבחור צירים לקונגרס הציוני למשך שנה. מי שמלאו לו 24 שנים זכאי היה גם להתמודד בעצמו. לפי מספר השקלים שנמכרו בכל מדינה נקבע מספר הצירים שהייתה זכאית לשגר לקונגרס. מטבע הדברים, בשנים שבהן לא נערכו בחירות לקונגרס הציוני צנחו מכירות השקל. אמנם השקל היה מטבע סמלי, אך כתעודה על תשלום המס ניתנה לכל שוקל חשבונית בצורת שטר, שעליו הופיעו דימויים שבטאו את תמצית הרעיון הציוני, ולעיתים צילום של מטבע ישראלי-יהודי עתיק.
השקל הציוני ביטא את הרצון החופשי של כל יהודי להשתתף בקביעת גורלו של עם ישראל, בשונה מהנהוג בחברה היהודית המסורתית, שם רוב ההחלטות התקבלו בידי החכמים. בהתאם לאחוז רוכשי השקל ניתן היה להעריך את מעמדה של התנועה הציונית בקרב התפוצה. ההכנסות ממכירת השקל הציוני הסתכמו בסכומים נכבדים שאפשרו את תפקודה השוטף של ההסתדרות הציונית ומימון הוצאותיה המנהלתיות.

יום השקל הציוני

קהילות שונות נהגו לקיים אירועים ואספות שונים לשם איסוף תרומות תחת הכותרת "יום השקל הציוני".
לדוגמה, התנועה הציונית בבולגריה הכריזה במאי 1901 על ל"ג בעומר גם כחג ציוני בשם "יום השקל". בקהילת וידין נחוג חג זה מדי שנה. בדרך כלל נוהגים היו החוגגים בני תנועות הנוער ללבוש בגדי חג, לענוד סרט כחול לבן, לערוך תהלוכה שהחלה בבית הספר היסודי היהודי והסתיימה בבית הכנסת, שם נערכה תפילה חגיגית. בשנות ה-30 הפך יום השקל למעין הפנינג של כל בני הקהילה שלווה בנוסף לתהלוכה, בתחרויות ספורט, שירה ונאומים בקרב משתתפיו.
מינימונדוס

מינימונדוס הוא פארק מיניאטורות הממוקם בעיר קלגנפורט, בירת מדינת קרינתיה שבאוסטריה. מוצגים בו כ-150 מודלים של מבנים מרחבי העולם, אשר ניבנו בקנה מידה של 1:25.
הפארק נפתח בשנת 1958. הוא משתרע כיום על פני שטח של 26 אלף מטר רבוע. מאז פתיחתו ביקרו בו למעלה מ-15 מיליון מבקרים. ההכנסות מהפעלת הפארק מועברות לארגון הסיוע Rettet das Kind (הצל ילד), שהוא בעליו של הפארק.
מי יעודד את רשוש?

תקציר העלילה

עלילת הספר מתמקדת ברשוש (בגרסה החדשה: קטנטן), יצור קטן שחי לבדו, ובבדידות רבה, בבית גדול. רשוש חושש מאוד לצאת לעולם ולהתידד עם תושבי עמק המומינים. רשוש הבודד מחליט לבסוף לצאת למסע בעולם במטרה למצוא חבר.
במהלך מסעו פוגש רשוש במר המיולין, בשמנטפים (בגרסה החדשה: רשללנים), בגברת פילניוק (בגרסה החדשה: פיליפיונקה), אך בשל ביישנותו הרבה איננו מנסה להתידד עימם. בחלקו השני של המסע רשוש מגיע לחוף הים, שם הוא מוצא מסר בבקבוק שנכתב על ידי מיפל (בתרגום החדש: ילדה ושמה זוטית) שנלכדה בידי מפלצת הגרוק ואשר מרגישה אף יותר בודדה מרשוש. בעקבות כך רשוש אוזר מספיק אומץ כדי לצאת למסע מעבר לים, להביס את הגרוק ובסופו של דבר להציל את מיפל/זוטית.

עיבודים

בשנת 1980 הפיק הבמאי השוודי יוהאן הוגלבק (Johan Högelbäck) סרט אנימציה שוודי בשם "Vem ska trösta Knyttet?" באורך 22:50 דקות המבוסס על עלילת הסיפור.
מסגד סלימייה (לפקושה)

מסגד סלימייה (טורקית Selimiye Camii) הוא מסגד השוכן בעיר העתיקה בלפקושה, בירתה דה פאקטו של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. המסגד הוא המבנה הבולט ביותר בקו הרקיע של העיר; הוא נראה היטב מכל רחביה, וגם מחלקה היווני. מסיבה זו תלויים דגל טורקיה ודגל הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין בין שני המינרטים שלו. 
בניית המבנה החלה ב-1209, והוא החל את דרכו כקתדרלה של העיר ניקוסיה. הבנייה נמשכה 117 שנים והסתיימה רק ב-1326. המבנה הוקם בסגנון גותי וסביבו תמיכות דואות. עד שהוונציאנים השתלטו על האי, בשנת 1489, הוכתרו מלכי ממלכת קפריסין הצלבנית בקתדרלה. המבנה סבל הזנחה בשנים שלאחר מכן, ונפגע בשלוש רעידות אדמה ב-1491, 1547 וב-1735. 
העות'מאנים הוסיפו לו את שני המינרטים שבחזיתו המערבית, והפכו אותו למסגד. היסודות הגותיים של המבנה עדיין ניכרים גם בחללו הפנימי, שתקרתו עשויה קמרון צולב. מאידך, הסמלים הנוצרים סולקו, טיח לבן מכסה את הקירות ואת העמודים, והמיחרב שנקבע בקיר הדרומי, החליף את המזבח הנוצרי שניצב בעבר ליד האפסיס המזרחי.
יחסי בלארוס–קרואטיה

היסטוריה

ההכרה ההדדית התרחשה ב-2 בספטמבר 1992. קרואטיה ובלארוס חתמו על הסכמים דו-צדדיים בנושא קידום והגנה הדדית על השקעות בשנת 2001, לשם מניעת מסי כפל ומניעת התחמקות ממס בשנת 2003, על שיתוף פעולה בתחום התיירות בשנת 2010 ועוד רבים אחרים.
שיתוף הפעולה הכלכלי בין קרואטיה ובלארוס מתואר כטוב. בשנת 2012 ייצאה בלארוס סחורות לקרואטיה בשווי של 41.9 מיליון דולר וייבאה ממנה סחורות בשווי 14 מיליון דולר.
ליאור כלפון

קריירה

בשנת 1995 השתתף בסדרת הטלוויזיה "עניין של זמן". בעת שירותו הצבאי נמנה עם להקת חיל החינוך. עם שחרורו הצטרף לעונה השלישית של תוכנית הטלוויזיה ההומוריסטית "הקומדי סטור", שם נודע בעיקר בזכות הדמות ניסים בוסקילה, כמו כן השתתף בתוכנית ההמשך "פרה פרה". ב-1996 הנחה את תחרות "הפסטיגל", לצד דנה דבורין, ליאור מילר וסער בן יוסף, ואף התחרה עם השיר "ליצן הקרקס" שזכה במקום הרביעי. ב-1998 השתתף בקלטת הילדים "טמבולינה" בכיכובה של ציפי שביט.
לאחר ירידתה של "הקומדי סטור" מהמסך, נסע כלפון לפראג, שם יצר וביים מופע תיאטרון בטכניקת "התיאטרון השחור" בשם "FunTazi" (שילוב בין "פנטזיה ו"כיף"). המופע זכה להצלחה גדולה ובשנת 2002 העלה אותו גם בישראל. בהמשך יצר גרסה המיועדת לילדים בשם "FunTazi Kids". במקביל יצר את המופע "הענק וגנו הקסום" המיועד לילדים, גם הוא בטכניקת התיאטרון השחור. ב-2006 הועלתה ההצגה אותה כתב וביים: "גבירותיי ורבותי – ידיים למעלה", מופע זה הועלה גם בניו יורק. כמו כן, יצר את המופע "גלואו", גם הוא בטכניקת התיאטרון השחור (Black light theatre).
בשנים 2008–2014 הופיע בסדרת הטלוויזיה "רמזור" בתפקיד אייל, המכונה "איצקו". בקיץ 2008 הנחה את שעשועון הטריוויה לילדים "אוטוגלידה" ששודר בערוץ לוגי. כלפון מופיע גם כמדובב בין השאר כספיידרמן בספיידרמן ללא גבולות, החמור בסרטי "שרק", כדור הבייסבול בסרט "גיבור של כולם", הדג אוסקר בסרט "תפוס ת'כריש", זוק ב"גיבור על נמלים" ועוד. ב-2009 הועלה המופע "ווקה פיפל" אותו יצר, ביים והפיק. המופע משלב ווקליזות ושירת א-קפלה יחד עם אומנות הביט בוקס מודרנית. המופע זוכה להצלחה רבה על במות בכל רחבי העולם ולצפיות רבות ביוטיוב. בשנת 2010 הנחה את שעשועון הטריוויה "מי שואל אותך?" בערוץ 2. השתתף בסדרה הקומית "דן ומוזלי" בתפקיד קלופס. 
החל מ-2015 כלפון הוא הפרזנטור של חברת "מימון ישיר".

חיים אישים

כלפון נשוי לרויטל וילנאי, שיאנית ישראל בשחייה בעבר ומפיקת תיאטרון בהווה. לזוג ארבעה ילדים.
מתגורר בבנימינה.
נמל התעופה הבינלאומי מוחמד החמישי

היסטוריה

נמל התעופה נבנה לראשונה בשנת 1943 על ידי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה על מנת לשמש שדה תעופה עזר לנמל התעופה "אנפה" הקרוב לקזבלנקה.
סטראטון מלאמפסאקוס

ביוגרפיה

הוא נולד בעיר למפסקוס (כיום העיר לפסקי שבקצהו הצפוני של מצר הדרדנלים בטורקיה). יש סבורים שהכיר את אפיקורוס שלימד בעיר זו ב-310 - 306 לפנה"ס. סטראטון למד בליקיאון באתונה ואחרי כן נסע לאלכסנדריה, שם שימש כמורה של תלמי השני, מלך מצרים ושל אריסטרכוס מסאמוס. הוא שב לאתונה אחרי מותו של תאופרסטוס שעמד בראש הליקיאון, ונבחר לשמש כיורשו. אחרי מות סטראטון ירש את מקומו ליקון מטרואס.

תורתו

אם כי עסק בעיקר במדעי הטבע, סטראטון התפרסם בשל רעיונותיו בדבר האלוהות, הנפש האנושית ומבנה היקום. הוא דחה את תורת אפלטון בדבר הישארות הנפש ואת רעיון קיומם של אלים מחוץ לעולם החומר. כמו דמוקריטוס ולוקיפוס לפניו, סטראטון חשב כי היקום מורכב מחומר ומאנרגיה וכי החומר שביקום מורכב מאטומים.
סטראטון היה אחד הפילוסופים הראשונים שעיצבו השקפת עולם אתאיסטית. לדעתו, לא אלוהים אלא הטבע הוא אשר יוצר ומקיים את כל הדברים. קיקרו דחה את דעתו של סטראטון שאמר כי העוצמה האלוהית מעוגנת בטבע, וכתב: "עלינו להזכיר לסטראטון כי הטבע הוא חסר רגשות." במכתבו ללוקולוס כתב קיקרו: "סטראטון הכחיש את הרעיון כי ללא אלוהים דבר לא היה קיים. הוא אמר שכל הדברים נוצרו על ידי הטבע באמצעות חלקיקים של חומר, בדומה לחלומותיו של דמוקריטוס. בכך הוא רצה לשחרר את אלוהים מתפקידו, ואותי מן הפחד ממנו."
תורתו של סטראטון הפכה לשם דבר במרוצת המאה השבע עשרה מפני הדמיון שבינה לבין הפנתאיזם של שפינוזה. רעיונותיו של סטראטון השפיעו על הפילוסוף והסופר הצרפתי פייר בייל שכתב כי סטראטון נמנע מלייחס ליקום את מושגי הטוב והרע, חשב כי היקום אינו ישות חיה, וכי אין בנמצא כל עוצמה אלוהית מחוץ לטבע.
לוסט לניאדו

ביוגרפיה

לניאדו, ילידת מצרים, גוללה את סיפור עקירת משפחתה מארץ זו, בעקבות רדיפות המשטר הנאצריסטי, בספרה "האיש בחליפת עור הכריש הלבנה". אביה לאון, יהודי דתי אדוק, אך גם אדם עשיר, רודף שמלות ואוהב חיים טובים, שירד מנכסיו בעקבות עזיבת קהיר, לא התאושש מהפליטות שנגזרה עליו. סיפור הגירתו לארצות הברית היווה בעיניה את היפוכו של החלום האמריקני. על הספר היא קיבלה את פרס סמי רוהר לספרות יהודית לשנת 2008.
ספר נוסף של לניאדו, "ילדי הלהבות", יצא לאור ב-1991 ועסק בסיפורם של תאומי מנגלה.
לניאדו התגוררה בניו יורק ונפטרה ב-10 ביולי 2019. הותירה אחריה בעל - העיתונאי דאגלס פיידן, שעבד עמה בעריכת המגזין היהודי האמריקני פארווערטס.
אליהו די וידאש

רבי אליהו די וידאשׂ (ה'ש"י -ה'שמ"ז) היה מקובל והוגה דעות מצפת וראש רבני חברון במאה ה-16.

קורות חיים

נולד בצפת לרב משה די וידאש, בן למשפחה שמוצאה מיהדות חצי האי האיברי. בצעירותו התייתם מאביו, ושנות צעירותו עברו עליו בייסורים.
היה תלמידו של הרמ"ק, ובפטירתו הועברו אליו כתבי ידו. כן למד תורה מפי האר"י ומפי הרב אברהם הלוי ברוכים (מוגרבי). היה שותף בחבורתם של הרמ"ק ורבי שלמה אלקבץ, אשר נהגה לצאת להתבודדות בהרים אשר סביב לצפת, גלות זאת הייתה נקראת בפי בני החבורה בשם "גירושין", והם עשו זאת כתיקון לגלות השכינה.
הושפע מכתביו של יצחק דמן עכו ומגישתו הקבלית-אקסטטית, וכן הושפע מהגות סופית].
לאחר זמן מה עבר להתגורר בחברון, ובשנת ה'שכ"ו (1566) התמנה לראש רבני חברון.
בי"ח באדר ה'של"ה (1575), סיים את כתיבת ספרו "ראשית חכמה". הספר עוסק בהיבטים השונים של חיי האדם על פי המשמעות הקבלית. הספר זכה למהדורות רבות, למהדורה מקוצרת, ולתרגום מבאר ביידיש.
נקבר בבית העלמין העתיק בחברון. האוהל של קברו נבנה בראשית שנות ה-30 בידי מתנדבים, ונהרס בידי ערבים בתקופת השלטון הירדני. שוחזר על ידי פרופ' בן ציון טבגר כחלק משיקום בית העלמין.
עושק (חוזה)

עושק היא אחת מן העילות המאפשרות לבטל את החוזה, בשל פגם בכריתת חוזה. ניתן לבטל חוזה מחמת עושק כאשר כריתת החוזה נבעה מניצול מצוקה של אחד המתקשרים ובלבד שתנאי החוזה היו גרועים במידה ניכרת מן המקובל.

עילת העושק מנויה בפרק ב' בחוק החוזים הישראלי:
18. מי שהתקשר בחוזה עקב ניצול שניצל הצד השני או אחר מטעמו את מצוקת המתקשר, חולשתו השכלית או הגופנית או חוסר נסיונו, ותנאי החוזה גרועים במידה בלתי סבירה מן המקובל, רשאי לבטל את החוזה.

עקרונות בסיסיים

עילת העושק היא עבירה פלילית במקורה, שבהמשך הועתקה לחוק החוזים. במצב של עושק אנו מניחים כי נכרת חוזה תקף אולם מטעמי מוסר וצדק חברתי החליט המחוקק לאפשר את ביטולו של חוזה זה. עילת העושק מתייחסת למצבים בעלי חומרה פחותה מאשר בעילת הכפיה, שכן לא מופעל לחץ להתקשר בחוזה, אך ניצול החולשה של אחד הצדדים גורם לכך שתנאי החוזה הם בלתי סבירים. בניגוד ליתר עילות הביטול שבפרק ב' לחוק החוזים, רק בעילת העושק נבחן תוכן החוזה וסבירות תנאיו.
הוראת העושק הועתקה גם למספר חוקים אחרים שמטרתם הגנה על לקוחות ועל צרכנים, כדוגמת : ס' 3 לחוק הגנת הצרכן, ס' 4 בחוק הבנקאות (שרות ללקוח) וכדומה.

תוצאות

אדם אשר כרת חוזה עקב עושק רשאי לבטל חוזה זה בהודעה לצד השני תוך זמן סביר מאז שנודע לו על העושק. במקרה שאותו אדם אכן בחר לבטל את החוזה, חלה חובת השבה הדדית של התמורות שהחולפו עד לאותו רגע במסגרת היחסים החוזיים שבין הצדדים, ובמצב שבו השבה של דבר כלשהו איננה אפשרית - יש להשיב את שוויו.
כן, במקרה בו החוזה ניתן להפרדה לחלקים ועילת העושק נוגעת רק בחלק אחד מהם, ניתן לבטל את אותו חלק בלבד. אולם, אם הצד התם לא היה מתקשר בחוזה כלל אם לא היה נעשק - הוא רשאי לבחור בין ביטול מלא או חלקי של החוזה.
פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה

ביוגרפיה

פרדיננד נולד ב-28 במרץ 1785 בקובורג, שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד. אביו היה פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ואמו הייתה אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף. פרדיננד היה אחיהם של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, לאופולד הראשון, מלך בלגיה וויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד - אמה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ב-10 בדצמבר 1791 התגייס פרדיננד לצבא האוסטרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-6 (קובורג). ב-29 בספטמבר 1804 הועלה פרדיננד לדרגת מיור, וב-6 באוגוסט 1805 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-15 בספטמבר 1808 הועלה פרדיננד לדרגת אוברסט ברגימנט ההוסרים ה-3 (הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו), ולחם עמו במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית. פרדיננד קיבל את אביר צלב המסדר הצבאי של מריה תרזה, ולפני קרב וגראם הוא קיבל את התואר גנרל חיל הפרשים של נסיכות ליכטנשטיין. ב-15 באפריל 1811 הועלה פרדיננד לדרגת גנרל מיור.
במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית נלחם פרדיננד בקרב קולם ובקרב לייפציג, ובשנת 1814 קיבל את עיטור מפקד צלב המסדר הצבאי של מריה תרזה.
ב-30 בנובמבר 1815 התחתן פרדיננד עם מריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, בתו של פרנץ יוזף קוהארי דה צ'אבראג. לאחר מות חמיו בשנת 1826 ירשה אשתו מריה את נחלות אביה בהונגריה, ובעקבות כך הוסיף פרדיננד לשם משפחתו את השם "קוהארי".
ב-8 במאי 1822 מונה פרדיננד לפטרון של רגימנט האולנים (הנסיך קרל שוורצנברג), וב-22 בנובמבר 1828 מונה לפטרון של רגימנט ההוסארים ה-8, וזמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
ב-27 באוגוסט 1851 מת פרדיננד בווינה, והוא בן 66 שנים.
נפות ישראל

מדינת ישראל מחולקת ל-16 נפות, שהן הדרג השני של המנהל המקומי. הממשל המרכזי מחולק למחוזות, ומחוזות מחולקים לנפות. שבעת מחוזות ישראל (עם מחוז יהודה ושומרון), המהווים יחידות מנהליות ראשיות במדינה, מחולקים לנפות - יחידות מנהליות משניות.
אין בישראל מערכת שלטון נפתי תת-מדיני אלא כל משרד ממשלתי מרכזי הנדרש לקיים פעילות ברמה המקומית, מקיים מערך של נציגויות במחוזות ובנפות לפי שיקולים פנימיים של המשרד, ולחלופין מקיים מערך שירותים מקומיים באמצעות שותפות עם השלטון המקומי. 
לשלושה מחוזות יש נפה אחת החופפת את שטחי המחוז, ליתר המחוזות יותר מנפה אחת. גבולות המחוזות והנפות נקבעו בהחלטת ממשלה ומתפרסמים בשנתון הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
ויר גורדון צ'יילד

קורות חייו

צ'יילד נולד בשנת 1892 בסידני, והגיע לבריטניה כדי ללמוד באוניברסיטת אוקספורד (בקולג' המלכה). ספרו "שחר הציבילזציה האירופאית" (1925) זיכה אותו בהכרה מיידית, והוא המשיך בפרסום ספרים נוספים בנושא התאוריה הארכאולוגית. בספרו הראשון פרש את דעותיו אודות קשרי אירופה והמזרח הקרוב.
כמו כן, הוא חקר את הקשר בין ארכאולוגיה ושפות הודו־אירופאיות, נושא שפיתח בספרו "הארים: חקר מקורות הודו־אירופיים" (1926). צ'יילד הציג תאוריה יותר מפותחת בנדון הפלישה הארית לאירופה, שהוצגה לראשונה על ידי מקס מולר. צ'יילד זיהה את דרום רוסיה כמולדת הפרוטו־הודו־אירופאים. בסיס רעיונותיו תרמו לפיתוח התאוריה אודות הפלישה הקורגנית של גימבוטס. דעותיו של צ'יילד ותפישתו את הארים הושפעו מהאידאולוגיה הגזענית של זמנו, אך זאת לא דמתה לתפישה הנאצית של מאפייני העליונות האריים, אותם צ'יילד תקף לאורך שנות השלושים. צ'יילד היה איש אשכולות, עד לשנת 1927 הפך לבלשן מומחה ומונה למשרת פרופסור לארכאולוגיה באדינבורו, משרה שהחזיק עד לשנת 1946.
חפירותיו בסקארה ברי החלו בשנת 1928, כאשר הוא זומן להשגיח על העבודה שהחלה כתוצאה מנזקי סערה שחשפן מספר מבנים עתיקים, בנוסף לאלו שנחשפו בשנים קודמות, בנסיבות דומות. עבור צ'יילד הייתה זאת חוויה יוצאת דופן, הואיל והוא לא היה חופר גדול; מרבית כישוריו שכנו בפירוש ממצאים של חוקרים אחרים. באותה השנה פרסם צ'יילד אחד מספריו "המזרח העתיק ביותר", שעסק בהתפתחות הציוויליזציה במזרח הקרוב.
צ'יילד תרם לתחום הארכאולוגיה באופן נוסף, הוא הרחיב את קהל הקוראים והגדיל את העניין הציבורי בנושא. שניים מספריו "מה התרחש בהיסטוריה" (1942) ו"אדם יוצר את עצמו"(1951), היו פשוטים יחסית לקריאה, ואפשרו לאדם הפשוט נגישות לתחום הארכאולוגיה.
לאחר שעזב את אדינבורו, צ'יילד מונה לראש המוסד לארכאולוגיה באוניברסיטת לונדון למשך 10 שנים, עד שפרש בשנת 1956. הוא שב לאוסטרליה, שם היה מעורב בצד השמאלי של הפוליטיקה האוסטרלית, אך המרקסיזם שלו היה יותר אינטלקטואלי מאשר אקטיביסטי. צ'יילד נהרג בשנת 1957 בהרי בלו. הוא נפל אל מותו בנסיבות לא ידועות. נטען כי מדובר בתאונה, אולם לאור נסיבותיו האישיות, סביר להניח כי צ'יילד התאבד.
אפשר שזה היה טבעי שבהיותו ארכאולוג עם ממצאים חומריים בלבד, נמשך לתאוריה קשתית המסבירה את ההתפתחות ההיסטורית כתוצאת שינויים באופני יצור. היה זה ברור שבני האדם הקדומים היו ציידים-לקטים ושהציוויליזציה צמחה כאשר אלו פתחו את החקלאות ומאוחר יותר התרכזו בערים. פיתוחים אלו, שהוא כינה "המהפכה הנאוליתית" ו"המהפכה האורבאנית", נחקרו לראשונה דרך הארכאולוגיה על ידיו, ועדיין משמשים כמושגים חיוניים בחקר הפרה־היסטוריה. צ'יילד השתמש במונחים כתקופת הברונזה או תקופת הברזל כדרך לחקר מעברים בין רמות פיתוח חומרי, ולאו דווקא כאמצעי לתיארוך גרידא.
צ'יילד התבדל מחוקרים אחרים בכך שהדגיש כי התקופה ההלניסטית הייתה שיאה של הציוויליזציה הגרקו-רומית, ולא אתונה במאה ה-5 לפנה"ס, או האימפריה הרומית. באגן הים התיכון המזרחי ההלניסטי, ובמיוחד באלכסנדריה, הוא ראה את פסגת העולם הקלאסי.