google/wiki40b huggingface dataset:
עופר עיני

ביוגרפיה

עיני נולד וגדל בבאר שבע כשני מבין ארבעה ילדים לשמעון עיני, יליד עיראק, ולולה, ילידת לוב. עיני הוא יועץ מס בהכשרתו. מנישואיו הראשונים לענת, הוא אב לארבעה ילדים. נשוי בשנית מ-2014 לעו"ד רוית דום, אותה מינה ב-2011 למנכ"לית רשת עמל. ב-2018 נולד לשניים בן.
לאחר שחרורו מצה"ל החל לעבוד בנציבות מס הכנסה. שנה לאחר מכן נבחר לוועד העובדים בסניף דרום של נציבות מס הכנסה. זמן קצר לאחר מכן מונה ליושב ראש הוועד. שמונה שנים אחר כך נבחר ליושב ראש ועד עובדי מס הכנסה הארצי.
בשנת 1999 נתמנה על ידי יו"ר ההסתדרות עמיר פרץ ליושב ראש הסתדרות עובדי המדינה. הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 2006 כאשר מונה ליו"ר ההסתדרות (אריאל יעקבי מונה כמחליפו).
בסוף 2004 מונה ליושב ראש האגף לאיגוד מקצועי בהסתדרות. במסגרת תפקיד זה ניהל עיני משא ומתן עבור עובדי ארגונים שונים, בהם עובדי הנמלים, מע"צ וחברות נוספות.

יושב ראש ההתאחדות לכדורגל

ב-31 ביולי 2014 נבחר עיני ליושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל והחליף בתפקיד את אבי לוזון. בניגוד למוניטין הרב ולהישגים שצבר בתפקידו כיו"ר ההסתדרות, בתקופת כהונתו כיו"ר ההתאחדות לכדורגל, לא נרשמו לזכותו שום הישגים ופעילותו בעולם הכדורגל כמעט ולא הורגשה.

פעילות עסקית

באוקטובר 2014 החל עיני לשמש כיועץ לבנק דיסקונט בנושאי יחסי עבודה.
בינואר 2017 מונה לנשיא קרן הנדל"ן "אינבו".
קיריאקוס מיצוטקיס

ראשית חייו, השכלה וקריירה מקצועית

קיריאקוס מיצוטקיס נולד בשנת 1968 באתונה כבנם של הפוליטיקאי קונסטנדינוס מיצוטקיס, לימים ראש מפגלת הדמוקרטיה החדשה וראש ממשלת יוון, ושל   מריקה לבית יאנוקו.  
.זמן קצר לאחר לידתו, נכנס אביו לכלא בהאשמת ניסיון הפיכה והצליח לברוח לפריס בעזרתו של שר החוץ הטורקי דאז, איהסן סברי קליינגיל. בגיל 6 חזר עם משפחתו לאתונה. בשנת 1986 החל ללמוד במכללת אתונה, ממנה עבר ללימודי חברה אוניברסיטת הרווארד, בה למד 4 שנים, ואף קיבל את פרסי הופס וטוקוויל. בין השנים 1992–1993 למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1993 חזר להרווארד, בה למד מנהל עסקים.
בשנת 1990 מיצוטקיס הבן עבד כאנליסט פיננסי בסניף של בנק צ'ייס בלונדון. לאחר שנה חזר ליוון על מנת להשלים שירות צבאי בחיל האוויר היווני. בשנת 1995, עת סיים את לימודיו, התמנה ליועץ תקשורת וכלכלה בחברת מיקנזי. בשנת 1997 התמנה למנהל השקעות בכיר, בעסקאות הון סיכון ועסקאות הון פרטיות בחברת אלפא ונצ'רס, חברת בת של אלפא בנק. בשנת 1999 ייסד את קרן הון סיכון NBG, שעבדה עם הבנק הלאומי של יוון, בה שימש כמנכ"ל עד אפריל 2003

קריירה פוליטית

בשנת 2000 שימש כיועץ קמפיין של מפלגת דמוקרטיה חדשה לקראת הבחירות לפרלמנט היווני, שנערכו באותה שנה. בבחירות 2004, מיצוטקיס התמודד בפריימריז למפלגה בקהילת "אתונה B", וסיים במקום הראשון.
ב-24 ביוני 2013 מיצוטקיס מונה לשר הרפורמה בממשלתו של אנטוניס סמאראס. בתקופתו כשר הרפורמה, מיצוטקיס החיל רפורמות ארציות מקיפות על ידי ארגון מחדש של מוסדות, מבנים ותהליכים. הוא תמך בעקביות בצמצומים הדרסטיים של המגזר הציבורי והרפורמה המבנית של מינהל המס. בינואר 2015 סיים את תפקידו כשר ושימש כנציג המפלגה בדיונים בפלרמנט.
לאחר הפסד המפלגה בבחירות 2015, הודיע סמאראס על התפטרותו מראשות המפלגה. לאחר פרישתו, מיצוטקיס הכריז כי יתמודד על ראשות המפלגה. בסבב הראשון, מיצוטקיס סיים במקום השני ועלה לסיבוב השני בו ניצח את פאנגליס מיימראקיס לאחר שגרף כ-52% מהקולות.

ראש ממשלת יוון (2019 ואילך)

בשנת 2019 הוביל את דמוקרטיה חדשה, לזכייה ב-33% מהקולות לפרלמנט האירופי. עקב הצלחתו בבחירות אלו, הוקדמו הבחירות לפרלמנט היווני ל-7 ביולי 2019. בבחירות אלו, זכתה מפלגתו ל-39.85% מהקולות, אשר הקנו לה 158 מקומות בפלרמנט היווני. יממה לאחר מכן, מיצוטקיס הושבע כראש ממשלת יוון.

חיים אישיים

הוא בנו של ראש ממשלת יוון לשעבר קונסטנטינוס מיצוטקיס (שכיהן בשנים 1990–1993), אחיה של שרת החוץ לשעבר דורה בקויאניס (2006–2009) ודודו של ראש עיריית אתונה, קוסטס בקיואניס.
הוא נשוי למרווה ולהם שלושה ילדים.
בנוסף ליוונית, מיצוטקיס דובר אנגלית, גרמנית וצרפתית.
עזריאל זליג הויזדורף

הרב עזריאל זֶלִיג הוֹיזְדוֹרְף (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: זעליג הויזדארף;
תקפ"ו, 1826 – כ"ה בסיון ה'תרס"ה, 1905).
היה שד"ר, מראשי כולל הו"ד, איש ציבור מבוני בתי מחסה בירושלים.

ביוגרפיה

עזריאל זליג הויזדורף נולד בשנת ה'תקפ"ו (1826) למשה הויזדורף בעיר מיסלוביץ שהייתה בזמנו במזרח פרוסיה (גרמניה; כיום בפולין), ולפיכך כונה בפי אנשי ירושלים בשם "ר' זליג דייטש" (=הגרמני). למד בחדרים וישיבות והיה תלמידו של הרב פנחס המבורגר. כמו כן השתלם בהשכלה כללית כבני דורו בגרמניה. 
בשנת ה'תר"ז (1846) עלה לארץ ישראל. מספרים שמסעו ארך כששים יום, בספינת מפרש, וכשהייתה בסכנת טביעה בגלל סערה, ביקש ממנו רב-החובל שיתפלל ויקרא אל אלהיו כיונה הנביא בשעתו והוא התפלל ואף תקע בשופר, וכשנח הים מזעפו אחרי התפילה והתקיעה, היה הדבר לקידוש השם בעיני הגויים. התיישב בירושלים ובשנת 1848 נשא לאשה את חנה ליפשה מינסקער. בת ר' צבי מווילנה.
בתחילה נתמך על ידי כולל אשכנז ובהמשך הפך לאחד הממונים בכולל. שימש כמתורגמן בקונסוליה האוסטרית בירושלים והיה מראשי כולל הו"ד. היה מיוזמי פרויקט "בתי מחסה והכנסת אורחים" שהוקמה בעיר העתיקה. פרויקט זה דרש סכומי כסף רבים ולשם כך יצא בשנת ה'תרי"ח, (1858) כשד"ר לאירופה והגיע אל קהילות יהודיות בגרמניה, פריז, בריסל ולונדון והקים בהן וועדים לאיסוף כספים למפעל בתי המחסה.
בקיץ ה'תרכ"ו הייתה שנת ארבה ובצורת, אז עזר לאגודת "חברת יהודה וישראל" שייסד ר' חיים צבי שניאורסון, במטרה לאגור תבואות להבטחת המזון לעניי העדה בירושלים. כמו כן בעת מגפת הכולירע בירושלים סייע לרכישת הקמח לחלוקה לעניים. סייע רבות לבית היתומים דיסקין.
היה פעיל חשוב בבניית בית החולים שבנתה משפחת רוטשילד בירושלים ונתמנה למשגיח על משק בית החולים. היה קשור לניסיונות הראשונים להקמת בית החולים בטבריה, וב-1865 הוא מבקר בעיר לצורך זה. (ראה ישראל פריידין במאמרו בנושא זה).
עזר לקרל נטר ברכישת האדמה ליסוד מקוה ישראל. 
נלחם ללא לאות כנגד פעולות המיסיון והצליח להציל יהודים מצפרניו.
היה מראשי המארגנים של קבלות הפנים מטעם היהודים לאורחים רמי מעלה שבאו לבקר בירושלים ביניהם משה מונטיפיורי, הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, יורש-העצר הגרמני פרידריך, הקיסר האוסטרי פרנץ יוזף, רודולף,נסיך הכתר האוסטרי,  באדר ב' תרמ"א, והקיסר וילהלם השני ממנו אף קיבל מדליה של זהב, מדליית אביר הממלכה הפרוסית - Ritter des kOnigl Preussen.
הויזדורף היה מורשה מטעם הקונסול הפרוסי לשמש כסניגור ליהודי במשפט פלילי. וכה כותב הקונסול הפרוסי ביום 14 באפריל 1866 לממונים עליו: "אין בירושלים עורכי דין, ואי אפשר למצוא אנשים מתאימים העונים על דרישות החוק הפרוסי לתפקיד של סניגור, על כן הוא מבקש את הרשות למנות כסניגור למשפטים בהם מעורב יהודי אחד מראשי העדה היהודית, אשר מייצג אותם בעניינים רבים וכותב את בקשותיהם". "הניסיון עלה כנראה יפה, ומדי שנה בשנה מוארך המינוי המיוחד של ר' עזריאל זליג הויזדורף".

משפחתו

לר' עזריאל זליג נולדו 13 ילדים אך רק שני בנים ובת שרדו.
בנו מרדכי שלמה היה בין מייסדי פתח תקווה ור' עזריאל הגיש להם סיוע בחידוש המושבה.
בנו, הרב חיים אליעזר הויזדורף, היה רוקח וחיבר מספר ספרים, ובכללם ספר על אביו ותקופתו.
בתו פרידל אשת הרב טוביה אריה גולדברגר שהיה ממונה כולל שומרי החומות.
נפטר בירושלים, בכ"ח בסיון ה'תרס"ה בערב אחרי קידוש ליל שבת.
עיריית ירושלים קראה רחוב על-שמו (רחוב עזריאל) בשכונת גבעת שאול.
איסט לונדון

היסטוריה

באזור שפך הנהון התגלו עקבות האדם המאובנות העתיקות בעולם, עקבות ילד שהוערכו כבנות 200,000 שנה. בהיסטוריה החדשה יותר היה זה מקום ישיבתם של בני שבטי בושמנים וקויסאן, קרוביהם של הקוסה - כיום אוכלוסיית הרוב בכף המזרחי. אזור איסט לונדון היה מקום המפגש הראשון של הלבנים (שבאו מזרחה) עם השחורים ילידי המקום, מפגש שהמשכו במלחמה טריטוריאלית. מאחז צבאי בריטי, מצודת גְלָמוֹרגן, הוקם על הבאפלו ב-1847, כשתפקידו להבטיח את האספקה לחיילים ולמתיישבים, וסביבו צמחה העיר של ימינו - ראשית בשנת 1873 כשהייתה למועצה מקומית, וב-1914 לעיר.
גרעין התיישבות הקבע הראשון שבא לעיר בעקבות התפתחותה היה של גרמנים, ושמות משפחה גרמניים באיסט לונדון, כמו גם שמות עיירות בסביבתה, עודם שכיחים.
ב-1935 הושלם מעל הנהר גשר דו-קומתי, היחיד בדרום אפריקה עד היום.
ב-1961 נוצרו משני עבריה של העיר בנטוסטנים גדולים - סיסקאי ממערב וטרנסקאי ממזרח. איסט לונדון הלבנה הייתה לאורך שנות האפרטהייד דלילה וכמעט מבודדת.
בשנת 2000 אוחדו יחד הערים קינג וויליאמ'ז טאון, בישוֹ ואיסט לונדון, לכדי מועצה מנהלית משותפת תחת השם באפלו סיטי - העיר על נהר הבאפלו. בישו (Bhisho) היא מאז 1994 בירת הכף המזרחי.

גאוגרפיה ואקלים

איסט לונדון שוכנת לחופי האוקיינוס ההודי באקלים סובטרופי שמדורג בין עשרת המתונים ביותר על כדור הארץ.
החודש הגשום ביותר הוא נובמבר, עם 110 מ"מ בממוצע. ינואר ופברואר הם החודשים החמים, עם 26 מעלות צלזיוס בממוצע, ויולי הוא החודש הקר, עם 10 מעלות.
העיר ממוקמת באותו קו אורך עם יוהנסבורג, במרחק אווירי של 760 ק"מ דרומה. קייפטאון מרוחקת כ-890 ק"מ ממערב, ודרבן 460 ק"מ מצפון-מזרח. פורט אליזבת' נמצאת 240 ק"מ ממערב.

כלכלה

תעשיית הרכב היא משענת מהותית ביותר לכלכלת איסט לונדון. חברת דיימלר-קרייזלר, יצרנית מרצדס, מייצאת מכאן מכוניות יוקרה לשוקי העולם. הנמל של העיר טיפל בשנת המסחר 2008/09 ב-333 אוניות במשקל סחורות כולל של קרוב ל-9 מיליון טון.
אזור הסְפר הסובב את העיר הוא מהעניים בדרום אפריקה.

דמוגרפיה

83 אחוז מאוכלוסיית באפלו סיטי הם שחורים. 10 אחוז בקירוב הם לבנים, צבעונים מונים כ-6 אחוזים, וההודים פחות מאחוז.

אתרים

שונית הנהון (Nahoon Reef) היא מאתרי הגלישה הפופולריים והטובים בדרום אפריקה, הודות לגליה.
מוזיאון איסט לונדון מציג את דג הקולאקנת הפרהיסטורי, שהוגדר בעבר כזן נכחד עד שנתגלה שוחה מול חופי אפריקה במאה העשרים.
סייברארק

הנפקה ורכישות

ב-24 בספטמבר 2014 ביצעה סייברארק את אחת ההנפקות המוצלחות של חברת טכנולוגיה ישראלית בבורסת נאסד"ק בניו-יורק, כשהיא מזנקת ביום המסחר הראשון שלה בכ-87%.
באוגוסט 2015 רכשה החברה את חברת ההזנק הישראלית סייברטינל, תמורת 20 מיליון דולר. באוקטובר 2015 רכשה החברה את חברת ההזנק הישראלית Viewfinity, תמורת 30.5 מיליון דולר.
במאי 2017 הודיעה סייברארק על רכישת חברת ההזנק קונז'ור (Conjur) מבוסטון תמורת 42 מיליון דולר.
ביר גפגפה

הקמה

השם ביר גפגפה נגזר ככל הנראה משם הצמח פרעושית מסולסלת (בלשון הבדואים בסיני: ג'פג'אף).
ביר גפגפה נבנה על ידי חיל האוויר המצרי במהלך מלחמת סיני בשנת 1956. מספרו הסידורי של שדה התעופה היה 244, ותפקידו היה לתת סיוע אווירי ליחידות שריון ורגלים שפעלו במדבר סיני. כלקח ממלחמת סיני הורחב הבסיס ונבנו בו מסלולים נוספים, רחבות חניה ולמטוסים ועוד. בימי רגיעה פעלה בבסיס טייסת 20 של חטיבה אווירית 15, שהפעילה מטוסי מיג 19.

מלחמת ההתשה

עם העלייה במספר החדירות האוויריות מסיני החל חיל האוויר הישראלי להציב באופן קבוע ארבעה מטוסי קרב ברפידים (באותה תקופה - מטוסי מיראז' 3), ומאוחר יותר ששה. התורנות התחלפה בין טייסות הקרב בכל חודש וחצי. שני מטוסים היו בכוננות הזנקה והיו מוכנים להמריא לאוויר בתוך 5 דקות, זוג שני בכוננות להזנקה תוך 15 דקות, והשלישי - תוך 30 דקות. לעיתים היה צורך להזניק מטוסים נוספים מבסיסים בצפון. רבות מהפלותיו של חיל האוויר הישראלי בין השנים 1967 עד 1973 הושגו על ידי טייסים שהיו בכוננות זו ברפידים, ועל כן שאפו טייסים רבים להיות מוצבים שם כדי להיכנס לקרבות אוויר ולרשום לעצמם ניצחונות והפלות. בסיס רפידים היה הבסיס הקרוב ביותר בו היו מטוסים פגועים או ללא דלק יכולים לנחות, לאחר פעילות מבצעית במצרים. 
בסיס רפידים, שהיה הבסיס המערבי והקרוב ביותר לגבול עם מצרים, לקח חלק בקרבות גדולים מול הצבא המצרי וכן בעימותים קטנים יותר. ב-26 באוגוסט 1967 תקפו צמד מטוסי סוחוי-7 מצריים את הבסיס ופגעו במסלול ההמראה הראשי. אחד מהם הופל באש נגד מטוסים, בעוד שהשני הצליח לחמוק מצמד מטוסי מיראז' שהוזנק ליירטו. ההפלה הראשונה של בסיס רפידים נרשמה ב-11 באוקטובר 1967, כאשר אביהו בן נון הפיל מיג-21 מצרי מעל אינשאס. הכוננות האווירית המוגברת בבסיס רפידים סייעה לישראל בתגובה מהירה להתקפה על אוניית חיל הים אילת וכן במבצע רימון 20 בו הופלו חמישה מטוסי מיג 21 של חיל האוויר המצרי שהוטסו על ידי טייסים רוסיים.

מלחמת יום הכיפורים

עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, בסיס רפידים שוב עמד בחוד החנית של הלחימה בין ישראל למצרים. למרות שרמת הכוננות בבסיסי חיל האוויר הועלתה ב-5 באוקטובר 1973, בסיס רפידים לא הוכשר כראוי לקרב שפרץ עם תקיפת הצבא המצרי. 16 מטוסי סוחוי-7 מלווים ב-6 מטוסי קרב מדגם מיג-21 הפתיעו את בסיס רפידים ב-6 באוקטובר 1973 בשעה 14:00, הם הפציצו את הבסיס ונמלטו ללא פגע. אם כי מסלול ההמראה הראשי ניזוק קשות בתקיפה, מסלול ההמראה המקביל לו היה מבצעי כשלושים דקות לאחר התקיפה, ומטוסי חיל האוויר שהיו בבסיס יכלו להמריא ממנו ולהיכנס לקרבות שהתחוללו בקרבת תעלת סואץ. שני מטוסי פנטום F-4 הוזנקו מהבסיס, הטייס משה מלניק והנווט צבי טל יירטו טילי קלט שנורו ממטוס טופולב Tu-16 וכן סוחוי-7. בהמשך היום, צמד שהורכב ממטוס פנטום F-4 וממטוס נשר תוצרת התעשייה האווירית, המריאו מרפידים והפילו מסוקים מצריים שניסו להחדיר יחידות קומנדו מצריות לשטח סיני. בערב אותו יום, נחתו בבסיס רפידים מסוקים שנשלחו אליו כדי לסייע בפינוי אווירי. אחד מן המסוקים, מסוק יסעור, הופל באוויר מעל רפידים ב-12 באוקטובר וחמישה אנשי צוות מצאו את מותם בקרב.

הסכמי קמפ דייויד וחזרה לשלטון מצרים

בעקבות הסכמי קמפ דייוויד, שנחתמו ב27 בספטמבר 1978, החלה ישראל בפינוי חצי האי סיני. רפידים היה בסיס חיל האוויר הראשון אותו פינתה ישראל בשנת 1979. אם כי ההסכמים קובעים כי מצרים לא תעשה בבסיס שימוש צבאי, ביר גפגפה משמש היום את מצרים כשדה תעופה צבאי ואזרחי. ייתכן שמספר מטוסי תובלה מיושנים מדגם C-97 נותרו בבסיס לאחר שישראל נסוגה מסיני. השדה הוא השדה האזרחי הראשון בגודלו בחצי האי סיני.
ריתוך רקמות

ריתוך רקמות הוא התהליך של שימוש באנרגיית לייזר כדי לאחד או לחבר רקמות. הלייזר גורם לשינוי המבנה המולקולרי של הרקמות, כך שהרקמה החדשה יכולה להתחבר עם סוג מסוים של רקמות שכנות. סוג אחר של ריתוך רקמות מתבצע באמצעות חומר טבעי (כמו אלבומין), ושימוש בלייזר מתאים כדי לחמם את האלבומין ולהשתמש בו כדי לאחד את הרקמות בתהליך הדומה להלחמה.
כיום, חיבור רקמות מתבצע באמצעים מכניים לרוב (כגון תפירה, הידוק באמצעות אטבים, או שידוך), ולפעמים באמצעות דבקים ביולוגיים או דבקים לא ביולוגיים. בתנאים אופטימליים שימוש בריתוך רקמות יכול להיות מהיר יותר, פחות טראומטי, וקל יותר לשימוש. עד כה, החסרונות הבולטים ביותר של השיטה הם עוצמת החיבור, ואי אחידות בתוצאות החיבור בין נבדקים. 
ריתוך רקמות היא טכנולוגיה רפואית חדישה שהתחילה להתפתח בסוף שנות השבעים, ועדיין נמצאת בשלבי מחקר מתקדמים לצורך הבנה טובה יותר של התהליך ובמטרה לייצר הליך שימוש אחיד שאינו תלוי ברופא.

היסטוריה

השימוש הראשון הניתן לשחזור בטכנולוגיה היה על ידי Jain ו-Gorisch ב-1979, ובו חקרו חיבור של כלי דם קטנים מאוד (מיקרו-וסקולרים) באזור העורקים הקרוטידים והעורקים הפמורלים (הנמצאים בירך) בחולדה, באמצעות לייזר מצב-מוצק מסוג ND:YAG  באורך גל 1064 ננומטר.
לאחר מכן, בוצעה סדרת ניסויים עם לייזר פחמן דו-חמצני באורך גל 10.6 מיקרומטר. לייזר מסוג זה היה בשימוש רפואי רחב באותה תקופה (בעיקר בניתוחים באמצעות לייזר), ולכן היה זמין לביצוע המשך הניסויים בתחום. השימוש בלייזר פחמן דו-חמצני הצליח במידה מסוימת, אך בה בעת נרשמה עלייה במספר המקרים בהם כלי הדם סבלו ממפרצת ומפתיחה של פצעים ישנים, וחוזק התיקון היה חלש. הסיבה לכך נעוצה בכך שאורך הגל של לייזר פחמן דו-חמצני נבלע טוב מאוד במים – החומר העיקרי שממנו עשויות רוב הרקמות בגוף האדם. עומק החדירה האופטי של הלייזר הזה ברקמה הוא כ-17 מיקרומטר, בעוד שעובי דופן כלי הדם הוא כ-100 מיקרומטר. זה גורם לכך שכדי לחמם את כלי הדם לרמה של ריתוך חזק מספיק, נדרש להשתמש בלייזר חזק מאוד שיחמם מאוד את דופן כלי הדם ואף יפגע בו. 
כדי לבצע חימום אחיד של הרקמה, בוצעו ניסיונות שימוש בלייזר ארגון (בעל עומק חדירה לרקמה של כ-700 מיקרומטר). רודני ווייט פיתח שיטה לריתוך של כלי דם בינוניים ושל מעיים. למרות הקושי הרב לשמור על מתח פנים חזק יותר בכלי דם גדולים יותר, הטכניקה שלו הוכחה כיעילה לטווח ארוך. הבעיה בטכניקה זו היא שקיים שוני רב בעוצמת הריתוך הנדרשת ובאמינותו בין מטופלים שונים בשל ריבוי גורמים משתנים בניסוי (כמות שונה של המוגלובין, עובי הרקמה וכמות מים משתנה). 
בנוגע לכלי הדם קטנים מאוד (מיקרו-וסקולרים), בס החליט להתאים את סוג הלייזר לקוטר כלי הדם. הוא השתמש בלייזר THC:YAG באורך גל של 2.15 מיקרומטר בעל עומק חדירה של כ-285 מיקרומטר, ובכך הצליח לאחות כלי דם בעלי עובי דופן של 100 מיקרומטר בלי לחמם יתר על המידה את כלי הדם.

הלחמה באמצעות לייזר

בשונה מתהליך ריתוך רקמות באמצעות לייזר, בתהליך הלחמת הרקמות משתמשים בדבקים ביולוגיים המבוססים על חלבונים כדי לחזק את החיבור וליצור הליך רפואי אחיד שלא תלוי בפרמטרים משתנים רבים. בהליך זה מורחים את הדבק הביולוגי על הרקמות, ומחממים אותו באמצעות לייזר כך שהוא יידבק לשתי הרקמות. 
טכניקה מתקדמת יותר היא שימוש בדבקים המחוזקים על ידי צבע. בצורה הזאת ניתן להשפיע על אורכי הגל הנבלעים בדבק, ולהשתמש בהתאמה בלייזר שייבלע יותר טוב בדבק, ופחות ברקמות. בשיטה זו ניתן להשתמש בלייזר קטן יותר ופחות עוצמתי, שיותר קל לייצור (למשל, לייזר דיודה) ועדיין להשיג חיבור חזק.
ברוך ויסמן

ביוגרפיה

ויסמן נולד למשפחה ענייה בעיירה סלובשנה בווהלין שבאימפריה הרוסית.
בשנות העשרה של המאה ה-20 הוא עבד בתור מורה לעברית בבית ספר יהודיים בבסרביה. בין השנים 1917–1919 הוא התגורר באודסה, שם הכיר את אחד העם וחיים נחמן ביאליק. ב-1919 הוא ניסה לעלות לארץ ישראל באופן בלתי-לגאלי דרך-רומניה, אך מתוך חשש כי משפחתו לא תקבל אישור לצאת גם כן נאלץ לוותר על הרעיון.
בשנות העשרים הוא עבר לקייב, שם היה מורה בבתי ספר יהודיים. עם הזמן הוא נהיה תומך נלהב של השלטון הסובייטי, הוא פרסם בעיתונות יידית של ברית המועצות, בין היתר בדער עמעס. ב-1933 הוא עבר עם משפחתו לבירוביג'אן, שם לימד במכון פדגוגי ופרסם בביראבידזשאנער שטערן. באמצע השני של שנות השלושים הוא חזר לקייב, פרסם בשטערן, בתקופה זו החלה אכזבתו מרעיונות הקומוניזם בעקבות גל הטיהורים של 1937–1938.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא התפנה לאזור נהר הוולגה וסיביר. לאחר המלחמה חזר לקייב, עבד במרכז לחקר יידיש, ספרותה ופולקלור יהודי שהיה חלק מאקדמיה למדעים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, כמו כן פרסם בעיתון היידי שיצא לאור במוסקבה אייניקייט.
בסוף שנות הארבעים עם הקמת מדינת ישראל והתגברות האנטישמיות בברית המועצות ויסמן חזר אל הדת ובכך סיים את התהליך של בחינה עצמית של ערכיו שהחל עם טיהורים בשנות השלושים והתגבר עם אירועי השואה.
בין 1952–1956 הוא ערך יומן אישי בעברית, החל מסוף 1955 הוא החלו להגיע לארץ בדרך לא-דרך ולהתפרסם בעיתון דבר תחת כותרת אל אחי במדינת ישראל ללא ציון שם המחבר (שמו פורסם כשנה לאחר מותו). ב-1957 הוא נעצר באשמת פעילות אנטי-סובייטית ונשפט לחמש שנים, אך ושוחרר בסופו של דבר לאחר שלוש שנים בכלא ב-1960.
ויסמן נפטר בשנת 1966 בבויארקה.
ב-1973 פורסם ספר יומן מחתרת עברי מברית המועצות :איגרות "אל אחי במדינת ישראל" בהוצאת ספרים מסדה.
יחסי אזרבייג'ן–יוון

יחסים דיפלומטיים

היחסים הדיפלומטיים בין אזרבייג'ן ליוון הוקמו לראשונה באביב 1992. יוון הכירה בעצמאות אזרבייג'ן ב-31 בדצמבר 1991. שגרירות יוון בבאקו נפתחה בשנת 1993, עם זאת, שגרירות אזרבייג'ן באתונה בשנת 2004.
השגריר הממונה על יוון באזרבייג'ן הוא ניקולאוס קנלוס. שגריר הממונה על אזרבייג'ן ביוון הוא רחמן מוסטפאייב.
שתי המדינות חברות במועצת אירופה, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, ארגון השיתוף הכלכלי בים השחור. יוון הייתה המדינה הראשונה באיחוד האירופי שהחליטה לרכוש גז מאזרבייג'ן. שתי המדינות מרוצות מהיחסים הקרובים שלהן בתחומי המסחר, התרבות והכלכלה.
בפברואר 2009 ביקר נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב ביוון כדי לשפר את היחסים עם מדינה זו. אלייב נפגש עם הנשיא קרולוס פפוליאס ועם ראש הממשלה קוסטס קרמנליס.

תיירות

בפגישה עם אלמר ממדיארוב בניו יורק, שר החוץ היווני דימיטריס אברמופולוס הביע עניין בפיתוח שיתופי פעולה עם אזרבייג'ן בענף התיירות. מספר התיירים האזרים ביוון צומח במהירות, בשנת 2011 הוא עלה על 225 אלף איש. סנטוריני פופולרי במיוחד בקרבם.
ביזרטה

היסטוריה

העיר נוסדה לפני הספירה על ידי הפיניקים בני צור, ונקראה אז "היפוזריטוס" ו"דיהריטוס". מהכנענים עברה העיר לרומים, ומהם, במאה ה-7 לערבים. במאה ה-16 נכבשה ביזרטה על ידי הספרדים. בשנת 1881 כבשו את ביזרטה הצרפתים ובנו בה מתקנים צבאיים ונמל שנפתח ב-1895.
ביזרטה העתיקה מוקפת חומה ונמצאת, יחד עם הנמל, בחלקה הצפוני של העיר. העיר החדשה, על מבצריה ונמליה החדישים, שוכנת בחלק הדרומי של ביזרטה.
בזמן מהפכת אוקטובר עברו אוניות הצי הרוסי הקיסרי (שהיה לבן בעיקרו) לעיר ושם נותרו עד סוף המהפכה. האוניות לא חזרו מעולם לברית המועצות ולבסוף נמכרו כגרוטאות מתכת. 
על פי תנאי כניעת צרפת במאי 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, היה על הצי הצרפתי בביזרטה להתפרק מנשקו והנמל היה אמור להשאר מחוץ לקרבות. בראשית 1941, לצורך מעבר כוחות גרמניים מצרפת לתוניסיה, בקשה גרמניה להשתמש בנמל ביזרטה, אך ממשלת וישי סרבה. במהלך שנת 1941 היה השימוש בנמל ביזרטה לנושא דיון מתמיד בין גרמניה לממשלת וישי. בנובמבר 1941 הודח מקסים וייגאן מתפקידו כמושל צפון אפריקה הצרפתית מטעם ממשלת וישי, ובכך נפתח הדרך לפתיחת הנמל לשימוש הגרמנים. בתחילה ניתן לגרמנים להשתמש רק בשדות האוויר של ביזרטה.
הגרמנים שכבשו את העיר בשנת 1942 הפכו אותה לנקודת משען של הצבא הגרמני בצפון אפריקה. בנובמבר 1942 החלו בעלות הברית במתקפה על תוניסיה ולקראת סוף החודש הוציאו את נמל התעופה שלה מכלל שימוש. אולם ההתקפה על ביזרטה נדחתה מחשש לאבידות. באפריל 1943, נהדפו הכוחות הגרמניים בתוניסיה אל אזור שסביב ביזרטה ותוניס. בתחילת מאי 1943 נכבשו תוניס וביזרטה.
במאי 1944 הועמד האדמירל דריין למשפט על שמסר את ביזנטה לידי הגרמנים.
במאי 1950 עגנה האונייה הישראלית "עכו" בנמל ביזרטה והותקפה בידי מפגינים אנטי-ישראליים שיידו לעברה אבנים.
בהסכם על אוטונומיה לתוניסיה שנחתם עם צרפת ב-1955 הושארה ביזרטה תחת שלטון ישיר של צרפת בגלל חשיבות הנמל שלה לצי הצרפתי. אולם לאחר שהמתח בין צרפת ותוניסיה גבר, דרשה תוניס מצרפת לפנות גם את ביזרטה. ביוני 1958 הושגה הסכמה על פינוי הכוחות הצרפתיים מתוניסיה אל ביזרטה. לאחר פינוי הכוחות הצרפתיים אל ביזרטה התקיימו שיחות על ביזרטה, אך לא הושגה בהם הסכמה ותוניס דרשה את פינוי ביזרטה. בינואר 1960 הציב בורגיבה אולטימטום לפינוי ביזרטה עד 8 בפברואר 1960. צרפת לא נענתה לדרישה, ובמקום זאת התנהלו מגעים בין המדינות שלא העלו פתרון מוסכם. ביולי 1961 העלה בורגיבה שוב את הדרישה לפינוי ביזרטה ולאחר שדרישתו לא נענתה שם מצור יבשתי על ביזרטה. הצרפתים דרשו מתוניסיה לפנות מיד את המצור ומשלא נענו שלחו כוחות צבא וכוחות אוויר שהשמידו את הביצורים, הרגו תוניסאים רבים והרסו חלק מהעיר. ב-22 ביולי 1961 הורה מועצת הביטחון על הפסקת אש. באוגוסט 1961 קיבלה עצרת האו"ם החלטה בעניין ביזרטה.
בסוף ספטמבר 1961 הושג הסכם על פינוי כוחות צרפת מהעיר ביזרטה ושובם אל הבסיס. ביוני 1962 הוחל בפינוי הבסיסים, והפינוי הושלם באוקטובר 1963. בדצמבר 1963 קיימה תוניסיה חגיגות גדולות לרגל פינוי הבסיס.
חמשת הקאנונים

חמשת הקאנונים היו עקרונות ששימשו את הרטוריקן לפי הרטוריקה הקלאסית. חמשת הקאנונים הם: המצאה (Inventio), ארגון (Dispositio), סגנון (Elocutio), זכירה (Memoria), מסירה (Pronuntiatio).

המצאה

ההמצאה, או ה'גילוי', עניינה מציאה וגילוי של טיעונים שבכוחם לשכנע. מדובר בחקר השיטות הרטוריות שניתן להכניסן לתוך נאום, או להשתמש בהן במהלך ויכוח. לא מדובר על התוכן של הטענות אלא על המבנה של הטענות, בהתקבצן יחד ליצירת טיעון. אחת המטרות של ההמצאה היא גילוי של אתרי-טיעון.

סגנון

הסגנון דן על הצגת הנושא באופן שיהיה נכון לפי כללי הדקדוק, בחירת המשלב הלשוני של הנאום, בהתאם לקהל-היעד, הקישוטים הלשוניים והאמצעים הפיגורטיביים.

זכירה

הזכירה שימשה לזיכרון של אתרי-טיעון, כך שבשעת נאום או ויכוח יוכל הרטור לשלוף מבנה טיעוני לצרכיו.

מסירה

כלל זה קשור לאופן המסירה של הדברים. לעיקרון הזה יש נגיעה לאינטונציה והמצלול, שפת גוף ועוצמת הקול, כשמדובר בנאום חי, ולכללי הפיסוק כשמדובר בנאום כתוב.
ג'יימס צ'יסוול

ביוגרפיה

צ'יסוול, בנו של גנרל בריטי שהוצב במערב גרמניה, נולד בברלין והתחנך באיטון קולג'. הוא למד בקינגס קולג' לונדון ולאחר מכן התגייס לצבא הבריטי. הוא התקבל לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט והוסמך כקצין חי"ר בשנת 1983 והתנדב להרגימנט המוצנח. צ'יסוול מילא שורה של תפקידי פיקוד ומטה בצנחנים ובשנת 200 השתתף במבצע באראס בסיירה לאון, במהלכו חילצו כוחות צנחנים ושירות האוויר המיוחד חמישה חיילים בריטים שהוחזקו בשבי בידי מיליציה מקומית. על האופן שבו פעל במבצע עוטר צ'יסוול בצלב הצבאי. בשנת 2004 שימש כמפקד גדוד הצנחנים ה-2 והוביל אותו במהלך במלחמת עיראק. בשנת 2008 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד חטיבת התקיפה האווירית ה-16 והוביל אותה בלחימה במחוז הלמאנד במהלך מלחמת אפגניסטן בשנת 2010. על האופן שבו פעל הוענקה לו דרגת מפקד במסדר האימפריה הבריטית. בשנת 2012 מונה למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-1. בשנת 2015 מונה למפקד דירקטוריון הכוחות המיוחדים של הממלכה המאוחדת ובשנת 2018 פרש לגמלאות.
גלעד טוקטלי

גלעד טוקטלי (נולד ב-7 בנובמבר 1966 בירושלים) הוא במאי ומפיק סרטי טלוויזיה ותוכניות טלוויזיה.

ביוגרפיה

גלעד טוקטלי שרת בצה"ל כלוחם וכקצין בחטיבת גבעתי. 
טוקטלי, בוגר המחזור הראשון של בית הספר סם שפיגל, החל לעבוד זמן קצר לאחר סיום לימודיו ב-1992 בטלעד, והגיע לעמדות השפעה מרכזיות ובהן מינויו למנהל השידורים של הזכיינית בשנת 2000. מספר שנים לאחר שסיים את לימודיו מונה כחבר בוועד המנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
טוקטלי מקיים לאורך השנים שיתוף פעולה מתמשך עם אילנה דיין, ומשמש בין השנים 1993 ל 2017 כבמאי ומפיק ב"עובדה" תוכנית התחקירים של טלעד ששודרה בערוץ 2 ומאז 2004 משודרת במסגרת "קשת". טוקטלי היה שותף להקמת התוכנית מיומה הראשון. במסגרת התוכנית ביים יותר מ-600 תוכניות אולפן ומאות כתבות. 
במקביל לעבודתו ב"עובדה" ביים תוכניות נוספות במסגרת שידורי טלעד, ובהן: בימוי אולפן של עונת "מסע עולמי" בהגשת אייל פלד (1994), הקמת משדר הבוקר של טלעד – "קפה טלעד" ובימוי אולפן של כ-100 תוכניות בשידור חי (1997), הקמת ובימוי כ-220 תוכניות אולפן "הזמן השלישי" ו"סיבוב שני" בהגשת טלי ליפקין-שחק (1998–2003) ובימוי אולפן העונה השישית של "הדקה ה-91" בהגשת ובהפקת יורם ארבל (1998).
טוקטלי שימש גם כבמאי ראשי בחברת "חדשות ישראל" שסיפקה את החדשות לערוץ 10 בשנת הקמתו הראשונה.

חיים אישיים

גלעד נשוי ואב לארבעה ילדים.