google/wiki40b huggingface dataset:
צלב האש

צלב האש (בצרפתית: Croix de Feu) הייתה תנועה פוליטית צרפתית לאומנית מאוד עם כמה דגשים קלים פשיסטיים. התנועה נוסדה ב-26 בנובמבר 1927 על ידי ותיקי מלחמת העולם הראשונה בעלי עיטור צלב המלחמה בהנהגת Maurice d'Hartoy. התנועה פוזרה ב-1936 על ידי ממשלת החזית העממית.
ב-1929 Maurice d'Hartoy פרש ובמקומו קיבל את הנהגת התנועה קולונל פרנסוא לה רוק, שהוביל אותה להפגנות גדולות על רקע פרשת סטביסקי, בניסיון להפיל את הממשלה.
אנבל

סקירה כללית

חלק משירי האלבום עוסקים בנושאים דתיים ו/או פוליטיים, גם אם לא באופן ישיר או בוטה יותר כמו שירי מחאה של זילבר משנות האלפיים כמו "יהודי לא מגרש יהודי" או "יוללה". זילבר סיפר על השיר "לב אמיץ" ("איך אדע מה טוב ומה רע, הכל כתוב בספרי התורה") כי הוא נכתב בעקבות מפגש עם חסידי ברסלב ("בכל רמזור הם יצאו ורקדו").
"שיר ש..." ("שיר לעם גדול, רק שלא ייפול"), שהווידאו קליפ שצולם עבורו מציג את זילבר שר ורוקד ברחובות עם חסידי ברסלב, תואר כ"בוגי-רוקנ'רול" והוקלט באולם שמחות במושב יונתן שברמת הגולן. השיר "יש לי" נכתב על ידי העיתונאי אורי אורבך ועוסק במתנחלים. אורבך כתב שיר מחאה בנושא ההתנתקות, בשם "בארגזים", גם עבור הזמרת אתי לוי.
האלבום "אנבל" כולל גם שירי אהבה ושירים העוסקים בזוגיות המושפעים מהמוזיקה האתיופית, כמו שיר הנושא "אנבל". השיר הוא דואט של זילבר עם ויקטוריה חנה, ומהווה גרסה עברית של זילבר ורעייתו שושנה לשיר שכתב והלחין אבטה בריהון. בתקופה שלפני הקלטת האלבום עבד זילבר עם בריהון, אנלם דרסו ובאביי בזה, מוזיקאים ממוצא אתיופי, והם שיתפו אתו פעולה בהקלטות האלבום. האלבום מסתיים בקטע אינסטרומנטלי לתופים, גיטרה בס, חצוצרה וטרומבון בשם "מנגינה עאלק" שנכתב בהשראת ספרו האחרון של אפרים קישון, "נקמתו המתוקה של פיקאסו", הקורא תיגר על עולם האמנות המודרנית.
מיקי קם שרה קולות רקע בשיר "אנבל".

גרסאות כיסוי

"כריש" הוא גירסת כיסוי לשיר שנעמי שמר כתבה והלחינה בעקבות הסכמי קמפ דייוויד. השיר מספר על מפגש בין כריש וסרדין. זילבר טען כי לדעתו ניתן לפרש את מילות השיר באופן שונה מן המקור ("היא טוענת שאנחנו הסרדין והם הכריש, אבל האמת היא שאנחנו הכריש. אם רק נחליט, נוכל לגמור אותם תוך שעתיים. הבעיה היא שאנחנו בעיקר תולשים לעצמנו את הסנפירים"). "בריון השכונה" הוא גירסת כיסוי מעוברתת ל"Neighborhood Bully" מאת בוב דילן, שהופיע במקור ב-1983 באלבום Infidels ופורש באופן נרחב כהוקעה מפורשת של הצביעות שבגינויה של מדינת ישראל כ"בריון השכונתי" בעקבות הפצצת הכור העיראקי ב-1981 (דילן טען כי השיר אינו פוליטי וניתן לפרשו גם בדרכים אחרות). גירסתו של זילבר יצאה כסינגל ב-2002. אהוד בן-פורת טען שההקשר בו הוציא זילבר את השיר הוא "מובן יותר" לאחר תמיכתו הפומבית במתנחלים ("בריון השכונה, על הגבעה ניצב, עוצר את השעון, הזמן עוצר עכשיו").
שאול חיות

שאול חיות (בגרמנית: Saul Chajes;‏ 15 במאי 1884, ברודי, גליציה – 15 במרץ 1935, וינה) היה ארכיונאי, ספרן וביבליוגרף יהודי אוסטרי. מחבר "אוצר בדויי השם" (1933) – רשימת הכינויים הספרותיים בספרות העברית והיידית מתקופת הגאונים ועד העת החדשה.

ביוגרפיה

שאול חיות נולד באביב 1884 בעיירה ברודי שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של אתל לבית שפירא והרב יצחק חיות, אב"ד ברודי, ונכדו של הרב צבי הירש חיות מז'ולקיב (מהר"ץ חיות). הוא היה דודנם של הרב והחוקר צבי פרץ חיות (1876–1927), רבה הראשי של וינה, ושל ההיגייניסט הברלינאי, רופא העור והמין ד"ר בֶּנוֹ חיות (1880–1938).
ב-8 באפריל 1908 נישא לאסתר פוֹגֶלמן. נסמך לרבנות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לבירה וינה, והיה לעוזר-ספרן בספריית הקהילה היהודית. עבד בארכיון וספריית הקהילה בווינה עד מותו.
פרסם מאמרים מדעיים, מסמכים מקוריים וביבליוגרפיות מעל במות שונות.
חיבורו הגדול, שפורסם כשנתיים לפני מותו, הוא "אוצר בדויי השם" (וינה 1933) – "מפתח השמות הבדויים של המחברים בספרות ישראל בעברית ובאידית – כינוייהם, סימניהם ונוטריקוניהם עם פתרונותיהם – מתקופת הגאונים עד העת החדשה". ספר זה הוא הניסיון הראשון להתקין רשימה ממצה של שמות העט ששימשו לאורך ההיסטוריה בספרות ובעיתונות העברית והיידית.
הקובץ, שלדעת ישראל רובין (1945), הוא "הטוב ביותר בין אוספי הפסיבדונימים מן הספרות העברית והאידית", אף שכמובן אינו חף מטעויות, עודנו משמש כספר עזר.
חיות נפטר בווינה במרץ 1935, בן 51 במותו.
זאק סטפן

קריירת מועדונים

סטפן נולד בקוטסוויל, פנסילבניה. בגיל 19 הצטרף לקבוצת המילואים של פרייבורג ושימש כשוער השלישי בקבוצה הבכירה. ביולי 2016 חזר לארצות הברית וחתם על חוזה בקבוצת קולומבוס קרו מליגת ה-MLS. חודש לאחר מכן הושאל לקבוצת פיטסבורג ריברהונדס, בה שיחק עד לסיום העונה.
בעונת 2017 הפך לשוערה הראשון שב לקלולמבוס קרו והיה לשוערה הראשון. בעונת 2018 נבחר לשוער העונה, לאחר ששמר על רשת נקייה במשך עשרה משחקים וספג רק 1.28 שערים בממוצע למשחק לאורך העונה.
סטפן ההצטרף לקבוצת מנצ'סטר סיטי ביולי 2019, ובאותו קיץ כבר הושאל לפורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה לעונה אחת.

נבחרת לאומית

בשנת 2015 היה סטפן חלק מנבחרת ארצות הברית עד גיל 20 באליפות CONCACAF ובגביע העולם בכדורגל עד גיל 20. במאי 2016 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת, אך לא שותף במשחקים. בינואר 2018 קיבל זימון נוסף וערך את הבכורה במשחק ידידות מול נבחרת בוסניה והרצגובינה. ביוני אותה שנה הצטיין במשחק מול נבחרת צרפת כשעצר שבעה ניסיונות הבקעה, כולל שני ניסיונות בתוספת הזמן של המשחק, שהסתיים בתוצאה 1–1.
פקולטה

פקולטה היא יחידה של אוניברסיטה העוסקת במחקר ובהוראה בתחום ידע מוגדר או באיגוד של מספר תחומי ידע קרובים.

היסטוריה של המושג

באוניברסיטה של ימי הביניים (שנבנו בדגם אוניברסיטת פריז, ויש אומרים לפי אוניברסיטת בולוניה, העתיקה ביותר באירופה) היו נהוגות ארבע פקולטות: משפטים, תאולוגיה ורפואה, שנקראו "הפקולטות הגבוהות", וכן פקולטת האומנויות ה'בסיסית' - שכל סטודנט היה חייב ללמוד, בהמשך לימודיו. משום כך, התואר הראשון במשך שנים רבות נקרא תואר 'בוגר האמנויות' (או 'בי איי' באנגלית: BA - Bachelor of Arts, שפירושו: רווק\בוגר [משום שכל הסטודנטים שלמדו במסגרת הזו בימי הביניים תחת חסות הכנסייה היו צעירים רווקים] האמנויות). 
פקולטת האומנויות כללה את לימודי הטריוויום, שלוש האמנויות: דקדוק, רטוריקה ולוגיקה. אלו נחשבו האמנויות הבסיסיות יותר והחשובות פחות מתוך שבע האמנויות היפות. הן היו ידועות גם כאמנויות הליברליות, מכיוון שרק לאנשים חופשיים היה מותר ללמודן. מקור המילה טריוויום בלטינית, ומשמעותה – "שלוש הדרכים". הטריוויום היה נלמד בשנים הראשונות באוניברסיטאות ונחשב רק כהכנה ללימודים יותר מתקדמים (הקואדריוויום) – אריתמטיקה, גאומטריה, מוזיקה ואסטרונומיה.

הפקולטות באוניברסיטאות כיום

הפקולטה כיום היא יחידה עצמאית בעלת סגל מוגדר (בארצות הברית "פקולטה" משמעה גם "הסגל הבכיר של הפקולטה") ואמצעים עצמאיים (מעבדות, כיתות לימוד, ספרייה, מכוני מחקר וכדומה). בראש הפקולטה ניצב דקאן, המנהל את פעילותה הן מבחינה אקדמית והן מבחינה תקציבית. הפקולטות כוללות בתי ספר, חוגים ומחלקות ללימודי מקצועות מוגדרים ומתוחמים יותר במסגרת הרחבה של הפקולטה. 
הפקולטות הנפוצות באוניברסיטאות כיום הן מדעי הרוח, מדעי הטבע, מדעי החברה, רפואה, משפטים והנדסה. עם זאת, כל אוניברסיטה מגדירה לעצמה את הרכב החוגים בתוך פקולטה ולעיתים מאגדת חוגים שונים במסגרות פקולטות שונות (למשל מעמדו של החוג להיסטוריה משתנה באוניברסיטאות שונות בין הפקולטה למדעי הרוח והפקולטה למדעי החברה, לפי התפיסה האקדמית).
קאסר אל-יהוד

היסטוריה

לאורך השנים נבנו לאורך גדתו המערבית של הירדן מנזרים ובתי הארחה לשימושם של הצליינים שהגיעו לטבול במקום. ריבוי המנזרים במקום הקנה לו את הכינוי "ארץ המנזרים". הכנסייה הראשונה שהוקמה בקאסר אל-יהוד, כנסיית יוחנן המטביל, נבנתה בתקופה הביזנטית (ככל הנראה בסוף המאה החמישית או בראשית המאה השישית). יסודותיו של המבנה המשמש אותה כיום נבנו במאה ה-12, והוא שופץ על ידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשל המבנה המבוצר שלה ומיקומה הגבוה, נהנתה הכנסייה מביטחון יחסי, ולכן שימשה גם כבית הארחה לצליינים.
בתקופה העות'מאנית, כאשר הצטמצם מנהג הטבילה בירדן לכנסיות המזרחיות והשלטונות העניקו את חסותם לטקסי טבילה על הגדה המזרחית של הנהר, ננטשו המנזרים בהדרגה. בתקופת המנדט הבריטי, התחדשה התיירות ליריחו ולאתר, ומנזרים חדשים הוקמו במקום. בין כנסיית יוחנן המטביל לבין אתר הטבילה עצמו הוקמו קפלות פרנציסקניות, ומדרום לאתר הטבילה, לאורך הנהר, נבנו מנזרים וכנסיות נוספים, ובהם מנזר סורי-אורתודוקסי, מנזר קופטי, קפלה רוסית, מנזר חבשי ("דיר אל-חבש") וכנסייה רומנית. מצבם של המבנים התדרדר בעקבות רעידת אדמה ב-1956, ובמלחמת ששת הימים, כאשר השתלטה ישראל על אזור המנזרים, הם ננטשו מיושביהם. גדר מערכת נמתחה ממערב למתחם, ולאורכה הוטמנו מוקשים. האתר שהיה שוקק חיים התרוקן ממבקרים. כחלופה למקום, הוקם ב-1981 אתר הטבילה ירדנית מדרום לכנרת. האתר נפתח שוב לטבילת צליינים ב-2011.

המקום כיום

בשנות השמונים של המאה ה-20 חודשו טקסי הטבילה באתר בעקבות בקשת הפטריארכיה היוונית, ועם הזמן חידשו עדות נוצריות אחרות את הנוהג. מדי שנה ב-18 בינואר חוגגת הכנסייה היוונית אורתודוקסית את חג ההתגלות במקום. מיסה יוונית-אורתודוקסית נוספת מתקיימת בקאסר אל-יהוד מספר ימים לפני הפסחא. לקראת ביקור האפיפיור בישראל בשנת 2000 ביצעה רשות הטבע והגנים עבודות באזור, שאפשרו את הגישה לנהר, ועבודות מקיפות יותר נערכו באתר בשנת 2003, לאחר שהירדן עלה על גדותיו וסחף חלק מהמבנים באתר. עם זאת, למעט כנסיית יוחנן המטביל, המנזרים עצמם עדיין סגורים למבקרים מחשש למיקוש, וניתן היה להגיע לאתר רק בתיאום עם הרשות, מאחר שהביקור כרוך בחציית גדר המערכת. בבית עברה שמצדו המזרחי של הנהר, הנמצא בריבונות ירדנית, נבנו מספר כנסיות החל בשלהי המאה ה-20. האזור פותח באופן משמעותי והוקמה בו תשתית תיירותית נרחבת.
בשנת 2011 נפתחה למבקרים גישה לאתר הטבילה ולנהר ללא צורך בתיאום מראש.
בקרבת האתר נמצא מוצב נטוש שעבר הסבה ומשמש בית לעטלפים אוכלי חרקים.
לנוחיות המבקרים הוצבה מצלמה בתוך המוצב ומסך מציג את המתחולל בפנים ללא הפרעה לעטלפים.
בשנת 2017 הגיעה לראשונה קבוצת מתנדבים בהנהגת עוזי דיין ל"ארמון היהודים" והציעה לקרוא למקום מעברות הירדן. בשנת 2018 בתאריך י' בניסן הגיעו למקום כ-1000 איש.
בדצמבר 2018 דווח שהסתיים פינוי המוקשים בשלושה מתוך שבעת המנזרים שמוקשו לאחר מלחמת ששת הימים. לאחר סיום העבודות צפויים המנזרים לחזור לידי הכנסיות, ולחזור לפעול לאחר שיפוץ. במאי 2019 נערך פינוי שדה מוקשים נוסף במקום וביוני אותה שנה נפתח גם המנזר הרומני למבקרים.
אבנר רוטנברג

אבנר רוטנברג (נולד ב-1943) הוא סופר ויועץ לענייני תרבות ואמנות.

ביוגרפיה

אבנר רוטנברג נולד בחיפה בשנת 1943. גדל וחי בירושלים. למד בבית הספר לילדי עובדים "ארלוזורוב" ובתיכון ליד האוניברסיטה. בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים: פילוסופיה כללית, פילוסופיה עברית וקבלה. בוגר פילוסופיה באוניברסיטת אדלייד, דרום אוסטרליה. אחרי שירות צבאי רוטנברג החל לעבוד בעיריית ירושלים כאקורדיוניסט ומדריך נוער. היה שליח ההסתדרות הציונית במונטריאול קנדה ובאדלייד, דרום אוסטרליה.
רוטנברג עבד שנים רבות כמנהל האגף לחינוך חברתי וכסגן מנהל האגף לתרבות בעיריית ירושלים. הוא נמנה עם מקימי האיגוד הארצי של מנהלי מחלקות התרבות בשלטון המקומי, והיה מזכירו הראשון. יזם וערך עשרות מפעלי תרבות בירושלים וביניהם קשרי תרבות בינלאומיים, פסטיבלים והוצאת תקליטורים לאמנים. 
פרסם עשרות סיפורים קצרים בכתבי העת: "עיתון 77", "מאזנים", "אפיריון", "רב-קול", "ירושלים, מאסף לדברי ספרות", "כתב עת ירושלמי ברוסית" וכדומה.
ראסל ויינר

ביוגרפיה

ויינר הוא הבן של זוג היהודים-אמריקאים מייקל ויינר, הידוע יותר כשדר תוכנית אירוח ברדיו בשם מייקל סאבג', וג'נט ויינר.
ויינר סיים את תיכון רדווד בלארקספור, קליפורניה, בוגר אוניברסיטת סן דייגו עם תואר ראשון במדעי המדינה. הוא ארגן אירועים עבור Paul Revere Society, ועבד כסוכן נסיעות.
הוא היוצר של משקה האנרגיה Rockstar, וגם מייסד ומנכ"ל של חברה משלו, בלאס וגאס שבנבדה. 
ב-2016, נכנס לראשונה לרשימת פורבס של 500 האמריקאים העשירים ביותר, עם שווי מוערך של 3.4 מיליארד דולר.
ויינר חי בדלריי ביץ', פלורידה.
יצחק בר-משה

יצחק בר-משה (27 בינואר 1927 - 9 בדצמבר 2003) היה עיתונאי, סופר ודיפלומט.

קורות חייו

בר-משה נולד ב-1927 בבגדד, בה גדל והתחנך, ובה החל, בשנת 1946 את לימודיו לתואר ראשון בפקולטה למשפטים. 
הוא עלה לישראל ב-1950 בעליה הגדולה של יהודי עיראק, מבצע עזרא ונחמיה. כשנתיים לאחר עלייתו נישא לנורמה (נוריה) לבית זלוף, אף היא ילידת בגדד. בשנותיו הראשונות בישראל התגוררה המשפחה במעברה בשפרעם, ולאחר מכן עברה לחיפה. ב-1953 השלים את שירותו הצבאי, ולאחר מכן עבד בבתי הזיקוק. בשנת 1958 עבר עם משפחתו לירושלים, והחל לעבוד בזרוע הערבית של שידורי רשות השידור. במקביל למד במחזור ג' של המכללה לביטחון לאומי. 
בשנת 1968 ייסד וערך למשך שנתיים את היומון הערבי "אל-אנבא", ולאחר מכן חזר לעבודתו ברשות-השידור כממונה על מעקב ותיאום. במקביל פרסם מאמרים רבים בעניינים תרבותיים והיסטוריים בכתב העת העברי במערכה. בשנים 1983–1987 שימש כיועץ לענייני עיתונות בשגרירות ישראל בקהיר, ובשנים 1989–1991 חזר לשגרירות בתפקיד הציר לענייני הסברה.
כתום עבודתו בשגרירות ישראל במצרים הטיל עליו משרד החוץ את פרסום כתב העת החודשי בשפה הערבית "קשת בענן" וכן את תפקיד הפיקוח על עריכת המהדורה הערבית של אריאל: רבעון לאמנויות ולמדע בישראל. 
בשנות השבעים המוקדמות הצטרף למסדר הבונים החופשיים, והיה חבר בלשכת בונים חופשיים האר"י עד מותו. בשנות פעילותו אלה התקדם עד לדרגה הגבוהה ביותר במסדר, דרגת נשיא כבוד. רעיונות ממסורת הבונים החופשיים חלחלו לכתיבתו הספרותית. 
לאחר פרישתו מהשירות הדיפלומטי חזר בר-משה ארצה והתרכז בכתיבה ובפעילותו במסדר הבונים החופשיים. 
יצחק בר-משה נפטר במנצ'סטר, אנגליה, בדצמבר 2003.

יצירתו

במקביל לעבודתו העיתונאית עסק בר-משה בכתיבה ספרותית בשפה הערבית. בשנת 1972 פרסם בירושלים את קובץ סיפוריו הראשון, "מאחורי הגדר" ובשנת 1982 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה בשפה הערבית על ספרו "האל והפרח". 
ספריו "מאחורי הגדר", "כוכב הצפון", "מחול הגשם", "חומות ירושלים", "האל והפרח", "מאחורי החיים", "ימי עיראק" ו"מצרים בלבי" ראו אור בשפה בערבית. הספרים "יציאת עיראק" ו"בית בבגדד" יצאו לאור בערבית וכן בתרגום לעברית. ספרו "שני ימים ביוני" נדפס ב-2004 לאחר מותו והוא רואה עתה אור בתרגום לעברית של נורמה בר-משה (אלמנתו) ועדית שמר (בתו). "שני ימים ביוני" הוא ספר זיכרונות העוסק בסיפורה של משפחה וקהילה שלמה בעיראק, בימים שקדמו ל"פרהוד" (פרעות הביזה והרצח שנערכו ביהודי בגדד ביוני 1941), מנקודת מבטו של ילד יהודי בן 14.
מרכז פוליטי בישראל


המרכז הפוליטי בישראל מציג חלופה פוליטית לגושי הימין והשמאל המסורתיים ומציג השקפות ודיעות המאפיינות את שני המחנות. הוא שואף לאזן בין כלכלה חופשית לסולידריות חברתית ומשלב נציות ביטחונית עם פרגמטיזם מדיני. המרכז שואף לשמור על הרוב היהודי במדינת ישראל לצד סקפטיות ביכולת להגיע להסכם שלום מול הפלסטינים. בנושאים האזרחיים המרכז שואף ליצור פוליטיקה פחות "שבטית" ומקדם בעמדות ליברליות ופלורליסטיות. 
עד 1977 מפלגות המרכז אופיינו כאנשי העלייה הרביעית, לרוב אמידים ממוצאי אירופאי. שאיפתם העיקרית הייתה שוק חופשי ופרגמטיות מדינית. הקמת ד"ש וחבירת יגאל ידין למנחם בגין הולידה את "המהפך". מפלגת השלטון היחידה בישראל ממחנה המרכז הייתה מפלגת קדימה. המפלגה זכתה לפופולריות בעקבות האכזבה בימין הרך מרעיון של ארץ ישראל השלמה ואכזבה בשמאל הרך מההיתכנות להשיג שלום.
רנסום אלי אולדס

ביוגרפיה

אולדס נולד ב"ז'נבה" באגם אוהיו  במחוז "Ashtabula County, Ohio"  במדינת אוהיו, לשרה ויפל ופליני פיסקה אולדס, הבן הצעיר ביותר. אביו היה נפח ועסק בבניית תבניות דפוס. בילדותו, המשפחה עברה לקליבלנד.
בשנת 1886 בנה את מכוניתו הראשונה בעלת מנוע בנזין.
בשנת 1887 בנה את מכונית הקיטור הראשונה שלו.
אולדס התיישב בלנסינג, מישיגן, שם התחתן עם מרתה אורסולה וודוורד ב־5 ביוני 1889. נולדו 4 ילדים: ברנדיס, מילדרדר, גלאדיס, וראלף.
אולדס ייסד את חברת "אולדס מוטור לרכב" , בלנסינג מישיגן, ב-21 באוגוסט 1897. החברה נרכשה על ידי סוחר נחושת ועצים בשם סמואל ל. סמית ("Samuel L. Smith") בשנת 1899 ושינתה את שמה ל"אולדס מוטור וורקס" ("Olds Motor Works"). החברה החדשה הועברה מלנסינג לדטרויט. סמית מונה לנשיא בעוד אולדס מונה לסגן נשיא ומנהל כללי.
עד שנת 1901 אולדס בנה 11 אבות טיפוס של כלי רכב, כולל לפחות אחד מכל מצב כוח: קיטור, חשמל ובנזין. בשנת 1934 קיבל אולדס פטנט על מנוע דיזל. אולדס היה חלוץ הרכב האמריקאי היחיד שבנה ומכר מכוניות המונעות על ידי: קיטור, חשמל ובנזין.
בין השנים 1901–1907 ייצרה "אולדסמוביל" את דגם אולדסמוביל Curved Dash שהיה הרכב הראשון של החברה שיוצר בייצור המוני. יוצרו 19,000 יחידות.
אולדס היה התעשיין הראשון שהשתמש בקו הייצור נייח בענף הרכב. הנרי פורד בא אחריו. גישה חדשה זו להרכבת כלי רכב אפשרה לאולדס לעלות על התפוקה של המפעל, מ-425 מכוניות בשנת 1901 ל-2,500 יחידות בשנת 1902.
בשנת 1904 עזב אולדס את החברה. "אולדס מוטור וורקס" נרכשה על ידי ג'נרל מוטורס בשנת 1908. ג'נרל מוטורס הפסיקה לייצר את המותג אולדסמוביל בשנת 2004 לאחר ייצור רציף של 96 שנים. משנת 1897 ועד פירוק החברה בשנת 2004 ייצרה "אולדסמוביל" מעל 35,000,000 כלי רכב
ב-12 באפריל 1916 רכש אולדס שטח של 151.92 קמ"ר במפרץ טמפה, במחוז "Pinellas County, Florida"  ב-פלורידה. במקום זה הוקמה העיירה "Oldsmar, Florida"  הקרויה על שמו.
אולדס נפטר בשנת 1950.

נהג מרוצים

בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 אולדס השתתף במרוצי מכוניות על על חופי פלורידה בחופי אורמונד ובחופי דייטונה , שהיו קרויים: "Daytona Beach and Road Course" .

בנקאי ומשקיע

בשנת 1906 ייסד אולדס את בנק ההון הלאומי ("the Capital National Bank"), שנקרא מאוחר יותר בשם בנק לאומי לנסינג ("Lansing National Bank"), ומשנת 1940 "בנק לאומי מישיגן" .
אולדס היה המשקיע הגדול ביותר של "מגדל אולדס". כאשר המגדל הושלם בשנת 1931 זה היה הבניין הגבוה ביותר בלנסינג.
אולדס היה מעורב בבניית "מלון אולדס" בלנסינג. היום משמש המבנה כבנין המשרדים של מושל מישיגן.

פוליטיקאי

אולדס היה רפובליקני ושימש כנציג מהמחוז השישי של מישיגן לאמנה הלאומית הרפובליקנית של 1908 , שבחרה בויליאם הווארד טאפט לנשיא ה-27 של ארצות הברית.
אברהם רייזן

אברהם (אברום) רייזן (בכתיב יידי: אַבֿרהם רייזען; באנגלית: Abraham (Avrom) Reisen, ולעיתים Reysen או Reyzen; ברוסית: Аврахам Рейзен; לעיתים גם: רייזין (Рейзин), ריזין או ריזן; 1 באפריל 1876, קוידנוב, פלך מינסק, האימפריה הרוסית – 31 במרץ 1953, ניו יורק) היה משורר יידיש, מספר, סופר ילדים ומחזאי, עורך ועיתונאי יהודי-אמריקאי ממוצא מזרח אירופי.

תולדות חייו ויצירתו

אברהם רייזן נולד בעיירה קוידנוב (קוידענאָוו; כיום דזרז'ינסק, Дзяржынск) שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) ב-1 באפריל 1876, לסופר העברי והיידישאי קלמן רויזין (יק"ר), מחבר ספר השירים העברי הידוע "יונה הומיה" (ברדיצ'ב, 1894). אברהם למד עברית מגיל צעיר, אצל אביו ואחר כך אצל סופר עברי אחר, ישעיה-ניסן גולדברג (יכנה"ז). ראשית כתיבתו הייתה בשתי הלשונות. שירו הראשון ביידיש נדפס כשהיה רק בן 15, אצל העורך י"ל פרץ.
רייזן סיים את לימודיו במינסק, וגויס לצבא הרוסי. בתום שירותו יצא לוורשה, ושם הצטרף לחבורת סופרי היידיש הצעירים שחברו לפרץ. רייזן נמנה עם מנהיגי הקבוצה, והיה מקורב מאוד לפרץ. בוורשה החל את עבודתו העיתונאית, וכן ערך ספרי לימוד ביידיש, אנתולוגיות של שירה ומקראות לילדים. שיתף פעולה עם אחיו הצעיר, זלמן רייזן, אשר נתפרסם לימים כמי שחיבר את הלקסיקון הגדול והשלם של סופרי היידיש.
בשנת 1908 השתתף רייזן באירוע המכונן של תרבות היידיש, ועידת צ'רנוביץ, שבה הוכרזה היידיש כלשון לאומית יהודית. רייזן, ששהה עד אז תקופות קצרות בארצות הברית, היגר אליה סופית בשנת 1911, והשתקע בניו יורק עד סוף ימיו. בניו יורק פרחה עבודתו העיתונאית, והוא הפך לאחד מראשי המדברים בספרות היידיש החדשה. הוא הקים עיתון שבועי Dos Naye Land בו התפרסם בין היתר גם שאול רסקין. רייזן כתב גם עבור עיתון "פֿאָרװערטס". שיריו הולחנו והפכו לשירי עם מוכרים, שהושרו על ידי ציבורים גדולים של דוברי היידיש.
בשנת 1928 יצא רייזן לסיור גדול באירופה, וביקר בין השאר גם בברית המועצות, שבה הוצא להורג אחיו זלמן עשר שנים אחר כך (כנראה בשנת 1938) בעת משטרו של סטלין. אברהם רייזן היה קומוניסט ובעל השקפה פוליטית קיצונית, אך הדבר לא סייע להצלת חיי אחיו ושאר הסופרים היהודים.
בין שירי העם שלו בולטים שירי המחאה והמהפכה, שהתחבבו על הקהל, וכן שורה של סיפורים קצרצרים שהיו מאוד פופולריים בין שתי המלחמות.
אחד משיריו הוא השיר היידי "א סוכה'לה א קליינע" המתאר סוכה רעועה העומדת ליפול, אך עומדת בכל זאת. השיר מדמה את הסוכה לעם היהודי, שחי ומתקיים אלפיים שנה אף על פי שפעמים רבות דומה כי לא ישרוד.
בראשית דרכו הספרותית כתב רייזן מספר סיפורים ומערכונים בעברית. כתב למעלה מ-100 כרכים של סיפורת, שירה, מערכונים ומאמרים. שירים בודדים שלו, מתקופתו האמריקאית, תורגמו לעברית והובאו בכמה אנתולוגיות.
בר יוחאי (יישוב)

היסטוריה

היישוב הוקם בשנת 1977 על ידי משפחות דתיות-לאומיות ועל ידי בני מושבים ממושבי הסביבה. איגוד המושבים של הפועל המזרחי ייסד את היישוב במטרה לאכלס באזור מרום הגליל משפחות בעלי מקצועות בתחומי החינוך והשירותים המונציפליים שיעבדו בתחומי המועצה האזורית, אולם עם השנים עזבו רוב המייסדים את היישוב והגיעו משפחות חדשות מכל ישראל. היישוב מורכב מרוב של משפחות מהזרם הדתי-לאומי וקבוצה של בעלי תשובה. לאחר שהגיעו ליישוב כ-30 משפחות המזוהות עם חסידות ברסלב, פעלה ועדת הקבלה ביישוב למנוע קבלת משפחות של חסידי ברסלב ליישוב. ההחלטה תלויה ועומדת לפני בג"ץ.
היישוב מונה, נכון לשנת 2015, כ-1,000 אנשים – מבוגרים וילדים.
היישוב ממוקם בבקעת איילה הסמוכה להר מירון, וגובל ביער ביריה שמזרחית לו. הגובה הממוצע ביישוב הוא כ-720 מטר מעל פני הים. הנוף הנשקף מבתי התושבים הוא הנוף של הרי הגליל העליון. בשל הגובה הרב היישוב מושלג לעיתים בחורף.
אילה חכים

ביוגרפיה

אילה חכים גדלה בתל אביב. בשנת 1979 התגייסה לצה"ל ושירתה כמתכנתת בממר"ם. שירתה כראש צוות וראש מדור. במהלך שירותה השלימה לימודים לתואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה ותואר שני במינהל עסקים, שניהם באוניברסיטת בר-אילן. יצאה לחופשה ללא תשלום מצה"ל למשך ארבע שנים, שבהן נלוותה לבעלה בשליחות בארצות הברית. בשנת 1996 מונתה לראש ענף בממט"ל, יחידת המחשב של אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, בדרגת סגן-אלוף. בשנת 1999 עברה לחיל המודיעין, ובשנת 2002 מונתה למפקדת יחל"ם, יחידת המחשבים של אגף המודיעין, בדרגת אלוף-משנה. בשנת 2005 עברה ליחידת לוטם של אגף התקשוב כסגנית מפקד היחידה, ובשנת 2006 מונתה למפקדת ממר"ם. בפברואר 2010 מונתה למפקדת יחידת לוטם בדרגת תת-אלוף. בשנת 2013 העניקה לה לשכת מנתחי מערכות מידע בישראל את הפרס ע"ש לודוויג מיטווך למנהלי מערכות מידע. בשנה זו השתחררה מצה"ל. 
ביולי 2013 נכנסה לתפקידה כמנהלת חטיבת הטכנולוגיה של בנק מזרחי טפחות.
אילה חכים נשואה ואם לבת.
פליצ'ה רומאני

חייו

רומאני הצטרף לסגל המורים של האוניברסיטה בגנואה ובתקופת שהותו שם תרגם ספרות צרפתית. הוא הכין, יחד עם עמית שלו, מילון בן שישה כרכים למונחי מיתולוגיה ועתיקות, כולל ההיסטוריה הקלטית באיטליה. בקיאותו של רומאני בשפה הצרפתית ובעתיקות באה לביטוי בלבריות שכתב; רובן מבוססות על ספרות צרפתית ורבות, כמו "נורמה", עושות שימוש במקורות מיתולוגיים.
רומאני הרבה לסייר בספרד, יוון, גרמניה וצרפת. בשנת 1814 השתקע במילאנו, שם התיידד עם דמויות חשובות בחוגי הספרות והמוזיקה. הוא דחה הצעה למשרת משורר החצר בווינה והחל תחת זאת בקריירה של לבריתן אופרות. הוא כתב שתי לבריות למלחין יוהאן סימון מאייר, וכתוצאה מכך התמנה ללבריתן של לה סקאלה. רומאני זכה להוקרה הרבה ביותר מבין הלבריתנים האיטלקים של זמנו והוציא מתחת ידיו קרוב למאה לבריות. על אף עניינו בספרות הצרפתית, סירב לעבוד בפריז.
ככלל, רומאני לא יצר סיפורים משלו; הוא התעדכן בקביעות במתרחש בתיאטרון הפריזאי ועיבד מחזות שזכו שם לפופולריות, אבל התברר שלא תמיד הייתה זו אסטרטגיה בטוחה, בהתחשב בחקיקה המעורפלת בנושא קניין רוחני בשנים ההן. במקרה אחד, רומאני כתב לברית על בסיס המחזה "לוקרציה בורג'ה" מאת ויקטור הוגו לאופרה "לוקרציה בורג'ה" מאת דוניצטי, אבל כשהאופרה הוצגה בפריז ב-1840, השיג הוגו צו האוסר על הפקות נוספות. הלברית נכתבה מחדש והוכתרה בשם "לה רינגאטה" והדמויות האיטלקיות הוחלפו בטורקיות.
רומאני כתב את הלבריות ל"שודד הים", "זאירה" "בני קפולט ובני מונטגיו", "לה סונאמבולה", "נורמה" ו"באטריצ'ה די טנדה" של בליני, ל"טורקי באיטליה" ול"ביאנקה ופליירו" של רוסיני ול"אנה בולנה" ו"שיקוי האהבה" של דוניצטי (שאותה עיבד מ"לה פיליטר" של אז'ן סקריב). כמו כן כתב לברית (במקור למלחין אדלברט גירובץ), שורדי השתמש בה לקומדיה המוקדמת שלו "בוקר מלכותי". 
רומאני נחשב לשותף אידיאלי לבליני, המצוטט כמי שאמר: "תנו לי שירה טובה ואתן לכם מוזיקה טובה". "סיטואציות" דרמטיות, אפילו מוגזמות, המנוסחות בחרוזי שיר ש"תכליתם לתאר את להט היצרים באופן הססגוני והחי ביותר", כך הגדיר בליני את ציפיותיו מלברית במכתב לפלורימו מ-4 באוגוסט 1834, ואת מבוקשו זה מצא אצל רומאני.
הקשר האידיאלי הזה עלה על שרטון בגלל אי-עמידה בלוח הזמנים ל"באטריצ'ה די טנדה". אחרי שכתב את "הפוריטנים" ללברית מאת קרלו פפולי, גמר בליני אומר שלא לחבר עוד אופרות איטלקיות עם איש פרט לרומאני. "הפוריטנים" הייתה הבאופרה האחרונה שלו; הוא מת פחות משנה אחרי הצגת הבכורה שלה. רומאני התאבל עליו עמוקות וכתב הספד, שבו ביטא את צערו העמוק על חילוקי הדעות שהפרידו ביניהם.
ב-1834 התמנה רומאני לעורך ה"גאזטה אופיצ'יאלה פיאמונטזה", שלו תרם ביקורות ספרותיות. הוא נשאר במשרה זו, בהפסקה בשנים 1849 - 1854, עד מותו, במונליה (במחוז ליגוריה שבאיטליה). כרך של הפואמות הליריות שלו יצא לאור בשנת 1841.