google/wiki40b huggingface dataset:
טקפוסה קובו

קריירה

בגיל 7 החל קובו לשחק בפרסימון, מועדון כדורגל מקומי בעיר הולדתו קווסאקי. באוגוסט 2009 השתתף במחנה כדורגל של ברצלונה, וזכה בתואר השחקן המצטיין. באפריל 2010 השתתף עם ברצלונה בגביע ילדים אירופי, וזכה בתואר השחקן המצטיין למרות שקבוצתו סיימה במקום השלישי. כשחזר ליפן החל לשחק בקבוצת הילדים של קווסאקי.
באוגוסט 2011 זומן קובו לאקדמיית הנוער של ברצלונה, הלה מסאיה. בעונת 2012/2013 הבקיע 74 שערים ב-30 משחקים, והיה מלך השערים של ליגת הילדים. בשנת 2015 התברר כי ברצלונה עברה על חוקי פיפ"א כשהחתימה את קובו כשהיה בן 14 בלבד, ובמרץ 2015 הוא שוחרר מהקבוצה, חזר ליפן וחתם בקבוצת הנוער של טוקיו.
ב-15 באפריל 2017 הפך לשחקן הצעיר ביותר שהבקיע בליגת העל היפנית לנוער, כשכבש בניצחון קבוצתו 1–0 על סרזו אוסקה כשהוא בן 15 שנים ועשרה חודשים בלבד.  ב-3 במאי 2017 שיחק לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת, כשעלה כמחליף בניצחון קבוצתו 1–0 במשחק גביע הליגה היפנית. בנובמבר 2017 שודרג חוזהו לשכר כשל שחקני הקבוצה הבוגרת.
ב-16 באוגוסט 2018 הושאל לחצי עונה ליוקוהמה אף. מרינוס, במדיה כבש בהופעת הבכורה שלו והפך לשחקן הרכב. 
מתחילת עונת 2019 הפך לשחקן מפתח בהרכב טוקיו, וכבש גם במשחקי הליגה וגם במשחקי הגביע. 
ב-14 ביוני 2019 חתם לחמש שנים בריאל מדריד, כשסוכם שאת עונת 2019/2020 ישחק בריאל מדריד קסטיליה. 
ב-22 באוגוסט 2019 הושאל לעונה אחת למיורקה, שעלתה ללה ליגה בתום עונת 2018/2019.

קריירת נבחרות

טקפוסה החל את דרכו בנבחרות השונות של יפן בנבחרת יפן עד גיל 15. כשיהיה בן 15 זומן לסגל נבחרת יפן עד גיל 20 למשחקי גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 2017.
הוא זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת משחקי קופה אמריקה 2019 עוד בטרם הגיע לגיל 18. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-6 ביוני 2019, כשעלה כמחליף בדקה ה-67 בניצחון נבחרתו 2–0 על אל סלבדור במשחק ידידות. הוא שותף בשלושת משחקיה של יפן בטורניר הקופה אמריקה.
בייטוללה מחסוד

ביוגרפיה

מחסוד נולד בכפר במחוז באנו שבצפון מערב פקיסטן, אחד מחמישה אחים. הוא מעולם לא רכש השכלה גבוהה, אולם למד במדרסה כשהיה צעיר.
בצעירותו נסע לעיתים קרובות לאפגניסטן וזאת כדי לעזור לארגון הטליבאן להחיל את חוקי השריעה באזור. בשנת 2004, לאחר מותו של נק מוחמד, הפך מחסוד למנהיג שבט גדול באזור פקיסטן. מספר חודשים לאחר מכן מונה על ידי מוחמד עומאר, המבוקש מספר 2 בעולם באותו הזמן, למושל אזור מחסוד, במערב המדינה.
לאחר מותו של מוחמד נק, נאבק מחסוד עם עבדוללה מחסוד על הנהגת ארגון הטליבאן בפקיסטן. כשנהרג עבדוללה מחסוד, עלה שמו של בייטוללה בקשר למעורבות בהריגתו. בסופו של דבר תפס מחסוד את השליטה על הארגון בשלהי 2004.
במהלך 5 שנותיו כמנהיג הטליבאן ערך מחסוד מספר פיגועי ראווה בפקיסטן שגבו מספר רב של קורבנות, פעולות הטרור הבולטות שבהן היה מעורב היו הפיגוע במלון מריוט באיסלאמבאד, שבו נהרגו יותר מ-50 בני אדם, וחיסולה של מנהיגת האופוזיציה וראש ממשלת פקיסטן לשעבר בנזיר בוטו בסוף דצמבר 2007.
בספטמבר 2008 דווח בכלי התקשורת שמחסוד נפטר כתוצאה מכשל בכליות, אך מקורביו הכחישו את הדיווח. מאוחר יותר הוכחו הדיווחים כשקריים.
בתחילת שנת 2009 פתח צבא פקיסטן במבצע נרחב להפלת שלטון הטליבאן, שהשתלט על אזורים שלמים בצפון-מערב המדינה והציב אולטימטום לממשלה ליישם את החוק האיסלמי באותם אזורים. כ-2.5 מיליון בני אדם נאלצו להימלט מבתיהם בעקבות הקרבות.
אחת המטרות המוצהרות של המבצע הייתה לחסל את מחסוד, מנהיג הטליבאן באותם אזורי קרבות, שעל ראשו הציעה ממשלת ארצות הברית 5 מיליון דולר.
בתחילת חודש אוגוסט 2009 נהרג מחסוד, עם אחת מנשותיו, ממתקפת טילים אמריקאית על ביתו שבכפר נרדוסאי בדרום מחוז וזיריסטן בצפון המדינה, בסמוך לגבול עם אפגניסטן.
הדיווחים על מותו היו סותרים, ומקורות בארגון הטליבאן דיווחו שמחסוד עדיין בחיים, אולם לאחר מספר ימים הודיעו גורמים בארגון על מותו. מחליפו של בייטוללה מחסוד כמנהיג הטליבאן בפקיסטן היה חכימוללה מחסוד, שנהרג אף הוא ממתקפת טילים אמריקאית בנובמבר 2013.
אמילקר

אמילקר (בצרפתית "Amilcar") - הייתה חברה צרפתית לייצור כלי-רכב (1921–1939).
בין השנים 1921–1939 ייצרה חברת "אמליקר" כ־26,000 מכוניות. בין השנים 1921–1927 החברה התמקדה בייצור מכוניות ספורט - קבריולט קטנות בסגנון טורפדו, ומשנת 1928 עברה לייצור מכוניות סדאן ומכוניות סלון.

היסטוריה חברת "אמילקר"

"אמילקר" הייתה חברה צרפתית לייצור מכוניות. החברה נוסדה בשנת 1921 ופעלה עד שנת 1939.
החברה נוסדה ביולי1921 על ידי האחים Joseph Lamy ו- Emile Akar. שם החברה נגזר משמות השותפים. בשנת 1924 עברה החברה לרובע "סן-דניס" בפריז.
חברת "אמילקר" התמקדה בכלי רכב שמשקלם אינו עולה על 350 ק"ג, בעלי 2 מקומות ישיבה ומנוע בנפח של עד 1,100 סמ"ק.
כלי הרכב הראשון שפיתחה החברה היה ה-אמילקר CC, אשר הוצג בסלון המכוניות של פריז בשנת 1921
בשנת 1928 התחילה חברת "אמילקר" לייצר מכוניות בתצורת סדאן, כדוגמת : אמילקר סוג M.
בשנות השלושים של המאה העשרים השתלטה על חברת "אמילקר" חברת "Sofia" (פרוש: Societe financiere pour l'automobile).
לפני פלישת גרמניה בחודשי מאי-יוני 1940 הסתיים ייצור הרכב של החברה, לאחר מלחמת העולם השנייה הייצור לא חודש.
בת שבע יוניס גוטמן

ילדות ונעורים

נולדה ב-1 בינואר 1880 בכפר טרוטינה  במחוז אקרמן בצד הבסרבי של רוסיה, לשלמה יוניס, סוחר, משכיל עברי וחובב ציון ולחיה פייגה, בת למשפחה ציונית אמידה. גדלה באודסה ולמדה בגימנסיה פרטית לבנות. למדה עברית אצל המורה והסופר העברי יהודה-לייב דוידוביץ. לאחר סיום לימודיה בשנת 1897 בחרה ללמוד רפואה. אביה התנגד אך אמה תמכה ובעזרתה נסעה ללמוד בשווייץ. בשנת 1904 סיימה את לימודי הרפואה בהצטיינות והתמחתה בנוירולוגיה בבית החולים היהודי באודסה. בשנת 1907 עמדה בבחינות הממשלתיות בפקולטה לרפואה במוסקבה והוסמכה כרופאה מומחית.

רופאה ראשונה בגדרה

ב-11 באפריל 1909 עלתה לארץ ישראל והתיישבה במושבה גדרה, שם גרה אחותה אסתר ייבין. באותם ימים מקצוע הרפואה היה נחלתם של גברים ונשים מועטות עסקו בו. היא הייתה לרופאה הראשונה של המושבה והקימה בה בית מרקחת והעניקה שרותי רפואה לכל התושבים באזור ללא הבדל דת, גזע ומין. לאחר שנה, עזבה את המושבה והשתלבה בעבודה הרפואית כמחליפה במספר מושבות שרופאיהן הקבועים נסעו להשתלם מחוץ לארץ ישראל. בשנת 1910 רכשה חלקת אדמה בתל אביב ובנתה שם את ביתה.

רופאה בתל אביב-יפו

בשנת 1911 החלה לעבוד בבית החולים שער ציון ביפו, שהיה המרכז הרפואי היהודי היחיד בעיר והייתה לאישה השנייה מקרב הסגל הרפואי בבית חולים זה, יחד עם ד"ר סוניה (אלכסנדרה) בלקינד. במהלך עבודתן המשותפת הגישו טיפול רפואי לכל הנשים מהאזור, יהודיות, מוסלמיות ונוצריות. עצם נוכחותן של שתי רופאות בבית החולים תרמה רבות להתפתחות המחלקה הגינקולוגית בו ולהתקדמותה אל עבר המודרניות. שתיהן הביאו לפריצת דרך בכל מושג רפואת הנשים באזור והדבר עודד נשים רבות להיבדק בדיקה גניקולוגית מקיפה בבית החולים, במיוחד נשים שנמנעו מלהיבדק אצל רופאים גברים.
בינואר 1912 השתתפה בייסוד האגודה המדיצינית העברית ליפו ומחוז יפו שאיגדה את 32 הרופאים שפעלו אז בארץ ושימשה כמזכירת האגודה. יונס ניהלה את הפרוטוקול ברוסית. בשנת 1914 נסעה לברלין להרחיב את התמקצעותה בתחום תמותת תינוקות. לאחר שנתיים שבה ארצה והתמנתה לתפקיד מנהלת מחלקת הנשים והיולדות. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כשגויסו מרבית הרופאים לצבא העות'מאני, לקחה על עצמה יחד עם בלקינד את האחריות על ניהול השירות הרפואי בתל אביב, יפו והמושבות הסמוכות. גם אחרי גירוש חסרי הנתינות העות'מאנית, המשיכה לטפל בחולים טרם יציאתם מהארץ, ששוכנו באופן זמני בפתח תקווה ובכפר סבא. אחרי המלחמה שבה לתל אביב ושילבה בין עבודתה בבית החולים לבין המרפאה הפרטית שפתחה בביתה. בשנת 1921 נסגר בית החולים שער ציון ועם הקמת ההסתדרות הרפואית בישראל החלה לעבוד במרפאה. במהלך ביקוריה בבתי החולות ראתה את המצב הכלכלי הקשה של רבות מהן וטיפלה בהן ללא תמורה ולעיתים עזרה להן בקניית תרופות.
בשנת 1911 הצטרפה לוועדה הסניטרית בשכונת אחוזת בית, שהוקמה בשנת 1909 ומנתה שישה מתנדבים: אנשי ציבור ושלושה רופאים. במסגרת התנדבותה לקחה על עצמה להנחיל לתושבי תל אביב כללי היגיינה ולהסביר על חשיבות השמירה על הניקיון בבתים, בחצרות וברחובות במטרה למנוע התפשטות מחלות מידבקות באזור. בשנת 1913 הקימה מעון יום בשכונת כרם התימנים, ששימש מרכז בעבור הילדים והילדות שאמהותיהם יצאו לעבודה, כדי שלא ישוטטו ברחובות.

מותה והנצחתה

נפטרה ב-9 ביולי 1947 ונקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. בצוואתה תרמה כספים לקרן הקיימת ולבית הרופא. בשנת 1962 פתחה עיריית תל אביב יפו תחנת טיפת חלב על שמה בשכונת הדר יוסף ובשנת 1963 נטעה המועצה המקומית בגדרה חורשה על שמה. ההסתדרות הרפואית בישראל מעניקה מלגה על שמה לשם השתלמות במוסד רפואי בחו"ל.
ג'נט אביעד

ביוגרפיה

ג'נט אביעד נולדה בשם ג'נט לוזי קופלר למשפחה יהודית בעיר פילדלפיה בארצות הברית, כילדה אמצעית בין שלושה ילדים. אביה, אבוט קופלר, יליד סקוטלנד, היה בעל חנות לרהיטים, ואמה הייתה אליזבת לבית רוזנפלד, ילידת ארצות הברית. האם עמדה בעבר בראש רשת בתי הספר אורט באזור פילדלפיה.
אביעד סיימה בשנת 1963 לימודים במכללת בארנרד ואחר כך באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
היא נסעה לישראל בשנת 1972 עם בעלה השני, פרופ' תומאס פ. או'די, סוציולוג של הדתות, ממוצא אירי-אמריקאי קתולי, שכיהן בפרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים. בהמשך נישואיהם התפרקו, והיא התאזרחה בישראל יחד עם בנם, מיכאל. היא עבדה כמרצה בכירה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1978 נמנתה עם מייסדיה של תנועת שלום עכשיו.
ג'נט אביעד הייתה חברה במועצת המנהלים של המרכז הישראלי לחדשנות בחינוך.
היא פרסמה ספרים ומאמרים בתחום הסוציולוגיה של הדת ובתחום החינוך.
אביעד ידועה גם כן כמנהלת השלוחה הישראלית של התוכנית קרב לקידום החינוך במסגרת קרן מיסודם של צ'ארלס ואנדראה ברונפמן. שפעלה בישראל עד שנת 2015.

חייה הפרטיים

ג'נט אביעד הייתה נשואה שלוש פעמים: בעלה הראשון היה שיינדלין, השני היה תומאס פ. או'די, אבי בנה, מיכאל תומאס אביעד. אחר כך היא הייתה בת זוגו של חוקר הספרות והפילוסוף מנחם ברינקר עד יום מותו בשנת 2016.
בנה
מיכאל אביעד (יליד 1969) הגיע בצעירותו לכותרות, כשבשנת 2002 בימי האינתיפאדה השנייה התראיין בכתבות באנגלית בעת שהשתתף כחייל בפעילות לשחרור בני הערובה בכנסיית המולד בבית לחם. הוא הקים יחד עם אשתו את המגזין Sweet Life שהוקדש להתמודדות עם הסוכרת.
מקס אלפרט

מקס ולדימירוביץ' אַלפֶּרט (ברוסית: Макс Влади́мирович А́льперт; באוקראינית: Макс Володимирович Альперт;‏ 18 במרץ 1899 – 30 בנובמבר 1980) היה צלם ועיתונאי יהודי סובייטי, שהנציח בעבודותיו את ההיסטוריה של ברית המועצות, בעיקר לפני ובעת מלחמת העולם השנייה ובאמצע המאה העשרים.

קורות חיים

אלפרט נולד ב-1899 למשפחה יהודית בסימפרופול שבחצי האי קרים, האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). ב-1914 עברה המשפחה להתגורר בעיר אודסה, ואלפרט בן ה-15 החל לעבוד יחד עם אחיו, מיכאיל אלפרין, כשוליה לצלם. ב-1919 התגייס לצבא האדום, שהיה אז עדיין בעיצומה של מלחמת האזרחים. ב-1924, לאחר שחרורו, עבר לבירה מוסקבה, ושם החל לעסוק בצילום חדשות, תחילה עבור "פראבדה" (Правда), עיתונה הרשמי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, אחר כך עבור РАБОЧЕЙ ГАЗЕТЫ ("עיתון העבודה") (עיתון מוסקבאי שיצא לאור בשנים 1922 - 1931) ולאחר סגירתו ב-1931 עבור "ברית המועצות בבנייה" (עיתון תעמולה סובייטי שיצא לאור ברוסית:  СССР на стройке, באנגלית: USSR in Construction ובשפות אחרות).
אלפרט תיעד את "האדם הסובייטי החדש" ואת חייו של הפועל הסובייטי הנאמן למפלגה הקומוניסטית ולמנהיג סטלין. הוא הִרבה לצלם את תהליך הקולקטיביזציה הרצחני שביצע הרודן הסובייטי, בחקלאות והנציח פרויקטים סובייטיים גדולים של בנייה מסוגים שונים.

סדרות צילומים

במסגרת האדרת שמו של סטלין התפרסם גם אלפרט, לראשונה באופן משמעותי, עם סדרת תצלומים שעשה בסכר הידרואלקטרי ובמפעל שלצדו, על נהר הדנייפר. סדרת תצלומים מפורסמת אחרת שלו הייתה סדרה בשם "ענק ובונה", שהתפרסמה ב-USSR in Construction בינואר 1932, ואשר התמקדה בפועל בנייה פשוט ואנאלפבית בשם ויקטור קלמיקוב, שעבד במפעלי הפלדה של מגניטוגורסק. 
עוד סדרה מפורסמת שעשה, הפעם עם שני צלמים יהודים סובייטים מפורסמים אחרים, ארקדי שַייחֶט (Аркадий Самойлович Шайхет;‏ 1898–1957) וסולומון טולס (Тулес), נקראה "24 שעות בחייה של משפחת פיליפוב" (24 часа из жизни Филипповых). הסדרה התפרסמה ב-1931 דווקא בעיתון גרמני, פרו קומוניסטי, Arbeiter-Illustrierte-Zeitung, שהופיע אותה תקופה בברלין. היא הִשוותה בין חייהם המאושרים והבטוחים לכאורה של העובדים הסובייטים, לאלה של מקביליהם האומללים במדינות הקפיטליסטיות.
אלפרט אימץ את הסגנון הריאליסטי הסוציאליסטי. הוא האמין שלצילום יש תפקיד חשוב בתיעודה ובעיצובה של המציאות בברית המועצות של תקופתו, וסבר שלסדרה המצולמת יש איכויות מיוחדות, משום שהיא נותנת מגוון אפשרויות קומפוזיציוניות ויכולה לאפשר ביטוי של נרטיב מתמשך, שתצלום בודד אינו יכול להשיגם. עבודתו השפיעה רבות על צילום העיתונות הסובייטי וזכתה להכרה בינלאומית.

מלחמת העולם השנייה ולאחריה

במהלך מלחמת העולם השנייה היה אלפרט כתב-צלם עבור סוכנות הטלגרף של ברית המועצות (TASS), סוכנות הידיעות הרשמית של ברית המועצות, ולאחר המלחמה עבד בתפקיד זה עבור סוכנות הידיעות נובוסטי עד סמוך לפני מותו. 
אלפרט היה נשוי לגלפירה בוריסובנה בליץ-גיימן. נפטר במוסקבה ב-1980, בגיל 81. יצירותיו מוצגות ונמכרות גם כיום. ב-2007 למשל, מכרה חברת המכירות הפומביות הידועה סות'ביס תצלום שלו שצולם ב-1936 וקרוי "פרשית קירגיזית", תמורת כ-6,600 דולר. ב-2010 התקיימה תערוכת יחיד מיצירותיו, בגלריה בבברלי הילס ותערוכות קבוצתיות בהשתתפות יצירותיו מתקיימות מדי שנה כמעט, במקומות רבים ברחבי העולם.
אלפרט ויצירותיו זכו בפרסים ואותות כבוד רבים, בהם אות מסדר הכוכב האדום, אות מסדר המלחמה הפטריוטית הגדולה ועיטור פועלי הדגל האדום.
יחסי יפן–עומאן

סחר

בשנת 2017, ייצאה עומאן ליפן סחורות בשווי 210.5 מיליארד ין, וייבאה סחורות בשווי 261.2 מיליארד ין. עיקר הסחורות שעומאן ייצאה ליפן הוא נפט גולמי וגז טבעי, וייבאה סחורות ובעיקר כלי רכב ומכונות.
שומריה (מוסד חינוכי)

מוסד שוֹמריה הוקם בשנת 1931 בקיבוץ משמר העמק והיה למוסד החינוכי הראשון של השומר הצעיר.

היסטוריה

יזם הקמת המוסד היה מרדכי שנהבי. מנהלו הראשון של המוסד החינוכי היה שמואל (מילק) גולן, חבר קיבוץ משמר העמק. בין מוריו: המורה למוזיקה בנימין עומר (חתולי).
בתחילת דרכו היו שותפים בו הקיבוצים משמר העמק, עין שמר, מרחביה וגן שמואל.
במהלך השנים, עם פתיחתם של מוסדות חינוך נוספים ברחבי הארץ, הפך המוסד לנחלת תושבי האזור בלבד וכיום חברים בו בעיקר הקיבוצים משמר העמק, מגידו וגבעת עוז.
גם היום מוסיף המוסד להתקיים על פי המסורת הישנה, בה ישנים החניכים ביחד על פי קבוצות גיל יוצרים ועובדים ומתחנכים במסורת השיתופית. בשונה מצורת הפעילות המקורית, בית הספר הופרד מן הפנימייה, וחניכי המוסד ישנים בו אך לומדים בבית הספר האזורי "מגידו", בקיבוץ עין השופט.
הבניין המזוהה עם המקום הוא "הבית הגדול", אשר עבר שיפוץ מקיף ובשנת 2018 הפך לבניין משרדים.
לואיס הראשון, מלך ספרד

ביוגרפיה

לואיס נולד במדריד ב-25 באוגוסט 1707, והיה בנו הבכור של פליפה החמישי, מלך ספרד, מאשתו הראשונה, מריה לואיזה, נסיכת סבויה, אולם, רק בשנת 1709 הוכתר לנסיך אסטוריאס. בשנת 1722 התחתן לואיס עם לואיז אליזבת ד'אורליאן, בתם של פיליפ השני, דוכס אורליאן ופרנסואז מארי דה בורבון, אך לא היו להם ילדים.
ב-14 בינואר 1724 ויתר אביו, פליפה החמישי על השלטון, ולואיס ירש את כס המלוכה הספרדי. אולם, שלטונו לא ערך הרבה זמן, וב-31 באוגוסט באותה שנה מת לואיס מאבעבועות שחורות, ופליפה החמישי חזר לשלטון.
פארק סטנלי

הפארק

בניגוד לפארקים עירוניים גדולים אחרים, פארק סטנלי איננו יצירה של אדריכל נוף, אלא התפתחות של יער ומרחב עירוני לאורך שנים רבות. מרבית המבנים מעשה ידי האדם שנמצאו בפארק נבנו בין השנים 1911–1937 תחת השפעתה של רב-פקד W.S. ראולינגס. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה נוספו אטרקציות נוספות, כמו תערוכת דובי קוטב, אקווריום ורכבת מיניאטורית. חלק גדול מהפארק נותר מיוער בצפיפות כמו שהיה בשלהי המאה ה19, עם כחצי מיליון עצים, שחלקם מתנשאים לגובה של 76 מטרים (249 רגל) והם בני מאות שנים. אלפים מהעצים אבדו (ורבים נשתלו מחדש) לאחר שלוש סופות רוח עיקריות שהתרחשו במאה השנים האחרונות, האחרונה בשנת 2006.
מאמץ רב הושק בבניית טיילת על שפת הים, שתהיה מסוגלת למשוך אלפי אנשים לפארק בקיץ. טיילת "חומת הים" (Seawall) מקיפה את הפארק ואורכה כ-10 ק"מ.
הפארק כולל גם שבילי יער, חופים, אגמים, אזורי משחק לילדים ואקווריום ונקובר, ועוד אטרקציות רבות אחרות. במרכז הפארק עובר כביש (99) המחבר את ונקובר עם האזור הצפוני של המטרופולין (לעיר ונקובר הצפונית), באמצעות גשר שער האריות.

היסטוריה

לפארק היסטוריה ארוכה, והוא היה אחד האזורים הראשונים שנחקרו בעיר. הארץ שימשה להתיישבות במקור על ידי עמים ילידים במשך אלפי שנים לפני שקולומביה הבריטית יושבה על ידי הבריטים. במשך שנים רבות לאחר הקולוניזציה, הפארק העתידי עם שפע מקורותיו יהיה גם לביתם של מתיישבים שאינם ילידים. האדמה הפכה מאוחר יותר לפארק הראשון של ונקובר כאשר העיר התאגדה בשנת 1886. הפארק נחנך רשמית ב-1889 על ידי פרדריק סטנלי, רוזן דרבי השישה עשר, שהיה אז המושל הכללי של קנדה, ועל שמו קרוי הפארק.
ריי מסטנברוק

ביוגרפיה

מסטנברוק נולדה ברוטרדם. היא התאמנה תחת הדרכתה של מה בראון.

אלופת אירופה

באליפות אירופה בשחייה שנערכה במגדבורג, גרמניה בשנת 1934 זכתה מסטנברוק ב-4 מדליות, 3 זהב ואחת כסף, מתוך 5 אפשריות והייתה לשחיינית המצטיינת של האליפות כולה. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:20.3 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:27.4 דקות, לפני שיאנית העולם בת ארצה וילי דן אודן שקבעה את אותה התוצאה ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:41.5 דקות. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08.1 דקות, אחרי שיאנית העולם דן אודן (1:07.1 דקות).

אלופה אולימפית

באולימפיאדת ברלין (1936) זכתה מסטנברוק ב-4 מדליות, 3 זהב ואחת כסף מתוך 5 אפשריות ובכך הייתה לשחיינית המצטיינת של האולימפיאדה. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 1:05.9 דקות, לפני ג'נט קמפבל מארגנטינה (1:06.4 דקות) וגיזלה ארנדט מגרמניה (1:06.6 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 5:26.4 דקות, לפני רנהילד ווגר מדנמרק (5:27.5 דקות) ולינור וינגרד מארצות הברית (5:29.0 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:36.0 דקות, לפני גרמניה (4:36.8 דקות) וארצות הברית (4:40.2 דקות). מדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:19.2 דקות, אחרי בת ארצה נידה סנף (1:18.9 דקות) ולפני אליס בריג'ס מארצות הברית (1:19.4 דקות).
שנה לאחר המשחקים האולימפיים, עבדה מסטנברוק כמדריכת שחייה ובכך איבדה את מעמדה כשחיינית חובבת ואת הזכות להשתתף בתחרויות.
יחסי מלטה–ספרד

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מלטה לבין ממלכת ספרד כוננו ב-1977. שתי המדינות הן חברות מלאות באיחוד האירופי ובאיחוד מדינות הים התיכון.
ב-2009 נשלחה קבוצה ממשטרת ספרד למלטה על מנת להילחם בהגירה הבלתי חוקית למלטה של ספרדים. במלטה קיים בית תרבות ספרדית-מלטזית בעיר בלזן. בינואר 2007 נחתמה ונכנסה לתוקפה אמנת מס בין מלטה לבין ספרד.
לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג

ביוגרפיה

לודוויג רודולף נולד בוולפנביטל ב-22 ביולי 1671 לאנטון אולריך, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל וליוליאנה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-נורדבורג, בתם של פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-נורדבורג ואלאונורה מאנהלט-צרבסט. הוא הפך לגנרל בצבא הקיסרי בשנת 1690,  אולם מיד נפל בשבי בקרב פלורוס על ידי כוחות לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. לאחר ששוחרר באותה שנה, אביו נתן לו את רוזנות בלנקנבורג כמתנה, בהסכמת בנו הבכור אוגוסט וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג, תוך הפרת עקרון קדימות הבכור שנקבע על ידי היינריך החמישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1707 התחתנה בתו אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל עם קרל, ארכידוכס אוסטריה והטוען לכתר ספרד, ובתמורה אחיו הבכור יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק לו את התואר נסיך. מעמדו של לודוויג רודולף כנסיך קיסרי היה מוגבל, שכן הצבעתו בדיאטה הקיסרית לא הייתה תורשתית, ובהתאם לנסיך הבוחר מהנובר.
בשנת 1731 מת אחיו אוגוסט וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג ללא ילדים, ולודוויג רודולף ירש אף את נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל. הוא העביר את מקום מגוריו לוולפנביטל, ובשנים המעטות של שלטונו הצליח לודוויג רודולף להחזיר את הכספים, אחרי שאוגוסט ויליאם כמעט הרס את המדינה. ב-1 במרץ 1735 מת לודוויג רודולף ללא בנים, ובשל כך ירש אותו חתנו - אחיינו פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
שרבל הקדוש

חייו

שרבל נולד ב-8 במאי בשנת 1828 בבקא כפרא שבצפון לבנון תחת השם יוסף אנטון מכלוף לבריגיט ואנטון מכלוף, ולו ארבעה אחים. הוא הוטבל לנצרות ב-16 במאי 1828. אביו נפטר כאשר שרבל היה בן שלוש בלבד והוא גדל עם דודו. בילדותו, להבדיל מבני גילו נהג שרבל להתבודד רבות, גילה התעניינות רבה בדת ונהג להתפלל.
בגיל עשרים ושלוש הצטרף שרבל למסדר הנזירים על שם מארון הקדוש במנזר הכפר אנאיה בהר הלבנון, ושינה את שמו מיוסף לשרבל, על שם קדוש אנטיוכי בן המאה השנייה. שרבל נדר את נדריו הסופיים בשנת 1853 ומונה לכומר לאחר שש שנים. בדומה למארון הקדוש, גם שרבל התגורר במנזר מאז שנת 1875 עד למותו בשנת 1898. שרבל היה ידוע בצניעותו והסתפקותו במעט, ונהג לבצע כל המוטל עליו ללא מענות. כמו כן, הוא נודע באדיקותו לביצוע הסקרמנטים.
שרבל נודע ככומר אהוד בקהילתו, אנשים רבים היו מגיעים אליו לקבלת ברכות ואזכורים בתפילותיו, והוא אף הוזמן לפקח על טקסים דתיים בכפר שכן.

מותו ואחריו

בעת המיסה, ב-16 בדצמבר 1898 חלה שרבל ותשעה ימים לאחר מכן, בערב חג המולד נפטר, בהיותו בן 70. הוא נקבר בבית הקברות של מנזר מארון הקדוש באנאיה. מספר חודשים לאחר מכן, העידו אנשים כי ראו הילה מעל קברו. לאחר עדויות אלו הוחלט לפתוח את הקבר, לאחר פתיחתו התגלתה גופתו כשהיא בשלמותה ודם עדיין זורם בגופו. כמו כן, נראו סימני זיעה על גופתו. לאחר מקרה זה, הועברה גופתו לארון קבורה אחר, במתחם שהוכן עבורו. מקום קבורתו הפך למוקד עלייה לרגל לנוצרים (בעיקר המארונים שבהם). אם כי, ישנם גם בני דתות אחרות אשר מגיעים לבקר במקום.
בשנת 1925 הציע האפיפיור פיוס השנים-עשר להכריז על שרבל כקדוש של הכנסייה הקתולית. בשנת 1950 יצאה ללבנון משלחת שכללה אנשי דת ורופאים במטרה לבדוק את גופתו של שרבל. בשנה זו, נפתח קברו בפעם השנייה. גופתו, התגלתה בשלמותה ובריאה לחלוטין וזאת כעבור 52 שנה לאחר מותו. שמועות על האירוע יצאו למרחוק, והמונים נהרו אל המנזר בו נקבר כדי לברר את שהתגלה. 
בשנת 1954 חתם האפיפיור פיוס השנים-עשר על צו המאשר את בירוכו (המעלה אותו למעמד של "מבורך", שהינו שלב אחד לפני מעמד של "קדוש"), וב-5 בדצמבר 1965 נערך הטקס על ידי האפיפיור פאולוס השישי בוותיקן. שנה לאחר מכן, ב-1976 חתם פאולוס השישי על צו המאשר את הקדשתו של שרבל, והטקס עצמו נערך ב-9 באוקטובר 1977 בוותיקן.
לאחר מותו, מאמינים הנוצרים כי שרבל ביצע ניסים רבים בהם ריפא אנשים חולים. הממסד הכנסייתי, בחר להזכיר שלושה מהם בטקסי הבירוך וההקדשה של שרבל; שניים בטקס הבירוך, ואחד בטקס ההקדשה. גם לאחר זמן רב עוד היו אנשים שהעידו על ניסים ששרבל, כביכול, עשה למענם.
חגו של שרבל הקדוש חל מדי שנה ביום ראשון הרביעי של חודש יולי.
נחל גמלא

החי והצומח בנחל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
הצמחייה ליד המפל כוללת עצי ערבה מחודדת, הרדוף הנחלים, פטל קדוש, שנית גדולה, נענע משובלת וחלבלוב מגובשש.
תופעה מיוחדת בנחל גמלא היא קינון עופות דורסים גדולים במצוקי הנחל. נצפו כאן למעלה מעשרה קיני קינון של נשרים.

נחל תנוריה

נחל תנוריה הוא נחל איתן שזורם במרכז רמת הגולן, ומהווה את אחד מיובליו של נחל גמלא. מקור הנחל ליד מושב קשת.
מייקל ג'אקינו

ילדותו

ג'אקינו נולד בניו ג'רזי לאב סיציליאני ואם ממחוז אברוצו.
בגיל עשר החל לשלב מוזיקה ותמונות כאשר יצר סרטוני stop motion במרתף ביתו.
מורתו בתיכון המליצה להוריו כי ג'אקינו ילמד בבית הספר לאומנות ויזואלית בניו יורק.

משחקי וידאו

לאחר סיום לימודיו החל להלחין מוזיקת רקע עבור משחקי וידאו עבור חברת יוניברסל ודיסני.
מבין המשחקים שהלחין ניתן למנות את פארק היורה: העולם האבוד, מלך האריות והמפלצות.

טלוויזיה וקולנוע

עבודתו בעולם משחקי המחשב הובילה את ג'אקינו להלחנת פסקולים עבור סרטים וסדרות טלוויזיה.
בשנת 2001 המפיק של סרת הטלוויזיה ״זהות בדויה״,ג'יי ג'יי אברהמס, גילה את ג'אקינו והציע לו להלחין את הפסקול עבור הסדרה החדשה.
עבודות המשותפת עם המפיק המשיכה בשנת 2004, כאשר ג'אקינו הלחין את הפסקול עבור הסדרה ״אבודים״ אשר זיכה אותו בפרסום.
באותה שנה קיבל ג'אקינו את עבודותו הגדולה והחשובה עד כה, הלחנת סרטם החדש של אולפן האנימציה פיקסאר- משפחת סופר-על.
עד משפחת סופר על, כל סרטי פיקסאר הולחנו על ידי רנדי ותומאס ניומן. פסקול הסרט, הבולט בסגנון הג'אז והשימוש התדיר בכלי נשיפה, זיכה אותו בשתי מועמדויות לפרס הגראמי.
שיתוף הפעולה המוצלח עם פיקסאר נמשך וג'אקינו הלחין עבורם פסקולים לסרטים: רטטוי, למעלה, מכוניות 2, הקול בראש, קוקו ומשפחת סופר-על 2.
יצירתו החשובה ביותר משיתוף הפעולה עם פיקסאר היא למעלה, אשר זיכתה אותו בפרס אוסקר לפסקול הטוב ביותר.
בתחילת הסרט ישנו קטע מוזיקלי אשר ממחיז את חייהם המשותפים של קארל ואלי. הקטע נהפך לאהוד ביותר וזכה לשימוש חוזר במספר סדרות טלוויזיה.
ג'אקינו הלחין גם את הפסקולים עבור הסרטים: משימה בלתי אפשרית 3, מסע בין כוכבים, סופר 8, 50ֿֿֿ/50, כוכב הקופים, עולם היורה, עולם היורה: נפילת הממלכה, זוטרופוליס, דוקטור סטריינג', ספיידרמן: השיבה הביתה.
עבד אללה אנצארי

קורות חייו

אנצארי נולד בכוהנדז, המצודה הישנה של הראת, ב-4 במאי 1006. אביו, אבו מנצור, היה בעל חנות אשר שהה חלק מנעוריו בבלח'. הוא היה צאצאו של אבו איוב אל-אנצארי, אחד מחברי הנביא. כשהיה אנצארי צעיר, עזב אביו את הבית וחזר לבלח'. אנצארי הצעיר היה תחת חסותם של יחיא בן עמאר שיבאני ושיח' עמו, צופי נודד ורב השפעה. בנעוריו פגש את מוחמד טאקי סג'סתאני, צופי שהשתייך לאסכולה החנבלית, ובעקבותיו נהג גם אנצארי בהתאם לאסכולה זו.
אנצארי היה גם תלמידו של שיח' אבו אל-חסן ח'רקאני, מדריך צופי שטען כי הוא תלמידו הרוחני של  באיזיד בסטאמי. אנצארי זכה לפרסום ולתלמידים רבים, ולמרות גילו הצעיר גם מבוגרים ומנוסים ממנו שמעו לו ולהוראותיו.  דבר זה השתנה עם פלישת הסלג'וקים לעיר, אז נאסר עליו להמשיך וללמד. במשך שנתיים (1041–1043) שהה אנצארי במעין בידוד, וכשחזר להראת התמקד בפרשנות קוראן, עיסוק בו התמיד במשך כל ימיו אך מעולם לא השלים.
לקראת סוף חייו, אנצארי איבד את הראייה בשתי עיניו אך המשיך ללמד עד מותו בגיל 85. הוא הכתיב את חיבוריו למזכירו ולתלמידיו, וכך המשיך ללמד. הוא נפטר ב-8 במרץ 1089. מבנה הקבר שלו בהראת, שנבנה במהלך התקופה הטימורית, הוא אתר עלייה לרגל פופולרי.

כתביו

אנצארי כתב ספרים רבים בפרסית ובערבית בנושאי מיסטיקה ופילוסופיה, חדית', היסטוריה וביוגרפיה (עלם אל-אנסאב). חיבורו המפורסם ביותר הוא מונאג'את נאמה (ספר התפילות), אשר נחשב ליצירת מופת של הספרות הפרסית. לאחר מותו, אמירות רבות שלו, שהועברו על ידי תלמידיו, יחד עם אמירות נוספות מכתביו נכללו בחיבורו המפורסם של אל-מַיְבּוּדי כַּשְף אל-אסראר (גילוי הסודות). החיבור הזה הוא מבין התפסירים הצופיים המוקדמים של הקוראן.
המשפטן החנבלי אבן קיום אל-ג'ווזיה כתב חיבור פרשני ארוך על מסה בשם מַדארִג' א-סאלִכּין שכתב אנצארי. בחיבור אחר שלו, מכנה אבן קיום אל-ג'ווזיה את אנצארי בכינוי הכבוד "שיח' אל-אסלאם".