לוצ'יה מוהולי

ביוגרפיה

בעשור הראשון של המאה 19 למדה לוצ'יה מוהולי פילוסופיה, פילולוגיה ותולדות האמנות באוניברסיטת פראג. בשנת 1915 היא עזבה את הלימודים לטובת עבודת עריכה בכמה בתי הוצאה בגרמניה. בשנת 1919 היא פרסמה ספרות רדיקלית, אקספרסיוניסטית תחת הפסאודונים אולריך סטפן (Ulrich Steffen). היא פגשה את האמן ההונגרי לאזלו מוהולי-נאגי ב-1920 בברלין ונישאה לו ביום הולדתה ה-27 בינואר 1921.  השניים בילו חמש שנים בבאוהאוס, שם למדה לוסיה מוהולי לצילום. 
בשנת 1923 בעלה הפך למרצה בבאוהאוס כאשר לוצ׳יה מוהולי עבדה כטכנאית חדר החושך העיקרית שלו ושותפה אומנותית מרכזית שלו.  במסגרת הבאוהאוס היא גם למדה בסטודיו לצילום של אוטו אקנר.  מוהולי המשיכה את לימודי הצילום באקדמית לייפציג לאמנויות גרפיקה ודפוס (האקדמיה לאמנות חזותית, לייפציג), שם הפכה לצלמת מיומנת.  מוהולי ובעלה התגוררו בווימאר ובדסאו שם היא הפיקה תמונות ודיוקנים הקשורים לבית הספר.  מוהולי תיעדה את הפנים והחוץ של אדריכלות הבאוהאוס, המתקנים שלה, וכן את התלמידים והמורים.  האסתטיקה האומנותית שלה הייתה חלק מתנועת אובייקטיביות חדשה , שהתמקדה בתיעוד מנקודת מבט ישרנית ולא אקספרסיבית.  תצלומי הבאוהאוס של מוהולי סייעו לבנות את זהות בית הספר וליצור את תדמיתו. 
לוצ'יה מוהולי ובעלה עבדו יחד על תהליכים שונים בחדר החושך, כגון פוטוגרמה .  בפרסומים רבים בעקבות הניסויים הללו שבוצעו על ידי בני הזוג פורסמו תחת שמו של לאזלו מוהולי-נאגי בלבד, לדוגמה הספר Maleri, Photografie, Film 1925, (ציור, צילום, סרט ). מוהולי לא זכתה לקרדיט כלל. 
בשנת 1929 נפרדו בני הזוג. באותה שנה נכללו עבודותיה של לוצ'יה מוהולי בתערוכת Film and Foto בשטוטגרט בה הציגו אמנים שעבדו באסתטיקה של New Vision-Precisionism. 
בהמשך לימדה מוהולי צילום בבית ספר לאמנות פרטית בברלין בניהולו של יוהאנס איטן. בשנת 1933, כאשר מפלגת הפועלים הגרמנית הנאצית עלתה לשלטון, היגרה ללונדון, שם התמקדה בצילום מסחרי ובהוראה.  היא גם פרסמה ספר באנגלית "מאה שנות צילום, 1839-1939", בה דנה בהרחבה בהיסטוריה של המדיום.   מתוך ספריית מוזיאון המדע בלונדון מוהולי ניהלה מבצע אירכוב על מיקרופילם עבור איגוד הספריות המיוחדות ולשכת המידע (Aslib).
בשנים 1946-1957 נסעה מוהולי למזרח התיכון לפרויקטי רפרודוקציה של חומר מצולם וגרפי עבור אונסק"ו. בשנת 1959 עברה מוהולי לזוליקון, שווייץ, שם כתבה על זמנה בבאוהאוס ועסקה בביקורת אמנותית. 
בשנת 1972 היא פרסמה את הערות מוהולי-נאגי אשר דנה בשיתוף הפעולה בינה לבין לאזלו מוהולי-נאגי בבאוהאוס וניסתה להשיב את הקרדיט על תצלומיה והניסויים המשותפים.

הכרה

לוצ'יה מוהולי נאבקה לקבל הכרה בעבודתה. הצילומים שלה והספרים שהיא ערכה הופיעו  בקטלוגים מכירתיים של בית הספר הבאוהאוס.  בשל הגירתה הבהולה מגרמניה בשנת 1933 כל החומרים שלה נותרו בברלין, כולל תשלילי הזכוכית של תצלומי הבאוהאוס שלה אשר לבסוף הגיעו לידי וולטר גרופיוס .  בזמן שמוהולי התגוררה בלונדון, התעניינותו בעבודות של הבאוהאוס החלה לצמוח, והיא ראתה קטלוגים רבים של הבאוהאוס שהודפסו מהתשלילים האבודים שלה.  גרופיוס השתמש בצילומיה ללא קרדיט למוהולי.  בתערוכה על הבאוהאוס במוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בשנת 1938, גרופיוס השתמשו בכמעט 50 תמונות של מוהולי עבור התערוכה והקטלוג הנלווה בלי להזכירה פעם אחת.  היא שוב ושוב הושיטה את ידה אל וולטר גרופיוס כדי להשיב לעצמה את הצילומים, והוא סירב בהתמדה.  מוהולי שכרה שירותיו של עורך דין כדי להחזיר את עבודותיה. 
מוהולי לא הצליחה לקבל חזקה בחומרים המקוריים שלה עד שנות ה -60, אבל גם אז היא הצליחה להחזיר רק חלק מכם.  פרסום הספר שלה בשנת 1972 היה ניסיון להחזיר לעצמה את הקרדיט על עבודותיה שהודפסו ללא רשות.