google/wiki40b huggingface dataset:
מאקו, נסיכת אקישנו

ביוגרפיה

הנסיכה מאקו נולדה ב-23 באוקטובר 1991 בבית החולים של הארמון הקיסרי ברובע צ'יודה שבטוקיו. היא בתם הבכורה של פומיהיטו, נסיך אקישנו וקייקו, נסיכת אקישנו, ולפיכך נכדתם הבכורה של אקיהיטו, קיסר יפן ומיצ'יקו, קיסרית יפן. יש לה אחות קטנה בשם קאקו ואח קטן בשם היסאהיטו. היא התחנכה בבית ספר ובתיכון של גאקושין, ובמהלך חודש אחד בשנת 2010 נשלחה לאוניברסיטת דבלין באירלנד כדי ללמוד אנגלית. במהלך תקופה זו הייתה לה פגישה לא רשמית עם נשיאת אירלנד מארי מקאליס, והיא אף ביקרה בצפון אירלנד. לאחר מכן למדה מאקו מורשת תרבותית ואמנות באוניברסיטה הבינלאומית הנוצרית במיטקה שבטוקיו, ובין ספטמבר 2012 למאי 2013 היא למדה היסטוריה של האמנות באוניברסיטת אדינבורו. ב-26 במרץ 2014 השלימה תואר ראשון. ב-17 בספטמבר של אותה שנה היא עברה לבריטניה, ובמשך שנה למדה לימודי מוזאונים וגלריה באוניברסיטת לסטר. בינואר 2016 היא השלימה תואר שני.
מאקו הפכה לפופולרית מאוד באינטרנט לאחר שב-2004 הופיעו בטלוויזיה היפנית תמונות שלה לבושה בבגדי מלח. בעקבות כך, הופיעו באינטרנט איורי חיקוי רבים, ומאגרי תמונות שלמים שלה. סרטון פאנארט שלה אשר התפרסם באתר הפופולרי Niconico, זכה ליותר מ-340,000 צפיות ו-86,000 תגובות. מהמשפחה הקיסרית נמסר כי הם אינם יודעים כיצד לטפל בתופעה זו, שכן הם אינם רואים שום סימני השמצות או עלבונות נגד המשפחה הקיסרית.
ב-2006 היא השתתפה לראשונה יחד עם אביה בטקס דתי במקדש איסה. בשנת 2011 היא קיבלה מסבה את אות מסדר הכתר היקר. מאז היא משתתפת באירועים רשמיים כחברה בוגרת במשפחה הקיסרית. ביולי של אותה שנה, התנדבה בזהות בדויה לסייע לנפגעי רעידת האדמה והצונמי בסנדאי. כיום היא עובדת כחוקרת במוזיאון האוניברסיטה של טוקיו.
ב-17 במאי 2017 הודיעה מאקו על אירוסיה לקיי קוֹמוּרוֹ - עורך דין אשר אותו הכירה במהלך לימודיה באוניברסיטה הבינלאומית הנוצרית בטוקיו. מאקו הציגה את קומורו בפני הוריה והזוג קיבל את ברכתם. מאוחר יותר אושרו האירוסין בידי הקיסר עצמו. ב-3 בספטמבר נערכה מסיבת עיתונאים, אשר בה סיפרו הזוג כיצד הכירו. סוכן משק הבית הקיסרי שיניצ'ירו יממוטו הודיע כי "קיי קומורו הוא שותף מתאים ומצוין לנישואין עבור הוד מעלתה הנסיכה מאקו, והודעת האירוסין הרשמית שניתנה היום היא רגע משמח לכולנו". חרף העובדה שגם אביה וגם סבה של מאקו נישאו בנישואים מורגנטיים, הרי שעל פי החוק היפני תיאלץ מאקו לוותר על מעמדה תאריה וזכותם של בניה לרשת את הכתר, כיוון שקומורו הוא פשוט עם. מאקו הודתה ש"הייתי מודעת מגיל צעיר שאוותר ביום מן הימים על מעמדי כדי להתחתן". עם זאת, היא תמשיך להחזיק בתאריה עד לאחר נישואיה שייערכו במהלך 2018.

תואר

עם לידתה קיבלה מאקו את התואר "הוד מעלתה הקיסרית נסיכת אקישנו". היא צפויה לוותר עליו לאחר נישואיה.
רובואוטו פולי

עלילה

פולי וחבריו הם כלי רכב שיכולים להפוך לרובוטים. בכל פרק הם עוזרים לתושבי העיר "קריית מטאטא", בני אנוש וכל רכב מואנשים, כשהן נקלעות לצרות משונות. בסוף כל פרק מייעץ צוות החילוץ בחום לדמויות הנמצאות בסכנה.

ספין-אוף

לסדרה יצאו שתי סדרות ספין-אוף, בהן פולי וחבריו מופיעים: זהירות בדרכים עם פולי ובטיחות באש עם רוי.
סולאה

סוֹלֵאָה (Soleá, ברבים: Soleáres) היא אחד מענפי הפלמנקו העתיקים והחשובים ביותר. מקור השם בהגייה האנדלוסית של המילה Soledad, שמשמעה "בדידות" בספרדית, בשל אופיו הנוגה והשקט של ענף מוזיקלי זה.
הסולאה מכונה לעיתים "האמא של שירת הפלמנקו", למרות שהיא אינה הענף העתיק ביותר, בשל הכמות העצומה של שירים בסגנון זה, המבוצעים בגרסאות שונות בהתאם לעיר או לאזור באנדלוסיה בו נוצרו.

משקל ומלודיה

הסולאה מבוצעת תמיד במשקל של 12/8, כאשר חלוקת ההטעמה הפנימית המקובלת היא: 1 2 [3] 4 5 [6] 7 [8] 9 [10] 11 [12], כלומר: 2-2-2-3-3. עם זאת, ישנן חלוקות אחרות, כגון 1 2 [3] 4 5 6 [7] [8] 9 [10] 11 [12], כלומר: 2-2-1-4-3.
המלודיה הבסיסית של הסולאה מבוססת על המודוס הפריגי, שמהלך האקורדים בו מכונה "קדנצה אנדלוסית" – לה מינור (Am), סול מז'ור (G), פה מז'ור (F), מי מז'ור (E), בווריאנטים שונים (כגון E7, Fmaj7 וכדומה).

היסטוריה

הסולאה מבוססת כאמור על המודוס הפריגי העתיק, הנפוץ עד ימינו בכל מזרח אירופה ואסיה הקטנה. עם זאת, כמו רוב ענפי הפלמנקו, גם מקורה של הסולאה בצורתה הקיימת אינו ברור. התיעוד הראשון של יצירת סולאה (שנקראה אז Soledades) הוא מאמצע המאה ה-19, מאת המשורר והיוצר הספרדי גוסטבו אדולפו בֶּקֶר (Gustavo Adolfo Bécquer), וגרסאות שלה נודעו אז בעיקר בסביליה ובקאדיס. עם השנים הפכה הסולאה לפופולרית באזורים רבים באנדלוסיה, וכמה גרסאות שלה נקראו על שם ערים ידועות כגון אלקלה (Alcalá), קורדובה, חרס ועוד.
עם צמיחתו של הפלמנקו המודרני, ממחצית המאה ה-20 ואילך, הפכה הסולאה לפופולרית פחות, כיוון שביצועה דרש שמרנות באופי הביצוע דבר שהקשה על שילובה עם סגנונות מוזיקליים אחרים כגון ג'אז ופופ. עם זאת, אף אמן פלמנקו המכבד את עצמו לא יוציא אלבום או ישתתף במופע ללא יצירת סולאה אחת לפחות כחלק ממנו.

אופי וסגנון ביצוע

הסולאה מבוצעת תמיד באופן רציני המשלב כאב וכמיהה, בדרך כלל עם זמר\ת וגיטרה בודדת. הגיטרה פותחת ומגדירה את הטונליות השלטת, הזמר מצטרף בקריאה (Ayyyy) שמטרתה לסייע לו 'להתיישר' עם הטון, ואז הוא שר בית או שניים, ונענה על ידי הגיטרה, וכן הלאה. לקראת הסוף מתחלף לעיתים הסולם ממינורי למז'ורי למשך מספר תיבות, בהן הקצב מואץ במקביל אל קרשנדו הסיום.
ביצוע הסולאה הוא דרמטי אך מאופק, ודורש מהזמר\ת יכולת טכנית גבוהה מאוד, המשלבת דיוק והיצמדות למשקל ולסולם, יחד עם 'סלסולים' קוליים מורכבים והבעת רגשות עזה.
נוסטרה אטאטה

נוֹסְטְרָה אֵטָאטֶה (בלטינית: Nostra Aetate - "בזמננו אנו", "בעתותינו" או "בעת הזו") הוא שמה המקובל של ה"הצהרה בדבר יחס הכנסייה לדתות הלא־נוצריות" (Declaratio de Ecclesiae habitudine ad religiones non-Christianas), ומקורו בשתי המילים הראשונות של המסמך. ההצהרה הוקראה על ידי האפיפיור פאולוס השישי ב-28 באוקטובר 1965, עם סיומה של ועידת הוותיקן השנייה.

סעיף 4 - היחס ליהודים

סעיף 4 לנוסטרה אטאטה עומד על הרקע המשותף לנצרות וליהדות: 
"ישועת הכנסייה מתוארת מראש באורח מסתורי ביציאתו של עם האלוהים הנבחר מארץ העבדות. על כן הכנסייה איננה יכולה לשכוח שהיא קיבלה את ההתגלות של הברית הישנה באמצעות אותו עם, אשר אלוהים ברחמיו הרבים כרת עמו את הברית הקדומה. כן גם לא תשכח שהיא ניזונה מאותו עץ הזית הטוב שעליו הורכבו ענפי זית הבר של הגויים (האיגרת אל הרומאים, 11, 24-17)."
הוא ממשיך ומציין את מקורה של הנצרות ביהדות, בקובעו כי השליחים ורבים מתלמידיו הראשונים של ישו יצאו מקרב העם היהודי. אולם החידוש העיקרי ביחס הכנסייה הקתולית אל היהודים, כפי שהוא בא לידי ביטוי בנוסטרה אטאטה, הוא, כי הוא דוחה את הרעיון שכל היהודים בזמנו של ישו, וכל היהודים כיום, אחראים למותו של ישו יותר מאשר הנוצרים, ולכן הוא קורא להימנע משנאה, רדיפות וגילויי אנטישמיות כלפי יהודים:
"למרות שרשויות היהודים ואלה שהלכו בעקבותיהן דחקו להביא למותו של ישוע, אין להאשים ללא הבחנה את כל היהודים של אותו זמן או את היהודים כיום, בפשעים שבוצעו במהלך ייסורי המשיח. נכון הדבר שהכנסייה היא עמו החדש של האלוהים (novus populus Dei). אף על פי כן, לא ניתן לדבר על היהודים כדחויים או מקוללים, כאילו הדבר נובע מכתבי הקודש. לכן, על הכול להיזהר שמא בשעת הוראה או הטפה של דבר האלוהים יורו משהו שאיננו תואם את האמת של מסר הבשורה או את רוחו של ישוע המשיח. אכן, הכנסייה מגנה כל צורה של רדיפה המכוונת נגד כל אדם. בזכרה את מורשתה המשותפת עם היהודים, ובהיותה מונעת לא על ידי שיקול פוליטי אלא אך ורק על ידי שיקול דתי של חסד נוצרי, הכנסייה מצטערת על כל השנאות, רדיפות וגילויי האנטישמיות שכוונו בזמן כלשהו או ממקור כלשהו כלפי יהודים."
בת שוע

בַּת שוּעַ היא דמות מקראית, אשתו הראשונה של יהודה בן יעקב בספר בראשית.

קורות חייה

בת שוע מוזכרת לראשונה בספר בראשית, פרק ל"ח, פסוק ב', לאחר סיפור מכירת יוסף בידי אחיו: "וַיַּרְא-שָׁם יְהוּדָה בַּת-אִישׁ כְּנַעֲנִי, וּשְׁמוֹ שׁוּעַ; וַיִּקָּחֶהָ, וַיָּבֹא אֵלֶיהָ".
על פי המסופר שם,
יהודה מתרחק מאחיו לאחר מכירת יוסף ונודד עם צאנו עד לעדולם, שם נתקל באדם בשם חירה. בעדולם מתוודע יהודה לבת שוע, (לפי המקובל, כנראה ש"שוע" היה שם אביה) שמתוארת כבת "איש כנעני", ונושא אותה לאישה. לאחר מכן מוזכר כי היא יולדת ליהודה את הבנים: ער, אונן ושלה (שנולד בכזיב).
ער נשא את תמר ומת עקב היותו "רע בעיני ה'" ואונן ייבמה ואף הוא הומת עקב שימושו במשגל נסוג "לְבִלְתִּי נְתָן זֶרַע לְאָחִיו". יהודה מתואר כאומר לתמר שתלך לשבת כאלמנה בבית אביה עד שיגדל בנו שלה, כדי שיוכל להינשא לה פן ימות גם הוא כאחיו.
מות בת שוע מתואר בפסוק י"ב באותו הפרק. לאחר מותה יהודה מתאבל, ונודד ביחד עם צאנו ועם רעהו חירה לתמנה במטרה לגזוז את צאנו. בדרכו לשם מפתה תמר את יהודה.
בספר דברי הימים א', פרק ב' היא מכונה "בַּת-שׁוּעַ הַכְּנַעֲנִית". בספר דברי הימים א', פרק ג' נכתב שמה של אמו של שלמה כ"בַת-שׁוּעַ, בַּת-עַמִּיאֵל" ולא בת שבע, וכנראה אלו גרסאות שונות של אותו השם (תופעה מוכרת במקרא).
מוצאה הכנעני של בת שוע עורר סוגיה לה נדרשו מפרשי המקרא: אברהם לא רצה שיצחק ישא אישה כנענית ויצחק אסר על יעקב לשאת אישה כנענית. מדוע אם כן נשא יהודה אשה כנענית? על פי אונקלוס וחלק מהמפרשים יש להבין "כנעני" כסוחר ("תגר"), בהתאם למשמעות הנוספת למילה 'כנעני' במקרא, שהיא סוחר (למשל: בנבואת ישעיהו על "צור המעטירה" ככל הנראה בשל עיסוקם של הפיניקים במסחר).
על פי ספר היובלים תמר הייתה מבנות ארם ויהודה הכריח את ער לשאתה, בעוד שער רצה באשה ממשפחת אמו. לאחר מותם של ער ואונן בת שוע לא חפצה ששלה יתחתן עם תמר, גם לאחר שגדל.
החוקרים דנו במשמעות השם שוע, רובם טוענים שמקור המילה הוא בשפה שמית. הפרשנות התחלקה בין המשמעויות של עשיר או להושיע או עוז. באואר הניח שמדובר בשם תיאופורי וכי מקור המילה הוא בשפה החורית (shew(e, והיא חלק משם האל בשפה זו.
דפנה שפיגלמן

ביוגרפיה

לשפיגלמן תואר ראשון בתקשורת וניהול במכללה למינהל בת"א, והיא בוגרת סטודיו למשחק ניסן נתיב.
בתחילת דרכה, בראשית שנות התשעים, ערכה שפיגלמן את מגזין "את". בהמשך הייתה לסגנית עורך במגזין "בלייזר" וכותבת מדור בעיתון "נשים" של מעריב. היא שידרה לצד יאיר לפיד את "ציפורי לילה" בגלי צה"ל במשך כשמונה שנים ולאחר מכן אף ערכה את תוכנית האירוח שלו "יאיר לפיד" בערוץ 2. בנוסף, היא הגישה פינת עיתונות בתוכנית הבוקר של הערוץ הראשון והגישה בערוץ את "בחזרה לעתיד" לצד אפרים סידון. כמו כן, הגישה פינה בתוכנית "רייכר יסדר" בהנחייתו של גדעון רייכר בערוץ 10. היא נבחרה להיות המגישה המחליפה של תוכנית הבוקר של רשת והנחתה את התוכנית "הבוקר השביעי" לצד נטשה מוזגוביה. בשנת 2004 שיחקה שפיגלמן בסדרת הדרמה "חדר מלחמה" בערוץ 2. ב־2005 הגישה את תוכנית הבריאות של ערוץ 10 "I Fill" והחלה לכתוב למגזין "עלמה". בשנת 2006 הצטרפה לצוות השחקנים של תוכנית הנוער "השמיניה" בערוץ הילדים. בשנת 2007 שיחקה שפיגלמן בסרט "נודל" בבימויה של איילת מנחמי.
שפיגלמן נשואה ליורם דמבינסקי, מנכ"ל משרד הפרסום "JWT". היא נמנית עם קבוצת מייסדי מפלגת יש עתיד בראשות יאיר לפיד ופעילה בה לקראת הבחירות לכנסת ב-2013. בבחירות ברשויות המקומיות בשנת 2013 נבחרה כחברת מועצת היישוב סביון בראש רשימת "בעד סביון" (בסך הכל זכתה הרשימה בשני מושבים).
בשנת 2018 התמודדה בבחירות לראשות מועצת סביון.
דנה דבורין

ביוגרפיה

דנה דבורין היא בתם של המשפטנית פנינה דבורין ושל זוהר דבורין. למדה בבית הספר לאומנויות בתל אביב במגמת תיאטרון. בין השנים 1991–1993 הייתה חברה בלהקת צעירי תל אביב.

קריירה

דבורין השתתפה בתוכנית "תופסים ראש", ובסדרה "לא כולל שרות".
את שירותה בצה"ל עשתה כמפיקה ובמאית ביחידת ההסרטה של חיל האוויר. לאחר שירותה הצבאי, הנחתה בתוכנית זאפ לראשון בערוץ הראשון. בין השנים 1995–2001 הייתה מנחה בערוץ הילדים.
ב-1993 שיחקה בסרט הקולנוע הישראלי "גרופי" שכתב וביים נדב לויתן.
ב-1996 שיחקה בקלטות הווידאו לילדים "הקסם של ימבה" (עם עודד מנשה ואבי יפה) שביים אהרון קפלן, ובקלטת "מקרנה לילדים" שביים זיו כנרי.
ב-1998 יצרה, כתבה והפיקה את סדרת הטלוויזיה בנדנה ג'ונס, ושיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "בנדנה ג'ונס" שביים איתן דותן בערוץ הילדים, ובאותה השנה שיחקה בסדרה "עולמו המופלא של אוגוסטוס אגדתי" שכתבה שרון קנטור וביים נתן גור לוי.
ב-1998 הוציאה את האלבום "נסיכה אמיתית" שהפיקו בן זוגה אמיר פרי ויוסי עזר. דבורין כתבה בעצמה את רוב שירי האלבום, חלקם יחד עם דן תורן ועם פרי ועזר, שהלחינו את כל שירי האלבום. באלבום זכה להצלחה שיר הנושא "נסיכה אמיתית" (שבהמשך נוצרה לו גרסת טראנס) ופרט לו בלטו גם השירים "רק קצת חום" ו"תמיד אותו דבר".
ב-2001 הנחתה את התוכנית "אהבה בכבלים", תוכנית ריאלטי בערוץ 3.
בשנת 2007 השתתפה בעונה השלישית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בערוץ 2.
ב-2011 הנחתה את התוכנית "מהפך במטבח" בערוץ הבריאות.
השתלמה בתיאטרון החזותי בירושלים ובתיאטרון הגוף בתל אביב. למדה בתיאטרון החדר במסלול הנחיה ובימוי.

בתיאטרון

ב-1995 שיחקה במחזמר "מסיבת הפתעה" שכתב ירון כפכפי והפיקה ציפי מייזלר. בשנים 1996 ו-1997 השתתפה בפסטיגל בבימויו של חנוך רוזן.
בתיאטרון יובל: ב-1998 גילמה את סיסי הנסיכה במחזמר "סיסי הנסיכה" שכתבה סמדר שיר וביים גדי ענבר.
בתיאטרון חיפה: ב-2004 שיחקה במחזמר "רובין הוד" שכתבה חמוטל בן זאב וביים נורמן עיסא.
ב-1999, 2005 ו-2006 גילמה את בילבי במחזמר "בילבי" שכתבה סמדר שיר וביים עופר שפריר.
ב-2008 גילמה את עליסה במחזמר "עליסה בארץ הפלאות" שכתבו מאור מיימון ובר קדמי וביים עופר שפריר.
ב-2002 שיחקה בהצגה "כשאת אומרת לא" מאת רבקה גילמן שביים אהד אשכנזי בתיאטרון באר שבע.
ב-2004 גילמה את פפגנה בהצגה "חליל הקסם" ואת קלרה ב"מפצח האגוזים" בסדרת ההצגות "אגדות ילדים" - סדרה משותפת לתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ולאופרה הישראלית. ב-2012 שיחקה בהצגת היחיד "בת יפתח" שכתבה וביימה קרן כהן ישראלי בפסטיבל מרכז הבמה ובתיאטרון הערבי-עברי ביפו. ב-2013 יצרה (לצד לי נחת שלום) וביימה את המופע "באבלינה" - קומדיית בועות ושפת גוף. המופע הועלה גם בפסטיבל ישראל. ב-2014 כתבה (לצד אוהד בן אבי) וביימה את ההצגה "האחים מרחוב התווים" בתיאטרון השעה הישראלי.

חיים אישיים

דבורין נשואה לאמיר פרי, חצוצרן להקת "פורטרט" ובנו של יעקב פרי ולהם שתי בנות. מתגוררת בהוד השרון.
המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס

הרקע להקמת המוזיאון

המחקר הפרהיסטורי בארץ ישראל החל בסוף המאה ה-19. בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו חפירות במערות בכרמל ובגליל. בכרמל נחפרו מערת כבארה וב-1929 החלה דורותי גארוד לחפור שלוש מערות בנחל מערות: מערת תנור, מערת גדי ומערת הנחל. בראשית שנות הארבעים חפר שטקליס חפירת בדיקה בשתי מערות הממוקמות זו מול זו בנחל אורן (מערת אורן ומערת אצבע) וכן במערת ספונים. חפירות נוספות נעשו בשנות החמישים מתוכן ארבע חפירות מקיפות בעינן בגליל, נחל אורן בכרמל, תל יריחו ובבאר שבע. המידע מחפירות אלה איפשר לשרטט את הרצף הפרהיסטורי של ארץ ישראל ולשלב אותו בפרהיסטוריה העולמית.
עובדת היות הר הכרמל אזור הכולל מספר רב של אתרים פרהיסטוריים הביאו להקמת מוזיאון לפרהיסטוריה באזור זה. ההחלטה על כך גובשה במפגש בין שטקליס לאבא חושי ראש עיריית חיפה דאז. ב-15 בפברואר 1962 נפתח המוזיאון בהשקעה של 155,000 לירות והיה המוזיאון הראשון בנושא זה בישראל ובמזרח התיכון.

המחקר

הבסיס למחקר המדעי של המוזיאון היו האוספים של יעקב עולמי ואליעזר ורשנר תושבי חיפה אשר בשנות ה-50 של המאה ה-20 ביצעו סקרים באתרים פרהיסטוריים על הר הכרמל.
המכון השתתף בחפירות ארכאולוגיות שונות בישראל ומחוצה לה. חפירת מערת תנור ביחד עם החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה שהתנהלה בין השנים 1974-1982, בטירת כרמל בשנים 1970 ו-1973, יפתחאל ליד קיבוץ הסוללים בשנים 1982-1983 ועוד.
צוות המוזיאון נהג לפרסם מאמרים מקצועיים והיה חבר במוסדות מחקר בינלאומיים כגון: החברה הפרהיסטורית הבריטית, החברה הפרהיסטורית הצרפתית ועוד.
המוזיאון החזיק ספריה גדולה של ספרים וכתבי עת בנושאים פרהיסטוריים וכן עבודות מחקר של פריהיסטוריונים מכל העולם.
מאז אמצע שנות התשעים המוזיאון אינו פעיל מחקרית ואין לו צוות מקצועי. בשנים האחרונות נעשים מעת לעת מאמצים לארגן את האוספים העשירים שברשותו ולהביא את החומר שלא פורסם לכלל פרסום מדעי.
גלמפינג

גלמפינג (באנגלית: Glamping, הלחם המלים: Glamorous camping) הוא מושג חדש בתחום תרבות הפנאי והנופש המתייחס למתקני לינה ואירוח בסגנון מחנאות מהודר בתנאים גבוהים ביותר, הממוקמים בפינות חמד בחיק הטבע.

מהות הגלמפינג

עיקרה של תרבות הגלמפינג היא הענקת תנאי שהות נוחים ומפנקים בטבע במתקן אשר שומר על תחושת קירבה וחיבור מיידי לסביבה (שלא כמו בבית המלון המפריד בין האורחים לסביבתם). מציאות זו מושגת על ידי שימוש באמצעי לינה המוכרים מתחום המחנאות אשר עברו שיפורים והתאמות כדי להביאם לרמת האירוח הגבוהה של תחום הגלמפינג. אמצעי לינה אלה עשויים לכלול: אוהלי קנבס, אוהלי טיפי, אוהלי יורט, בקתות, נגררים, בתי עץ ועוד. מתקני האירוח יהיו מאובזרים במזרנים איכותיים או מיטות, בשמיכות ומצעים יוקרתיים, בריהוט נלווה בתוך יחידת האירוח ובשלל אביזרי נוחות. אתר גלמפינג יכול להיות קבוע (בדומה לבית מלון) או ארעי- כזה המוקם במיוחד לפי הזמנה- לפרק לזמן קצר ומפורק לאחר עזיבת האורחים.
נהוג שאתרי הגלמפינג מציעים לאורחיהם שירותים ברמה גבוהה ביותר כולל ארוחות גורמה, משקאות ופעילויות המערבות את האורחים עם הסביבה הטבעית בה נמצא אתר הגלמפינג.

גלמפינג בעולם ובישראל

ראשית הגלמפינג באירופה בתחילת המאה ה-21. עד מהרה התפשטה האופנה הזו גם לארצות הברית ואתרי גלמפינג החלו לצוץ בנקודות טבע מרהיבות ברחבי היבשת. במקביל, החלו לעלות ברשת אתרי אינטרנט העוסקים באופנת הגלמפינג. אתרים אלה כוללים אינדקסים לאתרי גלמפינג בעולם כולו, חוות דעת ועדכונים שוטפים מהנעשה בתחום.
בישראל (2013) תחום הגלמפינג עדיין נמצא בחיתוליו כאשר גם מבין העוסקים בתחום התיירות, רק מעטים התוודעו למושג. עם זאת, ניתן למצוא בישראל חברות המציעות חוויות אירוח בטבע העושות שימוש במונח גלמפינג.
גשר הידידות (קוריאה–רוסיה)

היסטוריה

הגשר הושלם ונפתח לתנועה בשנת 1959, כתחליף לגשר זמני מעץ שנבנה במקום.
נכון לשנת 2018, גשר הידידות מהווה מעבר הגבול היחיד לאורך הגבול היבשתי בין רוסיה לקוריאה הצפונית, שאורכו כ-17 קילומטר. אף שהגשר נועד באופן בלעדי לתנועת רכבות, לוחות ברזל אשר מונחים בין המסילות מאפשרים תנועת כלי רכב על הגשר, וזאת במקרים מיוחדים ובתיאום מראש. 
בחודש אוקטובר 2017 הושלמה הנחתו של כבל סיב אופטי לאורך הגשר, אשר מעניק לקוריאה הצפונית גישה לרשת האינטרנט דרך ספקית האינטרנט הרוסית TransTelekom, חברת בת של חברת מסילות הברזל הרוסיות. הכבל נועד לשחרר את קוריאה הצפונית מתלותה הבלעדית בספקית האינטרנט China Unicom לצורך גישה לאינטרנט (אשר מפעילה כבל דומה על גבי גשר הידידות הסינו-קוריאני).
שנות ה-20 של המאה ה-15

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
איגנצי מושצ'יצקי

חייו

מושצ'יצקי נולד בעיירה בצפון פולין, ולאחר שהשלים את חוק לימודיו בוורשה למד כימיה במכון הפוליטכני בריגה ושם הצטרף לתנועת מחתרת שמאלית בשם "תנועת הפרולטריון".
עם סיום לימודי הכימיה שב לוורשה, אך שם הוטרד בידי המשטרה החשאית של שלטון הצאר, אשר שלט בחלקים נרחבים של פולין, ואולץ להגר בשנת 1892 ללונדון. ב-1896 הוצעה לו משרת אסיסטנט באוניברסיטת אלברט-לודוויג בפרייבורג, ובמהלך שהותו שם רשם פטנט על ייצור תעשייתי מהיר של חומצה חנקתית. ב-1912 שב לפולין והשתקע בלבוב שם קיבל את משרת היושב ראש של המחלקה לכימיה במכון הפוליטכני. ב-1925 נבחר לרקטור המכון הפוליטכני, אך עבר לוורשה והמשיך את מחקריו במכון הפוליטכני בוורשה.
בשנת 1926 תפס את השלטון בפולין הגנרל יוזף פילסודסקי, שעמד בראש תנועה הקרויה סנאציה ("הבראה"), שהטיפה נגד השחיתות שפשתה במנגנון הפרלמנטרי בפולין. ב-1 ביוני 1926 נבחר מושצ'יצקי לנשיא פולין, כפי הנראה בשל היותו ידיד של פילסודסקי מן התקופה בה שניהם תמכו בתנועות סוציאליסטיות במחתרת. לאחר מותו של פילסודסקי הייתה למושצ'יצקי השפעה ממתנת בפוליטיקה הפולנית, והוא היה ממתנגדי מדיניותו של שר ההגנה הימני, המרשל אדוורד רידז-שמיגלי. בשלב זה שלט במדינה טריומווירט המורכב ממושצ'יצקי, רידז-שמיגלי, ושר החוץ, הקולונל יוזף בק. השלושה ניהלו אל מול גרמניה ואל מול שכנותיה האחרות של פולין מדיניות כוחנית, והלכו ואיבדו את תמיכת העם הפולני, תוך שפלגים מתנועת ה"סנאציה" הולכים ומקבלים גוון פאשיסטי.
בספטמבר 1939 נכבשה פולין על ידי גרמניה וברית המועצות אשר הסכימו בהסכם ריבנטרופ מולוטוב על חלוקתה של פולין ביניהן.
ב-17 בספטמבר 1939 נמלטה ממשלת פולין לרומניה הנייטרלית. בעיירה קוסוב ליד גבולה הדרומי של פולין, בטרם עבר את הגבול, חתם מושצ'יצקי, על צו המעביר את השלטון לידי ולדיסלב רצקייביץ', יושב ראש הסנאט הפולני ששהה בצרפת. מושצ'יצקי הוחזק במעצר ברומניה, כדי שלא יפר את הנייטרליות. רומניה התעקשה להמשיך להחזיקו במעצר גם לאחר שהובהר שהוא העביר את כל סמכויותיו לידי הממשלה הפולנית הגולה. אולם בסוף דצמבר 1939, לאור בריאותו הרעועה, הורשה מושצ'יצקי לעבור עם משפחתו לז'נבה, שם מת ב-2 באוקטובר 1946.
ויטפילד דיפי

ביוגרפיה

את התואר הראשון שלו במתמטיקה רכש במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ב-1965.
דיפי מפורסם בעיקר בשל המצאת רעיון הצפנת המפתח הפומבי בשנת 1975. מאמרם של ויטפילד דיפי ומרטין הלמן, "כיוונים חדשים בהצפנה" (פורסם לראשונה ב-1976), הציג שיטה חדשה לחלוטין להעברת מפתח הצפנה, שהרחיקה לכת עד כדי פתרון אחת הבעיות היסודיות בהצפנה - בעיית הפצת מפתחות - והתפרסמה לאחר מכן כשיטת דיפי הלמן. נראה שמאמרם היה זה שהמריץ והוביל כמעט, לפיתוח סוג חדש של אלגוריתמים להצפנה, הצפנת מפתח אסימטרי.
עד שנת 1978 ניהל דיפי את מחלקת מחקר מערכות האבטחה בחברת הטלפונים הקנדית נורטל, שם פיתח ארכיטקטורת ניהול מפתחות עבור מערכות אבטחה PDSO ברשתות NT הנקרא X.25. 
בשנת 1991 הצטרף דיפי למעבדות סאן מיקרוסיסטמס (במנלו פארק שבקליפורניה) כמהנדס מוערך, שם העביר את מרבית שנות התשעים, בעיקר בפיתוח רעיון המפתח הפומבי והיבטיו השונים.
בשנת 1992 הוענק לו דוקטורט במדעים טכניים על ידי המוסד הפדרלי לטכנולוגיה של שווייץ (ETH). הוא גם עמית בקרן מרקוני וזכה בפרסים רבים, כמו פרס Donald McGannon על מחקרו בהקשר החברתי-מוסרי של מדיניות התקשורת, פרס IEEE-USA בשל תרומתו בפיתוח מדע הקריפטוגרפיה בכתבי העת שפרסם ופרסים נוספים מארגונים שונים כגון NSA, קרן Electronic Frontiers, מכון פרנקלין ועוד.
דיפי נשא דברים מספר פעמים בפני הקונגרס של ארצות הברית והביע את התנגדותו להגבלת השימוש באמצעים קריפטוגרפיים במגזר הפרטי והעסקי.
כיום משמש דיפי בתפקיד קצין אבטחה בכיר בסאן, סגן נשיא ועמית. כמו כן, הוא משמש כפרשן בכיר לחזון מדיניות האבטחה של סאן ואחראי לפיתוח האסטרטגיה של סאן למימוש החזון.
בשנת 1998 התפרסם ספרם של דיפי וסוזן לנדאו Privacy on the Line, העוסק בפוליטיקה של האזנות סתר והצפנה.
ב-2017 אשתו מרי פישר נפטרה .
קלמנס נון פאפה

יאקובוס קלמנס נון פאפה (גם ז'אק קלמנט או יאקוב קלמנס נון פאפה) (בפלמית: Jacobus Clemens non Papa ‏ בין 1510 ל-1515–1555 או 1556) היה מלחין בן ארצות השפלה של מוזיקת רנסאנס, שישב רוב חייו בפלנדריה. הוא היה מלחין פורה ברבים מן הסגנונות של תקופתו, ובייחוד עשה לו שם במוזיקה הפוליפונית שחיבר למזמורי תהילים בהולנדית, הידועים בשם Souterliedekens.

חייו

אין כל ידיעות על שנותיו הראשונות של קלמנס, ואפילו הפרטים הנוגעים לשנות בגרותו האמנותית מעטים וקלושים. ייתכן שנולד במידלבורך, זילנד, אם כי הראיות לכך מנוגדות; ודאי שמוצאו מאי-שם בבלגיה או הולנד של ימינו. האזכור החד-משמעי הראשון לקיומו הוא מסוף שנות ה-30' של המאה ה-16, כשפייר אטנאן הוציא לאור קובץ שאנסונים פרי עטו בפריז. בין מרץ 1544 ליוני 1545 עבד כסגן לאחראי על המוזיקה בקתדרלת סן סלבטורה בברוז', וזמן קצר לאחר מכן החל בקשרי עסקים עם טילמן סוזאטו, מוציא לאור באנטוורפן, קשר היימשך עד סוף חייו. מ-1545 עד 1549 כיהן כנראה כמנצח המקהלה בחצרו של פיליפ השני דה קרוי, דוכס ארשוט, מגדולי המצביאים של קארל החמישי, קודמו של ניקולאס גומברט בתפקיד. ב-1550 הועסק כזמר ומלחין (sanger ende componist) מטעם "האחווה הנישאה של גבירתנו הברוכה" בהרטוחנבוש. יש גם ראיות לכך, שהוא חי ועבד באיפר ובליידן. יש השערות, מגובות בראיה קלושה, לכך שעבד גם בדורדרכט.
יש כמה תאוריות ביחס למקור הכינוי "נון פאפה". לפי אחת מהן, הכינוי הוסף לו בבדיחות הדעת על ידי המוציא לאור שלו, סוזאטו, כדי להבדיל בינו לבין האפיפיור קלמנס השביעי - "יאקוב קלמנס - אבל לא האפיפיור." תאוריה אחרת גורסת, שהוא נועד להבדיל בינו לבין יאקובוס פאפה, משורר שגם מוצאו מאיפר. עם זאת, בהתחשב בכך, שהאפיפיור קלמנט השביעי מת בשנת 1534, לפני פרסום משהו מן המוזיקה של קלמנס, ושהבלבול בינו לבין המשורר היה בלתי סביר כיון ששמות המשפחה היו שונים לגמרי, נראה שהיה זה כינוי, שנוצר רק כמהתלה ולא מסיבות מעשיות. אף על פי כן, התוספת עומדת בעינה לאורך השנים.
פרטים על מותו אינם ידועים, אבל סביר להניח שהלך לעולמו בשנת 1555 או 1556. מן הטקסט משנת 1558 ב-Continuo lacrimas של יאקובוס וט, קינה על מות קלמנס, אפשר להסיק שמת מוות אלים, אף כי אם אמנם כך היה, הנסיבות אינן מפורטות. לפי מקור משנת 1644, קלמנס נקבר סמוך לאיפר, בבלגיה של ימינו.
גילה בן הר

גילה בן-הר (נולדה ב-1951) היא אשת חינוך, מנכ"לית הייתה מנכ"לית המרכז לטכנולוגיה חינוכית בין השנים 2004 ל-2018 ולשעבר ראש מינהל החינוך, התרבות והספורט בעיריית תל אביב-יפו.

ביוגרפיה

גילה בן-הר נולדה בחיפה להורים ניצולי שואה, שרה ושניאור וישניץ. בוגרת תיכון עירוני ג' בנוה שאנן. לבן הר תעודת הוראה ותואר מוסמך בחינוך מאוניברסיטת בר-אילן, והיא בוגרת המחזור הראשון של מכון מנדל למנהיגות, שבו התמחתה בסוגיות ביזור ומרכוז מערכת החינוך והקשר בין המדינה לרשות המקומית.
החלה את דרכה המקצועית כמחנכת בבית הספר היסודי נוף ים באשקלון. בהמשך מילאה תפקידי הדרכה וניהול במערך ההדרכה והניהול הפדגוגי ברמת השרון. בשנת 1994 הקימה וניהלה את אגף החינוך בזיכרון יעקב. בשנת 2000 מונתה לראש מינהל החינוך, התרבות והספורט בעיריית תל אביב-יפו. בשנת 2004 מונתה למנכ"לית המרכז לטכנולוגיה חינוכית. 
בשנת 2010 נכללה ברשימת 50 הנשים המשפיעות של עיתון גלובס. 
נשואה לאבי בן הר ואם לשלושה. כיום מתגוררת בהרצליה.