google/wiki40b huggingface dataset:
יאפטוס (ירח)

גילוי

יאפטוס נצפה לראשונה על ידי ג'ובאני קאסיני באוקטובר 1671. קאסיני צפה בירח ממערב לשבתאי. בחלוף כמה חודשים ניסה לצפות ביאפטוס מצידו המזרחי של שבתאי, אך לא הצליח לזהותו. רק בשנת 1705 הצליח קאסיני לצפות ביאפטוס בצד המזרחי של שבתאי בעזרת טלסקופ מתקדם יותר, ומצא אותו עמום יותר בשתי יחידות סקאלת בהירות.
קאסיני שיער כי ליאפטוס יש צד בהיר וצד כהה, וכי הוא נמצא במצב של הקפה סינכרונית עם שבתאי. כתוצאה מכך הצד הבהיר של יאפטוס פונה אל כדור הארץ כשהירח נמצא מערבית לשבתאי, ואילו הצד הכהה פונה אל כדור הארץ כשהוא נמצא מזרחית לשבתאי. השערותיו של קאסיני התגלו מאוחר יותר כנכונות. החלק הכהה של יאפטוס נקרא על שמו של קאסיני.

מאפיינים

קוטרו 1,460 ק"מ (לשם השוואה - קוטרו של הירח שלנו, הוא כ-3,474 ק"מ). מרחקו משבתאי כ-3,561,300 קילומטרים.
פני השטח של יאפטוס מתייחדים בתופעה יוצאת דופן: חציים האחד בהיר מאוד ואילו חציים השני כהה מאד. קיימות שתי השערות המנסות להעלות הסברים אפשריים לתופעה זו. האחת מנסה להסביר את התופעה באמצעות ירח אחר של שבתאי – פבה. פבה עשוי מחומר כהה. ייתכן שגופים קטנים מן החלל פגעו בפבה ופגיעתם גרמה להתזת חומר ממנו החוצה, לחלל. חומר זה הגיע לירח יאפטוס, הצטבר עליו בהדרגה והאזורים שכוסו בו הפכו לכהים. כך נוצר החלק הכהה של יאפטוס. השערה אחרת טוענת שהתפרצויות של חומר כהה מתוך פנים הירח יאפטוס עצמו הן שגרמו לכך. ההתפרצויות גרמו להתזת חומר כהה על-פני הירח ולהפיכתם של האזורים עליהם נחת החומר, לכהים.
ליאפטוס רכס הרים בקו המשווה. רכס זה נמשך לאורך כ-1,300 ק"מ, רוחבו כ-20 ק"מ, והגובה הממוצע הוא כ-13 ק"מ. הפסגות הגבוהות של רכס זה מתנשאות לגובה של יותר מ-20 ק"מ, מה שמציב אותם ברשימת ההרים הגבוהים ביותר במערכת השמש. הרכס אינו רציף וכולל גם פסגות מבודדות. הרכס התגלה על ידי החללית קאסיני בשנת 2004. לאורך הרכס ניתן למצוא מכתשי פגיעה רבים מה שמעיד על כך שהרכס אינו צעיר.
תאוריה אחת למקורם של הרים אלו היא שבצעירותו, יאפטוס סבב מהר יותר סביב עצמו. מהירות הסיבוב, יחד עם הקפתו את שבתאי, נתנה לכדור צורה פחוסה שהגדילה את שטחו. מאוחר יותר הואטה מהירות הסיבוב של הכדור ופני השטח שלו קפאו. כתוצאה מכך פני השטח של הירח הקר קטנו והחומר העודף נערם באזור קו המשווה.

מקור השם

יאפטוס קרוי על שמו של הטיטאן יאפטוס מן המיתולוגיה היוונית. בטרם קיבל את שמו נקרא "שבתאי 8".
קאסיני קרא ל-4 הירחים שגילה (טתיס, דיוני, ריאה ויאפטוס) "הכוכבים של לואי" כאות כבוד למלך לואי ה-14.

מסלול

מסלול יאפטוס סביב שבתאי הוא בלתי-רגיל. אף-על-פי שהוא אחד מירחי שבתאי הגדולים הוא רחוק משבתאי. מסלולו הוא המשופע ביותר מבין הירחים הטבעיים של שבתאי. רק בירחיו הלא-טבעיים של שבתאי (שנלכדו בכוח משיכתו מאוחר יותר) יש שיפועי מסלול חדים יותר, כדוגמה פובה (הסיבה לכך אינה ידועה).
מרטינה שטרוץ

ביוגרפיה

שטרוץ התחרתה במסגרת אליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בסנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה בשנת 2000 בה סיימה במקום חמישי.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 סיימה שטרוץ במקום חמישי בקפיצה במוט בתוצאה של 4.50 מטר.

סגנית אלופת העולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה שטרוץ במדליית כסף בקפיצה במוט בשיא אישי ושיא גרמני חדש של 4.80 מטר, אחרי פביאנה מורר מברזיל (4.85 מטר) ולפני סווטלנה פאופנובה מרוסיה (4.75 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2012 זכתה שטרוץ במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 4.60 מטר, אחרי אירינה פטצ'ניקובה מצ'כיה (4.60 מטר) ולפני ניקולטה קיריאקופולו מיוון (4.60 מטר).
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה שטרוץ את תחרות הקפיצה לגובה עם תוצאה של 4.55 מטרים, ובמקום החמישי.
אקסיומה

אַקְסיּוֹמָה או אמיתה (בכתיב ארכאי: אכּסיוֹמה) היא הנחה אשר מתייחסים אליה כנכונה וכמובנת מאליה. מקור המילה "אקסיומה" הוא מיוונית עתיקה (αξιωμα), ופירושה "עיקרון מובן מאליו", שאינו מצריך הוכחה.
במתמטיקה ובלוגיקה, אקסיומה היא הנחה בסיסית (או "נקודת מוצא") במערכת לוגית מסוימת, אליה מתייחסים כנכונה. טעות נפוצה היא שאקסיומות הן "אמת אינטואיטיבית ובסיסית הברורה מאליה", אולם אקסיומות אינן מחייבות ניסוח שכזה, אלא רק סיפוק הנחת יסוד אשר עליה אין מנסים לערער (שכן מדובר בקביעה). השילוב בין מספר אקסיומות נקרא מערכת אקסיומטית. מערכת האקסיומות של תורה מתמטית מהווה בסיס להוכחה של המשפטים הנכללים בתורה זו.
בפיזיקה, אקסיומה או פוסטולט היא הנחה בסיסית אשר נבדקה בניסוי, ולכן מתייחסים אליה כנכונה, כל עוד אותה ההנחה לא הופרכה בניסוי, כלומר לא התבררה כשגויה.

אקסיומות בפיזיקה

בפיזיקה, הנחת היסוד היא חוק טבע ממנו מקישים חוקים פיזיקליים נוספים, כלומר בונים תאוריה פיזיקלית. כל עוד תוצאות בניסויים תואמות את מערכת החוקים, נאמר שהתאוריה והנחת היסוד תקפות.
דוגמה בולטת לשימוש באקסיומות בפיזיקה הוא המעבר ההיסטורי בין תורת האתר (שנחשבה לנכונה עד המאה ה-19) לבין תורת היחסות הפרטית (שנחשבת לנכונה כיום על פי תוצאות ניסויים). תורת האתר גרסה שיש חומר הממלא את כל המרחב, והאור נע בו במהירות קבועה. ההנחה הזו נבדקה בניסוי מייקלסון-מורלי והתבררה כשגויה. את ההנחה הזו החליפה ההנחה המקובלת כיום, שהאור נע במהירות קבועה ביחס לכל צופה אינרציאלי. ניסוי מייקלסון-מורלי הפריך הנחה אחת בו בזמן שרמז על ההנחה הנכונה יותר, הנחה שהובילה בסופו של דבר לניסוח תורת היחסות הפרטית על ידי אלברט איינשטיין.
שור (Shure)

Shure הוא תאגיד אמריקאי המייצר מוצרי אודיו. החברה נוסדה על ידי סידני נ. שור בשיקגו, אילינוי ב-1925. החברה מייצרת מוצרי אודיו מקצועיים כמו מיקרופונים, מערכות אלחוטיות, מערכות לחדרי ישיבות ומיקסרים. החברה מייצרת גם מוצרי האזנה, כמו אוזניות אולפן, אוזניות in-ear ומוניטורים. שור היא אחת מחברות מוצרי האודיו הגדולות בעולם, לה נציגויות בכל הגלובוס, כולל בישראל.
מי טוניק

מי טוֹנִיק (באנגלית: Tonic water) הוא משקה קל מוגז המכיל כינין, אשר מקנה למשקה טעם מריר.

שימוש רפואי

המשקה נצרך במקור באזורים הטרופיים מוכי מחלת המלריה של דרום מזרח אסיה ואפריקה. המטרה הייתה להילחם מראש בהתפרצות המחלה באמצעות טיפול מונע אשר יבוצע כחלק ממהלך החיים הרגיל. במשך הזמן התברר כי צריכה של מי טוניק מסייעת גם להקלה על כאבים הנובעים מהתכווצות שרירים.
בתחילת הדרך הכילו מי הטוניק לשימוש רפואי תערובת של מי סודה וכמות גדולה של כינין. מינהל התרופות האמריקני מגביל את כמות הכינין במשקה שאינו למטרות רפואיות ל-83 מיליגרם לליטר, כמות המהווה בין רבע לחצי הכמות לעומת המינון הרפואי המקובל. כיום כמות הכינין במשקה קטנה בהרבה ועומדת על כ-60-70 מיליגרם לליטר, ונועדה רק להקנות מרירות למשקה הקל והממותק.
קראקו

גאוגרפיה

קראקו שוכנת כ- 40 ק״מ אל תוך היבשה ממפרץ טרנטו לכיוון צפון מערב על הקשת של "המגף" של איטליה. הנוף האופייני לאזור הוא נוף של גבעות, האדמה אינה עשירה ולכן הגידולים האופיינים בה הם גידולי חיטה ושעורה. העיר נבנתה על מדרון תלול מאוד על מנת להגן עליה מפולשים.
 מרכז העיר ממוקם בנקודה הגבוהה ביותר, פונה לכיוון דרום מערב רכס ההרים. באזור זה נמצאים המבנים החדשים יותר של העיר.
גובהה של העיר הוא 400 מטרים מעל לגובה פני הים, הצוק עליו בנויה העיר צופה על עמק נהר הקאוונה (canove). צמחיית האזור היא צמחייה מעובה ואינטנסיבית.

היסטוריה

האזור אוכלס על ידי היוונים בסביבות השנה 540 לפנה"ס, הם הגיעו דרך היבשה מעיר החוף Metaponto, הם קראו לאזור Montedoro. נמצאו באזור קברים שמתוארכים למאה ה-8 לפנה"ס, עובדה שמרמזת על יישוב קדום מתקופה זו.
שמה של העיר Craco ניתן לה בשנת 1060 לספירה על ידי ארלנדו ארכיבישוף Tricario שהיה הבעלים של האדמה בעת ההיא. הוא קרא לאזור כולו בשם Graculum שפירושו בלטינית "חרש שדה". שיתוף הפעולה בין הכנסייה ותושבי האזור היה הדוק בתקופה זו והייתה לכנסייה השפעה רבה על חיי התושבים.
בין השנים 1154 ו-1168 השליטה על הכפר עברה לאציל בשם Eberto, ממוצא נורמני כנראה והוא החיל על העיר את צורת השליטה הפאודלית. בשנת 1179 רוברטו מ- Pietrapertosa הופך לשליטה של העיר.

בזמן שלטונו של פרידריך השני העיר קראקו הופכת למרכז צבאי חשוב ומגדל הטירה הפך לכלא
בשנת 1276 הוקמה בעיר אוניברסיטה. במהלך שנות שלטונו של מוציו ספורצה העיר גדלה מאוכלוסייה בת 450 נפש בשנת 1277 ל-655 בשנת 1477 ועד ל-1,718 בשנת 1532. בשנת 1561 העיר מגיעה ל-2,590 נפש. עד המאה ה-15 קמו בעיר ארבעה ארמונות גדולים: Palazzo Maronna ליד מגדל הכנסייה, Palazzo Grossi ליד הכנסייה הגדולה, Palazzo Carbone בשטחה של משפחת Rigirones ו- Palazzo Simonetti.
במהלך שנת 1656 פגעה בעיר מגפה שקטלה מאות מתושבי העיר ודיללה מאד את אוכלוסייתה.
בשנת 1799 תושבי העיר עם ההכרזה על הרפובליקה הפרתאונופית,
(https://en.wikipedia.org/wiki/Parthenopean_Republic) תושבי העיר מפילים את המערכת הפיאודלית של בורבון. אינוסנזו די סיזאר חוזר לנאפולי אחרי שלמד כיצד לנהל עיר והוא מייסד בCraco עירייה עצמאית. מאוחר יותר העיר נופלת תחת שלטונו של נפוליאון וכנופיות שודדים בתמיכתה של ממשלת הגלות של בורבון תוקפות את העיר ב-18 ביולי 1807, בוזזות והורגות את התושבים הפרו-צרפתים בעיר.
בשנת 1815 העיר כבר גדולה ומתחלקת לשני מחוזות: Torrevecchia באזור הגבוה של העיר, סמוך לטירה ולמגדל, Quarter della Chiesa Madre סמוך לכנסייה. לאחר איחוד איטליה, בשנת 1861 העיר נכבשת על ידי כנופיית שודדים בראשותו של קרמיין.
עם סיומה של מלחמת האזרחים הקושי העיקרי של העיר היה ההתמודדות עם הסביבה הגאולוגית שלה. בין השנים 1892 ו-1922 מהגרים מעל 1,300 תושבי העיר לצפון אמריקה, בעיקר בשל תפוקה חקלאית דלה שלא אפשרה להם להתקיים ברווחה. בשנת 1963 העיר פונתה בשל סחף ב- Craco Peschiera ובשנת 1972 התרחש מבול שהחמיר עוד יותר את מצבה של העיר ומנע את איכלוס המרכז ההיסטורי שלה.
לאחר רעידת האדמה בשנת 1980 האתר העתיק של העיר קראקו ננטש לחלוטין.
שפופרת גייסלר

שפופרת גייסלר היא שפופרת קתודית, שהומצאה על ידי היינריך גייסלר ויוליוס פלוקר  בסביבות שנת 1855. השפופרת שימשה לחקר תופעת הקרניים הקתודיות, וסייעה לבצע ניסויים מדעיים שלא היו אפשריים קודם לכן.
שפופרת גייסלר בנויה משפופרת זכוכית שממנה נשאב האויר, כשבתוכה שתי אלקטרודות. כאשר מופעל מתח חשמלי גבוה בין האלקטרודות נוצרת התפרקות חשמלית.
קרב דורבנות הזהב

קרב דורבנות הזהב (בהולנדית: Guldensporenslag; בצרפתית: Bataille des éperons d'or) היה קרב שבו גברו הפלמים על צבא האבירים של פיליפ הרביעי, מלך צרפת ב-11 ביולי 1302 ליד העיר קורטרייק שבפלנדריה. יום זה נחשב ליום חגם הלאומי של הפלמים בבלגיה.

רקע

הרקע לקרב זה היה ניסיונה של צרפת להשתלט מחדש על רוזנות פלנדריה, שהייתה חלק של ממלכת צרפת אחרי שסופחה לנחלותיו של הכתר הצרפתי ב-1297 - צעד שנתקל בהתנגדות מצד הפלמים. ב- 1300 פיליפ הרביעי מינה את ז'אק דה שאטיון למושל פלנדריה ולקח כבן ערובה את גי דה דאמפייר, רוזן פלנדריה. מאורע זה גרם לתסיסה בקרב האזרחים הפלמים של ערי פלנדריה, וב- 18 במאי 1302, לאחר שגורשו מבתיהם על ידי החיילים הצרפתים, רצחו אזרחיה הפלמים של העיר ברוז' כל צרפתי שנקרה על דרכם.

מערך הכוחות

פיליפ הרביעי, שלא יכול היה לעבור בשתיקה על מאורעות אלה, שלח לפלנדריה כוחות צבא בהנהגת רובר השני, רוזן ארטואה. הכוחות הפלמים הורכבו משתי קבוצות. הקבוצה הראשונה מנתה כ- 3,000 איש שהשתייכו לחיל המשמר של העיר ברוז'. קבוצה זו הונהגה על ידי נכדו של רוזן פלנדריה ועל ידי פיטר דה קוניק, שהיה ממנהיגי המורדים מברוז'. הקבוצה השנייה, שמנתה כ- 2,500 איש, הורכבה מאנשי הפרברים של ברוז' ומאנשי ערי החוף של פלנדריה. קבוצה זו הונהגה על ידי גי דה נאמור, בנו של רוזן פלנדריה. שתי הקבוצות נפגשו ליד העיר קורטרייק. כ- 2,500 איש נוספים הגיעו מן העיר גנט, וכ- 1,000 אחרים - מן העיר איפר.
אנשי חיל המשמר הפלמי שהיו מאומנים היטב, צוידו בחניתות ארוכות, אך חיל המשלוח הצרפתי כלל כ- 2,500 פרשים ובהם אנשי אצולה ואבירים רבים. פרשים אלה נתמכו על ידי 1,000 קשתים, 1,000 נושאי רומח וכ- 3,000 אנשי חיל רגלים.

מהלך הקרב

אחרי יומיים שבהם ניסו הפלמים לכבוש את קורטרייק, שני הצדדים נפגשו בשדה הפתוח שליד העיר ב-11 ביולי 1302. השטח, שהיה מלא תעלות ופלגי מים הקשה על חיל האבירים הצרפתי לתקוף את שורות הפלמים. חיל הרגלים הצרפתי פתח במתקפה וכמעט שעלה בידו לנחול ניצחון. אך המפקד הצרפתי רובר השני, רוזן ארטואה, פקד על חיל הרגלים לסגת כדי לאפשר לחיל האבירים לנחול ניצחון ולזכות בתהילה.
התוצאה הייתה שהאבירים הצרפתים, שנתקלו באנשי חיל הרגלים שלהם, הפכו לטרף קל לאנשי חיל המשמר הפלמים שהיו מצוידים בחניתות. הצרפתים, שהבינו כי הפסידו בקרב, החלו במנוסה כאשר הפלמים דולקים אחריהם. אנשי חיל המשמר הפלמים נמנעו מלקחת שבויים והרגו את כל האבירים הצרפתים שנפלו בידיהם. בקרב זה נהרגו כאלף אבירים ובהם רובר השני, רוזן ארטואה וז'אק דה שאטיון, מושל פלנדריה.
מספרם הגדול של דורבנות הזהב שנלקחו מן האבירים הצרפתים שנפלו בקרב, העניק לקרב זה את הכינוי "קרב דורבנות הזהב". דורבנות אלה, שנתלו מאוחר יותר על תקרת כנסיית נוטרדאם בקורטרייק כדי לציין ניצחון זה, נלקחו בחזרה על ידי הצרפתים שמונים שנה לאחר מכן, כאשר הפלמים חתמו על שלום טורנה עם פיליפ השני, דוכס בורגונדיה אחרי שמרדו בו ב- 1382.

תוצאות היסטוריות

קרב זה היווה ציון דרך לעצמאותם המדינית של הפלמים בפלנדריה, שבאה על ביטויה בהקמת בלגיה העצמאית ב- 1830. ב- 1838 הסופר הפלמי הנדריק קונסיינס פרסם את הרומן "האריה מפלנדריה" שנכתב ברוח קרב זה.
העובדה שצבא אנשי הערים של פלנדריה היה מסוגל לנחול ניצחון על חיל האבירים של צרפת, גרמה לזעזוע עמוק בקרב מנהיגיה הצבאיים של אירופה. קרב דורבנות הזהב היה בין הגורמים שהביאו לקצה את המחשבה בדבר עליונותו של חיל האבירים וגרם לשידוד מערכות בטקטיקה ובאסטרטגיה צבאית.
הפרלמנט האירופי

חקיקה

בניגוד לפרלמנטים אחרים, הפרלמנט האירופי אינו יוזם חקיקה אלא רק מאשר חוקים המובאים בפניו על ידי הנציבות האירופית (שהיא יוזמת החקיקה העיקרית) או מועצת האיחוד האירופי (הרשאית ליזום חקיקה בתחומים מצומצמים ומוגדרים). כדי שחוק יאושר, על שני הבתים (הפרלמנט ומועצת האיחוד) לאשרם. כמו כן עוסק הפרלמנט באישור תקציב האיחוד, בשימוע ובמינוי הנציבות האירופית, באישור הסכמים בינלאומיים ובפיקוח על הגופים השונים של האיחוד. למעשה, הפרלמנט האירופי הוא בעיקרו גוף מייעץ, מציע, מפקח ומבקר, ואין לו סמכויות של ממש בקבלת ההחלטות.

בחירות

חברי הפרלמנט נבחרים אחת לחמש שנים בבחירות כלליות. אמנת ליסבון הכניסה מספר שינויים במספר המושבים המוקצים לכל מדינה בהתאם לגדול אוכלוסייתה. בשש מהמדינות החברות באיחוד האירופי (בלגיה, צרפת, אירלנד, איטליה, פולין ובריטניה), הטריטוריה הלאומית מחולקת למספר אזורי בחירה. במדינות החברות הנותרות, המדינה כולה מהווה מחוז בחירה אחד. נכון לעכשיו, כל המדינות החברות באיחוד האירופי מקיימות בחירות לפרלמנט האירופי במסגרת בחירות יחסיות.

משכנים

על-פי ההסכמים של האיחוד, מושבו הרשמי של הפרלמנט הוא בשטרסבורג (צרפת), וחברי הפרלמנט נדרשים להתכנס בו לפחות 12 פעמים בשנה ולערוך בו את כל ההצבעות ברמת המליאה. משכן הפרלמנט בשטרסבורג הוא בניין לואיז וייס (Immeuble Louise Weiss). כינוסי מליאה אחרים ועבודת הוועדות מתבצעים ב"מרחב לאופולד" (Espace Léopold), קומפלקס מבנים של הפרלמנט בבריסל (בלגיה). הקומפלקס כולל את בניין פול-אנרי ספאק (Paul-Henri Spaak building) המשמש כמשכן השני של הפרלמנט האירופי, ובניינים אחרים המשמשים בין היתר את ועדות הפרלמנט. עם גדילת מרכזיותה של בריסל באיחוד האירופי, עברה גם מרבית העבודה הפרלמנטרית, מלבד זו שמחויבת להתבצע בשטרסבורג, למרחב לאופולד. כינוסים של מזכירות הפרלמנט האירופי (הגוף המנהלתי של הפרלמנט, המעסיק יותר מ-4,000 עובדים) נערכים במספר בניינים של האיחוד בעיר לוקסמבורג (לוקסמבורג).
לחם שום

לחם שום הוא מאפה אמריקאי פשוט מלחם בתוספת של שום וחמאה ו/או שמן זית.
לרוב מכינים לחם שום מבאגט. ניתן לחתוך אותו במרכזו לשתי חתיכות שנשארות מחוברות בתחתית, למרוח במרכז הבאגט חמאה מותכת או שמן זית ושום כתוש (או אבקת שום) ואז לאפות את הבאגט מספר דקות בתנור אפייה או בטוסטר אובן. צורת הכנה אחרת היא פריסת הבאגט לפרוסות (בדרך כלל באלכסון) ומריחת חומרי התיבול על הפרוסות.
בפיצריות ישראליות יש המכינים לחם שום מבצק הפיצה. במסעדות מזרחיות בישראל מכינים לעיתים לחם שום מפיתה.
לאחר סיום האפייה מתקבל לחם פריך בטעם שום.
בנוסף לתיבול הבסיסי ניתן להוסיף ללחם שום תוספות כגון ריחן, זעתר, פפריקה, פרמזן, מוצרלה, צ'דר ועגבניות.
קיי די לאנג

ביוגרפיה

לאנג נולדה בעיירה חקלאית בשם קונסורט באלברטה שבקנדה, וגדלה בערבות הקנדיות. מצד אביה היא ממוצא גרמני, איסלנדי ומשבט הסו. מצד אימה יש לה שורשים יהודיים ממוצא רוסי. 
לאנג החלה את קריירת השירה שלה באירועי קנטרי בקנדה, הקליטה כמה שירים שזכו לביקורות טובות עד שב-1985 זכתה בטקס פרסי המוזיקה הקנדית בתואר "הזמרת המבטיחה ביותר". לאנג עלתה לקבל את הפרס כשהיא לובשת שימלת כלה, וכדי להצדיק את התואר "המבטיחה ביותר" פיזרה שלל הבטחות הומוריסטיות לגבי דברים שתעשה או שלא תעשה בעתיד.
ב-1986 חתמה לאנג על חוזה הקלטות עם מפיק בנאשוויל, טנסי. ב-1987 יצא האלבום הראשון שלה שקיבל הכרה, מלאך עם פלצור (Angel with a Lariat), שאותו הפיק דייב אדמונדס. הקריירה שלה זכתה לדחיפה אדירה כאשר כוכב הרוק רוי אורביסון בחר בה כדי להקליט עמו את הדואט בוכה (Crying). הדואט זכה בפרס הגראמי עבור "שיתוף הפעולה הקולי הטוב ביותר בתחום הקאונטרי". 
ב-1988 הופיעה לאנג בטקס הסיום של אולימפיאדת החורף בקלגרי וביצעה את השיר "Turn me Round". בהמשך השנה חזרה לשתף פעולה עם אורביסון כזמרת רקע עבור מופע הטלוויזיה שלו, רוי אורביסון וחברים - לילה בשחור לבן. היא הופיעה שוב על מסך הטלוויזיה בתפקיד אורח בתוכנית חג המולד של פי ווי הרמן ושרה את ג'ינגל בל רוק.
על אלבומה Absolute Torch and Twang זכתה לאנג ב-1989 בפרס זמרת הקאונטרי. הסינגל מתוך האלבום ירח מלא של אהבה (Full Moon of Love) הפך ללהיט במצעדי הפזמונים בארצות הברית, אך שירה הפופולרי ביותר, Constant Craving יצא דווקא באלבומה הבא, Ingénue, ב-1992. הסינגל נמכר במיליונים ברחבי העולם, וזיכה אותה בפרס הגראמי עבור "זמרת הפופ הטובה ביותר".
ב-1993 ניסתה לאנג להיכנס לעולם הקולנוע, בתפקיד בינוני בסרט Salmonberries. לאחר סרט זה לא חזרה להופיע עד לתפקיד אורח בסרט "הדליה השחורה" ב-2006, אך המשיכה לתרום לפסקול של סרטים נוספים כמו Even Cowgirls Get the Blues, חצות בגן הטוב והרע, ומחר לנצח.
ב-29 ביולי 2006 ביצעה לאנג את להיטה Constant Craving בפתיחת האולימפיאדה הגאה (Outgames) במונטריאול.
באולימפיאדת החורף שנערכה בונקובר במערב קנדה בחודש פברואר 2010 ביצעה לאנג את שירו של לאונרד כהן "הללויה" בטקס הפתיחה.

פעילות חברתית

בנוסף על הקריירה המוזיקלית שלה, לאנג - שיצאה מהארון כלסבית ב-1992 במאמר במגזין הלהט"ב אדבוקט - היא תומכת נלהבת במאבק למען זכויות הגייז, ובכלל זה טיפול בנשאי איידס ומחקר בתחום. היא התפרסמה בשל המראה האנדרוגני שאימצה לעצמה, ועוררה שערורייה כשהצטלמה לשער המגזין "וניטי פייר" בחליפה גברית ועל פניה קצף גילוח, בעוד הדוגמנית סינדי קרופורד גוחנת מעליה, כביכול כדי לגלח את פניה. 
לאנג ידועה גם בהיותה טבעונית ותומכת זכויות אדם בטיבט.
יהודה בוטרשוילי

הרב יהודה בוטרשוילי (מכונה חכם יהודה קולאשר על שם עיר הולדתו, קולאשי; ה'תרס"ד, 1904 - כ"ז בחשוון ה'תשמ"ה, 22 בנובמבר 1984) היה מן המנהיגים הרוחניים של יהודי גרוזיה, חבר ואב"ד בבית דין רבני חב"ד בישראל. לפנים כיהן כרב הקהילה היהודית במלחובקה.

ביוגרפיה

נולד בקולאשי למרדכי בוטרשוילי, למד בישיבת תומכי תמימים בנוול, ובהמשך בישיבת תומכי תמימים בקולאשי.
נשא את בת-שבע חן, נינת רבי פרץ חן.
כיהן כרב הקהילה במלחובקה וכן סופר סת"ם, מוהל, דיין ושו"ב, שם התגורר עד יציאתו מברית המועצות.
בשנת ה'תש"ל (1970) עלה לישראל. התגורר בשכונת נחלת הר חב"ד בקריית מלאכי. שהה תקופות מסוימות בניו יורק בחצר הרבי מלובביץ'. בשנת 2015 פורסם מסמך שבו הסמיכה אותו קבוצת רבנים גרוזינים ל"ראש הרבנים והרב הראשי לרבני וחכמי גאורגיה". בשנת ה'תשל"ח (1978) בהוראת הרבי מלובביץ' מונה לשמש כחבר בית דין רבני חב"ד, לאחר פטירתו של האב"ד הרב שלמה יוסף זווין. יחד עם הרב דוד חנזין והרב נחום טרבניק, תקופה מסוימת שימש כאב"ד.
מריה אנטוניה מאוסטריה

ביוגרפיה

מריה אנטוניה נולדה ב-18 בינואר 1669 בווינה, ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמרגריטה תרסה מספרד. הלידה שלה הייתה תוצאה של כרוניקה תולדתית במשפחה ההבסבורגית במאות השש-עשרה והשבע-עשרה. אביה לאופולד היה דוד אמה מצד אמה ובן דוד אמה מצד אביה. כמו כן, סבה וסבתה מצד האם, פליפה הרביעי, מלך ספרד והמלכה מריאנה מאוסטריה, היו דוד ואחיינית. מאז ילדותה, מריה אנטוניה הייתה ילדה אינטליגנטית ומטופחת, וחלקה את תשוקת הוריה למוזיקה.
המלך ההבסבורגי האחרון של ספרד, קרלוס השני, מעולם לא הוליד ילדים, בגלל המומים והמחלות החמורים שלו. על פי חוקי הירושה בספרד, למריה אנטוניה הייתה הזכות לרשת את הכתר, אילו חייתה די זמן, כי היא הייתה הילדה היחידה ששרדה לקיסרית מרגריטה תרסה, אחותו של קרלוס השני, מלך ספרד. במהלך ילדותה הוחלט שהיא תתחתן עם דודה מצד האם, קרלוס השני, אבל תוכנית זו לא באה משום נסיבות פוליטיות.
כחלופה, היא הייתה מועמדת לנישואין עם ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה, אולם שום דבר לא יצא מתוכניות אלו.
לבסוף, ב-15 ביולי 1685 התחתנה מריה אנטוניה עם מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה בווינה. מקסימיליאן התחתן איתה בתקווה לרשת את כס המלכות הספרדי בזכות זכויותיה. הנישואים שלהם היו אומללים מאוד, מאחר שלמקסימיליאן המוחצן, ולמריה אנטוניה המופנמת והרצינית, לא היו כמעט דברים במשותף. מריה אנטוניה גם נפגעה מהבגידה המתמדת של מקסימיליאן, וכאשר הוא מונה למושל של ארצות השפלה הספרדיות, ויצא לבריסל בחברת פילגשו הרוזנת קאנוזה, עזבה מריה אנטוניה לאביה בווינה כדי ללדת, ולא התכוונה לחזור אליו.
בתור אחייניתו של קרלוס השני מספרד, הייתה למריה אנטוניה חשיבות רבה בנושא ירושת כס המלוכה הספרדי, שהייתה נושא פוליטי מרכזי בסוף המאה ה-17. אחד מבניה, יוזף פרדיננד מבוואריה, היה בעל חשיבות מרכזית לפוליטיקה האירופית בסוף המאה ה-17, על אף נעוריו, כתובע לכס הספרדי לאחר מות מריה אנטוניה ב-24 בדצמבר 1692, לאחר היכחדות בית הבסבורג בספרד. מותו של יוזף פרדיננד לפני מותו של קרלוס השני, המלך ההבסבורגי האחרון של ספרד, גרם לפריצת מלחמת הירושה הספרדית. אילו שרד לאחר קרלוס, סביר להניח שהמעצמות האירופיות היו מרשות לו לעלות על כס ספרד.
דייוויד בניוף

ביוגרפיה

בניוף נולד בשם דייוויד פרידמן (David Friedman) בניו יורק שבארצות הברית, להורים יהודים אמריקאים. הוא הבן של ברברה (לבית בניוף) ושל סטיבן פרידמן, יו"ר לשעבר של בנק ההשקעות "גולדמן זקס". הוא בן הזקונים במשפחתו, ויש לו שתי אחיות גדולות. בבגרותו, הוא החל להשתמש בשם הנעורים של אמו "בניוף" כשם משפחתו, כדי למנוע בלבול עם כותבים אחרים ששמם הוא דייוויד פרידמן.
הוא סיים את לימודיו בקולג' דארטמות' ב-1992. בשלוש השנים הבאות, בניוף עבד במספר עבודות שונות, ביניהן שומר במועדון ומורה לאגלית במשך שנתיים בתיכון בניו יורק, שם הוא גם מילא את תפקיד מאמן האיגרוף של בית הספר. ב-1995, החליט לנסות לפתח קריירה אקדמית, והתחיל ללמוד במסגרת תוכנית שנתית לתואר שני בספרות אירית בקולג' טריניטי בדבלין, שם פגש בשותפו-לעתיד ד. ב. וייס. במהלך לימודיו, לאחר שהשלים את כתיבת התזה שלו על סמואל בקט, הבין בניוף שהוא לא מעוניין באקדמיה ככיוון קריירה. בתקופה זו הוא עבד כדי.ג'יי במשך שנה כעיסוק צדדי עד שהתקבל לתוכנית של תואר שני בכתיבה יוצרת באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, בעקבות קריאת ספרו של בוגר האוניברסיטה מייקל שייבון, מסתרי פיטסבורג. בניוף סיים את לימודיו וקיבל תואר שני בכתיבה יוצרת ב-1999.

חיים אישיים

מאז 2006 הוא נשוי לשחקנית האמריקאית-יהודייה אמנדה פיט. לזוג שלושה ילדים שנושאים את שם משפחתו המקורי (פרידמן). מתגוררים ביחד במנהטן ובבוורלי הילס.
אירוג'ל

אֵירוֹגֵ'ל (Aerogel) הוא חומר מלאכותי מוצק, בעל צפיפות החומר המרחבית הנמוכה ביותר הידועה. בזכות מבנהו המיקרוסקופי, לחומר מספר תכונות ייחודיות כגון יכולת בידוד גבוהה ושטח פנים גדול. האירוג'ל יוצר לראשונה בשנת 1931 על ידי הכימאי סטיבן קיסטלר (Steven Kistler) על בסיס סיליקה ג'ל. כיום הוא זוכה למגוון שימושים בתחומים שונים, ביניהם תעשיות קוסמטיקה וצבעים, תעשייה כימית ואף חקר החלל.

עקרונות

אירוג'ל נוצר כאשר נוזל המהווה חלק ממרכיבי ג'ל, מוחלף בגז. כתוצאה מכך נוצר חומר מוצק בעל צפיפות נמוכה ביותר ובעל כושר בידוד תרמי מעולה. אירוג'ל מכונה לעיתים "עשן קפוא" או "אויר מוצק", והתחושה בנגיעה בו דומה לתחושת נגיעה בקצף מוצק.
החומר נוצר באמצעות מיצוי המרכיב הנוזלי של ג'ל בתהליך הנקרא "יבוש סופר-קריטי". בתהליך זה, המתבצע מעבר לנקודה הקריטית של הנוזל, נמנע המעבר ממצב הצבירה הנוזלי למצב הצבירה הגזי המתקיים בתהליך יבוש רגיל. התהליך מאפשר הוצאת המרכיב הנוזלי של הג'ל מבלי למוטט את המבנה המרחבי של המרכיב המוצק שלו, כפי שעלול לקרות בתהליך של אידוי.
האירוג'ל הראשון נוצר מסיליקה ג'ל ומאוחר יותר גם מג'לים המבוססים על אלומיניום, בדיל, ופחמן.

מאפיינים

כושר הבידוד המעולה של אירוג'ל נובע מן העובדה כי לא מתקיים בו אף אחד משלושת המאפיינים הדרושים לצורך העברת החום: הסעה, הולכה וקרינה. רובו של החומר הוא גז הידוע כמוליך גרוע של חום. אירוג'ל על בסיס סיליקון מצטיין בבידוד שכן גם הסיליקון עצמו הוא מוליך גרוע של חום. אירוג'ל על בסיס פחמן יוצר בידוד בזכות יכולת הספיגה של הפחמן את הקרינה האינפרה אדומה הנובעת מחום. בנוסף לכך, מבנה הסריג של החומר מונע מן האוויר שבתוכו את יכולת התנועה והעברת החום (הסעה).
אירוג'ל הוא חומר היגרוסקופי ופועל גם כסופח לחות. כאשר החומר סופח לחות עלולים לחול במבנה הסריג שינויים שיגרמו לאובדן תכונות הבידוד שלו. לכן, נהוג להשתמש באמצעים כימיים על מנת להקנות לאירוג'ל תכונות הידרופוביות (דוחה לחות).
צבעו של האירוג'ל נראה כחול, משום שהגז הכלוא בתוכו מפזר גלי אור קצרים בצורה יעילה, בדומה לתהליך שיוצר את הצבע הכחול בשמיים.
דוד שור

ביוגרפיה

שור נולד בסימפרופול שבקרים, בדרום האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), לדינה ולשלמה, מורה ופעיל ציבור. בגיל עשר החל את לימודיו בקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג ואחר כך בקונסרבטוריון במוסקבה. הואיל ובאותה תקופה קבלת משרה אקדמית במורה למוזיקה ברוסיה דרשה המרת דת לנצרות, נתקל בקשיים במציאת עבודה.
בשנת 1892 יסד את "השלישייה המוסקבאית", שבה ניגן לצד קריין (כנור) וארליך (צ'לו). שלישייה פעלה במשך 25 שנים וזכתה להצלחה רבה ברוסיה ומחוצה לה.
בשנת 1912 יסד מכון לחינוך מוזיקלי על שם בטהובן במוסקבה, שפעל עד למהפכה הקומוניסטית. הוא היה פעיל ב"חברת מפיצי השכלה" היהודית ברוסיה וארגן במסגרתה קונצרטים.
בשנת 1907 ביקר לראשונה בארץ ישראל וערך קונצרט בירושלים ולאחר חזרתו יסד ברוסיה ועד לתמיכה בחינוך מוזיקלי בארץ. לאחר מהפכת אוקטובר (1917) בוטלו הגבלות אשר מנעו מיהודים לכהן במשרות הוראה בכירות, ושור מונה לפרופסור בקונסרבטוריון הממשלתי.
בשנת 1925 ביקר בשנית בארץ, ובשנת 1927 עלה ארצה. בשנת 1927 ייסד וניהל את "המוסד להפצת המוזיקה בעם", שבמסגרתו הועברו קורסים למדריכי המקהלות.
בין השנים 1929-1935 לימד והרצה במסגרת האוניברסיטה העברית ברחבי הארץ. לאחר עלייתו ארצה נבחר ליושב ראש "אגודת אמנים ומורים למוזיקה" ונשאר בתפקיד עד מותו.
משנת 1935 שימש כמפקח לתחום החנוך המוזיקלי בגני הילדים של תל אביב, שם היה מוכר כ"סבא שור", וכן ניהל את הקונצרטים לציבור הפועלים בבית ברנר.
בשנת 1936 ייסד מכון להשכלה וחינוך מוזיקליים אשר נוהל בהמשך על ידי בנו, פרופ' יהושע שור (1891–1974 מוזיקאי ומחנך אף הוא), בתל אביב, חולון ובת-ים.
בין תלמידיו היו שולמית שפיר, טובה בורודיצקי ואסתר כ"ץ.
היה נשוי לרחל לבית מילר ואב לשלושה: מרים, אוגניה ופרופ' יהושע שור.
נפטר בתל אביב ב-1 ביוני 1942, בגיל 75, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.