google/wiki40b huggingface dataset:
צ'ארלס אייבס

חייו

צ'ארלס אייבס נולד בדאנברי שבקונטיקט, בן לג'ורג' אייבס, שהיה מנצח תזמורת צבאית במלחמת האזרחים האמריקאית. סביר להניח, שההאזנה לנגינת התזמורת הצבאית של אביו בכיכר העיר של דאנברי, במקביל לנגינת תזמורות אחרות מסביב לכיכר, טבעה את חותמה בילד צ'ארלס. ג'ורג' אייבס בנה לעצמו פסנתר ברבעי טונים והדריך את בנו בגישה ייחודית לתאוריה של המוזיקה, שכללה עידוד להתנסות בהרמוניות בי-טונאליות ופולי-טונאליות. אייבס דחה את המוזיקה הטונאלית שנים לפני שארנולד שנברג בחר באטונאליות ליצירותיו.
אייבס עבר לניו הייבן שבקונטיקט, בשנת 1893 ובספטמבר 1894 החל את לימודיו באוניברסיטת ייל אצל הוריישו פרקר והרחיב את היקף לימודיו באוניברסיטה להוסיף מקצועות רבים ושונים, כולל יוונית, לטינית, מתמטיקה וספרות.
אחרי סיום לימודיו בייל, עסק אייבס בביטוח, מתוך מניעים אלטרואיסטיים - הוא ביקש להיות מגן לאלמנות ויתומים. סוכנות הביטוח שלו הצליחה יפה והוא היה למיליונר. בזמנו הפנוי המשיך לחבר מוזיקה ועבד, עד נישואיו, כנגן עוגב בכנסיות בערים שונות. במשך חייו סבל ממה שכינה התקפי לב, שהראשון שבהם פקד אותו ב-1907. אחרי שהתאושש מן ההתקף הראשון, נכנס אייבס לתקופת יצירה פוריה במיוחד.
אחרי נישואיו המשיך אייבס, בהצלחה מרשימה, בעסקי הביטוח ובמקביל הלחין בשפע, עד שמחלת לב וסוכרת ריתקו אותו למיטה משנת 1918 וצימצמו מאוד את היקף כתיבתו. יצירתו האחרונה, השיר "זריחת השמש", נכתבה באוגוסט 1926. בשנת 1922 הוציא לאור את 114 השירים, שמייצגים את היקף יצירתו כמלחין וכוללים שירים אמנותיים, שירים שכתב בנעוריו ובצעירותו ושירים דיסוננטיים מאוד, כמו "הרוב".
הפרטיטורות של אייבס היו כתב חרטומים, עד שהרשה לבסוף להנרי קואל, אליוט קרטר ואחרים מחסידיו הנלהבים לארגן אותן. במאי 1946 הסדיר קרטר באוניברסיטת קולומביה ביצועי בכורה לשתיים מיצירותיו, "השאלה ללא מענה" ו"סנטרל פארק בחשיכה", שהביצוע היחיד שזכו לו עד אז היה ב-1907, כפרקי ביניים בתיאטרון בניו יורק.
אייבס נחשב לאבי המודרניזם האמריקאי במוזיקה על כל זניו. ארון קופלנד ירש את נטייתו למוזיקה עממית, אדגר וארז היה ממשיכו בכלי הקשה וג'ון קייג' הלך בדרכו בהתנגדות לשמרנות ובבוז לכלי נגינה. פייר בולז, בבואו לארצות הברית, היה מוכן להכיר רק באייבס כמלחין אמריקאי. "השאלה ללא מענה" שימשה את ליאונרד ברנשטיין בהרצאותיו באוניברסיטת הרווארד, אחרי שביצע אותה במוסקבה.
תאוריות רבות ניסו להסביר את הדומיה ששרתה עליו בשלהי חייו, מאז 1927 עד מותו, מצב ללא הסבר, המזכיר את השתיקה המסתורית שאפיינה את עשרות השנים האחרונות בחייו של יאן סיבליוס, שגם הוא הפסיק להלחין בערך באותו זמן. אף כי אייבס בפסיק להלחין וסבל מבריאות רופפת, הוא המשיך לעבד ולתקן את יצירותיו הקודמות ואף פיקח על ביצועי בכורה של המוזיקה שלו. ב-1930 פרש מעבודת הביטוח והתפנה לעסוק בעבודתו המוזיקלית, אם כי לא חיבר עוד מוזיקה חדשה. בשנות ה-40' תיקן ושינה את "סונאטת קונקורד" שלו, המתארת בחיבה ובהומור, ללא יראת כבוד יתרה, סופרים דגולים בני מסצ'וסטס - ראלף ולדו אמרסון, נתניאל הות'ורן, לואיזה מיי אלקוט והנרי דייוויד תורו - והוציא אותה לאור ב-1947 (גרסה מוקדמת של הסונאטה וספר הפרוזה הנלווה אליה, "מאמרים לפני סונאטה", הודפסו באופן פרטי ב-1920). הסונאטה קשה ביותר לנגינה.
אייבס מת בניו יורק בשנת 1954.
מהמט החמישי

ביוגרפיה

מהמט היה אחיו של הסולטאן עבדול חמיד השני, שמלך לפניו. בדומה ליורשי עצר מיועדים אחרים, הוא חי את שלושים שנותיו הראשונות מסוגר בהרמוני אביו. בתשע משנים אלו הוא חי בבדידות מוחלטת, ובמהלכן למד שירה פרסית ופיתח את יכולת הפיוט שלו, שזכתה מאוחר יותר לשבחים.
תקופת שלטונו החלה באופן רשמי ב-27 באפריל 1909 לאחר שאחיו הודח בהפיכת הטורקים הצעירים, אולם הוא לא נהנה מכל כוח משמעותי. מקבלי ההחלטות האמיתיים היו גורמים שונים במשטר העות'מאני, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה היה זה טריומווירט שהורכב מבכירי מועצת האיחוד והקידמה שהפכה לסיעה המרכזית בטורקים הצעירים, שר הפנים טלעת פאשה, שר המלחמה אסמאעיל אנוור פאשה ושר הצי אחמד ג'מאל פאשה, שנודעו כשלושת הפאשות.
ב-11 בנובמבר 1914 הכריז ג'יהאד נגד מדינות ההסכמה. הייתה זו הכרזת הג'יהאד המחייבת האחרונה, לאור התפרקות הח'ליפות ב-1924. אף על פי שמוסלמים רבים חיו בשטחי האימפריה העות'מאנית, להכרזה לא הייתה השפעה משמעותית על מהלך המלחמה. למעשה, במרד הערבי של 1916 הערבים לחמו דווקא נגד העות'מאנים, בהצטרפם לכוחות הבריטים במלחמה.
מהמט החמישי נפטר כשהיה בן 73, ב-3 ביולי 1918, ארבעה חודשים בלבד לפני כניעת מעצמות המרכז, ולפיכך הוא לא נאלץ לחזות בהתפרקות האימפריה העות'מאנית. הוא בילה את מרבית חייו בארמונות דולמאבהצ'ה (Dolmabahçe) וילדז (Yıldız) באיסטנבול, ונקבר בעיר זו.
רכס קיפנג'רה

גאוגרפיה

חלקו הצפוני של רכס ההרים מכונה גם בשם הרי פורטוגו (Poroto Mountains) וההרים הסמוכים לאגם מלאווי מכונים גם בשם הרי קינגה (Kinga Mountains). גובהו של הרכס 2,222 מטרים מעל פני הים.
הרכס הוא רמה מישורית דרומית מזרחית לעמק נהר רואהרה. הגבוה בהרי הרכס הוא הר ג'אמימבי.  בשטח הרכס מצויה שמורת הטבע קיפנג'רה שהוכרזה בשנת 1958, ושטחה 350 קמ"ר.
ריצ'רד קארפ

קורות חיים

קארפ נולד בבוסטון שבמדינת מסצ'וסטס, למד באוניברסיטת הרווארד וקיבל תואר בוגר ב-1955, השלים את עבודת המאסטר ב-1956 ואת עבודת הדוקטורט במתמטיקה שימושית ב-1959. לאחר לימודיו עבר לעבוד במעבדות IBM על שם תומאס ג'. ווטסון. ב-1968 התמנה לפרופסור למדעי המחשב, מתמטיקה וחקר ביצועים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הוא מכהן עד היום, פרט לתקופה של ארבע שנים באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל. 
ב-1971 פיתח קארפ יחד עם ג'ק אדמונדס את אלגוריתם אדמונדס קארפ למציאת זרימה מקסימלית ברשת זרימה. ב-1987 פיתח קארפ יחד עם מיכאל רבין את אלגוריתם רבין קארפ לחיפוש מחרוזות. 
בשנת 1994 נבחר לעמית ACM. בשנת 2000 הוענקה לו מדליית EATCS מטעם האיגוד האירופי למדעי המחשב התאורטיים. ב-2004 קיבל את מדליית בנג'מין פרנקלין וב-2008 קיבל את פרס קיוטו.
כיום עיקר העניין המחקרי של ריצ'רד קארפ הוא בתחום הביואינפורמטיקה. הוא פרסם השערה בתחום המחקר של פונקציה בוליאנית חמקנית שנקראת על שמו.
בית החולים דנציגר

בית החולים דנציגר היה בית חולים קטן שפעל בתל אביב בין השנים 1929 – 1976. נקרא על שם מייסדו ומנהלו ד"ר פליקס דנציגר.

היסטוריה

ד"ר דנציגר, רופא כירורג יליד גרמניה, עלה בשנת 1923 לארץ ישראל ופתח בית חולים פרטי בשם "קליניקת דנציגר", מול שער הפרחים בירושלים. בסוף שנת 1929, בעקבות מאורעות תרפ"ט, עבר עם משפחתו לתל אביב. עם בואו ייסד את בית חולים דנציגר, בתוך דירה בת שבעה חדרים וגן, בקרן הרחובות גרוזנברג-יעבץ-מוהליבר, בסמוך לגימנסיה הרצליה. בית החולים שימש בעיקר כקליניקה כירורגית. המרתף, שכניסתו הייתה בחצר בית החולים, שימש כחדר מתים. המשפחה עצמה התגוררה בבית מול בית החולים. החצר האחורית של בית החולים שימשה כמגרש משחקים של ילדי השכונה.
ב-16 ביוני 1933, מיד לאחר ההתנקשות בחיים ארלוזורוב, הוזעק ד"ר דנציגר מבית החולים שלו לבית החולים הדסה כדי לבצע את הניתוח להוצאת הקליע מגופו, אך לא הצליח להצילו. 
בחצר בית החולים הקים בנו של ד"ר דנציגר, הפסל יצחק דנציגר, סטודיו לפיסול שבו יצר בסוף שנות ה-30 את יצירותיו הידועות הראשונות ובהן הפסל "נמרוד". בסטודיו למדו אמנים צעירים, ובהם  בנימין תמוז ויחיאל שמי. בנימין תמוז קרא לספרו (המתאר את יצירת "נמרוד") "בין עדן לאופיר", על שם מיקומו של חצר בית החולים דנציגר, בין קולנוע עדן לקולנוע אופיר. הסטודיו הפך למקום מפגש תרבותי לאמנים וסופרים צעירים ובהם אהרון אמיר, ובמהלך המפגשים הופצו הרעיונות הכנעניים. 
בית החולים גם מוזכר בספרו של מקס ברוד UNAMBO.
בית החולים פעל עד להריסת המבנה, בשנת 1976. עם הריסת המבנה נהרס גם עץ שקמה גדול שניצב בחצר בית החולים ליד הכניסה למרתף. בשנת 1985 נבנה על שטח בית החולים בניין משרדים על ידי חברת אל-רוב, המשמש לבית ההשקעות "פסגות".
יחסי ברזיל–הממלכה המאוחדת

היסטוריה

שתי המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן בשנת 1826, לאחר שהבריטים הביאו לחתימת אמנה המחייבת את ביטולו של סחר העבדים מאפריקה. בשנות ה-30 של המאה ה-19, כספים וסוחרים בריטיים היו מבין המגזרים המובילים בכלכלה הברזילאית.  בריטניה דחקה רבות לסיים את סחר העבדים בברזיל, אולם האליטות בברזיל התנגדו מאוד לרעיון, וטענו כי ההסכמים שנחתמו בכפייה אינם בתוקף.  בשנת 1845, הצי המלכותי התחיל להתייחס לספינות העבדים הברזילאים כספינות פיראטים, ובשל כך היו מביאים לתפיסת הספינות ולשחרור העבדים. המתחים הגוברים אף היוו חשש ל מלחמה בין המדינות. בינתיים, בעלי האחוזות ייבאו עבדים רבים כפי שהם יכלו, 19,000 בשנת 1846, ו-50,000 ב-1847. רק בשנת 1850, ברזיל העבירה חוקים יעילים, אשר כמעט סיימו את סחר העבדים. בעקבות כך הסתיים המתח עם בריטניה, אולם האפריקנים נשארו עבדים במטעים. במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19, ברזיל סיפקה כשליש מהכותנה הגולמית למפעלים הבריטיים.
בשנת 1919 הועלתה הנציגות הברזילאית בלונדון למעמד שגרירות, וכן הנציגות הבריטית בריו דה ז'ניירו הועלתה אף היא למעמד זה. שתי המדינות נלחמו ביחד נגד איטליה במהלך מלחמת העולם השנייה. בוועידת דומברטון אוקס ב-1944 דחו הבריטים והסובייטים את ההצעה האמריקנית למושב קבע לברזיל במועצת הביטחון של האו"ם.המלכה אליזבת השנייה ביקרה ביקור רשמי בברזיל בשנת 1968, והייתה המונרך הבריטי הראשון שביקר שם. בשנת 1982 ברזיל נותרה נייטרלית במלחמת פוקלנד, אולם אסרה על נחיתות של מטוסים בריטיים בשטחה, ואף הכירה בריבונות הארגנטינית על האיים. בשנת 1997, הנשיא פרננדו אנריקה קרדוזו ערך ביקור רשמי בבריטניה, ובשנת 2001 ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר ערך את הביקור הרשמי הראשון של ראש ממשלת בריטניה לברזיל.

שיתוף פעולה כלכלי

כיום בריטניה היא המשקיעה הרביעית בגודלה בברזיל. היצוא הבריטי גדל ב-23% בשנת 2010 וב-9% בשנת 2011. חברות בריטיות כגון בריטיש גז, בריטיש פטרוליום, רולס רויס ושל משקיעות רבות בברזיל, ובמיוחד בריו דה ז'ניירו.למרות המיתון בכלכלת ברזיל בשל המשבר הכלכלי (2008-2011), על פי העיתון הבריטי דיילי מייל, ברזיל עקפה את בריטניה והפכה לכלכלה השישית בגודלה בעולם.

יחסים דיפלומטיים

ברזיל מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-3 קונסוליות באברדין, בלפסט, קרדיף ומנצ'סטר. מאידך, בריטניה מחזיקה בברזיל שגרירות בברזיליה ו-8 קונסוליות בבלו הוריזונטה, מנאוס, פורטו אלגרה, רסיפה, ריו דה ז'ניירו, סלבדור וסאו פאולו.
אבנר ברנהיימר

ביוגרפיה

נולד בקיבוץ גברעם וגדל בפתח תקווה, למד בתיכון ברנר פתח תקווה. בצעירותו עסק בשחייה תחרותית. לאחר שירותו הצבאי בחיל האוויר, למד ספרות באוניברסיטת תל אביב. במקביל, החל לכתוב עבור מעריב, תחילה בעיתון היומי ומאוחר יותר במוסף סופשבוע. ב-1995 עבר לכתוב במוסף סוף השבוע של ידיעות אחרונות, שבעה ימים. 
בסוף שנת 2006 החל לכתוב במוסף הארץ. ב-1996 נסע בשליחות ידיעות אחרונות ללוס אנג'לס ובמקביל למד כתיבה יוצרת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). לאחר שובו לישראל, עבד כארבע שנים כעורך תוכנית הטלוויזיה של קובי מידן, "פגישה לילית". בין 1996 ו-2003 כתב טור הומוריסטי, "מיטה זוגית", בעיתון "הזמן הוורוד" בנושא חיי הזוגיות שלו ושל ערן נוימן, בן זוגו לחיים. הטור עובד מאוחר יותר לספר הביכורים שלו, "אתה אוהב אותי".
קרב רגילוס

קרב אגם רגילוס (Regillus) היה קרב ספק מיתולוגי ספק היסטורי, בו ניצחו הרומאים את כוחות הברית הלטינית. לפי מסורות שונות, התנהל הקרב בשנים 509 לפנה"ס, 496 לפנה"ס או 493 לפנה"ס.
מקומו של האגם אינו ידוע בוודאות, אך לפי ההיסטוריון טיטוס ליוויוס, הוא נמצא באזור טוסקולום, עיר עתיקה בלאטיום. לפי מקורות מסוימים, עמד בראש הצבא הלטיני לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, מלכה האחרון של רומא, שגורש על ידי לוקיוס יוניוס ברוטוס מכס המלכות, גלה לקימה לחצרו של אריסטודמוס מקומאי וניסה להשתלט מחדש על רומא. בראש הכוחות הרומים עמדו הדיקטטור אפיוס פוסטומיוס וסגנו טיטוס איבוטיוס. את המורדים הנהיגו, כאמור, אוקטאביוס מאמיליוס וטארקוויניוס סופרבוס ובניו.
תוצאות הקרב לא היו חד-משמעיות, ונראה שבעקבות אי ההכרעה נחתמה ברית חדשה בין הליגה הלטינית לבין רומא, שהעניקה לשני הצדדים מעמד שווה, ברית צבאית משותפת וחלוקה של שלל מלחמה. 
לפי המסורת הרומית, נבנה מקדש קסטור ופולוקס לאות תודה על ניצחון העיר רומא. על פי האגדה, נשבע הדיקטטור פוסטומיוס כי אם ינצח בקרב יבנה מקדש לקסטור ופולוקס. השניים הופיעו רכובים על סוסים בשדה הקרב והצילו את הרפובליקה הרומית. מאוחר יותר הופיעו אלו בפורום ובישרו לתושבי העיר כי עירם ניצלה. המקדש נבנה במקום בו, על פי האגדה, הופיעו התאומים ובנייתו הושלמה בשנת 484 לפנה"ס.
סולאר

תקציר עלילה

מייקל בירד הוא פיזיקאי חתן פרס נובל, ידוע בזכות הגילוי הגדול שלו "מזיגת בירד-איינשטיין". חייו האישיים מסובכים וכאוטיים. הספר עובר בשלוש תחנות בחייו של בירד ב-2000, 2005 ו-2009 בשילוב זכרונות מימיו כסטודנט באוקספורד.

2000

בירד עומד בראש מרכז מחקר בעיר רדינג, לחקר חלופות ליצירת אנרגיה זמינה ובלתי מתכלה. אין לו אמונה רבה בפרויקטים הנחקרים, ומשרתו היא בעיקרה מינוי פוליטי. הוא בוגד באשתו החמישית, פטריס, כפי שבגד בנשותיו הקודמות. בניגוד לנשים הקודמות, פטריס אינה מאשימה ומאיימת לעזוב אותו, אלא מנהלת רומן משלה עם השיפוצניק שלהם, רודני טרפין. כאשר בירד רואה שהוא מאבד את אשתו הוא חש שהיא האישה המושלמת בשבילו ושוקע בדיכאון. הוא יוצא למסע אל הקוטב הצפוני על מנת לחקור את שינויי האקלים במשלחת שבה הוא המדען היחיד בקרב קבוצה של אמנים. כשהוא שב לביתו, הוא מגלה שלאשתו יש רומן נוסף עם פוסט דוקטורנט שלו, טום אולדוס. בהתנגשות ביניהם טום נהרג בתאונה משונה ומחרידה. בירד מפליל את החבר של פטריס, טרפין, שמואשם ברצח ונדון ל-16 שנות מאסר. בירד יורש את המחקר הסודי של אולדוס ליצירת אנרגיה על ידי פוטוסינתזה מלאכותית.

2005

בירד זוכה לסיקור תקשורתי משפיל. בכל זאת הוא מצליח לבנות לעצמו מוניטין של מי "שמציל את העולם" על ידי שימוש באנרגיית השמש. הוא רושם על שמו פטנטים המבוססים על תגליותיו של טום אולדוס. הוא מפוטר ממשרתו במכון המחקר ברדינג, אך עובד על תוכניות ליצירת אנרגיה בעזרת פוטוסינתזה מלאכותית. בירד ממשיך לפטם את עצמו, והנאותיו הגסטרונומיות מתוארות בפירוט רב. יש לו בת-זוג חדשה ומסורה, מליסה, שמשתוקקת לילד משלה. בניגוד לרצונו היא נכנסת להריון ממנו.

2009

כעת בירד הוא בן 62 ואב לילדה, בתה של מליסה. בריאותו לקויה והוא מודאג מכתם חשוד שיש לו על כף היד. הוא עסוק בשלבים אחרונים של בניית תחנת כוח סולרית בתכנונו בעיירה לורדסברג שבניו מקסיקו. שם יש לו חברה נוספת, מלצרית בשם דרלין. דרלין רוצה להתחתן אתו, אך לו נוח להישאר במצבו הנוכחי, עם מליסה וקטריונה, בתו בת השלוש. 
כל בעיותיו מגיעות לשיאן בערב טקס הפתיחה של תחנת הכוח. טרפין שוחרר מהכלא, ומגיע אליו בבקשת עבודה. מליסה והבת טסות מלונדון להתעמת אתו ועם דרלין. עורך דין העוסק בפטנטים מאשים אותו שהוא גנב את רעיונותיו מטום אולדוס, ומאיים בתביעה. הרופא מאשר שהנגע בידו הוא ממאיר. שותפו לעסקים נוטש אותו עם חובות של מיליוני דולרים. אז גם נודע לו שמישהו חיבל בקולטי השמש. בסצנת הסיום יש בו תחושה לא מוכרת של דבר-מה גואה, הוא מפרש את זה כאהבה לבתו, אך בהחלט יכול להיות שהוא חש בסימנים ראשונים של התקף לב.

רקע

הספר הוא בראש וראשונה יצירה בדיונית אך מבוססת על המדע וההיסטוריה מודרנית.

מסעו של מייקל בירד לאזור הקוטב הצפוני מבוסס על מסע של מקיואן עצמו לשם ב-2005, עם קבוצה של מדענים ואמנים שנועדה לצפות מקרוב בשינויי האקלים. 
. "נהניתי מאוד במסע הזה", הוא אומר. "הפסלים והציירים עשו מה שהם יודעים לעשות, אבל אני טיילתי בסביבה עם כל מי שהיה מוכן לבוא אתי". כששוטט בפיורדים הקפואים עם הפסל אנתוני גורמלי הוא דיבר על נוף ודמיון. בארוחת הערב נסבה השיחה האידיאליסטית על כך ש"עלינו להיות שונים ביחסינו עם הממשלה". אבל מצדה השני של דלת אזור המגורים היה חדר הלבשה. "זה היה תוהו ובוהו. לא נעשו שם דברים בזדון, אבל אנשים היו חסרי זהירות ולקחו מבלי משים זה את חפציו של זה. בגדים וציוד שהיו שם כדי להציל את חיינו, שהיינו אמורים לטפל בהם בקלות רבה, נעלמו, וחשבתי לעצמי, אחרי כל המלים היפות והכוונות הטובות, אולי יש איזה חוסר התאמה קומי בטבע האדם בכל הנוגע לטיפול בבעיה הזאת".
הארדיקאנוט

חייו

הארדיקאנוט היה בנם של המלך קאנוט הגדול ואמה מנורמנדיה. לאחר מות אביו, ירש הארדיקאנוט את הכתר הדני בתור קאנוט השלישי, אך הסתכסך עם מגנוס הראשון מלך נורווגיה, שמנע ממנו להפליג לאנגליה כדי להבטיח את שלטונו שם. כתוצאה מכך, הוסכם כי אחיו הממזר של הארדיקאנוט, הרולד "קל-הרגליים", ימשול באנגליה כעוצר בשמו.
הרולד לקח את הכתר האנגלי לעצמו ב-1037, בטענה כי "הארדיקאנוט שהה זמן רב מדי בדנמרק". לאחר שכרת ב-1039 ברית עם מגנוס, לפיה אם אחד מהם ימות ללא צאצאים יירש האחר את מקומו, תכנן הארדיקאנוט לפלוש לאנגליה כדי להדיח את הרולד, והגיע לפלאנדריה, שם שהתה אמו הגולה. אך הרולד מת בטרם הספיק הארדיקאנוט לפלוש לאנגליה, במרץ 1040. הארדיקאנוט נחת בסנדוויץ' ביוני, "שבעה ימים לפני אמצע הקיץ", ועמו 62 ספינות מלחמה. מאחר שלא הספיק להילחם בהרולד כשעוד היה בחיים, הוא הוציא את גופתו מקברה והשליכה לביצה.
הארדיקאנוט היה מלך אכזר ובלתי אהוד. הוא גבה מעמו מיסים גבוהים, ובשל כך פרץ כנגדו ב-1041 מרד, שכשל לבסוף. הוא קרא לאחיו-למחצה אדוארד (בנם של אמה מנורמנדיה והמלך אתלרד השני), שהיה בגלות בנורמנדיה, לשוב לאנגליה ולשלוט עמו, ולרשת אותו לאחר מותו, מאחר שלו עצמו לא היו צאצאים.
הארדיקאנוט מת ב-8 ביוני 1042 ונקבר בוינצ'סטר. אחיו אדוארד ירש אותו לאחר מכן, והשיב את בית וסקס לשלטון.
ג'יי סילבריה

ביוגרפיה

סילבריה סיים ב-1985 את לימודיו באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. עבר קורס טיס בבסיס ויליאמס באריזונה והוכשר כטייס קרב. 
שירת כמדריך טיסה של מטוסי T-37. עבר הכשרה בטייס F-15E ושירת כמדריך טיסה בטייסת 334. בשנים 1995–1995 הוצב באנגליה כטייס F-15E בכנף 48. בתפקידו הבא שירת כעוזרו של מפקד כוחות נאט"ו ומפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית. לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר חזר לאנגליה ושירת בטייסת הקרב 492 ובכנף 48. 
ביוני 2005 קודם לדרגת קולונל ומונה למפקד מרכז מבצעי האוויר והחלל בבסיס רמשטיין שבגרמניה. בינואר 2006 מונה לסגן מפקד כנף 48. ביולי 2007 מונה לעוזר מפקד פיקוד אירופה. באוגוסט 2008 מונה למפקד כנף 48. 
ביולי 2010 מונה למפקח הכללי של חיל האוויר וקודם לדרגת בריגדיר גנרל. באפריל 2013 מונה לסגן מפקד חיל האוויר ה-14 הפועל במסגרת פיקוד החלל של חיל האוויר. 
בפברואר 2014 מונה למפקד מרכז הלוחמה של חיל האוויר ובתפקיד זה קודם לדרגת מייג'ור גנרל. באפריל 2016 מונה לסגן מפקד פיקוד כוחות האוויר של פיקוד המרכז. 
באוגוסט 2017 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. 
במהלך שירותו צבר סילבריה למעלה מ-3,900 שעות טיסה, על מטוסי T-37 טוויט, T-38 טאלון, F-15 איגל, F-15E, ‏F-35 לייטנינג II ומסוקי סיקורסקי HH-60.
סילבריה בעל תואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת סירקיוז, בוגר המכללה הלאומית למלחמה של חיל האוויר, בוגר קורס בכירים באוניברסיטת הרווארד וקורס נשיאי מוסדות חינוך בהרווארד.
משה ברנשטיין (רב)

הרב משה ברנשטיין (תרנ"ב, 1892 - י"ח באב תשט"ז, יולי 1956) היה ר"מ בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, ולאחר מכן מייסד וראש ישיבת קמניץ בירושלים.

תולדותיו

נולד בעיר לושה, מחוז מינסק שבבלרוס, לרב אברהם ברנשטיין, בנו של הרב משה ברנשטיין, רבה של לושה. למד בישיבת סלוצק אצל הרב איסר זלמן מלצר, ולאחר מכן בישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה אצל הרב ברוך בר ליבוביץ. נישא לנחמה, בתו של רבו הרב ליבוביץ. 
לאחר נישואיו כיהן כר"מ בישיבה בקוסובה, ובאותה תקופה למד בחברותא עם החזון איש. לאחר מכן שימש ר"מ בישיבה של חסידות קרלין בלונינץ. בשנות ה-30 התמנה על ידי חותנו כר"מ בישיבת בית יצחק ששכנה אז בקמניץ. כמו כן פתח כולל אברכים בקמניץ ועמד בראשו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמלט לווילנה.
בחודש ניסן שנת תש"א (1941) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. יחד עם גיסו הרב יעקב משה ליבוביץ יסד בירושלים את ישיבת קמניץ ועמד בראשה עד פטירתו. עקב מצבו הרפואי שהה בשנה האחרונה לחייו בשווייץ. 
שני חתניו, הרב אשר ליכטשטיין והרב יצחק שיינר, מילאו את מקומו בראשות הישיבה.
IS-7

פיתוח

בקיץ 1945, החלו המהנדסים הסובייטים של מפעל קירוב שבלנינגרד לעבוד על פרויקט לטנק כבד חדש תחת הציון "Object 260" (אובייקט 260), שקיבל מאוחר יותר את השם הרשמי IS-7. על אף שהטנק החדש היה בבסיסו המשך לטנק הכבד IS-3 שנכנס לייצור במאי 1945, הוא הכיל מספר מאפיינים חדשניים ועיצובו היה שונה מזה של טנקים אחרים שפותחו בזמן מלחמת העולם השנייה. דגם אב טיפוס ראשון הושלם ב-8 בספטמבר 1946 והשני ב-25 בדצמבר 1946, ואלה עברו את מבחני השדה בהצלחה.

תיאור

רמת המיגון של ה-IS-7 הייתה גבוהה מאוד לטנקים אחרים בשעתו. זה הושג לא רק בזכות עיבוי לוחות השריון, אלא גם הודות לזוויות החדות בהן הונחו אשר שיפרו את המיגון הבליסטי של הטנק. עיצוב השריון הקדמי היה זהה במידת מה לזה של ה-IS-3, ועוביו הגיע ל-150 מילימטר. צריח הטנק היה גדול מאוד, אך בעל צללית נמוכה עם מיגון של 210 מילימטר בחזית ו-350 מ"מ בבסיס התותח. במבחני שדה שנערכו בקיץ 1948, שריון הטנק הוכיח עצמו כחסין כנגד פגזים חודרי שריון של תותחי הנ"ט החזקים ביותר בתקופה (ביניהם התותח הגרמני בקוטר 128 מ"מ אשר שימש את משחית הטנקים יאגדטיגר, וגם התותח הסובייטי בקוטר 130 מ"מ של ה-IS-7 עצמו).
החימוש העיקרי של ה-IS-7 היה תותח מחורק קנה S-70, במקור תותח ימי בקוטר 130 מילימטר עם אורך קנה של 57 קליבר. פגז חודר שריון שמשקלו עמד על 33.4 קילוגרם היה בעל מהירות לוע של 900 מטר לשנייה, כאשר קצב האש נע בין 6 ל-8 פגזים לדקה. כ-30 פגזים אוחסנו בבטן הטנק. החימוש המשני כלל לא פחות מ-8 מקלעים, כולם נשלטים בשלט רחוק על ידי הצוות מפנים הטנק ללא צורך לחשוף את עצמם. שני מקלעים מדגם KPVT בקוטר 14.5 מ"מ הותקנו, אחד בבסיס התותח והשני על הצריח בתור מקלע נ"מ. בנוסף, שישה מקלעי גוריונוב SG-43 בקוטר 7.62 מ"מ הותקנו, שניים מתוכם כמקבילים לתותח, שניים בצידי הצריח כשהם פונים לאחור, ושניים נוספים על צידי התובה.
בקיץ 1948 הושלמו ארבעה טנקי IS-7 במפעל קירוב שבלנינגרד, ואלו נשלחו למבחני שדה ממשלתיים. הטנק הותיר רושם חזק על חברי הוועדה הבוחנת; על אף שמשקלו הגיע ל-68 טון, הוא הצליח לפתח מהירות סבירה ביותר, היה כמעט חסין לתותחי הנ"ט של התקופה, והיה חמוש בתותח עוצמתי. ב-1949 הורה הצבא למפעל קירוב לייצר כ-50 יחידות של ה-IS-7. אולם מאוחר יותר באותה שנה, הוחלט לעצור את כל ייצור הטנקים שמשקלם מעל 50 טון, ביניהם ה-IS-7.
סדרה מדויקת

במתמטיקה, ובמיוחד באלגברה הומולוגית, סדרה מדויקת היא סדרה מהצורה , שבה כל הרכבה  שווה לאפס באופן "מדויק", כלומר, התמונה של כל הומומורפיזם שווה לגרעין של ההומומורפיזם שבא אחריו. 
המבנים  יכולים להיות מודולים, חבורות, או כל אובייקט אחר בקטגוריה אבלית.
סדרות מדויקות מאפשרות ללמוד על מבנים בסדרה, מתוך תכונות של מבנים אחרים באותה סדרה.

דוגמה

נתבונן בסדרה הבאה של חבורות אבליות:
כאשר ההעתקה מ- ל  היא הכפלה ב-2 וההעתקה מ- ל  היא העתקת המנה.
התמונה של ההעתקה הראשונה היא תת-החבורה של המספרים הזוגיים, וזהו בדיוק הגרעין של ההעתקה השנייה. לפיכך הסדרה הנ"ל היא סדרה מדויקת של חבורות אבליות. סדרה זו איננה מתפצלת, שכן התמונה  איננה מחובר ישר של אף תת-חבורה. דוגמה זו שימושית במיוחד בהוכחה שהשפה של טבעת מביוס איננה נסג שלה.

פונקטור מדויק

בהינתן פונקטור (קו-וריאנטי) אדיטיבי  בין שתי קטגוריות אבליות, הפונקטור  נקרא מדויק אם הוא מעביר סדרות מדויקות לסדרות מדויקות. במילים אחרות,  הוא מדויק אם בהינתן סדרה מדויקת  הסדרה  המתקבלת לאחר הפעלת  גם היא מדויקת. כאשר פונקטור אינו מדויק אפשר למדוד עד כמה הוא רחוק מלהיות מדויק באמצעות פונקטורים נגזרים.
יאן ציקר

חייו

ציקר נולד בבבאנסקה ביסטריצה, לשעבר באוסטרו-הונגריה, כיום בסלובקיה. מוריו הראשונים למוזיקה היו אמו, מריה פסוטקובה, וויליאם פיגוש-ביסטרי. לאחר סיום בית הספר התיכון בבאנסקה-ביסטריצה למד ציקר הלחנה, ניצוח ועוגב בקונסרבטוריון של פראג, משנת 1930 עד 1935. ב-1935–1936 השתלם בכיתות ההמשך של הקונסרבטוריון, כתלמידו של ויטייצלב נובאק. בהמשך עבר לווינה, שם למד אצל פליקס ויינגרטנר בשנים 1936–1937.
בין 1939 ל-1949, לימד ציקר בקונסרבטוריון של ברטיסלבה. במקביל היה יועץ רפרטואר ללהקת האופרה של התיאטרון הסלובקי הלאומי, תפקיד בו כיהן מ-1945 עד 1948. הוא נאלץ לפרוש ממשרתו זו לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על צ'כוסלובקיה ב-1948. לבוף, עבד כפרופסור להלחנה באקדמיה לאמנויות הבמה של ברטיסלבה, שם היו בין תלמידיו מלחינים סלובקים רבים.
ציקר מת בברטיסלבה, שם נקרא מוזיאון על שמו.

מאפיינים

סגנונו המובהק מאופיין בעושר טיפוסי של ניגודים בהלכי-רוח ובמאפיינים (מחול, ביטוי רגשי ולירי), ובדגש על תנהלות אנושית ואתית. יצירותיו הראשונות היו ברובן אינסטרומנטאליות ומשנות ה-50' של המאה ה-20 הוסיף גם יצירות אופראיות.
סבסטיאנו דל פיומבו

חייו

נולד בוונציה בשם סבאסטיאנו לוצ'יאני (Sebastiano Luciani), שם גם גדל והחל בדרכו האומנותית. בתחילת דרכו היה מוזיקאי, נגן לאוטה מבוקש בחוגי האצולה הוונציאנית. בהמשך החל לצייר והיה תלמיד של ג'ובאני בליני ולאחר מכן של ג'ורג'ונה, השפעתו של האחרון ניכרת ביצירותיו. 
בתחילת העשור השני של המאה ה-16 סבסטיאנו עבר לרומא. הוא השתתף בעיטור הוילה פארנזינה יחד עם מספר אמנים ובראשם רפאל. על פי ווזארי סבסטיאנו נהיה מקורב למיכלאנג'לו שהכין עבורו סקיצות לפיהן צייר סבסטיאנו ארבע מיצירותיו היותר מפורסמות. הפייטה בכנסייה בויטרבו, הטרספיגורציה של ישו וההלקאה של ישו בכנסית פטרוס על ההר (San Pietro in Montorio) ברומא, והתחיה של לזרוס הנמצאת כיום בגלריה הלאומית בלונדון. משנת 1519 עד 1530 היה לסבסטיאנו דל פיומבו מוניטין חסר תקדים ברומא כצייר פורטרטים. בין מיטב הדיוקנאות המאוחרים שלו הם אנדראה דוריה (1526) וקלמנט השביעי (1526). בשנת 1531 העניק לו האפיפיור קלמנט השביעי את המשרה הרווחית של שומר חותם האפיפיור.
ב-1547 מת ברומא.
יעקב למר

קורות חיים

נולד בברוקלין שבניו יורק להורים חסידי בעלז, בצעירותו למד חזנות אצל החזן בן ציון מילר והיה הסולן במקהלת בית הכנסת ישראל הצעיר, לאחר מכן למד אצל החזנים דניאל גילדר, יוסף מלובני וברנרד באר, הוא בעל קול טנור והוא שר במספר שפות בהן עברית ויידיש.
בשנת 2010 יצא לאור בהפקת מרדכי סובול אלבום הבכורה שהקליט למר וימלא משאלותינו שבו שר יצירות חזנות עתיקות. בשנת 2014 יצא לאור אלבומו איהי שבת שמוקדש כולו לתפילות וזמירות השבת.
למר מופיע בקונצרטים בארצות הברית, ישראל, אירופה, וכיום הוא החזן בבית הכנסת לינקולן סקוואר שבניו יורק.
בשנת 2014 שר את ההמנון האמריקני בפתיחת משחק ה-NBA של קבוצת ברוקלין נטס.