google/wiki40b huggingface dataset:
פליקס דה ולדון

ביוגרפיה

פליקס דה ולדון נולד בווינה, אוסטרו-הונגריה ב-12 באפריל 1907. הוא למד בבית הספר היסודי סנט אגיצ'ינס, וב-1925 רכש תואר ראשון באמנות מקולג' מרצ'טי, מכינה קדם-אוניברסטאית פרטית. ב-1927 רכש תואר שני באמנות ותואר שני במדעים מהאקדמיה לאמנויות ומבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת וינה, וב-1929 רכש תואר דוקטור.
בגיל 17 רכש הכרה ראשונית כפסל, לאחר שפיסל פסל דיוקן למחנך והדיפלומט האוסטרי פרופ' לודו הרטמן. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הצטרף למושבות אמנים בצרפת, איטליה וספרד. דה ולדון עבר בסופו של דבר ללונדון, שם קיבל מספר עבודות, ובהן פיסול דיוקנו של המלך ג'ורג' החמישי.
בעקבות זאת נסע לאחר מכן לקנדה לפסל את דיוקנו של ראש הממשלה מקנזי קינג, וכך הגיע לראשונה לצפון אמריקה, והוא החליט להשתקע בארצות הברית. דה ולדון הצטרף לצי האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה והשתחרר בדרגת "צייר ברמה השנייה" (Painter Second Class - PTR-2).‏ ב-1945 קיבל אזרחות אמריקנית.
ב-1950 הנשיא הארי טרומן מינה את דה ולדון לחבר הוועדה האמריקנית לאמנויות יפות. ב-1956 מונה מחדש על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר וב-1961 מונה שוב על ידי ג'ון פיצג'רלד קנדי. ב-1959 הוענק לו תואר אביר כבוד על שירותו למלוכה הבריטית. (אם כי, מאחר שלא היה אזרח בריטי, הוא לא נשא את התואר "סר".)
ב-1951 רכש דה ולדון את האחוזה ההיסטורית "ביקון רוק" בניופורט, רוד איילנד, ושם התגורר עד 1996, אז הפסיד את הקרקע ואת מרבית נכסיו בשל מפלה כלכלית.
פליקס דה ולדון נפטר ב-3 ביוני 2003.

עבודתו הפיסולית

כ-1,200 מפסליו של ולדון ממוקמים בשבע יבשות ברחבי העולם. (פסל דיוקן של ריצ'רד בירד מאת דה ולדון ממוקם במצר מקמרדו שבאנטארקטיקה.)
עם סיום מלחמת העולם השנייה, החליט הקונגרס האמריקני להפקיד את דה ולדון על פיסול אנדרטה לזכר קרב איוו ג'ימה, בסגנון ריאליסטי, על בסיס תצלומו המפורסם של ג'ו רוזנטל, מסוכנות Associated Press, שצולם ב-23 בפברואר 1945. בעת עבודת הפיסול נעזר דה ולדון בשלושה מתוך ששת החיילים שהרימו את הדגל בתצלום, שסייעו לו כמודלים. פיסולם של שלושת החיילים האחרים, שמתו בקרב לאחר מכן, נעשה בעזרת תמונותיהם. דה ולדון עבד על הפסל במשך תשע שנים, ונעזר במאות פסלים אחרים. עם סיום פיסולו הוצב הפסל בן 100 הטונות לתצוגה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, וירג'יניה, שם הוא ניצב כיום.
דה ולדון אף עיצב את הפסל טוגו נגרה, האנדרטה הלאומית של מלזיה, שאותה הוזמן להקים על ידי ראש הממשלה הראשון של מלזיה, טונקו עבדול רחמן, כאשר זה ביקר בארצות הברית באוקטובר 1960; במהלך ביקורו ביקר באנדרטת חיל הנחתים שהקים דה ולדון, אז פנה אליו אישית בבקשה לעצב את האנדרטה הלאומית של מלזיה. דה ולדון קיבל לאחר מכן את תואר הכבוד "טאן סרי", המקביל בחשיבותו לתואר אבירות במלזיה.
דה ולדון נפטר ב-2 ביוני 2003 בגיל 96 בוודסטוק, וירג'יניה. אחד מבניו, דניאל דה ולדון, מפיק, שחקן, במאי ותסריטאי אמריקאי, החל לעבוד לאחר מותו, יחד עם אלן נלסקו, על סרט ביוגרפי על חייו של אביו, בשם "דה ולדון - האדם שמאחורי האנדרטאות".
יונתן בן חנן

יונתן בן חנן היה כהן גדול בבית המקדש השני בירושלים בשנים 37-36 לספירה.

העימות עם השומרונים

בשנת 52 לספירה, פרץ עימות בין יהודי הגליל ובין השומרונים, לאחר שאחד הגליליים נרצח בעוברו בארץ שומרון בעלייתו לרגל לירושלים. בתגובה לרצח, פשטו יהודים על השומרונים, טבחו בהם ושרפו כפרים. מנהיגי השומרונים הלכו לעיר צור וביקשו מנציב סוריה אומידיוס קוואדראטוס לנקום ביהודים שהחריבו את ארצם. היהודים שלחו משלחת נגדית שכללה את "נכבדי היהודים ובראשם יונתן בן חנן הכהן הגדול", וזו האשימה את השומרונים ברצח ואת הנציב הרומי קומאנוס באי הענשת הרוצח. קוואדראטוס הגיע אל קיסריה והתיז את ראשיהם של 18 מהיהודים שהשתתפו במלחמה. על נכבדי היהודים, ובראשם הכהן הגדול לשעבר יונתן בן חנן, והכהן הגדול המשרת חנניה בן נדבאי, ציווה לנסוע אל הקיסר, במקביל למשלחת שומרונית ולקומאנוס עצמו, כדי להצדיק את מעשיהם לפני קלאודיוס. הקיסר זיכה את היהודים, הוציא להורג את המאשימים השומרונים ושלח את קומאנוס לגלות.

רצח יונתן

בזמן היותו ברומא, ביקש יונתן מהקיסר לשלוח את אנטוניוס פליקס ליהודה כאפוטרופוס, במקומו של קומאנוס. אולם יוסף בן מתתיהו מספר שמאוחר יותר, הוכיח יונתן את פליקס "לעיתים תכופות על שהוא מנהל את ענייני ארץ יהודה בתקיפות יתרה", ומסביר שעשה זאת כדי לא לעורר עליו את כעס המוני העם, על שהוא עצמו היה זה שביקש מהקיסר לשלוח אותו ליהודה. פליקס רחש ליונתן איבה בשל כך וזמם להסיר מדרכו את הכהן הגדול לשעבר "שהציק לו בלי הרף". פליקס פיתה את דוראס הירושלמי, חברו הנאמן של יונתן, והבטיח לו כסף רב אם ידאג לכך שיונתן יירצח. דוראס קיבל את ההצעה ותכנן את הרצח, שייעשה בירושלים על ידי "הליסטים", שהארץ מלאה בהם באותה התקופה: "כמה מהאנשים האלה עלו העירה, כביכול כדי להשתחוות לאלוהים, ותחת בגדיהם היו להם חרבות קטנות. והם נטפלו ליונתן והרגוהו".
ה"ליסטים" בעלי החרבות הקטנות הם הסיקריים. יונתן נרצח על ידם בזמן כהונתו של חנניה בן נדבאי. יוסף בן מתתיהו מציין ש"יונתן הכהן הגדול היה הראשון אשר נשחט בידיהם ואחריו נרצחו אנשים רבים מדי יום ביומו".
הוא מדגיש שרצח הכהן הגדול לשעבר היה נקודת מפנה בתהליך התפשטות האלימות הקנאית בארץ, שגם הביאה בסופו של דבר לחורבן בית שני: "כשרצח זה נשאר ללא עונש, עלו השודדים מכאן ואילך בחגים מתוך ביטחון גמור, וכלי־זינם טמון להם בדומה לכך, והיו מתערבים בהמון העם והורגים את אלה שהיו אויביהם, ואחרים רצחו במחיר כסף, בשמשם בני אדם אחרים...לא רק בשאר חלקי העיר, אלא גם בבית־המקדש...ובגלל זה, חושבני, גם החריב אלוהים, ששנא את רשעתם, את עירנו...הביא את הרומאים עלינו והשליך על העיר אש ממרקת ועבדות עלינו ועל נשינו וטפנו, הואיל ורצה כי נשכיל מצרותינו".

חנן בן יונתן

בתיאורו את האירועים שהתרחשו עם פרוץ המרד הגדול ברומאים בשנת 66, מזכיר יוסף בן מתתיהו את "חנן בן יונתן", וייתכן מאד כי חנן זה הוא בנו של יונתן הכהן הגדול. כאשר צר קסטיוס גאלוס על חומות ירושלים, בה התבצרו המורדים היהודים, "הסכימו רבים מנכבדי העיר לקבל את הצעותיו של חנן בן יונתן, הזמינו את קסטיוס ואמרו כי יפתחו בפניו את שערי העיר". אולם קסטיוס חשד בכוונותיהם ולא מיהר להיענות להצעה. בינתיים נודע הדבר למורדים והם גירשו את חנן ואנשיו מן החומה, רגמו אותם באבנים והדפו אותם אל בתיהם.
המכללה הטכנולוגית באר שבע

היסטוריה

המכללה הטכנולוגית באר שבע נוסדה ב-31 בדצמבר 1954 על ידי גולדה מאיר, אז שרת העבודה, כמרכז ראשון להכשרה מקצועית במדינת ישראל. בראשית דרכה קלטה עולים צעירים והכשירה אותם לתעשייה ולמלאכה, ולימים נקלטו הבוגרים בקריה למחקר גרעיני ובתעשייה האווירית עם היווסדם.
בתחילת שנות השישים, העביר משרד העבודה את הפעילות לאחריות הטכניון והוחל בהכשרת טכנאים בעיקר במגמות מכונות ובניין. בית הספר שינה את שמו לבית הספר להנדסאים וטכנאים באר שבע, והחל גם בהכשרת הנדסאים. בשנת 1970 נחתם הסכם בין משרד העבודה לאוניברסיטת הנגב (כיום אוניברסיטת בן-גוריון בנגב), ולאחר מספר שנים שונה שם המוסד ל"מכללה הטכנולוגית באר שבע".
במשך שנים ארוכות היה במכללה מועדון סיף מפואר אשר הגיע להישגים מרשימים כולל אליפויות הארץ ונבחרת היאבקות שלה אלופי ישראל.
גולת הכותרת הייתה בית הספר למלונאות בערד, אשר הוקם בשנת 1992 בשיתוף הסוכנות היהודית והתאחדות בתי המלון בים המלח.
בשנת 1991 הקימה המכללה הטכנולוגית באר שבע את בית הספר התיכון העירוני השש שנתי (ניסוי) מקיף ח', יחד עם עיריית באר שבע ומשרד החינוך. בית הספר פעל עד לשנת 2014 וזכה בשנת 2007 בפרס החינוך הארצי.
בשנת 1995 ייסדה המכללה הטכנולוגית באר שבע את בית הספר להנדסה להכשרת מהנדסים לתואר B.Tech, המוסד פועל עד היום במימון הות"ת והמועצה להשכלה גבוהה ומכשיר מהנדסים לתואר B.Sc. בית הספר להנדסה שינה שמו למכללה האקדמית להנדסה בנגב וכיום נקרא על שמו של הנדבן סמי שמעון. המכללה האקדמית פועלת משנת 1997 כעמותה רשומה נפרדת מהמכללה הטכנולוגית באר שבע.
בשנת 2000, הקימה המכללה הטכנולוגית באר שבע עמותה רשומה, מלכ"ר ובשנת 2003 העניקה עיריית באר שבע למכללה הטכנולוגית את פרס מצוינות בחינוך, כהערכה להישגיה.
ייעודה העיקרי של המכללה הוא הכשרת הנדסאים. למכללה מעל 55,000 בוגרים, מחציתם הנדסאים וטכנאים. כ-98% מן הסטודנטים הם תושבי מטרופולין באר שבע, 40% מתוכם הן נשים. 15% מהחברה הבדואית.
בשנת 2015, ארגון World ORT-קדימה מדע, באמצעות סניף טורונטו קנדה, חתם על הסכם לפיתוח המכללה בציוד, שדרוג ההוראה והשתלמויות.
משנת 2006 מנכ"ל המכללה הוא מר דב פ' תמיר. קדם לו פרופ' ג'ורג' מרקוביץ.
פיאט טאלנטו

דור ראשון

יוצר בין השנים 1981–1994. פיאט טאלאטו דור ראשון הייתה גרסת גלגלים קצרה של "פיאט דוקאטו".

דור שני

הדגם מיוצר משנת 2016 ועד היום. 
פיאט טאלאנט דור שני מבוססת על דגם ה"רנו טרפיק".
מנועי ה"פיאט טאלנטו" מיוצרים בגרסת טורבו אחיד, ובגרסת טורבו כפול.
אבי שגיא

ביוגרפיה

שגיא גדל כילד ציוני-דתי בשכונה החרדית קריית באבוב בבת-ים, בנם של חנה ושלום שוויצר, והיה חניך בתנועת בני עקיבא. עם גיוסו לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לגדוד הנח"ל המוצנח, שם עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. התגורר שנים רבות בבני-ברק, בשכונת קריית הרצוג. הוא מספר כי הוא שמח שילדיו "גדלו בין שכבות סוציו-אקונומיות שונות, ולמדו שלא הכסף ולא המעמד החברתי הם בעלי ערך. שעובדת היותו של אבא שלהם פרופסור היא לא מה שעושה אותו לבן אדם, אלא הזיקות שלו, הקשרים שלו, האחריות שלו"].

קריירה אקדמית

שגיא קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת בר-אילן ב-1988 על חיבורו "דת ואקזיסטנציאליזם בהגותו של סרן קירקגור", בהנחייתה של פרופ' אליענה אמדו לוי ולנסי. החל מ-1987 הוא משמש כחוקר בכיר במכון הרטמן בירושלים. החל מ-1999 משמש כפרופסור מן המניין במחלקה לפילוסופיה, וכן מנהל את התוכנית ללימודי פרשנות ותרבות מאז הקמתה ב-1999.
שגיא פרסם וערך ספרים בעברית ובאנגלית בתחומי הפילוסופיה הכללית והיהודית. הוא עורך את סדרת הספרים "פרשנות ותרבות" שיוצאת לאור בהוצאת כרמל, ועורך-עמית של כתב העת תרבות דמוקרטית, יחד עם ידידיה שטרן.
שגיא היה בין מחברי מסמך רוח צה"ל (יחד עם דניאל סטטמן, משה הלברטל ואחרים), שהחליף את הקוד האתי הישן של צה"ל, שחובר על ידי אסא כשר.

משנתו

בגישתו הפילוסופית, מייצג שגיא את המחנה היותר ליברלי ופלורליסטי במחשבה ובמסורת היהודית. מבחינת מחויבותו להלכה היהודית הוא אורתודוקסי. שגיא עוסק רבות במחקרו במתח הקיים בין מחויבות להלכה היהודית (הנגזרת מהזהות האורתודוקסית), לבין הרצון לינוק ממקורות ידע ומערכות מוסר שמחוץ ליהדות - כמו תורות מוסר אוניברסליות ובפרט האקזיסטנציאליזם האירופי. במחקריו מדגיש שגיא את קיומם של ביטויים בהלכה היהודית, שרואים בעין אוהדת ואף מחייבים גישה פלורליסטית, כמו: שיקולים של מוסר אנושי חוץ-יהודי בפסיקות הלכה; סתירות לכאורה (ויישובן) בין דת ומוסר; התוקף של החלטות אנוש על פסיקות הלכה, לעומת התוקף האלוהי; ציות ונאמנות ללא סייג להלכה, לעומת ביקורת והטלת ספק; שינויים ורפורמות המותרות במסגרת ההלכה, לנוכח עולם משתנה ומתחדש; זהות יהודית לעומת זהות ישראלית ואנושית-כללית.
אורלי וילנאי

ביוגרפיה

וילנאי היא בתו של כתב קול ישראל, שמעון וילנאי. את שירותה הצבאי עשתה ביחידת המזל"טים של צה"ל, בימים בהם הייתה היחידה כפופה לאגף המודיעין.
וילנאי היא בעלת תואר ראשון בתקשורת וטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב. בעלת תואר שני בתוכנית ללימודי ביטחון, אותו עשתה במקביל לעבודה כחוקרת במכון למחקרי ביטחון לאומי באוניברסיטת תל אביב.
את דרכה הטלוויזיונית החלה כמנחה בערוץ הקניות. ב-1994 הנחתה וילנאי את התוכנית "ימבה קיץ" ששודרה בטלוויזיה החינוכית. בשנת 1998 החלה את עבודתה העיתונאית בערוץ הראשון של הטלוויזיה. בשנת 2000 מונתה לתפקיד כתבת לענייני רווחה. במקביל הגישה את תוכנית הבוקר של הערוץ לצדם של מאיר איינשטיין ואורי לוי. בתקופה זו שידרה כתבות שהקנו לה שם של בעלת קול חברתי נוקב. ב-2004 התפטרה בעקבות לחצים מצד מנכ"ל רשות השידור, יוסף בראל, למתן את כתבותיה.
בשנת 2004 הגישה עם גיא מרוז בגלי צה"ל את התוכנית "יהיה בסדר" שעסקה בעוולות אזרחיות.
וילנאי עברה לערוץ 2 שם המשיכה לעסוק בתחום החברתי. תחילה שימשה כתבת בצוות התוכנית "עובדה".
בשנים 2006–2007 הגישה וילנאי יחד עם בן זוגה, גיא מרוז את התוכנית "המשמר האזרחי" ב"קשת", ערוץ 2.
בשנת 2008 בערב יום השואה תשס"ח הוקרן בערוץ 2 סרטם של וילנאי ומרוז "מוסר השילומים - המלחמה נמשכת", שבו האשימו את ועדת התביעות ואישים מטעמה בכך שהם מעכבים תשלומים המיועדים לניצולי השואה ומעדיפים את תקצובם של מוסדות שאינם קשורים לניצולים. ועדת התביעות טענה כי מדובר בעלילה אכזרית ומעוותת, ותבעה את בני הזוג. בהסכם פשרה הוחלט כי הם יפרסמו התנצלות ויעבירו לוועדה פיצוי בסך של 150 אלף ש"ח, שיועבר לארגון "עמך".
בשנים 2009–2010, הגישה בערוץ 2 את תוכנית התחקירים "שתולים".
במקביל בשנת 2009 החלה וילנאי לעבוד בערוץ 10 שם הגישה יחד עם בן זוגה גיא מרוז, את התוכנית "אורלי וגיא בע"מ". בסוף ינואר 2011 החלו וילנאי ומרוז להגיש באותו ערוץ טלוויזיה, מדי יום, תוכנית בוקר בשם "אורלי וגיא". מיוני 2018 משודרת התוכנית בשעות הערב. במקביל הגישה עם מרוז באותו ערוץ את סדרת התוכנית "אורלי וגיא חוזרים עם תשובה".
בשנת 2014, השתתפה יחד עם מרוז בעונה השנייה של הסדרה הדוקומנטרית "מחוברים פלוס", המשודרת בהוט.
ב-23 במרס 2018 החלה להגיש בערוץ 10 את התוכנית "אורלי וחי" שעוסקת בבעלי חיים.
לאחר סגירת ערוץ עשר, החלו וילנאי ומרוז להגיש את אורלי וגיא (תוכנית תחקירים) החל מ-2 ביולי 2019 ברשת 13.

חיים אישיים

וילנאי אם לבן מנישואיה הראשונים לעודד פדרבוש.
ב-31 בדצמבר 2008 נישאה בשנית, לגיא מרוז, בטקס אלטרנטיבי. בשנים 2011–2012 ניסה הזוג להביא לעולם ילד משותף, וכתוצאה מכך עברה וילנאי טיפולי הפריה חוץ-גופית. בני הזוג תיעדו את טיפולי ההפריה בסרטם "זוג או ילד" שהוקרן בערוץ 10. לאחר שהטיפולים נכשלו היו בני הזוג למשפחת אומנה לילד אריתראי, שנולד להורים שהסתננו לישראל. בני הזוג מתגוררים בתל אביב.
בספטמבר 2017 התחתנו בני הזוג בטקס דתי ואזרחי.
רוברט הארון

ביוגרפיה

הארון נולד בניו יורק כבן השני מתוך תשעה למשפחה שמוצאה מאירלנד. עוד כנער, עת עבד כשליח באולפני קולנוע, התגלה הארון על ידי הבמאי דייוויד גריפית, אשר ראה בו פוטניצאל קולנועי והחל לשבצו בסרטיו. התפקידים אותם גילם הארון היו בעיקר של "הבחור הטוב" ו"הרגיש", דבר אשר תרם להפיכתו לאליל ההמונים, ובעיקר לאליל הנשים. 
לשיא תהילתו הגיע הארון בשנת 1915 עם יציאתו של הסרט "לידתה של אומה" בו השתתף. גם לאחר "לידתה של אומה", המשיך הארון לשחק בסרטיו של גריפית, ובעיקר זכור הסרט "אי-סובלנות" משנת 1916 אשר יצא כתגובה למבקרים הרבים את "לידתה של אומה" כסרט בעל אלמנטים גזעניים. 
בשנת 1920 החלה להתפשט השמועה כי כוכבו של הארון דעך בעיניו של דייוויד גריפית, והדבר התעצם עם שכירת שחקן צעיר בשם ריצ'רד בארטלמס כשחקן ראשי בסרטו החדש של גריפית "Way Down East". בליל הבכורה של הסרט, בהיותו בן 27, מת vtrui לאחר שירה בעצמו בחדר מלון בניו יורק.
רחל מרכוס

ביוגרפיה

מרכוס נולדה בגרודנו (אז בפולין שבשליטת האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס) ב-1912. אביה, דניאל מרכוס, היה סוחר טבק ואמה עבדה בחנות הקמח המשפחתית. בשנת 1934, בגיל 22, עלתה רחל מרכוס לארץ ישראל והחלה לשחק במסגרות תיאטרוניות שונות. בשנת 1935 נישאה למשורר נתן אלתרמן, ושש שנים לאחר מכן נולדה בתם היחידה, תרצה אתר. בשנת 1947 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי ונמנתה מאז עם סגל שחקניו הקבוע. בין תפקידיה המרכזיים בתיאטרון היו אמנדה ב"ביבר הזכוכית" יונו ב"יונו והטווס", לולה ב"שובי, שבא הקטנה" והאם ב"לילה במאי". זכתה בפרס מילוא (1963) ובפרס קלאוזנר לתיאטרון (1969).
מרכוס שיחקה גם בסרטי הקולנוע "קריה נאמנה" (1952), "מבצע יונתן" (1977) ו"סוסעץ" (1978).
חייה של מרכוס לצדו של בעלה, נתן אלתרמן, ידעו עליות ומורדות, בין היתר נוכח הרומן רב-השנים שפיתח אלתרמן עם הציירת צילה בינדר, למרות שהיו נשואים עד יום מותו ב-1970. בשנת 1977 שכלה את בתה, שנפלה מחלון מרפסת דירתה. אובדן זה הכה בה קשות עד יום מותה. בראיון ל"הארץ" סיפרה כי "הפיצוי הגדול ביותר על הכל הייתה הבת הנפלאה שזכיתי לחיות במחיצתה 36 שנים. הבת שירשה את הנעלה שהיה בו, ושלצערי לא ירשה ממני את הכוחות הגדולים שהיו בי".
גם לאחר פרישתה לגמלאות מהתיאטרון הקאמרי באותה תקופה, המשיכה מרכוס להופיע ברחבי הארץ, בערבי קריאת שירה ובהצגות של "אמנות לעם". היא גם לימדה קריאת שירה בבתי הספר למשחק בית צבי וניסן נתיב.
מרכוס נפטרה מהתקף לב בשנת 1985. בצוואתה הורתה להפנות את התמלוגים על שידורי שיריו של אלתרמן לאוניברסיטת תל אביב, על מנת להנציח את בתה בחדר מיוחד בקמפוס, דבר שלדברי נכדיה האוניברסיטה לא מימשה.
עיצור דו-שפתי, סותם, קולי

התרחשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
בורות פלורליסטית

בורות קבוצתית ונורמות חברתיות

בורות קבוצתית יכולה לגרום לאשליית אוניברסליות נורמטיבית וערכית, והיא מציגה הבדל ברור בין העמדה הסובייקטיבית לבין הנורמה השלטת בפועל. בורות קבוצתית יכולה להתקיים בקבוצה או בחברה בנוגע לסוגיות כמו, שוויון נשים, אלכוהול, הימורים, פורנוגרפיה, סוגיות פוליטיות ועוד.
לאמצעי התקשורת יש תפקיד מרכזי בצמצום או הגדלת הבורות הפלורליסטית. גיוון של תכנים ודיעות באמצעי התקשורת יכול להקטין את הבורות הפלורליסטית, זאת כיוון שהגיוון מציג תמונה רחבה יותר של דעות והתפלגותן. לתקשורת ישנה נטייה לעסוק בדרמטי, בחריג, ובכך להגדיל את הבורות הקבוצתית.
קורנרשוט

מבנה ופעולה

הערכה בנויה משני חלקים עיקריים: חלק אחורי הנישא על ידי המפעיל ומעוצב כרובה וחלק קדמי הניתן להסטה לצדדים ובו מותקן האקדח. מצלמת וידאו המותקנת בחלקה הקדמי של הערכה מעבירה תמונה המתואמת עם כוונת האקדח למסך המותקן בחלקה האחורי של הערכה. לחיצה על ההדק בחלק האחורי של הערכה מפעילה את ההדק של האקדח.

תצורות ותכונות נוספות

בשלב ראשון של הפיתוח הייתה רק תצורה של ערכה נושאת אקדח, בה הערכה משמשת כאמצעי עזר ולא כנשק עיקרי, היות שהקונספט מקשה על החלפת מחסנית מהירה ותפעול מעצורים באקדח. הגרסה התקנית של הערכה נושאת אקדח גלוק אך ניתן להתאימה לאקדחים אחרים.
תצורות נוספות של הערכה שפותחו בהמשך כוללות שימוש במטול רימונים M-203 ואף התאמה של נשיאת תצורה מקוצרת של גלבוע. בתצורה זו ניתן לפרק את הנשק ולהמשיך להשתמש בו כנשק עיקרי וכן להחליף מחסניות ולתפעל מעצורים בעודו מורכב (אך לא מהר כמו בנשק מופרד).
ניתן להתקין מצלמות וידאו המותאמות לראיית לילה וכן לשדר את התמונה המתקבלת מהמצלמה (למשל, לחפ"ק).

פיתוח

את הערכה פיתח סא"ל במילואים עמוס גולן, מנכ"ל חברת קורנרשוט ואפרים יערי.

משתמשים

בישראל הערכה מצויה בשימוש הימ"מ, היחידות המיוחדות של משמר הגבול, יחידות מובחרות בצה"ל וכן בית הספר ללוחמה בטרור. הערכה נמכרה גם למשרד ההגנה הבריטי. ב-2016 פורסם כי הערכה נמצאת בשימוש הכוחות המיוחדים של מיאנמר.
ג'נט מיכאיל

ביוגרפיה

חורי, בת למשפחה נוצרית-קתולית, היא האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד ראש עיר ברשות הפלסטינית. היא הייתה מנהלת בית הספר לבנות ברמאללה במשך 20 שנה.
היא נבחרה לראשות העיר ב-29 בדצמבר 2005 על ידי מועצת העיר המונה חמישה עשר חברים נבחרים, בהם גם שלושה חברי חמאס, וזכתה בשישה מהם. היא רצה כמפלגה עצמאית הנקראת "רמאללה לכולם" אם כי היא חברה בחזית העממית לשחרור פלסטין. ע'אזי חנאניה, חבר המועצה המחוקקת אשר היה מועמד מטעם המפלגת וואטן המשויכת לפת"ח, זכה גם הוא בשישה מושבים ואילו הסיעה המזוהה עם חמאס "השינוי והרפורמה" בראשות ח'לדון חאדר זכתה בשלושה מושבים. המועצה החדשה הצביעה ברוב של תשעה מול שישה, לאחר שמפלגת השינוי והרפורמה תמכה במיכאיל, והיא התמנתה לראשות העיר.
גואו

גּוּאוֹ (בסינית מפושטת: 郭, פין-יין: Guō) הוא מבין שמות המשפחה הנפוצים ביותר בסין. משמעותו "חומה המקיפה את העיר".
בסינית יכול השם לקבל וריאציות רבות, והוא נכתב ונהגה באופן שונה לדוגמה: גואו, קוֹק, קוּאו, קוּאוֹק, קוּאץ', קוּאַה, קוֶוק, קווֹק, קוואק, גוק, קואיי וקֶר. האיות של השם מצביע על מקור (גיאוגרפי) של המשפחה. למשל קווֹק יצביע כי מקור המשפחה בהונג-קונג והסביבה.
השם עתיק ושימושו מתועד כבר אלפי שנים, עוד בימי שושלת שיה.
רוב נושאי השם שייכם להאן.
הפילהרמונית של מינכן

תולדות התזמורת

את התזמורת ייסד במינכן בשנת 1893 פראנץ קאים, בנו של יצרן פסנתרים, וקרא לה תזמורת קאים. בשנת 1895 התיישבה התזמורת מושב של קבע בטונהאלה (אולם הקונצרטים) העירוני. תוך זמן קצר החלה למשוך אליה מנצחים ידועי שם: גוסטב מהלר ניצח על הקבוצה בפעם הראשונה בשנת 1897 והיא ניגנה בניצוחו בביצועי בכורה את הסימפוניות הסימפוניה הרביעית והשמינית שלו. ברונו ולטר ניצח על התזמורת בנגינת השיר על הארץ של מהלר בביצוע בכורה, לאחר מות המלחין. פליקס ויינגרטנר היה מנהלה המוזיקלי משנת 1898 עד 1905 ווילהלם פורטוונגלר הצעיר הטביע את חותמו בניצוח הבכורה שלו על תזמורת מינכן בשנת 1906. תלמידו של ברוקנר, פרדיננד לווה, יצר מסורת  של ביצועי ברוקנר, הנמשכת עד עצם היום הזה.
במשך כל שנותיה נוהלה התזמורת (שנודעה משנת 1910 בשם Munich Konzertverein Orchestra) במימון פרטי, אבל בשנות מלחמת העולם הראשונה הצטמצם תקציבה מאוד והנגנים גויסו לשירות צבאי, נסיבות שאילצו את התזמורת להיסגר. אחרי המלחמה לקחה עיריית מינכן את התזמורת תחת חסותה והפעילה אותה מחדש בהנהגתו של המלחין הנס פפיצנר, אשר הוחלף עד מהרה על ידי חלוץ ברוקנר, זיגמונד פון האוזגר. בשנת 1928 ניתן לתזמורת שמה הנוכחי.
אחרי עליית המפלגה הנאצית בשנת 1933, הטביעה התזמורת על הפרטיטורות שלה צלבי קרס ואת המילים "תזמורת התנועה הפאשיסטית". (את צלבי הקרס אפשר עדיין לראות גם כיום). בשנת 1938 לקח לידיו אוסוואלד קאבאסטה, פרו-נאצי, את הגאי התזמורת והעלה את הסטנדרטים המוזיקליים שלה גם לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.  
בעת המלחמה נהרס אולם הקונצרטים והתזמורת, שנותרה חסרת בית, נסגרה שוב לתקופת מה. אחרי המלחמה חזרה לאיתנה בניהולם הסולידי של הנס רוזבאוד ורודולף קמפה. בשנת 1979 לקח את התזמורת לידיו המאסטרו סרג'יו צ'ליבידאקה והעלה אותה לרמה עולמית מן הגבוהות ביותר. המנצח הרומני, שנודע בתובענותו כלפי הנגנים, יצר צליל ייחודי לתזמורת אך סירב להקליט עמה. במשך התקופה הזאת הייתה התזמורת מושא לפרסומת מביכה ולתביעות משפטיות עקב יחסה המפלה כלפי נגנית טרומבון.
אחרי מות צ'ליבידאקה היו המנהלים המוזיקליים ג'יימס לוין וכריסטיאן תילמן. מאז 1985 שוכנת התזמורת במרכז התרבות גאסטייג. במהלך תולדותיה הופיעה  התזמורת הפילהרמונית של מינכן בביצועי בכורה של יצירות מאת גינתר ביאלאס, אנטון ברוקנר, האראלד גנצמר, לואיג'י נונו, גוסטב מאהלר ואחרים.
ג'פרי נורת'קוט

סר ג'פרי אלכסנדר סטאפורד נורת'קוט (באנגלית: Sir Geoffry Alexander Stafford Northcote, בסינית: 羅富國;‏ 9 בפברואר 1881 - 10 ביולי 1948) היה פקיד קולוניאלי בריטי אשר כיהן כמושל הונג קונג.

קורות חיים

נורת'קוט נולד בלונדון, והיה בנו של הכומר ארתור פרנסיס נורת'קוט (Arthur Francis Northcote) ונכדו של סטנפורד נורת'קוט, רוזן אידסליי.
נורת'קוט התחנך בבית הספר בלנדל בטיוורטון שבדבון ובמכללת בליאול שבאוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1904 הצטרף נות'קוט לשירות הקולוניאלי הבריטי ושירת בקניה עד שנת 1927.
בשנת 1928 מונה לתפקיד המזכיר הכללי של מושבת צפון רודזיה וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1930. 
בין השנים 1930–1934 כיהן כמזכיר הכללי של מושבת חוף הזהב ובין 1935–1937 בתפקיד המושל ומפקד הכוחות הבריטיים במושבת גיאנה הבריטית.
בשנת 1931 התקבל למסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש ובשנת 1935 קיבל תואר אביר במסדר זה.
ב-28 באוקטובר 1937 מונה לתפקיד מושל הונג קונג. בתקופת כהונתו פרצה מלחמת סין-יפן השנייה. על מנת להגן על המושבה הכריז נורת'קוט על נייטרליות בסכסוך. עם התקדמות המלחמה נכבשה קנטון הסמוכה למושבה על ידי הכוחות היפניים, וזרם רב של פליטים הגיע למושבה. התקרבות הצבא היפני לשנזן הביא לבניית מקלטים במושבה ולהכרזה על האפלה.
נורת'קוט פרש מתפקידו בשל מצבו הבריאותי ב-10 בספטמבר 1941.
נורת'קוט נפטר ב-10 ביולי 1948.

משפחתו

נורת'קוט נשא לאישה את אדית' ג'ולייט מרי אדמס (Edith Juliet Mary Adams) ב-27 באוקטובר 1910. לזוג נולדו שלושה בנים.

מורשתו

על שמו של נורת'קוט נקרא רחוב נורת'קוט קלוז (Northcote Close) שבאי הונג קונג וכן מכללת המורים נורת'קוט נקראה על שמו.
סוכנות המשטרה הלאומית

סוכנות המשטרה הלאומית (ביפנית: 警察庁, תעתיק: קֶייסָצוּ-שוֹ) היא סוכנות ממשלתית הפועלת תחת הוועדה הלאומית לביטחון הציבור, כחלק מזרועות ממשלת יפן, ומשמשת מרכז התיאום של משטרת יפן.
בניגוד למקבילתה האמריקאית, ה-FBI, אין לסוכנות המשטרה הלאומית שוטרים משלה, זאת מכיוון שתפקידה הוא לקבוע את התקנים ואת המדיניות של כוחות השיטור, אף על פי שבעיתות חירום או אסונות טבע רשאית הסוכנות לקבל את הפיקוד הישיר על כוחות המשטרה המקומיים.
Sireenit

רקע וכתיבה

את השיר כתבו טינה וייניקיינן, אנרי לאנץ, אוולינה טמנאלאקסו, וסימו פירחונן, והוא הופק על ידי לאנץ שהפיק לה גם את האלבום, ואת כל השירים והסינגלים שיצאו ממנו. בעטיפת הסינגל (כשמו; "סירנות"), נראה פרצופה של אוולינה כשהוא מואר על ידי סירנות בצבעים שונים, והרקע הוא שיערה שמשתלב עם טיפות הגשם.
אוולינה הוסיפה כי לשיר לא תצלם ווידאו קליפ, כמו לרוב הסינגלים שיצאו מן האלבום פרט לכמה אחדים.

הופעות

עם השיר הופיעה אוולינה ברוב הופעותיה כאשר הבולטת מביניהן הייתה ברכבת התחתית של פינלנד, אשר שם הופיעה עם כל שיריה וגם עם השיר הזה שזכה לגרסת רמיקס באותו מופע.
קרוקודיל דנדי

תקציר העלילה

סו צ'רלטון (בגילומה של לינדה קוזלווסקי) היא עיתונאית היוצאת לאוסטרליה לראיין את מיק דנדי עליו דווח כי איבד את רגלו מנשיכת תנין. כשהיא מגיעה לאזור מגוריו בחבל האאוטבק האוסטרלי היא מגלה כי רגלו לא נקטעה כלל אך נותרה לו צלקת גדולה.
היא מחליטה להישאר קצת אף על פי שהיא מבינה שהסיפור העיתונאי שעליו בנתה כבר לא יתקיים ולו רק כדי לראות את צורת החיים של מיק. במהלך ההיכרות שלהם מיק אומר לסו כי היא לא תוכל לחיות לבדה באאוטבק. כדי להוכיח לו כי טעה היא יוצאת לסיור לילה, שם תוקף אותה תנין, ומיק מגיע כדי להציל אותה.
סו מזמינה את מיק לחזור איתה לניו יורק והוא מסכים, אך לאדם שחי בתת-תנאים ביער אוסטרלי, החיים בניו יורק הם לא פיקניק. הוא מגלה לראשונה מה זה רמזור, כבישים ואפילו חדרי שירותים.
מיק, שבשלב הזה כבר מאוהב בסו מגלה כי התארסה ומחליט לחזור לאוסטרליה עם לב שבור, אלא שאז מתגלה כי גם סו מאוהבת בו והשניים נשארים בניו יורק.

פרסים ומועמדויות

פול הוגאן זכה בפרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט בקטגוריית סרטי הקומדיה.
הפרס בו זכה הוגאן היה למעשה הפרס היחיד בו זכה הסרט.
הוא היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר אך הסרט שזכה בסופו של דבר בקטגוריה זו היה חנה ואחיותיה.
בטקס פרסי באפט"א היה הסרט מועמד בשתי קטגוריות שונות. האחת בקטגורית התסריט והשנייה בקטגוריית השחקן להוגאן אך בשתי הקטגוריות נותר ללא פרסים.

ביקורות

הסרט זכה לביקורות חיוביות מאוד הן בקופות והן מבחינת המבקרים. באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes קיבל ציון של 88% מתוך 26 ביקורות. גם בקופות רשם הצלחה אדירה והכניס כ-328 מיליון דולר אחרי שנעשה תחת תקציב של קצת יותר מ-8 מיליון דולר בלבד.
במשך 9 שבועות רצופים, מ-26 בספטמבר 1986, היום בו יצא לאקרנים בארצות הברית ועד 28 בנובמבר, דורג הסרט במקום הראשון ברשימת הסרטים המכניסים של אותה שנה.