google/wiki40b huggingface dataset:
ריצ'רד קרוסמן

קורות חייו

ריצ'רד הווארד סטפורד קרוסמן נולד באנגליה בשנת 1907, כבנו של שופט. הוא למד באוניברסיטת אוקספורד והוסמך בשנת 1931. הוא היה חבר מועצת העיר אוקספורד. בימי מלחמת העולם השנייה שירת כאזרח במנהלת המבצעים המיוחדים, כמומחה לתעמולה ושידר שידורי תעמולה ברדיו לאירופה. לקראת תום המלחמה בשנת 1945 הגיע לדרגת עוזר לראש המחלקה לתעמולה פסיכולוגית. על שירותו הוענק לו אות ה"קצין במסדר האימפריה הבריטית" (Officer the Order of the British Empire – OBE), העיטור הבריטי הגבוה ביותר הניתן על שירות אזרחי.]
קרוסמן, שהיה איש האגף השמאלי של מפלגת הלייבור, נבחר לפרלמנט הבריטי כאיש הלייבור מטעם המחוז קובנטרי מזרח בשנת 1945 ושב ונבחר לו מאז בכל מערכת בחירות ושירת בו 29 שנים עד לפברואר 1974. קרוסמן היה חבר הנהלת הלייבור בין השנים 1952 ל-1967 ובשנים 1960 ו-1961 שימש כיושב ראש סיעת הלייבור.
כתוצאה מהשקפתו הפוליטית השמאלית לא זכה קרוסמן לתפקיד שר בממשלתו של קלמנט אטלי, שעמד בראש ממשלת בריטניה לאחר זכיית הלייבור בבחירות בתום המלחמה.
לפני הבחירות הכלליות בשנת 1964, שימש קרוסמן כדוברה העיקרי של מפלגת הלייבור בנושא החינוך, אך עם הקמת הממשלה מינה אותו הרולד וילסון לשר השיכון והממשל המקומי. ב-1966 מונה ללורד נשיא המועצה ול"מנהיג בית הנבחרים", הוא השר הממונה על הקשר בין הקבינט ובין בית הנבחרים. בשנים 1968 עד 1970 שימש קרוסמן כשר הבריאות והביטוח הסוציאלי. במהומה הפוליטית של ימיה האחרונים של ממשלת וילסון, בשנת 1970 נחשב קרוסמן כאחד המועמדים לרשת אותו כראש הממשלה.
קרוסמן היה עורך ביטאון השמאל "ניו סטיטסמן" (New Statsman) בשנים 1970 עד 1972 וכתב מספר ספרים בנושאים פוליטיים.

"האל שהכזיב"

ריצ'רד קרוסמן ערך את הספר "האל שהכזיב" וכתב לו הקדמה. הספר, שהופיע בשנת 1950, היה אנתולוגיה של סיפוריהם האישיים של ששה סופרים מן המערב שנסחפו בשנות השלושים אל הקומוניזם ולתמיכה בברית המועצות ובסטלין והתפכחו מאמונתם זאת. הספר נחשב לאחת מיצירות הקלאסיקה הפוליטית של המאה העשרים. הספר הופיע בתרגום עברי בישראל בשנת 1953 וזכה להד רב.

יחסו לעם היהודי ולמדינת ישראל

ריצ'רד קרוסמן היה אוהד הציונות ולימים אוהד מדינת ישראל. הייתה לו הערכה לכישוריו האינטלקטואליים של העם היהודי. מצוטטת מפיו האמרה: "יהודי הוא מי שקורא ספר עם עיפרון בידו, כי הוא יודע שהוא יכול לכתוב ספר טוב יותר".
בשנת 1945, כאשר הקימו בריטניה וארצות הברית את ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, שמנתה 6 נציגים בריטים ו-6 נציגים אמריקאים, היה ריצ'רד קרוסמן אחד הנציגים הבריטים.
לשר החוץ הבריטי, ארנסט בוין, האנטי-ציוני נכונה אכזבה מרה מהשתתפותו של קרוסמן בוועדה. חברי הוועדה הבריטים הצטרפו אל האמריקאים ועשו יד אחת נגד מדיניותו של בוין. הרוח החיה מאחורי התפתחות זאת היה דווקא ריצ'רד קרוסמן, שנחשב כ"האיש של בוין בוועדה". הוועדה החליטה להמליץ על ביטול הספר הלבן, ועל התרת עלייתם של מאה אלף עקורים יהודים לארץ ישראל. בוין קצף על חברי הוועדה הבריטים ובמיוחד על מה שראה כבגידה מצדו של קרוסמן.
על רשמיו מעבודת הוועדה ומביקורה בארץ ישראל כתב את ספרו "שליחות ארצישראלית". לאחר הקמת מדינת ישראל היה קרוסמן אחד מידידיה בפרלמנט הבריטי ובממשל הבריטי.
הסללה

הסללה היא מושג רווח בסוציולוגיה וחינוך המתייחס למנגנונים חברתיים שונים היוצרים או מתווים מסלול ליחידים או קבוצות באופן שמאפשר או מונע ריבוד חברתי. מושג זה מציין ניתוב קבוצות שונות באוכלוסייה למסלולים שונים העלול ליצור מעין "תקרת זכוכית" עבור אלו שהופנו למסלול שנתפס כדכאני, ובכך מחליש את הסיכוי של קבוצת אוכלוסייה זו לפרוץ את המסלול שנקבע עבורה. 
בהקשר הישראלי, נהוג לציין את המערכות השונות של חינוך עיוני ומקצועי והכוונה של אוכלוסיות מוגדרות לכל מסלול. כך לדוגמה, נטען כי הסללת מזרחים לחינוך מקצועי מנעה מאוחר יותר את השתלבותם במרכזי כוח והשפעה. דוגמה אחרת להסללה מתייחסת למסלולים השונים המוצעים לבנים ולבנות במערכת החינוך ולאופן שמסלולים אלו מכתיבים מאוחר יותר תפקידים מגדריים במרחב הפרטי והציבורי. דוגמה נוספת להסללה חינוכית מתייחסת לאבחנה דיפרנציאלית של קשיים לימודיים של תלמידים שמגיעים מאוכלוסיות מובחנות. כך, למשל, נטען שקשיים לימודיים של ילדים שהוריהם היו בני מעמד נמוך ומעוטי השכלה הובנו במונחים של 'טעינות טיפוח', מה שגרר הסללה והדרה של אותם ילדים. בה בעת, נטען שקשיים לימודיים דומים של ילדים שהוריהם היו בני מעמד בינוני-גבוה, ממוצא אשכנזי ובעלי השכלה אקדמית הובנו במונחים של 'לקות למידה', מה שמנע דווקא 'האחרה' והדרה של אותם ילדים באותו הקשר חינוכי היסטורי.
על פי גישה זו, הסללה במערכת החינוך עשויה להוביל להסללה בשירות הצבאי ומאוחר יותר גם במסגרת האזרחית. מכאן, שהחלטות על הפניית יחידים וקבוצות למסלולים מוגדרים עלולות להנציח פערים ומעמדות.
סר ליונל

סר לַיוֹנֵל (באנגלית: Sir Lionel) הוא בנו הצעיר של המלך בורס מגונס (או גול) ואחיו של בורס הצעיר באגדות המלך ארתור. בנוסף, הוא בן-דודם של סר לנסלוט דו לאק והקטור דה מאריס. 
כשאביהם נופל בקרב נגד המלך קלאודאס, ליונל ובורס נחלצים בידי גבירת האגם וגדלים בממלכתה התת-מימית לצד בנה-החורג לנסלוט. כשאר בני משפחתו, ליונל הופך בבגרותו לאחד מאבירי השולחן העגול.
ליונל חסר-מזל בעניין הלקאה בקוצים. בעודו מטייל עם לנסלוט כאדם צעיר, הוא נלכד בידי האביר-הנבל טורקווין, המלקה אותו בקוצים ומשליך אותו לצינוק לאחר מכן. התסריט הזה חוזר על עצמו מאוחר יותר, כשהוא כבר בחיפוש אחר הגביע הקדוש, אז הוא מוכיח שאינו ראוי לחפץ המבורך כשהוא מנסה להרוג את אחיו כנקמה על כך שלא הציל את חייו.
בורס רואה את ליונל מוכה ומובל, אך חייב לקבל החלטה אם להצילו או להציל עלמה צעירה הנגררת בדיוק באותו הרגע לכיוון השני. הוא בוחר להציל את העלמה, וחושש שליונל נהרג. אך ליונל בורח מכלאו, ותוקף את בורס בהזדמנות הראשונה בה הוא פוגש בו. בורס מוכיח את ערכו כראוי לגביע הקדוש כשהוא מסרב להגן על עצמו, וליונל הורג נזיר ואת סר קלוגרננט, חברם למסדר אבירי השולחן העגול, כשהם מנסים לגונן על בורס מחרון-אפו של אחיו. ברגע האחרון, לפני שהוא מנחית על אחיו את המכה הקטלנית, אלוהים מתערב ומשתק את איבריו.
ליונל ושאר בני-משפחתו יוצאים לגלות יחד עם סר לנסלוט דו לאק לאחר שפרשיית-אהביו עם המלכה גוויניבר מתגלית. ליונל משתתף בקרבות נגד כוחותיו של ארתור, ונעשה למלך גונס. לאחר "הקרב על קמלן", לנסלוט ומשפחתו שבים לבריטניה כדי להביס את שארית צבאותיו של מורדרד. ליונל נהרג בידי מלהאן, בנו של מורדרד; אחיו בורס נוקם את מותו.

עיבודים מאוחרים

סר ליונל הוא נושאה של בלדה עממית מימי הביניים המאוחרים, בה הוא הורג חזיר-בר ענקי. השיר, 'בלדת-ילדים' מספר שמונה-עשרה, הוקלט בהרי האפלצ'ים במאה העשרים. גרסה אהודה במיוחד שלו כוללת את "באנגום הזקן" ו-'חזיר-פרא'. סר ליונל מופיע גם בסרט-ההנפשה של האחים וורנר משנת 1998, "החרב הקסומה", בתור אבי הדמות הראשית, קיילי.
ראובן סיוון

קורות חייו

נולד בירושלים לאסתר ולסופר והמורה קדיש־יהודה סילמן. אביו היה ממייסדי העיר תל אביב, רמת גן ושכונת בית הכרם שבירושלים (והוא שנתן לַשכונה את שמה). משחר ימיו ינק הבן את תחיית הלשון העברית ואת התחדשותה, ומאז כרת ברית עולמים עם לשון זו. כבר בילדותו, בהיותו תלמיד בית־הספר תַּחְכְּמוֹנִי, חידש מילים בעברית.
שירת ביחידה עברית בצבא הבריטי, ב״הגנה״ ובצה"ל. נלחם בקרבות ירושלים, ב־1948 וגם נפצע בגופו. בשנת 1951 התמנה לקצין העיתונות וההסברה של משרד החינוך והתרבות, ומשך שנים ארוכות היה לדובר האקדמיה ללשון העברית. נבחר לחבר־יועץ באקדמיה בי"ג באב תשמ"ה, והיה פעיל בוועדותיה. היה חבר הוועדה למונחי דקדוק לבתי הספר והוועדה למונחי הבולאות באקדמיה. היה ממייסדי האגודה הישראלית לבלשנות שימושית, ועסק בהוראה, בעיקר בהוראת הלשון בבתי־ספר לשלביהם, במכללות להכשרת מורים ובאוניברסיטאות. שנים רבות עסק בהוראה במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
סיוון ערך תוכניות רדיו בנושא הלשון העברית והשתתף בהן מאז 1937. באחת מתוכניות הלשון שלו, ״שבילי לשון״, ראיין גם את המילונאי אברהם אבן שושן.
כל ימיו, לא הרפה סיוון מאהבתו הישנה לשפה העברית. הוא שקד על הוראת הלשון ועל הנחלתה, חיבר ספרי לימוד וספרי עיון רבים בלשון העברית, מרביתם בנושא תקנת הלשון. ספרים אחרים עוסקים במעקב אחר ההתחדשות של העברית בימינו, בעיקר בתחום אוצר המילים (כמו הספר ״תצלצל שפתנו״). הוא חקר את תולדותיה ומקורותיה וערך תיקוני לשון, וראה במלאכתו זו מלאכת קודש. בתקופה מסוימת בחייו, שבה שהה באנגליה, עסק גם בהוראת העברית ליהודי התפוצות.
סיוון ליווה את כתיבת מילון אבן שושן עוד מראשיתו. היה מעורכי קובץ ההשלמות הראשון והשני של המילון לאחר מות המחבר.
בערב יום העצמאות התש"ן (1990) הִשִּׂיא מַשּׂואה לכבוד שנת הלשון העברית.
סיוון נישא לדורין, ולזוג נולדה בת, אסתר סיוון.
סיוון נפטר בירושלים בשנת 1994. על מצבתו שבהר המנוחות חקוק הפסוק: "מִי הָאִישׁ הֶחָפֵץ חַיִּים, אֹהֵב יָמִים לִרְאוֹת טוֹב" (תהלים, ל"ד, י"ג).

השכלה ותרומות

סיוון קיבל תואר דוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים על מחקרו: ״צורות ומגמות בחידושי הלשון בעברית בתקופת תחייתה״, שבו חקר חידושים בתחום הפועל העברי בימינו, ומגמות אחרות של חידושי לשון בתקופת התחייה.
סיוון פעל ליישום עקרונות הכתיב המלא, לדיבור בהגייה ספרדית, לתקנת השפה, והפיץ בקרב הציבור הרחב ממחקריו על תולדות המילים והמושגים ועל תולדות השפה העברית לרבדיה. מחידושי המילים שטבע: מְתֻחְכָּם (בהשפעת תחכמוני), חֲוָיוֹן (הֶפֵּנִינְגּ), שמעון (ווֹקְמֵן), בו־זמני, תַּחְדִּישׁ, מְשִׁיבוֹן, הדמיה, הִדְמָה (פועל).
סיוון אף יזם ותכנן מכונת כתיבה עברית מנקדת, וזכה על כך בפרס נציבות שירות המדינה.

ספרים וחיבורים

סיוון חיבר ספרי ילדים וספרים לעולה וללומד המבוגר. ספרו ״כפֿעמון הכסף״ זיכה אותו בפרס היצירה ללומד המבוגר. החוברת ״הלשון הירושלמית והתגבשות הסגנון החדש״ (הוצאת האקדמיה ללשון העברית) הוּצאה לאור במהדורה מיוחדת כ״מחווה לראובן איש ירושלים״ מטעם גופים שונים. הוא פרסם מאות מאמרים ורשימות, גם בעיתונות היומית. ערך מחקרים רבים ועסק גם בתרגום ספרי מדע (כמו הכרך הראשון של ״אנציקלופדיה מדעית לנוער״).
Google Pixel

Google Pixel (בתעתיק לעברית: גוגל פיקסל) הוא מותג של מכשירים אלקטרוניים שפותחו על ידי גוגל שמפעילים את מערכת ההפעלה Chrome OS או מערכת ההפעלה אנדרואיד. מותג ה־Pixel הוצג בפברואר 2013 עם הדור הראשון של ה־Chromebook Pixel. קו המכשירים כולל מחשבים ניידים, טאבלטים וסמארטפונים, כמו גם מספר אביזרים.

Pixel Slate

Pixel Slate (פיקסל סלייט) הוא טאבלט ומחשב נייד בגודל 12.3 אינץ' (31 סנטימטרים). הוא הוכרז על ידי גוגל בעיר ניו יורק ב־9 באוקטובר 2018, לצד ה־Pixel 3 ו־3 XL. ה־Pixel Slate כולל שתי יציאות USB-C אך לא כולל שקע האוזניות. המכשיר מפעיל את מערכת ההפעלה של Chrome על גבי מעבדי Intel Kaby Lake. ביוני 2019 הודיעה גוגל כי לא תמשיך לפתח את קו המוצרים, וביטלה שני דגמים שהיו בפיתוח.

Pixelbook Pen

לצד השקת ה־Pixelbook באוקטובר 2017, גוגל הודיעה על ה־Pixelbook Pen, עט סטיילוס שישמש עם ה־Pixelbook. הוא בעל רגישות ללחץ ובעל תמיכה ב־Google Assistant. העט מופעל על ידי סוללת AAAA הניתנת להחלפה ומחירו המקורי הוא 99 דולר.

Pixel Stand

באוקטובר 2018 הודיעה גוגל על Pixel Stand לצד מכשירי Pixel 3. בנוסף לטעינה אלחוטית רגילה של 5 ואט Qi, ל־Pixel Stand טעינה אלחוטית של 10 ואט בטכנולוגיה קניינית של גוגל. זה מאפשר גם מצב תוכנה בPixel 3 המאפשר לו לפעול כרמקול חכם הדומה ל־Google Home Hub.
דוד איינהורן (רב)

ביוגרפיה

איינהורן נולד בדיספק, בוואריה. הוא למד בישיבת פיורדא, וב-14 בינואר 1829 קיבל סמיכת זקנים מהרב אברהם בנימין זאב המבורג. לאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטה על אף התנגדות רבו, ונעשה לתומך נלהב של אברהם גייגר. עוד כשהיה בגרמניה הוא תמך בקיום תפילות בית הכנסת בשפת המקום, בהסרת הציפיה לחידוש עבודת הקורבנות במקדש מנוסח התפילה ובעוד שינויים דתיים רבים. הוא היה אחד הראשונים שביטאו בבירור את אחת המגמות המוקדמות ביותר ברפורמה, שהופיעה כבר בהיכל בהמבורג ב-1818 אך נוסחה בבהירות רק בשנות ה-40: אמונה בעידן משיחי אוניברסלי של אחווה ושלום בין בני-האדם תחת התפישה המסורתית של המשיח. בוועידת פרנקפורט ב-1845 אמר: "קץ העצמאות המדינית של ישראל נחשב פעם כאסון, אך למעשה היתה זו התקדמות, לא שקיעה אלא התעלות של הדת. ישראל התקרב אל גורלו האמיתי. דבקות בקדושה החליפה את הקרבנות. ישראל בא להפיץ את דברי אלוהים לירכתי ארץ." אף על פי שהעריץ את שמואל הולדהיים והושפע ממנו רבות, התנגד לעמדתו שלא שללה נישואי תערובת. איינהורן ראה ביהודים 'ממלכת כהנים וגוי קדוש' וקרא לנישואין כאלה "מסמר אחרון בארון הקבורה של הגזע היהודי". הוא התנגד דווקא לתערובת גזעית ולא סמנטית, ברית מילה לדידו, אינה קריטית להשתייכות לעם היהודי, והוא ניהל על כך ויכוח עם המלומד והתאולוג הלותרני פרנץ דליטש שטען כי דבריו עומדים בניגוד למקורות הדת היהודית.
ב-1838 נבחר לכהן כרב בוולהאוזן, אך ממשלת בוואריה התנגדה למינוי בשל דעותיו הרדיקליות בענייני הדת. ב-1842 התמנה לרב המחוזי בבירקפלד. ב-1847 החליף את שמואל הולדהיים ברבנות העיר מקלנבורג-שוורין. ב-1852 התמנה כרבה של הקהילה הרפורמית בבודפשט, מינוי שלא יצא לפועל בשל סגירת בית הכנסת של הקהילה בידי השלטונות באותה שנה. בעקבות הפרשה החליט להגר לארצות הברית.
ב-1855 הגיע לארצות הברית והתמנה כרבה של קהילת "הר סיני" בבולטימור, שם היה לאידאולוג ולסמן הרדיקלי של היהדות הרפורמית, והניח את היסודות לזרם שבו היו חברים רוב יהודי ארצות הברית, פרט למהגרים החדשים ממזרח אירופה. ב-1858 הוא פרסם את ספר התפילות המתוקן שלו 'עולת תמיד', שהיווה מודל לכל ספרי התפילות המתוקנים שבאו בעקבותיו. 
בשנת 1681 איינהורן העביר דרשה בבולטימור, כתגובה לדרשה מאת מוריס יעקב רפאל שתמכה בעבדות. איינהורן כינה את העבדות "פארסה מצערת", וטען כי מוסדות העבדות בדרום ארצות הברית אינם עקביים עם ערכים יהודיים. הוא טען כי זכר העבדות במצרים היא סיבה לכך שיהודים צריכים להיות רגישים יותר למצוקתם של עבדים. הוא תמך בתוקף בעמדה נגד עבדות, למרות שרבים מבין המתפללים ועמיתים שלו תמכו בעבדות, במרילנד שהיתה באותו זמן מדינת עם עבדות חוקית. בדרשה שלו "מלחמה בעמלק" המבוסס על פרק י"ז בספר שמות, איינהורן טען כי "נאמר לנו כי פשע זה (עבדות) מבוסס על זכויות היסטוריות! עבדות היא מוסד שהתנ"ך מטיל עליו סנקציות, ולכן מלחמה נגדו היא מלחמה נגד, ולא בעד אלוהים! מאז ומתמיד היתה זו האסטרטגיה של תומכי מטרה רעה לבקש מקלט מרוח התנ"ך בפרושו המילולי". ב-19 באפריל 1681 פרצה מהומה בתגובה לדרשה שלו, שבה ההמון ביקש לכסותו בזפת ונוצות. איינהורן ברח לפילדלפיה, והפך שם למנהיג רוחני של בית הכנסת "כנסת ישראל". לאחר מכן פעל בניו יורק, שם כיהן עד מותו.
חתניו היו: אמיל גוסטב הירש וקאופמן קוהלר, שניהם הוגיה המרכזיים של היהדות הרפורמית בארצות הברית בשלהי המאה ה-19 וראשית ה-20.
תאובלד פון בתמן-הולווג

ביוגרפיה

נולד בשנת 1856 בברנדנבורג.  למד באוניברסיטת לייפציג. החל לעבוד בשירות הציבור בשנת 1882 והגיע להיות נשיא ברנדנבורג בשנת 1899. באותה השנה התחתן. בשנים 1905-1907 שימש כשר הפנים הפרוסי ולאחר מכן כמזכיר המדינה. בשנת 1909 הקאנצלר ברנהרד פון בילוב התפטר, ובתמן-הולווג החליפו. בתחילת שירותו כקאנצלר, ניסה להפשיר את היחסים עם הממלכה המאוחדת, על מנת לשים סוף למירוץ החימוש בין המדינות. ניסיון זה נכשל, בעיקר בעקבות התנגדותו של שר הצי הגרמני אלפרד פון טירפיץ. הניסיונות למנוע התחממות המשיכו גם לאחר המשבר המרוקאי השני שאירע בשנת 1911. רק בדצמבר 1912 למד על תוכנית שליפן, שהייתה מרכזית מאוד בתורת הלוחמה הגרמנית מאז שנת 1905. 
שימש כקאנצלר לאורך רוב מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1917 התפטר והוחלף בדמות אנונימית יחסית, גאורג מיכאליס.  
לאחר המלחמה ויציאתו לפנסיה, החל לכתוב את זיכרונותיו. בדצמבר 1920 החל להצטנן, דבר שהוביל לדלקת ריאות חריפה. נפטר ב-1 בינואר 1921.
נטאשה קרונה בק

ביוגרפיה

קרונה בק גדלה בפרבר של קופנהגן, ב-1996 היא סיימה בית ספר לעיתונאות, במהלך לימודיה היא השתתפה בתוכנית דיבייט הנקראת "Planet Danmark" וביצעה את החלק המעשי בעבודה בעיתון היומי "Berlingske". לאחר מכן היא החלה לשמש כעיתונאית ב-DR, רשת הטלוויזיה והרדיו הציבורית שבבעלות ממשלת דנמרק, מ-1998 ועד 2000 היא הנחתה תוכנית ספורט בערוץ.
היא הנחתה מטעם הטלוויזיה הדנית את אירועי המילניום בשנת 2000 בניו יורק ואת אירוויזיון 2001 שנערך בדנמרק לצד השחקן סרן פילמרק. בנוסף היא גם הנחתה פעמיים ב-2000 וב-2004 את "Dansk Melodi Grand Prix", תחרות מוזיקה ידועה בדנמרק, בה הזוכה נשלח לייצג את המדינה באירוויזיון.
ב-2001 היא הוציאה סינגל בן עשרה שירים שהקליטה כזמרת.
מ-2006 היא נמנית עם צוות ערוץ החדשות "TV 2 News".
על-פי ויקיפדיה בשפה הדנית, קרונה בק היא יהודייה מצד אמה, ילידת רוסיה הלבנה, ודודה הוא המפיק בני קורצן, אשר הפיק, בין השאר, את הסרט הדני "החגיגה של באבט", אולם הערך הדני לא מביא סימוכין רשמיים לטענה זו.
הוקוס פוקוס

הוקוס פוקוס הוא צירוף מילים המשמש קוסמים כדי להפעיל, לכאורה, את הקסם.
מקור הצירוף אינו ידוע, אך ניכר דמיון רב בינו לבין רצף המילים הלטיני "Hoc est Corpus Meum" (נקרא: הוק אסט קורפוס מאום, ובעברית: זהו גופי) המשמש את הכומר במהלך טקס ההמרה הנוצרי, בו הופך הכומר, לכאורה, את הלחם והיין לגופו ודמו של ישו. ייתכן שהמאזינים לטקס בימי הביניים, שברובם לא ידעו לטינית, קלטו והשרישו עיוות מסוים של המשפט, וכך נוצר הצירוף "הוקוס פוקוס".
התיעוד הראשון לשימוש במילים "הוקוס פוקוס" במהלך מופע קסמים הוא מהמאה ה-17, אצל קוסם החצר של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה, שכינה עצמו "ההוקוס פוקוס המצוין ביותר של הוד מלכותו".
טרוכנברוד

תולדות היישוב

העיירה נוסדה כמושבה חקלאית יהודית בשנת 1835, ובשנת 1865 הוענקו לה זכויות עירוניות. בתחילת המאה ה-20 הוקמו בעיירה שני בתי חרושת, אשר הביאו לפיתוחה הכלכלי.
במהלך הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה ערכו הקוזקים והאוקראינים פרעות ביהודי העיירה, תוך ביצוע מעשי שוד, אונס ורצח. במהלך הכיבוש האוסטרי של העיירה לאחר מכן, גייסו אלו את יהודי היישוב לעבודות כפייה. במהלך המלחמה הפולנית סובייטית, בשנת 1920, הוציאו הפולנים להורג שני יהודים מהעיירה באשמת שיתוף פעולה עם הסובייטים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,531 יהודים, מתוך 1,549 תושבים, ופעלו בה שבעה בתי כנסת, שארבעה מתוכם היו של חסידויות שונות. בתקופה זו התקיימה בעיירה פעילות ציונית, שכללה בית ספר עברי מרשת תרבות ותנועות נוער ציוניות.

בתקופת השואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים ממערב פולין, ובתקופה הסובייטית נמנו בה כ-2,500 יהודים. עם פרוץ מבצע ברברוסה ונטישת הסובייטים את האזור, פשטו כנופיות אוקראיניות על העיירה, ובזכות התארגנות הגנה עצמית יהודית בה, נמנע פוגרום בתושביה.
לאחר כיבוש העיירה בידי הגרמנים בקיץ 1941, גויסו יהודיה לעבודות כפייה, במסגרתן התעללו בהם השומרים הגרמנים והאוקראינים, ובהמשך הוחרמו משקיהם החקלאיים של יהודי העיירה, והוטלו עליהם תשלומי כופר גבוהים, בכסף וברכוש.
ב-24 באוגוסט 1942 רוכזו יהודי העיירה, וכן יהודים מכפרי הסביבה, תוך רצח עשרות מהם במהלך האקציה. במקום הכינוס נערכה ביהודים סלקציה. כמה יהודים בעלי מלאכה הועברו לכפר הסמוך סדלישצה, ורבים נורו בין ה-25 ל-27 באוגוסט בבורות ירי ליד הכפר הסמוך יארומליה. ב-21 בספטמבר 1942, יום כיפור תש"ג, נרצחו כל יתר יהודי העיירה בבורות שנצטוו לכרות בעצמם. במהלך הטבח תקף אחד מעובדי הכפייה היהודים, משה יוסף שוורץ, את השוטרים הגרמנים והאוקראינים, והצליח להרוג שלושה מהם. עקב המהומה שנוצרה, הצליחו כמה יהודים להימלט ליער הסמוך.
כ-10 עובדי כפייה יהודים שעוד הושארו בעיירה נשרפו חיים באחד מבתי הכנסת בה, ולאחר מכן בזזו האוקראינים את רכוש יהודי העיירה הנרצחים. לאחר חיסול הקהילה פעלה ביערות הסביבה של העיירה קבוצת מחתרת יהודית קטנה, שהצליחה לאגור נשק, ולחבל בתשתיות הגרמנים באזור.

הנצחה

תושביה לשעבר של העיירה ושל העיירה הסמוכה לוז'ישט, שהיוו מעין קהילה אחת גדולה, הקימו בסוף שנות החמישים את בית ט"ל, הנמצא ברחוב כצנלסון פינת פיינברג בגבעתיים, לזכר תושבי העיירה שהושמדו, ולשימור המורשת של העיירה.
העיירה זכתה לפרסום עולמי בעקבות הספר "הכול מואר" (והסרט "הכל מואר" שהופק בעקבותיו) המתאר את ההוויי הססגוני של תושבי המקום.
מאיר חת

מאיר חת (נולד ב-1932) הוא מומחה לשוק ההון בישראל, פרופסור בבית הספר למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למינהל, יושב ראש מועצת המנהלים של בית ההשקעות פסגות אופק, חבר מועצת המנהלים של חברת טבע תעשיות פרמצבטיות, סגן יו"ר ICC ישראל (הסניף הישראלי של לשכת המסחר הבינלאומית), וחבר הוועד המנהל של המרכז לאתיקה בירושלים.

ביוגרפיה

חת הוא בנם של מיכל ונחום חת. הוא נינו של יואל משה סלומון, מצד אימו, מיכל לבית לוין. הוא גדל בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי בין השנים 1939 ו-1950. שירת בצה"ל במסגרת הנח"ל עד לשנת 1952. בתום שירותו הצבאי נרשם לאוניברסיטה העברית בירושלים והשלים ב-1958 תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים. המשיך באוניברסיטה העברית ללימודי תואר שני במשפטים אותו קיבל בשנת 1960. אחר כך נסע לאוניברסיטת הרווארד והשלים שם תואר LL.M במשפטים, ואת הדוקטורט בכלכלה סיים באוניברסיטה העברית בשנת 1971.
במקביל, ב-1955 החל לעסוק במחקר במסגרת מרכז פאלק למחקר כלכלי בישראל, משרה בה החזיק עד לשנת 1960, עת החל את התמחותו בעריכת דין בחיפה, בה נותר במשך שנתיים. אחר כך, החל לעבוד במחלקת המחקר של בנק ישראל בתור כלכלן עד לשנת 1968, ומשנת 1969 כיהן כמפקח על הבנקים. בשנת 1975 עבר לשמש כיועץ לנגיד הבנק, ופרש בשנת 1977. הוא עבר למגזר הפרטי ובשנת 1978 נתמנה ליושב-ראש מועצת המנהלים של הבורסה לניירות ערך בתל אביב, לקדנציה שנסתיימה בשנת 1986. בשנים 2002-1995 כיהן כיו"ר דירקטוריון טבע. בשנת 1987 מונה ליושב-ראש בנק לאומי, משרה ממנה פרש כעבור שנה על רקע ספיחי פרשת הפנסיה והפיצויים שקיבל היו"ר הקודם של הבנק ארנסט יפת. בנוסף כיהן כיו"ר חברת טבע.
בין השנים 1962 ו-1990 עבד באופן מזדמן כמורה מן החוץ בתחומי משפטים וכלכלה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית. למן שנת 1989 הוא חבר במועצות המנהלים של חברות רבות ועוסק במתן שירותי ייעוץ כלכלי, ומשנת 1993 הוא משמש כפרופסור במסלול האקדמי המכללה למנהל, תחילה כפרופסור חבר וכיום כפרופסור אמריטוס וחבר ועדת ההוראה לתואר ראשון של המוסד.
בין היתר שימש כחבר במועצה להשכלה גבוהה, ובאפריל 2008 מונה לחבר המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון). כיום, ממלא חת מספר משרות ציבוריות, ובהן תפקידי חברות בוועדות הכספים של מוזיאון ישראל בירושלים, חברות בוועדת הסיווג של רשות החברות הממשלתיות, בוועד המנהל של הקרן לירושלים, ויושב-ראש חבר הנאמנים של מכון פאלק. פעמיים היה חתן פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה של עיריית תל אביב, לשנים 1964 ו-1970, בזכות ספרי כלכלה שחיבר. 
חת נשוי לרינה לבית זמירין, מתגורר בירושלים ולהם שלושה ילדים.
אמנון דיק

ביוגרפיה

דיק נולד בחיפה ב-1952. למד בבית הספר הריאלי העברי. התגייס לצבא ושירת כקצין תחזוקה במלחמת יום כיפור. עם תום שירותו הצבאי, החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון בכלכלה ובסיומו המשיך ורכש גם תואר שני בפקולטה למנהל עסקים באותו המוסד.
מפגש מקרי עם מוזי ורטהיים מבעלי ומנהלי החברה המרכזית לייצור משקאות קלים - קוקה-קולה, הביא אותו עם סיום לימודיו למגוון תפקידים בחברה. בגיל צעיר (29) ויוצא דופן באותה התקופה, מינה וורטהיים את דיק למנהל השיווק והמכירות של הקונצרן, תפקיד שמילא כחמש שנים.
תפקידו הראשון כמנכ"ל היה בחברת מעדנות (חברה בבעלות אסם, עלית וכלל), אשר בתקופת דיק הציגה את "פיצה מקפיצה" . בעליה החדשים של עלית, חברת מאן הבריטית ודייוויד פדרמן גייסה את דיק לצוות ההנהלה החדש של קבוצת המזון כמשנה למנכ"ל. בהמשך כיהן כמנכ"ל יפאורה (משקאות קלים) שם הוא חתום על השקת המוצר תפוזינה והקמת מעיינות עין גדי. 
לאחר מכן ניהל את רשת הקמעונאות שקם ואז חזר שוב לתעשייה כמנכ"ל עלית אינטרנשיונל. בשנת 2003 התמנה דיק למנכ״ל בזק והוביל אותה לפעול כקבוצת תקשורת ולהפרטה. סיים את תפקידו בבזק בשנת 2005.
דיק הוא מבעלי קבוצת הרדיו האזורי הכוללת את רדיו FM99eco, "רדיו ללא הפסקה" 103FM, ורדיו צפון, הוא השותף הישראלי במירס (עם פטריק דרהי בעלי הוט) וכן בעל מניות ושותף בזכיינית בישראל של תאגיד הלוגיסטיקה הבינלאומי UPS.
דיק שימש כדירקטור בבנק הפועלים בין השנים 2010 ל-2018. באפריל 2018, נבחר דיק לשמש כדירקטור חיצוני בבזק, ובכך חזר לקונצרן התקשורת 13 שנים לאחר שסיים את כהונתו כמנכ"ל החברה. דיק הוא המועמד היחיד מטעם המשקיעים המוסדיים של בזק שנבחר לכהן בדירקטוריון, לאחר תקופה שבה דרשו המשקיעים המוסדיים לערוך שינויים בדירקטוריון ולשפר את הממשל התאגידי בעקבות פרשת בזק \ תיק 4000. בשל דרישת חוק הריכוזיות לפיה דירקטור לא יוכל לכהן במקביל בחברה פיננסית ובחברה ריאלית, נאלץ דיק להתפטר מתפקידו כדירקטור בבנק הפועלים כשנבחר לכהן בדירקטוריון בזק.
דיק הוא סגן יו"ר דירקטוריון תיאטרון הלאומי הבימה וחבר הנהלת עמותת שקיפות בינלאומית ישראל (שבי"ל). דיק מכהן כיו״ר אגודת הידידים של אוניברסיטת תל אביב.
תושב תל אביב, נשוי, אב לשתי בנות.
הפילהרמונית של הלסינקי

התזמורת הפילהרמונית של הלסינקי (פינית: Helsingin kaupunginorkesteri, אנגלית: The Helsinki Philharmonic Orchestra) היא תזמורת שמקום מושבה בהלסינקי, פינלנד. את התזמורת ייסד בשנת 1882 רוברט קאיאנוס
במימון שני אנשי עסקים בעלי הון, כ"אגודה התזמורתית של הלסינקי". הייתה זו התזמורת הקבועה הראשונה בארצות הנורדיות. בשנת 1914 התמזגה התזמורת עם יריבתה בלב ובנפש, התזמורת הסימפונית של הלסינקי, וקיבלה את שמה הנוכחי. עד 1962 שימשה גם כתזמורת האופרה הפינית הלאומית.
רפורמת מאה הימים

רפורמת מאה הימים הייתה רפורמה שהונהגה בסין בידי הקיסר גואנג סו ובהשפעת קאנג יו-וויי. רפורמה זו בוטלה בידי צה שי, הקיסרית האם האלמנה. הרפורמה נמשכה מאה ימים ומכאן שמה.

הסיבות לרפורמה

לאחר חדירת המערב לסין, מתבוסתם של הסינים במלחמות האופיום ועד נפילת הקיסרות המנצ'ואית ב-1912, התחוללו תמורות משמעותיות בסין. ערכי יסוד ומוסדות מסורתיים התערערו משום חוסר יכולתם לעמוד בלחצים הרבים שהופעלו על הממלכה. מתוך כך היו בסין שהאמינו כי יש לערוך בקיסרות תיקונים על מנת להתאימה לתקופה ולדרישותיה. אחד מן תומכי ההתחדשות, קאנג יו-ווי בשיתוף עם תומכיו, הגיש ב-1898 הצעות לרפורמה לכס הקיסרי שהשפיעו על הקיסר הצעיר וקידמו את הרפורמה המדוברת.

תוכן הרפורמה

מתוך הלחץ הפוליטי שהופעל על הקיסר לבצע שינויים, תיקונים והתאמות, הוא החל ברפורמות ממשלתיות רחבות לאחר שקיבץ סביבו קבוצת אישים. ביניהם היה גם יואן שה-קאי שהיה אז מדינאי עולה. הוחלפו אישים מרכזיים, ויצאו לשלב ביצוע תיקונים בתחומי המינהל והמינויים, הצבא החקלאות והחוק. כמו כן, הקיסר תכנן להרחיק מספר מתומכיה של הקיסרית.

ביטול הרפורמה על ידי סזה סי

השקפת עולמה של הקיסרית האם האלמנה השמרנית טזה סי, הייתה מנוגדת לתוכן הרפורמות שהנהיג גיסה הקיסר הצעיר גואנג סו, כמו גם שחלק מן הרפורמה המתוכננת כלל הרחקת אישים אוהדים שלה. שני אלו יצרו את התנגדותה המובהקת לרפורמה.

יואן שה-קאי, למען קידומו האישי, העמיד את טסה סי על המתרחש, ובכך בגד בקיסר והסב את תמיכתו לתמיכה במחנה הקיסרית.

משידעה הקיסרית האלמנה על כוונתם של הקיסר ואנשיו לדחקה לפינה צדדית הנסתרת מהעין ולחסל אחדים מתומכיה היא החלה לפעול בזריזות, ובלמה ביד ברזל כל תיקון. בעזרת ראשי הסריסים, הנסיך דואן ונאמניה שברה את הקשר נגדה ונגד נאמניה. היא אילצה את הקיסר הצעיר לכתוב את צו פרישתו מהכס הקיסרי. עונשו של גואנג סו על פגיעה בסמכות המטריארכלית העליונה היה מאסר בארמון עד יום מותו.

מיד עם העברת הסמכות העליונה לידיה ביטלה טזה סי את התיקונים והמינויים שנעשו בתקופת הרפורמה בת מאה הימים.
ליגת הכדורגל לנוער (רוסיה)

מבנה והיסטוריה

הליגה הוקמה בשנת 2019 על מנת לפתח את קבוצות הנוער ברוסיה ובמסגרת מיתוגה מחדש של ליגת העל הרוסית בכדורגל.
במהלך העונה כל קבוצה משחקת נגד כל אחת מהקבוצות האחרות אשר בליגה, פעם אחת באצטדיונה הביתי ופעם אחת באצטדיון היריבה, ובסך הכל 30 מחזורים. בסוף כל עונה הקבוצה במקום הראשון זוכה באליפות המדינה.
חוקי המשחק זהים לחוקים החלים על ליגת העל לבוגרים אך עם שינויים קלים, הכוללים הגבלה על שיתוף שחקנים זרים בכל קבוצה.