google/wiki40b huggingface dataset:
הנס דורפנר

קריירת מועדונים

דורפנר שיחק כנער בבאיירן מינכן, ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1983. דורפנר שיחק בקבוצה עד שנת 1991, למעט שנתיים בהן הושאל לנירנברג, בין השנים 1984 ו-1986, בהן הוא סייע לקבוצה להעפיל אל הבונדסליגה לאחר שסיימה במקום הראשון בבונדסליגה השנייה. דורפנר המשיך עם הקבוצה עונה נוספת במסגרת הבונדסליגה. בשנת 1986 חזר דורפנר לבאיירן מינכן, וזכה עמה בגביע מקומי בשנת 1984, ובשלוש אליפויות בשנים 1987, 1989 ו-1990. 
בשנת 1991 נרכש דורפנר על ידי נירנברג, ושיחק במועדון שלוש עונות, בהן הבקיע ארבעה שערים ב-60 הופעות. דורפנר נאלץ לפרוש בשנת 1994 בגיל 29 בלבד, עקב פציעות מרובות.

קריירה בינלאומית

לדורפנר שבע הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, והוא נכלל בסגל ליורו 1988.
סטיבן איסרליס

קורות חיים

איסרליס נולד בלונדון למשפחה יהודית בעלת מסורת מוזיקלית עשירה. אמו הייתה מורה לפסנתר ואביו היה כנר חובב (יליד אודסה). אבי אביו היה הפסנתרן והמלחין הרוסי יוליוס איסרליס שהיגר ללונדון. 
למשפחתו יחסי קרבה רחוקים עם קרל מרקס ועם פליקס מנדלסון-ברתולדי. גם אחיותיו הן מוזיקאיות - הקשתניות אנט ורחל איסרליס, וסטיבן העיד כי נגינה בצוותא הייתה חלק אינטגרלי מחיי המשפחה בנעוריו.  
סטיבן איסרליס למד ב-City of London School. כמו כן למד במרכז הבינלאומי לצ'לו בין השנים 1969-1976. בגיל 14 נסע לסקוטלנד
ללמוד אצל ג'יין קאוון. בשנים 1976-1978 למד בקונסרבטוריון אוברלין במדינת אוהיו בארצות הברית עם ריצ'רד קפוצ'ינסקי.

פעילותו המוזיקלית

סטיבן איסרליס העריץ מנעוריו את נגינתו של הצ'לן הרוסי דניאל שפרן וכפי שהתוודה הושפע מאמנותו. ההערצה לשפרן, בין השאר, חיברה אותו עם פסנתרנים שעבד איתם, אולי מוסטונן וסטיבן האף. בשנת 1977 התקיימה הופעת הבכורה שלו באולם ויגמור בלונדון.
איסרליס פיתח קריירה של צ'לן סולן, וניגן עם תזמורות חשובות מכל העולם, כולל התזמורת הפילהרמונית הישראלית. יצר קשרי שיתוף פעולה ארוכי טווח עם הכנר ג'ושוע בל ועם הוויולנית טביאה צימרמן. הרפרטואר שלו כולל בין היתר מוזיקה של באך, קלאסית (היידן, בטהובן), ובעיקר רומנטית (הוא מעריך מאוד, בין היתר, את היצירות שהלחין שומאן בסוף חייו). גם יצירות של בריטן, בלוך, יאנאצ'ק, שוסטקוביץ', פרוקופייב, ברבר והמלחין הבריטי ג'ון טאוונר שהקדיש לו מעבודותיו ("צעיף המגן").
איסרליס התעניין גם בנגינה בכלים אותנטיים עם תזמורות שאימצו דרך זו, כמו האקדמיה למוזיקה עתיקה, תזמורת עידן הנאורות, ו-l'Orchestre des Champs Elysees .
בשנת 2004 הקליט בליווי נגן הפורטפיאנו האמריקאי רוברט לוין את כל היצירות לצ'לו של בטהובן.
איסרליס השקיע מאמצים בגילוי קטעי מוזיקה לא מוכרים מהעבר. הוא גילה וניגן למשל מוזיקה קאמרית של המלחין והקלרניתן האוסטרי היהודי קרל פרילינג מהמאה ה-19 וכן גרסה לא ידועה של סונטת Pohadka ("אגדה") של לאוש יאנאצ'ק.
הוא עצמו ניגן על צ'לו מבית היוצר של גואדניני משנת 1745 ועל כלי של דומניקו מונטאניאנה. בשנים האחרונות הושאל לו לטווח ארוך על ידי חברת ניפון למוזיקה מיפן כלי סטרדיוואריוס, ששימש בין השאר את הצ'לן עמנואל פויירמן, ונקרא משום כך "סטרדיוואריוס פויירמן"
משנת 1730.
איסרליס שימש יועץ לפסטיבל קריקדייל.
סטיבן איסרליס הוא מעריץ מושבע של להקת הביטלס מילדותו. הוא חיבר סדרה של ספרי הסברת מוזיקה קלאסית לנוער, הכוללת עד כה שני ספרים כאשר כל אחד מהם מוקדש לחיי שישה מלחינים - הראשון "מדוע בטהובן זרק את נזיד הבשר?" מספר על באך, מוצרט, בטהובן, שומאן, ברהמס, סטרווינסקי. הספר השני בסדרה, "מדוע הנדל נענע את הפאה שלו?", מספר על  היידן, שוברט, דבוז'אק, צ'ייקובסקי, פורה והנדל.
סטיבן איסרליס היה נשוי לנגנית חלילית ושמה פולין, אשר נפטרה מסרטן בשנת 2010, ויש לו ממנה בן משותף.
יהודה בלום

ילדותו ותחילת דרכו

בלום נולד בברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה, נצר לשושלת רבנים. במהלך השואה ניצלו הוא ומשפחתו באמצעות רכבת ההצלה של קסטנר שדרכה הגיעו לברגן בלזן ומשם לשווייץ. עלה לארץ ישראל ב-1945. 
היה פעיל בתנועת הנוער של תנועת המזרחי. למד בסמינר למורים דתיים בירושלים, יצא ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית במהלכן כיהן כיו"ר ארגון הסטודנטים הדתיים יבנה והיה פעיל בהסתדרות הסטודנטים. שירת בצה"ל בפרקליטות הצבאית ושימש עוזרו של מאיר שמגר. ב-1959 הוסמך כעורך דין.
לאחר השירות הצבאי יצא ללימודים בבריטניה וב-1961 סיים דוקטורט במשפטים בתחום המשפט הבינלאומי הפומבי בבית הספר לכלכלה של לונדון. ב-1962 מונה לעוזר היועץ המשפטי של משרד החוץ, במקביל שימש עוזר מחקר בתחום המשפט הבינלאומי באוניברסיטה העברית. זכה בפרס ארלוזורוב על עבודתו "גבולות המדינה והתהוותם".

קריירה אקדמית

ב-1965 עזב את משרד החוץ לטובת קריירה באקדמיה. ומונה למרצה בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. 
שימש ראש המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי של הפקולטה למשפטים. ב-1968 יצא לניו יורק כעמית מחקר מטעם אונסק"ו והשתלם במחלקה המשפטית של האו"ם.
פרסם 4 ספרים ומעל 40 מאמרים בכתבי עת אקדמיים. זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על ספרו גבולות בטוחים שהתפרסם ב-1971. בשנים 1973 עד 1978 שימש העורך המשפטי של האנציקלופדיה העברית. 
במהלך הקריירה האקדמית שלו שימש פרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת טקסס באוסטין, אוניברסיטת ניו יורק, ישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת דרום קליפורניה, אוניברסיטת טוליין ובאוניברסיטת מיאמי.
בלום פרש ב-2001.

שירות ציבורי

ב-1973 היה חבר המשלחת הישראלית לוועידה הבינלאומית השלישית בנושא חוק הים וב-1976 חבר המשלחת הישראלית לעצרת הכללית של האו"ם. היה חבר בצוות המשפטי הישראלי במשא ומתן על הסכם השלום בין ישראל למצרים. 
ב-1978 מונה לשגריר ישראל באו"ם הוא כיהן בתפקיד עד 1984. בתקופתו התמודד באו"ם עם ייצוג ישראל על רקע מבצע ליטני, הפצצת הכור בעיראק ומלחמת לבנון הראשונה. מחליפו בתפקיד היה בנימין נתניהו. 
בשנים 1986-1988 היה חבר בצוות המשפטנים שייצג את ישראל בדיונים במוסד הבוררות הבינלאומי על עתיד טאבה.
בשנת 1966 נישא למוריה רבינוביץ' תאומים ולהם שלושה ילדים.
יוסף לייטס

ביוגרפיה

לייטס היה בנם של יהודים מתבוללים, שעברו מרוסיה לפולין בסוף המאה ה-19. מילדותו גילה תחומי עניין אמנותיים - הוא למד בבית ספר למוזיקה, התבלט בציור והיה אורח תדיר בבתי הראינוע. למרות שהתנדב ב-1920 ולחם במלחמה הפולנית-סובייטית בקרב על ורשה נכלא במחנה המעצר יבלונה בשל יהדותו. בתום המלחמה החל בלימודי פילוסופיה באוניברסיטה היגלונית ולאחר שנתיים עבר ללימודי כימיה. עקב התעניינותו הגוברת בקולנוע, נסע לווינה, שם הפך לעוזרו של מיכאי קרטש (לימים, מייקל קורטיז, במאי הסרט המצליח "קזבלנקה")
לייטס היה במאי מרכזי בהיסטוריה הקולנועית של פולין לפני מלחמת העולם השנייה. בשנת 1924, כשהוא רק בן 23, הקים לייטס חברה להפקת סרטים דוקומנטריים. סרטיו בפולין עסקו לרוב בקטעים מההיסטוריה הפולנית הלאומית. סרטו העלילתי המלא הראשון, "הוריקן", נעשה בשנת 1928, עסק ב"מרד ינואר" שהתרחש ב-1863, שבו הפולנים התקוממו נגד הרוסים.
לייטס הצטרף לצבא אנדרס והגיע בעזרתו לארץ ישראל. בשנת 1943 יצר במסגרת צוות הצילום הצבאי את הסרט "מלטרון לעזה" שלא שרד עד ימינו. בשנים 1944 ל-1947 ביים את "דמעת הנחמה הגדולה", המספר על שלושה לוחמי בריגדה המנסים לשכנע ניצול שואה מיואש כי צופן לו עתיד בארץ ישראל. בסוף 1946 החל בעבודה על סרט הקולנוע "בית אבי", לפי תסריט של מאיר לוין, בבימויו של הרברט קליין ובצילומו של זוכה פרס אוסקר, פלויד קרוסבי. הסרט דובר האנגלית הופק במימון הקק"ל במטרה לשמש כסרט הסברה ליהודי ארצות הברית. מטרתו הייתה להעלות את בעיית ניצולי השואה הנקלטים בארץ ישראל ובאותה הזדמנות להראות את נופי הארץ.
בשנת 1949 יצר את סרט הדרמה התיעודי "אין ברירה". בסרט השתתף מיכאל גור והמספר היה תיאודור ביקל.
בשנת 1952 היה הבמאי של הסרט "קריה נאמנה". זהו אחד מהסרטים העלילתיים הראשונים שנעשו בארץ. סיפור אודות קבוצת ילדים ניצולי השואה המגיעים לפנימיית כפר הנוער הציוני בירושלים ערב מלחמת השחרור, ועל יחסם עם מדריכיהם על רקע המלחמה והמצור על ירושלים.
בתחילת שנות ה-50 היגר לבריטניה, בה יצר זמן קצר ומשם המשיך לארצות הברית, שם המשיך בקריירה כבמאי. התמקד בעיקר בהפקות לטלוויזיה, כגון הסדרה בוננזה והסדרה "אלפרד היצ'קוק מגיש".
זלמן גופין

ביוגרפיה

נולד בעיר סמרקנד שבאוזבקיסטן, לשם נמלטה משפחתו בזמן מלחמת העולם השנייה, לשרה רלקה וישעיה גופין, מנהל בית הספר למלאכה בכפר חב"ד.
בשנת תש"ז יצאה המשפחה מרוסיה דרך פולין למחנה פליטים בצרפת ומשם עלתה בשנת תש"ט לישראל והתיישבה בכפר חב"ד שנוסד באותו הזמן.
לאחר שלמד בישיבת תומכי תמימים בלוד ובכפר חב"ד אצל המשפיע הרב שלמה חיים קסלמן, נסע באלול תשכ"ה ללמוד בניו יורק במרכז חב"ד העולמי אצל רבי מנחם מנדל שניאורסון. בתקופה זו היה חבר בצוות שעסק בכתיבת ספרי הרבי. בשנת תשכ"ח נסע ללמוד שם שנה נוספת. באדר תשכ"ט התחתן עם רבקה לבית ברגמן מירושלים, לאחר שירות צבאי מקוצר וארבע שנות לימוד בכולל החל בשנת תשל"ה לשמש משפיע בישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד, לצד המשפיע הראשי, הרב מנחם מנדל פוטרפס. לאחר פטירת הרב פוטרפס בשנת תשנ"ה מונה למשפיע הראשי בישיבה. משנת תש"ע הוא גם משפיע ברשת "מעייני ישראל".
בשנת תשס"ה מונה הרב גופין לחבר הנהלת ארגון תורת חב"ד לבני הישיבות. הוא המשפיע של ארגון הנוער "צבאות השם - הפנסאים" (מתשע"א) ושל מחנה הקיץ "גן ישראל ארץ הקודש".
שיעוריו והתוועדויותיו מושכים אליהם קהל מגוון. הוא מוסר שיעורי חסידות גם לנשים. מפרסם מאמרים בתורת החסידות בכתבי העת, היכל הבעש"ט, הערות התמימים, מעיינותיך, בשבועון כפר חב"ד ועוד.
הרב גופין מדגיש את הצורך להתבונן בתפילה בגדלות הקב"ה.
הרב גופין משתייך לזרם המתון בחב"ד. הוא סבור שהרבי מלובביץ' נפטר ושאין לפרסם את משיחיותו, אך כתב גם שהכחשת האמונה שהרבי הוא "נשיא הדור" וש"הוא יגאלנו", גם כיום, לאחר פטירתו, אין לה מקום בחסידות חב"ד.
שם הוורד

עלילת הספר

עלילת הספר מתרחשת באיטליה בשנת 1327, ועוסקת בסדרת רציחות מסתוריות המתרחשות במנזר, בו אמורים להתכנס נציגיהם של ראשי העולם הדתי והפוליטי באירופה באותה תקופה. הסיפור הבלשי והמציאות הפוליטית של אותה עת, מנוקזים למנזר, המצוי בצפון איטליה ובו מתרחשת רוב עלילת הרומן. הוויכוח התאולוגי והקרע בכנסייה הקתולית של אירופה במאה ה-14, בין האפיפיורות (אשר שכנה אז באביניון) ובין כמה מסדרי נזירות חזקים, מהווים רקע היסטורי אמיתי לסיפור המתח הבלשי. המספר הוא אדסו ממלק, נער המועמד לנזירות במסדר הבנדיקטיני אשר מלווה את מורו, האח הפרנציסקני ויליאם מבסקרוויל. דמות אשר נקראת על שם ויליאם איש אוקאם, וכן על שם הספר מסדרת שרלוק הולמס כלבם של בני בסקרוויל. אדסו וויליאם מנסים יחד לפתור את התעלומות האופפות את המנזר בו הם מתארחים. ככל שמתקדמת העלילה נרצחים כמה חברי מסדר נוספים. במקביל, מגלה ויליאם ספריה אשר למעשה היא מבוך ואשר יש חשד כי ספר אשר נמצא בה הוא הפתרון לעלילת הרצח, במקביל הוא מגלה את כוחו החתרני של הצחוק ואת שיוכו לפרשת הרצח. לבסוף, מגיע ויליאם, הנזיר החוקר להתמודדות פנים מול פנים עם האינקוויזיציה, בראשות הנזיר הדומיניקני ברנרדו גוּי, אך בעזרת דדוקציה מתוחכמת, מצליח לפתור את פרשת הרצח. לאורך הסיפור פוגש המספר בכוחות הפועלים באירופה של ימי הביניים, מגלה בתוכו את יצריו כנער מתבגר ולומד ממורו המשכיל שיעורים בתאולוגיה, פילוסופיה והיגיון בלשי פשוט.

הפן הפילוסופי של הספר

במישור הפילוסופי ניתן לראות ברומן תצוגה של המתודה הסכולסטית, שיטה אשר הייתה נפוצה במאה ה-14. ויליאם מבסקרוויל, מפגין את יכולתו להסיק מסקנות מדדוקציה ובעיקר מסילוגיזם. הוא אינו מוכן לקבל את הרעיון כי המסדר נרדף על ידי השפעות שטניות. ויליאם משתמש בשיטה האמפירית על מנת להוכיח כי האלימות במנזר נובעת למעשה ממעשים ארציים ולא שמימיים. בשעה שהוא נוקט בגישה דיאלקטית, הוא ממשיך את מחקרו עד להסקת המסקנות לגבי המניע לרצח.
השם (ספר)

תוכן

מיכל גוברין מתמקדת בספר זה בשאלה כיצד להביא את אלוהים לחיי היומיום עצמם ועושה זאת דרך סיפור על עמליה, צלמת, חוזרת בתשובה, העוסקת בצירופים קבליסטיים, בימים אורגת ובלילות כותבת וידויים. 
לאחר שהתירה את אירוסיה עם ישעיהו, החוזר-בתשובה ששידכו לה, היא מתכוונת להתאחד עם הנמען של מכתביה ששמו כשם הספר, "השם", על ידי כך שתקריב קורבן של התאבדות אירוטית גואלת, כמעין שעיר לעזאזל.
המארג השברירי של חיי התשובה של עמליה נקרע כאשר היא נחשפת לאהבה ולמשיכה מינית לבחור ששודך לה. גם זה מתמוטט די מהר. האני של המספרת מפוצל. עמליה חיה במקביל זמנים שונים אולי מקבילים, כמו עולמות מקבילים בפיזיקה. הוידוי כתוב בגוף שני ואינו דיבור של אדם אל עצמו, אלא גם דיבור של אישה עם אישה אחרת שנמצאת כנראה בתוכה עצמה. יש כאן התמודדות עם עבר וניסיון לא להשכיח את אחד המרכיבים החשובים ביותר שיש לו לאדם, הזיכרון. יחסי אירוטיקה של עמליה עם האל הם ביטוי לידע קולקטיבי הטמון בתוכה. ידע שאיננה יכולה למחוק מזיכרונה, מעין פיצול האישיות שיש בו היכולת אולי, בסופו של דבר, להביא לתיקונו בהתאחדותה עם השם.
הספר מעורר תהיות ושאלות, מתפצל לאמירות שכולן מהוות סערה תאולוגית.

על הספר

עם צאתו של השם באנגלית נערך סביבו בניו יורק רב-שיח שפורסם כספר, 'גוף תפילה' בהשתתפות הפילוסוף ז'אק דרידה, המשורר דייוויד שפירו, ומיכל גוברין. הנוסח העברי של 'גוף תפילה' ראה אור בסדרת "קו אדום כהה" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
יוסף תאומים

דרכו בלימוד ותכונותיו

בילדותו לא היה ר' יוסף מן המחוננים בכשרונות עילאיים, וגם בגדולתו, כשכבר התפרסם כאחד מגדולי הדור, היה נוהג לבקש כי לא יפסיקוהו בדרשתו בשאלות וקושיות, כדי שלא יתבלבל. ר' יוסף היה שקדן ומתמיד גדול, וכמעט לא פסק פומיה מגרסה. היה ידוע בענוותנותו הרבה, עד כדי שגם כשהיה ראש ישיבה ורב עיר היה חותם על אגרותיו "יוסף מלמד" (על שום שהיה מלמד תינוקות) בלבד.
ר' יוסף התנגד לשיטת הפלפול שכלשונו "למדנים תורניים האוהבים פלפול של הבל, אבני בהו על קו תהו, ושונאים איש הישר הולך", וצידד בלימוד לאסוקי שמעתא אליבא דהלכתא. קו זה הובילו בחיבורו 'פרי מגדים'. קושיות סבוכות בלימוד היה פותר מתוך עיון מרובה בתלמוד ובראשונים.
פרנק דוקס

פרנק דוקס (באנגלית: Frank W. Dux ; מבוטא " dukes "; נולד ב-13 ביולי 1956) הוא אמן לחימה וכוריאוגרף קרבות אמריקני. דוקס ייסד שיטת נינג'יטסו משלו ב-1975, שקרויה "דוקס ריו נינג'יטסו" (Dux Ryu Ninjutsu). הוא היה מקור ההשראה של הסרט "ספורט הדמים" משנת 1988 בכיכובו של ז'אן-קלוד ואן דאם.

קריירת אמנויות הלחימה

דוקס מצהיר שהוא התוודע והתאמן בקוגה ימבושי "נינג'יטסו" בידי סנזו "טייגר" טנקה.
סגנון אמנות הלחימה של דוקס "דוקס ריו נינג'יטסו" אינו הצורה הפיאודלית בת המאה ה-15 של הנינג'יטסו המכונה "קוריו" (koryu), אולם עדיין נטען שהיא "מבוססת על עקרונותיה של קוגה נינג'ה של הסתגלות ושינוי מתמיד."
פרנק דוקס פיתח את השיטה אותה הוא מכנה "דוקס פאסט" (מיקוד-פעולה-מיומנות-אסטרטגיה-טקטיקה) ‏ (DUX FASST‏ (Focus-Action-Skill-Strategy-Tactics)).
רבות מטענותיו של דיוק שנויות במחלוקת, בכללם הרקע שלו באמנויות לחימה, לחימתו ב"קומיטה" ושירותו הצבאי לפני-כן.

פרסומים

דוקס פרסם אוטוביוגרפיה בשם The Secret Man: An American Warrior's Uncensored Story. דוקס היה מקור ההשראה ותסריטאי-שותף של סרט הקולנוע משנת 1988 "ספורט הדמים" וגם שימש ככוריאוגרף הקרבות שלו. בסרט מככב ז'אן-קלוד ואן דאם שמגלם את דמותו של פרנק דוקס.
דייב קרטר תיאר את דוקס במאמר Inside Kung Fu Presents The Complete Guide To Ninja Training כ"סרט האולטימטיבי על תחרות אמנויות הלחימה האולטימטיבית."
דוקס גם שימש תסריטאי-שותף של סרט אחר של ואן דאם "התקווה לניצחון".
וייט סקאל

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  וכן ההיסטוריה נקטעת ב-2006.
וייט סקאל החלה את דרכה בסוף שנות השמונים כלהקת האבי מטאל שמתחקה אחרי להקות האבי מטאל גדולות כמו: איירון מיידן וג'ודס פריסט הבריטיות וגרייב דיגר ו-Helloween הגרמניות. ההרכב הראשוני של הלהקה כלל את פדריקה דה-בוני כסולנית, מקס פאציו כגיטריסט הסולו, טוני פונטו כגיטריסט הקצב, פאביו פוצטו כבסיסט ואלכס מנטיירו כמתופף.
בשנת 1991 הלהקה הקליטה את קלטת הדמו הראשונה שלה שנשאה את שם הלהקה. קלטת הדמו השנייה באה 3 שנים מאוחר יותר בשנת 1994. בלהקה גילו התעניינות מספר לייבלים וחברות תקליטים מקומיות בזכות קלטת הדמו השנייה והופעות רבות שערכה הלהקה ברחבי איטליה ובסופו של דבר הם הוחתמו בלייבל מקומי.
סגנונה של הלהקה שעד עתה היה האבי מטאל, שונה בעקבות בקשת הלייבל עקב היותו "לא מתאים לשוק התקליטים".
הלהקה שעקבה אחרי להקות האבי מטאל מסורתיות והלכה לפי הקווים המוזיקליים שלהן, שינתה את סגנונה למשהו מקורי יותר.
בנובמבר 1995 הקליטה והוציאה הלהקה את האלבום המלא הראשון שלה, "I Won’t Burn Alone".
במרץ 1997 הצטרף ללהקה גיטריסט הסולו ניקו סאביו שהחליף את מקס פאציו שעזב.
שנתיים אחרי צאתו של האלבום הראשון הוציאה הלהקה ב-1997 את אלבומה השני Embittered.
במרץ 1999 הוציאה הלהקה EP העונה לשם "Asgard".באותה השנה יצא אלבומה המלא השלישי של הלהקה "Tales From The North".באלבום השתתף כסולן גם כריס בולטהנדל מגרייב דיגר הגרמנית.
בשנת 2000 יצא האלבום הרביעי של הלהקה "Public Glory, Secret Agony", האלבום עסק באימפריה הרומית. באותה השנה עזבה את הלהקה הסולנית פדריקה דה-בוני והוחלפה על ידי גוסטבו גאבארו הארגנטינאי.
באוגוסט 2002 הוציאה הלהקה את האלבום "The Dark Age", אלבום שעסק בימי הביניים.
שנת 2002 הייתה גם השנה בה עזבו את הלהקה ניקו סאביו גיטריסט הסולו, שהוחלף על ידי דאנילו באר, ופאביו פוצטו הבסיסט שהוחלף על ידי פאביו מנפרויי.
במאי 2004 הוציאה הלהקה עוד אלבום העונה לשם "The XIII Skull".באותה השנה עזב פאביו מנפרויי את וייט סקאל והצטרף ללהקה הבסיסט סטיב באלוצ'ו.
אלבומה השמיני של הלהקה The Ring Of The Ancients יצא בשנת 2006 כאשר הוא גם יצא על רקע החלפתם של כמה חברי הרכב, ביניהם גוסטבו גאבארו הסולן.
מעיין חרוד

מעיין חרוד (בערבית: عين جالوت, עין ג'אלות. מילולית: "מעיין גוליית") הוא אתר במערב עמק חרוד, למרגלות הר גלבוע, דרומית לכביש 71, ליד המושב גדעונה, בצד כביש 675, בין צומת יזרעאל לצומת נבות. מעין חרוד הוא מעין המים המתוקים היחיד באזור. 
המעין נובע מתוך מערה במורד הר הגלבוע, 37 מטר מתחת לפני הים. מהמערה הוא זורם לתוך ברכה, אשר בסיסה הוא עתיק יומין. מהגן הלאומי מי המעין עוברים לשימוש חקלאי העמק. המערה ממנה  נובע המעין מכונה "מערת גדעון" על שם גדעון השופט. זאב וילנאי כתב בספרו משנת 1941 כי המעיין מפיק 16 אלף מטר מעוקב מים ב-24 שעות והיא יוצרת סביבה ביצה גדולה. בעשור הראשון להקמת המדינה הייתה שפיעת המעין 4.7 מיליון קוב לשנה בממוצע. לאחר מכן, בעקבות הקידוחים ירדה השפיעה בצורה חדה.

מלחמת גדעון

מעין חרוד מוזכר גם במלחמת גדעון השופט במדינים. הם וכל "בני קדם" פלשו לעמק יזרעאל כפי שמתואר בספר שופטים :  "וְהָיָה אִם-זָרַע יִשְׂרָאֵל וְעָלָה מִדְיָן וַעֲמָלֵק וּבְנֵי-קֶדֶם וְעָלוּ עָלָיו. וַיַּחֲנוּ עֲלֵיהֶם וַיַּשְׁחִיתוּ אֶת-יְבוּל הָאָרֶץ עַד-בּוֹאֲךָ עַזָּה וְלֹא-יַשְׁאִירוּ מִחְיָה בְּיִשְׂרָאֵל וְשֶׂה וָשׁוֹר וַחֲמוֹר (ו',ג'-ד'). ובהמשך הם עברו וחנו בעמק יזרעאל: "וְכָל-מִדְיָן וַעֲמָלֵק וּבְנֵי-קֶדֶם נֶאֶסְפוּ יַחְדָּו וַיַּעַבְרוּ וַיַּחֲנוּ בְּעֵמֶק יִזְרְעֶאל" (ל"ג).
התגובה של גדעון הייתה: "וַיַּשְׁכֵּם יְרֻבַּעַל הוּא גִדְעוֹן וְכָל-הָעָם אֲשֶׁר אִתּוֹ וַיַּחֲנוּ עַל-עֵין חֲרֹד וּמַחֲנֵה מִדְיָן הָיָה-לוֹ מִצָּפוֹן מִגִּבְעַת הַמּוֹרֶה בָּעֵמֶק" (ז',א'). וכאן הגיע תפקידו של המעיין: "וַיּוֹרֶד אֶת-הָעָם אֶל-הַמָּיִם וַיֹּאמֶר ה' אֶל-גִּדְעוֹן כֹּל אֲשֶׁר-יָלֹק  בִּלְשׁוֹנוֹ מִן-הַמַּיִם כַּאֲשֶׁר יָלֹק הַכֶּלֶב תַּצִּיג אוֹתוֹ לְבָד וְכֹל אֲשֶׁר-יִכְרַע עַל-בִּרְכָּיו לִשְׁתּוֹת:  וַיְהִי מִסְפַּר הַמְלַקְקִים בְּיָדָם אֶל-פִּיהֶם שְׁלֹשׁ מֵאוֹת אִישׁ וְכֹל יֶתֶר הָעָם כָּרְעוּ עַל-בִּרְכֵיהֶם לִשְׁתּוֹת מָיִם:  וַיֹּאמֶר ה' אֶל-גִּדְעוֹן בִּשְׁלֹשׁ  מֵאוֹת הָאִישׁ הַמְלַקְקִים אוֹשִׁיעַ אֶתְכֶם וְנָתַתִּי אֶת-מִדְיָן בְּיָדֶךָ וְכָל-הָעָם יֵלְכוּ אִישׁ לִמְקֹמוֹ"(ה'-ז') וכך נבחרו 300 החיילים אשר ניצחו את המדינים.
לא הרחק ממעיין חרוד התחוללו קרבות בין הצלבנים למוסלמים בימי הביניים, ובמועד מאוחר יותר התרחש שם קרב עין ג'אלות בין הממלוכים למונגולים.

בעת החדשה

בשנת 1921 הגיעו למעיין מתיישבים מן העלייה השנייה והשלישית. הם ייבשו את הביצה שהפיצה קדחת בין אנשי הקיבוץ, והפכו את אדמתה לשדות ולבריכות דגים. בהמשך עברו ראשוני המתיישבים אל מקום הקבע של קיבוץ עין חרוד, ובמקומם התיישבו אנשי קבוצת החוגים מקימי קיבוץ בית השיטה, עד שעברו אף הם לנקודת הקבע. במקום עברו קבוצות מתיישבים נוספות, עד שבשנת 1949 הוקם שם המושב גדעונה על ידי עולים מתימן. 
הגן הלאומי מעיין חרוד נמצא בסמיכות לגן הלאומי גן השלושה, לגן הלאומי בית הכנסת בבית אלפא ולגן הלאומי בית שאן.

בית חנקין

אתר מעיין חרוד הוא גן לאומי ובשטחו נמצא "בית חנקין", שבנה במקום גואל הקרקעות יהושע חנקין. הוא ואשתו אולגה חנקין קבורים במקום, והבית, שלא הספיקו לגור בו, הוא היום מוזיאון קטן לתולדות ההתיישבות בעמק. אל המוזיאון אפשר להגיע בשביל, העולה מן המעיין. בסמוך למוזיאון אנדרטה לבני העמק שנפלו במערכות ישראל, שפיסל הפסל דוד פלומבו. עוד יש בגן מדשאות רחבות ידיים ובריכה גדולה, המקבלת את מימיה מן המעיין, מים זכים ונקיים. הבריכה והשטחים שסביבה משמשים לרחצה, לנופש ולבילוי. הגן הלאומי כולל גם את מדרונות הגלבוע מעל למעיין.
הפועל גבעת ברנר

הפועל גבעת ברנר הייתה קבוצת כדורסל ישראלית מקיבוץ גבעת ברנר, ששיחקה בעבר בליגה הבכירה.

היסטוריה

לאולמה הביתי של הקבוצה קראו "מצרינה" (מצה+ארנה) מכיוון שזמן הקמתו היה בסמיכות לחג הפסח.
הקבוצה הוקמה בשנת 1957 והעפילה באותה עונה לליגה הראשונה (עונת 1958/59), אך נשרה באותה עונה חזרה לליגה השנייה. בשנת 1960/61 חזרה לליגה הראשונה ונשארה עד עונת 1977/78, בה סיימה במקום ה-11 ונשרה לליגה השנייה.
בתחילת עונת 1969/70 התאחדה הקבוצה עם הפועל נען ונקראה "הפועל גבעת ברנר/נען", איחוד שהחזיק מעמד 8 שנים. את הקבוצה ניהלו דריו מורדוך, אריה גולינסקי וגדי כץ.
ההישג הגדול ביותר של הקבוצה, הוא המקום השלישי בליגה (פעמיים). רגע היסטורי במיוחד, הוא הניצחון הביתי על מכבי תל אביב ביום 1 בדצמבר 1972.
מלך הסלים של הקבוצה בליגה הראשונה הוא זאב רייס עם 4255 סלים. בסך הכל שיחקה הקבוצה 19 עונות (ב-2 קדנציות) בליגת העל.
הפלות חיל האוויר הישראלי

מאז היווסדו במלחמת העצמאות צבר חיל האוויר הישראלי רקורד מבצעי ומורשת קרב מרשימים ביותר. רקורד זה כולל בין השאר הפלות רבות של כלי טיס של האויב ובהן הפלות היסטוריות והפלות בכורה עולמיות עבור כלי טיס ומערכות הגנה אווירית שונות.

אלופי הפלות בחיל האוויר הישראלי

39 טייסים בחיל האוויר הישראלי הפילו מעל חמישה מטוסים. עשרה טייסים הפילו מעל 10 מטוסים. אלוף ההפלות הראשון של חיל האוויר הישראלי היה גיורא רום שזוכה בהפלתו החמישית ב-7 ביוני 1967, יומה השלישי של מלחמת ששת הימים. שיאן ההפלות בחיל האוויר, שהוא גם הטייס בעל מספר ההפלות הרב ביותר בקרבות אוויר במטוסי סילון, הוא תת-אלוף גיורא אבן אפשטיין שלזכותו 17 הפלות.

מטוסים אלופי הפלות

בנוסף לספירת הפלות עבור טייסים, נוהגים לספור גם את ההפלות שביצע כל מטוס קרב והללו מסומנות על דופן המטוס (לרוב בצורת רונדל חיל האוויר שלו הופל המטוס).
מטוס מיראז' 3 מספר 159 של חיל האוויר הישראלי הפיל 13 מטוסים, וזהו שיא עולמי להפלת מטוסי סילון. מטוס F-16A נץ מספר 107 של חיל האוויר הישראלי הפיל 6.5 מטוסים, שיא עולמי עבור מטוס F-16.
שלה (עיר)

גאוגרפיה

העיר נמצאת על שפלת הדנובה, על שתי גדות נהר ואה, כ-65 ק"מ מברטיסלאבה ו-30 ק"מ מנובה זמקי. לעיר יש רובע נוסף, וצ'ה (Veča), על הגדה השמאלית של הנהר, וכן השכונות הטמן (Hetméň) וקיליץ' (Kilič). העיר שוכנת באזור אקלים חמים.

היסטוריה

היישוב נזכר לראשונה ב-1002 במסמך של המנזר פאנונהאלמה (Pannonhalma). בשנת 1536 קודם היישוב למעמד של עיר שוק. הוא נשלט על ידי העות'מאנים בין 1663 ו-1686 כחלק מהאיילט העות'מאני אויוואר (Uyvar). בשנת 1850 נבנה קו מסילת רכבת בין וינה לבודפשט דרך שלה, ופיתוחה של העיר הואץ. אחרי 1918 השתייכה העיר לצ'כוסלובקיה. בעקבות בוררות וינה הראשונה בנובמבר 1938 חזרה שלה לשלטון הונגריה. ב-1945 חזרה שלה לצ'כוסלובקיה. משנת 1993 היא בשטח סלובקיה העצמאית.

הקהילה היהודית

היהודים הראשונים הגיעו לשלה באמצע המאה ה-19 מווצ'ה, שהייתה אז עיירה עצמאית, והם היו כפופים לרבנות של וצ'ה. הקהילה התפתחה באופן משמעותי בעשורים שלאחר מכן, ובעקבות הקרע ביהדות הונגריה הצטרפה לפלג האורתודוקסי.
ב-1941 היו בשלה כ-440 יהודים, כעשירית מאוכלוסיית העיר. בתקופה זו גירשה הונגריה משלה צפונה, אל מעבר לגבול סלובקיה, משפחות יהודיות שלא הוכיחו אזרחות הונגרית. גברים יהודים בשלה גויסו לעבודת כפייה במסגרת צבא הונגריה והוצבו באוקראינה. ב-1942 החל גירוש יהודי סלובקיה. עשרות פליטים הגיעו לשלה ושם סייעה להם הקהילה היהודית. בשלה הוקם גטו במאי 1944. נכלאו בו כ-850 יהודים, משלה ומסביבתה. ביוני גורשו יושבי הגטו לאושוויץ בשני שילוחים.
כמה עשרות ניצולים חזרו לשלה לאחר המלחמה והקימו קהילה קטנה מחדש, שבשנות ה-60 של המאה ה-20 הצטמצמה לכדי 26 נפשות.

דמוגרפיה

על פי מפקד 2011, בעיר היו 23,554 תושבים. 69% מהתושבים היו סלובקים, 12% הונגרים ו-19% אחרים. על פי מפקד 2001, היו בעיר 24,564 תושבים. 79.72% מהתושבים היו סלובקים, 17.88% הונגרים, 0.48% צ'כים ו-0.40% צוענים. ההרכב הדתי היה 66.63% קתולים, 23.62% אנשים ללא זיקה דתית ו-4% לותרנים.

כלכלה

כלכלת העיר מבוססת בעיקר על התעשייה הכימית, על מפעל דוסלו (Duslo) במזרח העיר. מגזרים כלכליים אחרים כוללים תעשיית טקסטיל ובנייה.
האיגרת הראשונה אל הקורינתים

הרקע לכתיבת האיגרת

לפי עדות כותב האיגרת, היא נכתבה על ידי פאולוס בהיותו באפסוס. על פי המסופר בספר מעשי השליחים, פאולוס כתב את האיגרת בזמן שהותו במקום, שנמשכה שלוש שנים, לאחר שייסד את הכנסייה הנוצרית בקורינתוס. לפי סברה אחרת, שאינה מקובלת על ידי החוקרים בני ימינו, נכתבה האיגרת בפיליפי – ככל הנראה בשל תרגום שגוי של אחד הפסוקים.]
האיגרת מתוארכת לשנים 53–57 לספירה.]

תוכן האיגרת

פאולוס כתב את האיגרת על מנת לתקן דעות שונות של הכנסייה הקורינתית שיסד - דעות שפאולוס ראה כשגויות. לאחר שנודע לפאולוס על המחלוקות שהתעוררו בקרב הכנסייה (מעשי השליחים, י"ט,  1), השיב פאולוס באיגרת במטרה למנוע את המחלוקת בכנסייה הקורינתית. אדם בשם טיטוס, ואחיו, אשר שמו לא מוזכר, נשלחו לקורינתוס (על פי האיגרת השנייה אל הקורינתים) עם האיגרות.
המחלוקות בכנסייה הקורינתית התעוררו בשל שילוב של אלמנטים פגניים שנותרו בקרב המאמינים בדוקטרינה של פאולוס. פאולוס מודה לאל על שנתן לו את ההזדמנות להיות בונה היסודות האיתנים של הכנסייה (פרק ג', פסוק 10). 
פאולוס מורה למאמינים לשוב לאמונה, שאם לא כן ייענשו על ידי האל, וכן דן בחוסר מוסריות ובדוקטרינת האח הלא מוסרי. לאחר מכן דן בטהרה מינית, בפתרון סכסוכים, ולעניין הנישואים הוא מציין כי עדיף שנוצרים לא יינשאו, אולם עדיפים הנישואין על חיים בחטא. האיגרת דנה במעמדה של האישה - הצריכה להיות כנועה וצייתנית לבעלה (פרק י"א, פסוקים 2–16), ובאיסור עשיית פסלי אלילים.
בפרק י"ג, מדבר פאולוס על חשיבותה העליונה מכל של האהבה: "אם בלשונות בני אדם ומלאכים אדבר ואין בי אהבה, הריני כנחשת הומה או כמצלתים רועשים. אם תהיה לי מתת הנבואה ואדע כל הסודות ואשיג כל הדעת; ואם תהיה בי כל האמונה עד להעתיק הרים ממקומם, ואין בי אהבה, הריני כאין וכאפס" (י"ג,  1–2).
בסיום הספר דן פאולוס בתחייתו של ישו ככפרת החטא הקדמון ובתחיית המתים.
סארו גוונגול, צ'יף יג'ו

אבא סארו גוונגול (נפטר ב-1778) היה הצ'יף של שבט היג'ו של האורומו. בנוסף לצ'יף יג'ו הוא היה גם הראס של בגמדר ושלט על חלקים מוולו, סארו היה אחד מהמצביאים החשובים בתקופת השופטים האתיופית. סארו טוען שהוא צאצא של אחד מחיילי אחמד גראן שהיה ערבי הנקרא עומר.  
החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס פגש אותו ב-1770 ופרסם קלסתרון פניו.