google/wiki40b huggingface dataset:
נרייב

תולדות היישוב

נרייב נזכרת לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-15, ובמאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר. בשנים אלה, ועד המאה ה-17, סבלה העיירה מפשיטות הטטרים.
בחלוקת פולין נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטחי ההרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי נרייב

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-800 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות. פעילות זו נאסרה עם כיבוש העיירה בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ב-1 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ותוך מספר ימים החלו שוטרים אוקראינים לבצע ביהודיה מעשי התעללות והשפלה. בד בבד הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, איסור יצירת קשר עם לא יהודים וגיוס לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה. עם הגעת פליטים יהודים מהסביבה אל העיירה, הגיע מספר יהודיה לכ-1,400.
ב-22 בספטמבר 1942 פשטו על העיירה שוטרים גרמנים, וכ-1,000 מיהודיה גורשו לבז'ז'ני, ושולחו משם למחנה ההשמדה בלז'ץ. כ-500 היהודים הנותרים רוכזו בגטו קטן שהוקם בעיירה, אשר חוסל בסוף שנת 1942, תוך גירוש כל יושביו לגטו בז'ז'ני, ורציחתם באקציה שבוצעה במקום בדצמבר. בהמשך, ערכו השוטרים האוקראינים מצוד אחר יהודים מסתתרים בעיירה, ורצחו את מי שאיתרו. כ-15 יהודים מהעיירה הצליחו להסתתר במקומות מחבוא עד שחרור העיירה.
אן ז'נבייב דה בורבון-קונדה

ביוגרפיה

אן ז'נבייב הייתה בתם היחידה של אנרי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה, ושל שרלוט מרגריט דה מונמורנסי, ואחותו של לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה. היא נולדה בכלא וינסן שבו ריצתה אמה עונש מאסר על שהתנגדה למרשל ד'אנקר, שהיה איש סודה של העוצרת מארי דה מדיצ'י (אמו של לואי השלושה עשר מלך צרפת לעתיד).
היא התחנכה במנזר של המסדר הכרמליתי ברחוב סן ז'אק בפריז. שנותיה הראשונות עברו בצל הוצאתם להורג של דודה מצד אמה, אנרי השני דה מונמורנסי, באשמת קשר נגד הקרדינל רישלייה (1632), ושל בן דודה של אמה, הרוזן פרנסואה דה מונמורנסי-בוטוויל, באשמת השתתפות בדו-קרב (1635). אך הוריה השלימו עם רישלייה, והיא הפכה במהרה לכוכבת החוג הספרותי של קתרין דה ראמבוייה. ב-1642 נישאה לאנרי השני מאורליאן דוכס לונז'וויל, מושל נורמנדי, אלמן שגילו היה כפול מגילה.
אחרי מות רישלייה, שימש אביה כראש מועצת המדינה, ואחיה הביס את צבא ספרד בקרב רוקרואה (1643). היא התלוותה לבעלה במסעו לגרמניה, אליה נשלח ב-1646 כנציגו של הקרדינל מזראן למשא ומתן שהביא לשלום וסטפליה. היא הקסימה את הדיפלומטים הגרמנים וזכתה בכינוי "אלילת השלום וההסכמה". אחרי שובה מגרמניה התאהבה בפרנסואה דה לה רושפוקו (מחבר האמרות הנודע) שניצל אהבה זו כדי להתוודע לאחיה, ולזכות באמצעותו בכבוד ובתהילה.
היא הייתה הרוח החיה במרד הפרונד הראשון, והצליחה לגייס לצד המורדים את בעלה ואת אחיה, ארמנד דה בורבון, נסיך קונטי. אך לא עלה בידיה לגייס לצידה את אחיה הנסיך דה קונדה, שנשאר נאמן לבית המלוכה. במשך תקופה זו התגוררה בבית העירייה בפריז וילדה שם את בנה הראשון. היא לקחה חלק גדול במרד הפרונד השני, ושכנעה תחילה את דה קונדה ואחר כך את מרשאל טורן, לעבור לצד המורדים.
ב-1653, אחרי כישלון מרידות הפרונד, איבדה את השפעתה בחצר המלוכה. היא התגוררה עם בעלה בנורמנדי, והקדישה את זמנה למטרות צדקה. ב- 1663 אחרי מות בעלה, שבה לפריז, אימצה לעצמה את היאנסניזם, והפכה לתומכת של אנשי מנזר פור רויאל. המלך לואי הארבעה עשר סלח לה, וכל עוד הייתה בחיים נמנע מלגרש את הנזירות ממנזר פור רויאל שבשדות (ליד ורסאי). כאשר מצב בריאותה התערער שבה למנזר הכרמליתי בפריז, שבו התחנכה בימי ילדותה, ונפטרה שם ב-5 באפריל 1679.
ליובוב אורלובה

חייה

אורלובה נולדה בעיר זבניגורוד (ממערב למוסקבה) למשפחת אצולה מבוססת. הוריה רצו שתהיה פסנתרנית מקצועית. ובשנים 1919-1922 היא למדה בקונסרבטוריון של מוסקבה. בשל מצוקה כלכלית של המשפחה לאחר מהפכת אוקטובר אורלובה לא יכלה לסיים את לימודיה והחלה לעבוד. במקביל היא למדה משחק. לאחר סיום לימודי המשחק עבדה בתיאטרון מוזיקלי ושרה במקהלה. לאור הכישרון הגדול שהפגינה, היא התקדמה ובשנת 1932 החלה להופיע כסולנית.
בשנת 1926 נישאה אורלובה בפעם הראשונה. בעלה אנדריי ברזין היה סגן שר החקלאות. בשנת 1930 הוא הואשם בפעילות אנטי-סובייטית, נגזרו עליו שלוש שנות מאסר ובני הזוג התגרשו. בשנת 1938 הבעל נעצר פעם נוספת והפעם כבר לא חזר מהגולג.
בשנת 1933 הבמאי גריגורי אלכסנדרוב ראה את אורלובה בהופעתה והחליט להזמין אותה לסרטו החדש החברה העליזים. הצלחת הסרט הייתה חסרת תקדים. ואורלובה הצטלמה בהמשך בסרטים נוספים של אלכסנדרוב ה"וולגה-וולגה" ו"הקרקס". אלכסנדרוב התגרש מאשתו והשניים נישאו. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הצטלמה אורלובה לסרט "האביב", שזכה גם הוא להצלחה. בכל ארבעת הסרטים הללו אורלובה שרה שירים שהולחנו על ידי איסאק דונייבסקי.
החל משנת 1955 היא עבדה בתיאטרון במוסקבה, אך ללא הצלחה יתרה.
ליובוב אורלובה נפטרה מסרטן ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'י.
על השתתפותה בסרטים הוענק לה עיטור לנין ופעמיים עיטור הדגל האדום.
עמיר גליל

ביוגרפיה

נולד בשנת 1927 בוורשה, שבפולין, בשם זיגמונד שפירא. לאחר הכיבוש הנאצי ברח עם הוריו לשטח רוסיה ונשלח לסיביר. עם פרוץ המלחמה בין גרמניה ורוסיה עבר לאוזבקיסטן ומשם נשלח עם קבוצת ילדים להודו. בהודו יצר קשר עם נציגי הסוכנות היהודית ועלה ארצה בשנת 1942. בישראל למד במוסד חקלאי של עליית הנוער, התגייס "להגנה" ולציא הבריטי. עם שחרורו השתקע בחיפה, השלים את לימודי הבגרות ולפרנסתו עבד בבנק "אנגלו - פלשטינה". בנומבר 1947 גויס לשרות מלא ב"הגנה", פעל כקצין חבלה במסגרת החי"ש והפלמ"ח, עבר קורס קצינים, השתתף בפעולות מבצעיות רבות ונפצע מספר פעמים. בשנים 1949–1958 שירת בצבא הקבע בתפקידים פיקודיים, הדרכתיים ומנהלתיים וביניהם - היה חבר בוועדת התכנון של מבצע "קדש" כאחראי על נושא תכנון אספקת מים, מזון ודלק למבצע. עם שחרורו משרות קבע - שירת במילואים כמפקד גדוד אספקה באוגדת שריון בדרגת סגן - אלוף. בחייו האזרחיים - החל לעבוד כמנהל המחלקה לביקורת חברות ממשלתיות במשרד מבקר המדינה. במסגרת זו בדק את מצבן הכלכלי - מנהלי של חברות כגון : "אל-על", "ארקיע", חברות יצוא, חברות חקלאיות ועוד. בשנים 1959–1960 הקים בבאר שבע מערכת השכלה תיכונית ועל תיכונית למבוגרים. בשנת 1961 עבר לרמת גן והקים את בית הספר התיכון לחשבונאות ומינהל. במקביל, פנה להקמת בתי חולים סיעודיים. בשנת 1989 הקים את מכללת רמת-גן.
גליל קיבל את אות יקיר העיר צפת על השתתפותו בכיבוש צפת במלחמת השחרור. ובנוסף קיבל את אות יקיר העיר רמת גן על הקמת בתי ספר תיכוניים והקמת מכללת רמת גן.
בראשית ינואר 2001 נפתחה נגד גליל חקירה משטרתית בחשד להוצאה במרמה של כ-50 מיליון שקל מכספי המכללה. ב-2005 גליל הודה בעבירה המיוחסת לו במסגרת עסקת טיעון.
מריון ג'ונס

ביוגרפיה

בתור מצטיינת בכדורסל ובאתלטיקה, החלה ג'ונס את דרכה בהתרכזות בקריירת הכדורסל. שיחקה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל ובעקבות פציעה שמנעה ממנה את ההשתתפות באולימפיאדת אטלנטה, החליטה ג'ונס להתרכז באתלטיקה.

אלופת עולם

בשנת 1997 הפכה לאלופת העולם בריצת 100 מטר ובשנת 1999 ניסתה ג'ונס לזכות בארבעה תארים באליפות העולם, אך נפצעה בריצת 200 מטר, לאחר שזכתה בזהב בריצת 100 מטר ובמדליית ארד בקפיצה לרוחק.

אלופה אולימפית

בשנת 2000 הגיעה ג'ונס לפסגת הקריירה הספורטיבית שלה: היא זכתה בחמש מדליות באולימפיאדת סידני, שלוש מדליות זהב ושתי מדליות ארד. השליטה הבלעדית של ג'ונס בריצת 100 מטר לנשים הסתיימה באליפות העולם בשנת 2001, כשהפסידה את הבכורה לז'אנה פינטוסביץ'-בלוק מאוקראינה. למרות ההפסד, זכתה ג'ונס בזהב בריצת 200 מטר ובריצת שליחים 4x100 מטר.
את החוויה שעברה ג'ונס באולימפיאדת אתונה, בשנת 2004, תיארה במילים הבאות: "זה כל כך מתסכל, מילים לא יוכלו לתאר את האכזבה." ג'ונס סיימה את הקפיצה לרוחק במקום החמישי, ואת מרוץ השליחים הפסידה לאחר שנבחרת ארצות הברית הובילה את הריצה לכל אורכה אך נכשלה בהעברת המקל האחרונה והפסידה את התחרות.

פרשת הסמים

בסוף 2004, עלו טענות על ידי הארגון האמריקאי נגד סמים בספורט בידי ספורטאים אמריקאים, כי מריון ג'ונס השתמשה בחומרים בלתי חוקיים לפני ובמהלך אולימפיאדת סידני. ג'ונס מצידה מעולם לא נכשלה בבדיקות סמים. בשנת 2005 הצהירה ג'ונס כי הזכייה במדליית הזהב באולימפיאדת בייג'ינג בשנת 2008, היא מטרתה העיקרית.
בדיון שנערך בבית משפט ב-5 באוקטובר 2007, הודתה ג'ונס כי השתמשה בסמים אסורים בין 1999 ל-2001 והצהירה על פרישתה מהאתלטיקה. ג'ונס החזירה את המדליות האולימפיות שבהן זכתה באולימפיאדת סידני, וכל הישגיה משנת 2000 והלאה בוטלו.
ב-11 בינואר 2008 נידונה ג'ונס לשישה חודשי מאסר בפועל על עבירות אלו. לפני האולימפיאדה ביקשה חנינה מהנשיא ג'ורג' ווקר בוש ונדחתה. ב-5 באוקטובר 2008 ג'ונס השתחררה מהכלא, לאחר שסיימה לרצות את העונש שנגזר עליה.

קריירה בכדורסל

במרץ 2010 הודיעה ג'ונס על חזרה לכדורסל, והחלה בקריירה מקצוענית בקבוצת טלסה שוק מליגת ה-WNBA, כשאת משחק הבכורה שלה רשמה במאי 2010. ביולי 2011 שוחררה מהקבוצה.
הת'ר גראהם

ביוגרפיה

גראהם נולדה במילווקי, ויסקונסין שבארצות הברית למשפחה נוצרית-קתולית ממוצא אירי בעיקר. אחותה הגדולה היא גם כן שחקנית – איימי גראהם, אימה היא מורה וסופרת ואביה סוכן FBI. במשך לימודיה בבית ספר גראהם החלה להופיע בסדרת משחק הטלוויזיה "Scrabble", בפרסומות שונות בטלוויזיה ובכמה סרטי טלוויזיה.
היא הופיעה לראשונה ב-1988 בסרט הקומדיה "רישיון לנהוג".
לאחר שסיימה את לימודיה, גראהם למדה אנגלית במשך שנתיים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. לאחר שנתיים החליטה להפסיק את לימודיה באוניברסיטה כדי להקדיש למשחק את כל זמנה, למרות התנגדות הוריה. לאחר מכן היא עברה להוליווד, שם היא עבדה בעבודות שונות בזמן שהיא מבססת את עצמה בתור שחקנית.

קריירה

הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בסרט "Mrs. Soffel", הסרט השני שהיא הופיעה בו היה "תלמיד מחליף".
ב-1991 היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה "טווין פיקס" בתפקיד אנני בלאקבורן.
פריצת הקריירה שלה הייתה כאשר היא שיחקה בסרט "לילות בוגי" בתפקיד "נערת הרולר", ושם היא נראית בסצנות עירום והייתה מועמדת לכמה פרסים על תפקידה בסרט.
ב-1999 היא שיחקה בסרט "אוסטין פאוורס: המרגל שתקע אותי" בתפקיד "פליסיטי שאגוול", ובאותה שנה גם הופיעה בקליפ של לני קרביץ "American Woman".
ב-2001 שיחקה גראהם בסרטים "ממעמקי הגיהנום" ו"הרוג אותי ברכות", ובנוסף היא גם שיחקה בכמה סרטים עצמאיים כמו: "הגורו".
באותה שנה גראהם דורגה על ידי "פיפל (מגזין)" במצעד "100 האנשים הכי יפים בהוליווד" ודורגה ב-Top 50.
גראהם הופיעה בתפקיד אורח בסדרות "סקס והעיר הגדולה" ,"סקראבס" וב"משפחה בהפרעה".
ב-2005 גראהם הפכה לדוגמנית של "Garnier", ב-2003 שיחקה בסרט "סדנה לעצבים", וב-2006 היא שיחקה בסדרה הקומית "Emily's Reasons Why Not". בשנת 2008, היא כיכבה בסרט "המרוץ להיריון". ב-2009 שיחקה בסרט המצליח "בדרך לחתונה עוצרים בווגאס" וב-"מחסלות לשעבר" ו"בוגי ווגי". ב-2010, שיחקה בסרט "אבי ההמצאה" בכיכובו של קווין ספייסי. בשנת 2011, הופיעה ב"חמישה ימים של מלחמה" וב-2012, הופיעה ב"אודות שרי" לצד ג'יימס פרנקו.
בשנת 2013, שיחקה בסרט ההמשך "הנגאובר 3: חוזרים לווגאס" ו"קרניים" לצד דניאל רדקליף. בשנת 2014 שיחקה בקומדיה "משתוללת" בכיכובה של סלינה גומז, והתארחה בסדרה "קליפורניקיישן".
בשנת 2016 כיכבה בקומדיה "החבר המת שלי" בבימויו של אנתוני אדוארדס ולצידם של קתרין מוניג וג'ינה גרשון.

חיים אישיים

בשנים 2008–2011 היא הייתה בזוגיות עם התסריטאי יניב רז.
שלמה אהרונסון (אדריכל נוף)

ביוגרפיה

שלמה אהרונסון נולד בחיפה. ב-1960 נסע ללמוד אדריכלות נוף באוניברסיטת קליפורניה בברקלי שבארצות הברית. לאחר קבלת התואר הראשון ב-1963, עבד כשנתיים במשרדו של אדריכל הנוף לורנס הלפרין בסן פרנסיסקו. ב-1965 עבר לקיימברידג' (מסצ'וסטס), שם השלים ב-1966 את לימודיו לתואר שני במחלקה לאדריכלות נוף באוניברסיטת הרווארד. במקביל ללימודיו עבד במשרד האדריכלים השיתופי The Architects' Collaborative‏ (TAC) בהנהגתו של ולטר גרופיוס, ועם תום הלימודים עבר ללונדון, במחלקת תכנון העיר בעירייה והיה אחראי לתכנון שכונה של 2,200 יחידות דיור.
בשנת 1968 שב ארצה, השתקע בעין כרם שבירושלים ועבד זמן מה במחלקת התכנון בעיריית ירושלים. ב-1969 הקים משרד פרטי לאדריכלות נוף, ובמהלך השנים הרחיב את פעילות המשרד לכלול גם עבודות באדריכלות ותכנון ערים ואזורים. מאז 2004 מנוהל המשרד בשיתוף עם בנו וכלתו, איתי וברברה אהרונסון.
במקביל לעבודתו, הקדיש אהרונסון זמן ניכר להוראת מקצועות התכנון. הוא לימד בבצלאל, באוניברסיטה העברית בירושלים ובמחלקות לבינוי ערים ולאדריכלות נוף בהרווארד, והשתתף כמרצה אורח בכנסים בינלאומיים ובאוניברסיטאות רבות ברחבי העולם. בין השנים 1991 ו-1998 שימש כיושב-ראש האיגוד הישראלי של אדריכלי נוף.
בשנת 1998 יצא לאור בארצות הברית ספרו "Making Peace with the Land", שבו סקר מבחר מעבודותיו.
בשנת 2012 נבחר לקבל את תואר יקיר ירושלים.
שלמה אהרונסון נפטר ב-13 בספטמבר 2018, ונקבר בבית העלמין בגן יאשיה.

עבודות נבחרות

עם עבודותיו של אהרונסון נמנים, בין השאר, פרויקטים עירוניים כגון טיילת שרובר בירושלים, טיילת החוף הדרומי באילת, רחבת מרכז סוזן דלל בתל אביב, הפארק העירוני של הרצליה ופיתוח סביב שער ציון ושער האשפות בעיר העתיקה בירושלים; פארק ספיר בערבה והגנים הלאומיים בקיסריה ובבית גוברין; מוסד יד ושם בירושלים, כיכר קרייטמן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והכיכר המרכזית בקמפוס הטכניון בחיפה; מחלף שער הגיא ומחלף בן שמן בכביש 1; הפיתוח סביב טרמינל 3 בנמל התעופה בן-גוריון; ותכנון הנוף בפרויקטים הנדסיים כמפעלי פוספטים בנגב והמסוע ממפעלי ים המלח לתחנת הרכבת באורון. בנוסף, היה אהרונסון אדריכל הנוף בצוותי התכנון של תוכניות המתאר הארציות תמ"א 35 לבנייה, פיתוח ושימור ותמ"א 22 ליערות וייעור.
עבודותיו זיכו אותו בשבחים ופרסים רבים. בין השאר זכה בפרס רכטר לאדריכלות בשנת 1990, בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף ב-1997 ובפרס ירושלים לאדריכלות ב-2000. בשנת 2014 זכה אהרונסון בפרס א.מ.ת בתחום האדריכלות (ביחד עם יעקב יער).
פעמיים נבחרו עבודות שלו לייצג את ישראל בביאנלה של ונציה: ב-1991 נבחרה טיילת שרובר, וב-1996 מחלף שער הגיא, נתב"ג, כביש חוצה ישראל, פארק הקישלה וכיכר המעיין בנצרת. ב-1996 הוצגו עבודותיו בתערוכה "מראה מקום: ארבע גישות באדריכלות נוף בישראל", לצד עבודות של ליפא יהלום ודן צור, גדעון שריג, ויעל מוריה ודוד סקלי.
יעקב לויטן

ביוגרפיה

יעקב לויטן נולד בקופנהגן, בירת דנמרק. גדל בבית יהודי ציוני, היה חבר בהנהלת תנועת בני עקיבא בסקנדינביה. והיה פעיל במועדון היהודים בדנמרק בשם "מועדון דוד" (David club). בצעירותו היה לויטן שחקן בנבחרת מכבי קופנהגן בשם "הכוח" בכדורגל, טניס שולחן ובדמינטון. השתתף שלוש פעמים במכביה: בשנת 1969 בכדורגל, בשנת 1977 בטניס שולחן ובשנת 1981 בחצי מרתון. 
בוגר תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה ותואר שני בפיזיקה מטעם אוניברסיטת קופנהגן.
עלה לארץ ישראל בשנת 1982 והחל לעבוד בתור מתרגל במעבדה באוניברסיטת תל אביב. 
בשנת 1988 סיים לימודי דוקטורט בהצטיינות באוניברסיטת בר-אילן. 
עבד כמרצה באוניברסיטת בר-אילן בין השנים 1988 - 1990. בשנים 1990–1992 שימש כפרופסור באוניברסיטה החופשית בבריסל ובמכון "סולווה" (Solvay) שבבריסל. הוזמן לאוניברסיטת טקסס באוסטין כפרופסור אורח במאי 1991, 1992.
בשנת 1993 ייסד את המחלקה לפיזיקה במכללת אריאל, וכיהן בה כראש המחלקה משנת 1993 ועד 2003.
משנת 1992 ועד היום משמש כפרופסור באריאל.

תרומתו המקצועית

לויטן הקים חברה בתחום הקרדיולוגיה בשם "לב-אל" העוסקת באבחון מחלות לב. בעל שני פטנטים בקרדיולוגיה, ושותף בשני פטנטים בחקר הסרטן יחד עם עוד שלושה חוקרים מאוניברסיטת אריאל. זכה בפרסים מטעם "קרן פרנקל" (מדנמרק) על מחקרו בקרדיולוגיה ובחקר הסרטן. מחקרו בנושא מציאת סימנים מוקדמים למוות פתאומי (יחד עם שני רופאים מבי"ח תל השומר) זכה מטעם "בית החולים תל השומר" להיות בין השלושה הטובים ביותר מתוך 170 מחקרים. כתבות אודות תגליותיו המדעיות בתחום הקרדיולוגיה פורסמו בעיתונות הישראלית ובעיתונות הדנית.
יחסי ישראל–מקדוניה הצפונית

היסטוריה

שתי המדינות כוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים מלאים בתאריך 7 בדצמבר 1995, זמן קצר לאחר התפרקותה של יוגוסלביה במהלך מלחמות יוגוסלביה, והיווסדה של מקדוניה כמדינה עצמאית. השקת היחסים הדיפלומטיים בין ישראל למקדוניה, מצידה של ישראל, נעשתה תוך הכרה במקדוניה כ"רפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה", וזאת על סמך השם הזמני במסגרתו התקבלה מקדוניה לאו"ם. עם זאת, בהמשך שינתה ישראל את עמדתה והכירה רשמית במקדוניה בשם "הרפובליקה של מקדוניה", שמה המוכרז של המדינה החדשה, וכך הצטרפה ישראל ל-130 מדינות נוספות בעולם המכירות במקדוניה תחת שם זה, ולא תחת השם הזמני אשר ניתן לה על ידי האו"ם.
תלמי יוסף

היסטוריה

תלמי יוסף בפתחת שלום הוקמה עבור מתיישבי תלמי יוסף בסיני שפונו ממנה בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים. סיכום על הקמת היישוב החדש בפתחת שלום הושג עוד בשנת 1979, ובכך תלמי יוסף בסיני הייתה מהיישובים הראשונים שהגיעו לסיכום על מעבר משותף לחבל שלום. בפברואר 1980 הוחל בהקמת המושב החדש בחבל שלום. הקמת המושב בחבל שלום הותנתה במציאת 30 משפחות המעוניינות לעבור אליו, אולם גיוס המשפחות נתקל בקשיים בגלל שהזכאים לפיצויים, שהגיעו למושב בסיני לפני אוקטובר 1978, נדרשו לותר על הפיצויים אם יבקשו לעבור למושב בחבל שלום. 
אחרי פינוי סיני במאי 1982 המושב החדש בחבל שלום קם והחל בגידול עגבניות לייצוא.
בשנת 1983 נקלעו המושב, יחד עם שאר המושבים בחבל שלום, לחובות. זאת עקב ירידה במחירי הירקות, זינוק באינפלציה ומגבלה על מכסות הייצור. לאחר שהפגינו במעבר רפיח הובטח לתושבים סיוע מידי, אך הקשיים נמשכו לאחר שבעקבות האינתיפאדה הראשונה, לא יכלו להעסיק פועלים מעזה. רוב חובות מושבי חבל שלום נמקחו אחר כך בהסדר חובות המושבים.
בשנת 2000, הוכרז על תוכנית הרחבה למושב, שמנה אז 40 משקים ברחוב אחד, הוחלט על הקמת רחוב שני בו נחלות בשטח 10 דונם. בשנת 2006 אישר מינהל מקרקעי ישראל את ההרחבה לאחר שחרור שטחי אש לטובת שטחים חקלאיים נוספים, ולאחר שמשרד החקלאות אישר מכסה חדשה של 1.4 מיליון קוב מים למושב.

כלכלה

התושבים מתפרנסים מחקלאות. במושב נמצאת חוות "שביל הסלט", שבה מדגימים למבקרים שיטות מודרניות לגידול ירקות והפרחת יוני דואר. עוד במקום ישנה חברה הנותנת פתרונות לחקלאות בישראל ובעולם, tiv-habsor.
בהיותו יישוב חקלאי או יישוב באזור פיתוח, עובדים המעתיקים את מקום מגוריהם ליישוב וגרים בו לפחות שישה חודשים רצופים, נהנים מכך שאם  התפטרו לשם כך מעבודתם, ההתפטרות תיחשב להם כפיטורים. בהיותו אחד מיישובי עוטף עזה, ניתנת לתושביו הטבת מס בהתאם לסעיף 11 לפקודת מס הכנסה.
בשנת 2013, חברת "סאן טים" הקימה מתקן פוטו-וולטאי להפקת חשמל בהיקף 9 מגוואט בשטח של כ-150 דונם על קרקעות המושב. בשנת 2017 רכשה חברת "אלומיי קפיטל" את המתקן תמורת  39 מיליון שקל.
מרגרטה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה

ביוגרפיה

מרגריטה נולדה ב-7 באפריל 1930 בנאפולי, לנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה ולאן, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך ז'אן, דוכס גיז ואיזבל, נסיכת אורליאן.
ב-20 באוקטובר 1953 התארסה מרגריטה עם רוברט, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, בנו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, וב-29 בדצמבר אותה שנה נערך טקס הנישואים בבור-אן-ברס, צרפת. כשהגיעו בני הזוג לאולם, חיכו להם בחוץ מאות אוסטרים ואיטלקים. בנוסף נכח בחתונה אומברטו השני, מלך איטליה לשעבר. בני הזוג התגוררו בפריז, שם עבר רוברט כפקיד בנק, ונולדו להם 5 ילדים.
בשנת 1996 מת בעלה רוברט, ובנה הנסיך לורנץ מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה ירש את תאריו.
המהפכה האשכנזית (ספר)

ספרי המשך

הסערה שחולל לא גרמה לכצנלסון לחזור בו או להתנצל. 25 שנים לאחר מכן, זמן רב לאחר שהסערה שכחה, המשיך לפרסם את משנתו בספר המשך בשם "החשבון האשכנזי: 1880–1990" שיצא לאור בשנת 1989, בו קרא להחייאת התרבות האשכנזית כתרבות של אומה העומדת בפני עצמה ודוברת בלשון משלה – היידיש, ולשחרורה ממה שקרא לו "הדיכוי המזרחי". שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1992  יצא לאור ספרו "אשכנזי זקן מסכם" בו חזר על תורתו.
פחיות המרק של קמפבל

המניע ליצירה

היצירה ממחישה את נטייתו של וורהול לבחור נושאים הלקוחים מחיי היום יום של ההוויה האמריקנית באותה תקופה. קופסאות המרק ייצגו את תופעת האוכל המהיר, סימבול של הנטייה האמריקנית לאינסטנט וההתייעלות המקסימלית. 
היצירה בעצם מעבירה ביקורת על תרבות השפע והצריכה האמריקאית ועל אחידותו של המוצר התעשייתי שהינו תוצר של פס הייצור התעשייתי.

טכניקה ומשמעות

תהליך הציור היה מכני בחלקו, הדפס משי על בד קנבס. אולם הקומפוזיציה שלה מנסה להמחיש את פס הייצור התעשייתי - פחיות המרק מצוירות זו על זו, כמו בטבלה כשקו המתאר שלהן שחור, ובמבט ראשון אפשר לחשוב שמדובר בהדפס ושכל הפחיות אותו הדבר אולם למעשה כל פחית שונה מחברתה ולכל אחת נושאת תווית של מרק אחר. נושא היצירה -פחיות מרק- נבחר דווקא משום שהן לכאורה נחשבות לאובייקט סתמי וחסר משמעות משל עצמו.
ז'אירזיניו

קריירה

ערך את הופעת הבכורה שלו בבוטפוגו כבר בגיל 17. בתחילה, בתפקיד קיצוני שמאלי. כאשר הקיצוני הימני של בוטפוגו, באותה עת, היה גארינצ'ה, שהיה גיבורו של ז'אירזיניו הנער. ברוב משחקיו הראשונים הוא שיחק באגף השמאלי או כחלוץ מרכזי. כאשר גארינצ'ה נפצע, החליף אותו ז'אירזיניו ותיפקד כקיצוני ימני, עמדה בה התברר הוא מצטיין במיוחד. 
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית ערך בגיל 19 ב-1964 כנגד פורטוגל. גם כאן, כמחליפו של גארינצ'ה הפצוע. הוא אף השתתף בטורניר הגביע העולמי באנגליה ב-1966. מאחר שעמדת הקיצוני הימני הייתה מאוישת על ידי גארינצ'ה, חזר ז'אירזיניו לעמדת הקיצוני השמאלי בטורניר באנגליה, אולם, ללא הצלחה רבה והטורניר נסתיים בכישלון צורב לנבחרת הברזילאית אשר לא הצליחה להעפיל לרבע הגמר מהבית המוקדם.
בטורניר הגמר של הגביע העולמי במקסיקו ב-1970 שיחק ז'אירזיניו בתפקיד הקיצוני הימני. במשחקי הבית המוקדם שנערכו בגוודלחרה הוא כבש שני שערים במשחק הניצחון על צ'כוסלובקיה 4:1. במשחקה השני של ברזיל, כנגד אנגליה הוא כבש את שער הניצחון (1:0) לאחר מהלך כדרור של טוסטאו ומסירה מבריקה של פלה. הוא כבש שער נוסף בניצחונה של ברזיל על רומניה 3:2. ברבע הגמר כבש שער מול פרו (4:2) ובחצי הגמר כבש מול אורוגוואי (3:1). במשחק הגמר, מול נבחרת איטליה, כבש את השער השלישי בניצחון נבחרתו 4:1. למרות שהבקיע שבעה שערים בששת משחקי נבחרתו, לא זכה ז'אירזיניו בתואר מלך השערים. הקדים אותו החלוץ הגרמני גרד מילר עם 10 שערים שכבש בטורניר.
לאחר הטורניר עבר לשחק בצרפת במדי אולימפיק מרסיי, אך ללא הצלחה רבה וחזר במהרה לברזיל שם הצטרף לקרוזיירו. הוא שיחק בנבחרת הלאומית גם במסגרת מונדיאל 1974 ואף כבש שני שערים בטורניר. למרות שלא שותף בסגל למונדיאל 1978, הוא המשיך לשחק בנבחרת ברזיל עד מרץ 1982, עת שיחק את משחקו האחרון במדיה נגד נבחרת צ'כוסלובקיה (1:1). הוא כבש 34 שערים לזכות ברזיל ב-82 משחקים בינארציים בהם לבש את מדי הנבחרת הלאומית.
ז'אירזיניו סיים את קריירת המשחק שלו בקבוצת פורטוגיזה מוונצואלה. הוא עבר לקריירת אימון ובשנים האחרונות אימן את נבחרתה הלאומית של גבון. הוא פוטר ממשרה זו לאחר הפסדה של גבון לאנגולה בלואנדה במסגרת המשחקים המוקדמים למונדיאל 2006. הישגו הגדול ביותר כמאמן הוא, כנראה, גילויו של רונאלדו בגיל 14. הוא הבחין בכישרונו והמליץ עליו לקבוצתו בעבר, קרוזיירו.
ז'אירזיניו הצטיין במהירותו הגבוהה שסייעה לו לחלוף תוך כדי כדרורים מהירים על מגיני היריב. הייתה לו שליטה טובה בכדור בשתי רגליו ובעיטה חזקה ומדויקת. סבל מפציעות רבות, דבר אשר פגע בקריירה שלו בצורה קשה.
דוב ים אנטארקטי

מאפיינים

זהו דוב ים די גדול, אפו רחב וקצר יחסית. פרוותו חומה כהה יחסית אצל הזכרים, אבל הנקבות אפורות והבטן בהירה יותר. הגורים חומים כהים או שחורים, למרות שמדי פעם יש גם גורים "בלונדיניים".
אורכם עד 2 מ' ומשקלם 91-215 ק"ג.
הם חיים לבד אך בעונת הרבייה הזכרים מארגנים להקות רבייה כשכל זכר יכול להחזיק ביותר מתריסר נקבות בעת ובעונה אחת.
המזון המועדף עליהם הוא קריל אנטארקטי והוא נפוץ ביותר באזור המושבות שלהם באי דרום ג'ורג'יה. כל דוב ים יכול לאכול יותר מטון קריל בשנה.
הם אינם נמצאים בסכנת הכחדה, אם כי בעבר היה ציד אינטנסיבי שלהם לשם הפרוות.
פרידריך-וילהלם נוימן

קריירה מוקדמת

נוימן נולד ב-22 בינואר 1889 באוסטרודה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1906 התגייס נוימן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-151 (וארמייה ה-2), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. ב-27 בינואר 1915 הועלה נוימן לדרגת אובר לוטננט, ובסוף מרץ 1915 מונה לשליש הרגימנט. בקיץ 1915 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-37, וב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף נוימן לרייכסווהר, ובשנת 1921 הצטרף למשטרה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1925 הועלה נוימן לדרגת מיור, וב-9 בנובמבר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בשנת 1935 הצטרף נוימן לוורמאכט, וב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת אוברסט. ב-6 בינואר 1938 מונה נוימן למפקד רגימנט הרגלים ה-82, וב-1 באפריל אותה שנה מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-17.

מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה היה נוימן מפקד רגימנט הרגלים ה-17, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהדיוויזיה ה-19, במסגרת הקורפוס ה-11. ב-1 בדצמבר 1939 מונה נוימן למפקד הדיוויזיה ה-191, וב-1 בפברואר 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-15 בנובמבר 1940 מונה נוימן למפקד הדיוויזיה ה-340, וב-9 במאי 1941 הוצב עמה בצרפת כחלק מהקורפוס ה-37 במסגרת הארמייה ה-15. ב-1 בפברואר 1942 הועלה נוימן לדרגת גנרל לוטננט, וב-16 באפריל 1942 מונה למפקד הדיוויזיה ה-712 שהייתה חלק מהקורפוס ה-45 במסגרת הארמייה הראשונה.
ב-12 בינואר 1944 מונה נוימן למפקד הקורפוס ה-89, שהיה חלק מהארמייה ה-15, ופיקד עליו עד ה-29 בינואר, ולאחר מכן חזר לפקד על הדיוויזיה ה-712. נוימן לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו בקרבות בבלגיה, וב-16 באוקטובר 1944 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-23 בנובמבר 1944 מונה נוימן למפקד הקורפוס ה-30, שהיה חלק מהארמייה ה-15, ופיקד עליו עד ה-16 בדצמבר. ב-6 באפריל 1945 מונה נוימן למפקד הקורפוס ה-33, שהיה חלק מהארמייה ההררית ה-20, ופיקד עליו עד סוף המלחמה, וב-8 במאי 1945 נפל בשבי.

לאחר המלחמה

בשנת 1948 שוחרר נוימן מהשבי. לאחר שחרורו התגורר נוימן בבאד וייסה, עד למותו ב-26 בינואר 1975.