google/wiki40b huggingface dataset:
פנדיק

פנדיק (בטורקית: Pendik) הוא רובע בעיר איסטנבול שבטורקיה.

אוכלוסייה

הרובע נמצא בצידה האסייתי של העיר, בין הרבעים קרטאל וטוזלה. מרבית אוכלוסיית הרובע מורכבת מאנשים ממעמד הפועלים, ועל כן מרבית בנייני הרובע הם בנייני שיכונים לפועלים. במערב הרובע נמצאות מספר וילות הצופות אל הבוספורוס.
מספר התושבים ברובע הוא כ-390,000 וראש העיר של הרובע הוא ארול קאיה (Erol Kaya).

פוליטיקה

רובע פנדיק ייחודי בין רבעי איסטנבול האסייתית (ועימו רק רובע קדיקוי) בכך שבו זכתה המפלגה השמאלנית CHP במירב קולות המצביעים בבחירות בשנת 2003. ביתר רבעי איסטנבול זכו המפלגות הימניות והמפלגות האיסלמיות.
עדן שמיר

קריירה

שמיר התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל חיפה, ובגיל 17 עבר לקבוצת הנוער של עירוני קריית שמונה. ב-9 בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשפתחת בהרכב בתיקו 0–0 נגד הפועל רעננה. עד לסיום עונות 2013/2014 ערך בסך הכל 12 הופעות בליגה ובנוסף זכה עם המועדון בגביע המדינה, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-118 במשחק הגמר מול מכבי נתניה. במהלך עונה זו ערך שמיר 15 הופעות במדי נבחרת הנוער של ישראל, בהן כבש שלושה שערים, והשתתף עמה באליפות אירופה לנוער לראשונה בתולדות הנבחרת.
בעונת 2014/2015 שותף בשישה משחקי ליגה, ובמקביל המשיך לשחק בקבוצת הנוער. בעונת 2015/2016 צורף באופן רשמי לסגל הקבוצה הבוגרת והשתתף עמה במוקדמות הליגה האירופית במשחק בו הפסידה 0–3 לסלובן ליברץ. ב-15 באוגוסט 2015 זכה עם הקבוצה בתואר אלוף האלופים, לאחר שכבש בדו-קרב בעיטות עונשין בניצחון על מכבי תל אביב. ב-3 באוקטובר 2015 הבקיע לראשונה בליגת העל, כאשר כבש צמד בניצחון 4–1 על הפועל חיפה, ובסך הכל כבש שלושה שערים ב-32 הופעות ליגה עד תום העונה. ב-8 באוקטובר 2015 ערך את הופעתו היחידה בנבחרת הצעירה של ישראל, בהפסד 1–3 לפולין.
בעונת 2016/2017 כבש שמיר שני שערים ב-24 הופעות ליגה, ובעונת 2017/2018 כבש שני שערים ב-16 הופעות.
ב-18 בינואר 2018 קיבל באופן זמני את סרט הקפטן, לאחר פציעתו של השוער איתמר ניצן, ולאחר מכן הפך לקפטן הקבוצה הקבוע.
ב-19 ביוני 2019 סיכם בהפועל באר שבע לארבע עונות.
יהושע גלוברמן

קורות חייו

נולד בכ"ד בשבט תרס"ה לברכה-אסתר ולרב שלמה (הוסמך לרבנות על ידי הרב דוד פרידמן מפינסק) בקלינקוביצי הסמוכה לעיר מאזיר, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). כבר כנער, בעיירה קלינקוביצי שברוסיה הלבנה, ארגן נערים יהודים חברי תנועת החלוץ הצעיר לעזרה לאנשי החלוץ בהגנה עצמית בזמן פרעות 1919. המשיך בפעילותו בתנועת החלוץ גם תחת השלטון הבולשביקי, ועל כן סולק מהגימנסיה וגורש מעיירת הולדתו לגלות בלנינגרד. בשנת 1924, בגיל 19, ארגן צעירים יהודים להגנה עצמית, נאסר בסוף אותה שנה בגין פעילותו הציונית ונידון לגלות ומאסר של 3 שנים בסיביר. אביו, שחשש לחיי בנו בגלות בסיביר, השתדל למענו אצל ידידתו יקטרינה פשקובה, אשתו הראשונה של הסופר מקסים גורקי ופעילה בארגון "הצלב האדום הפוליטי". כך התאפשר לו לצאת את רוסיה, לאחר ששוחרר בשנת 1925, ועלה לארץ ישראל. לאחר כשנה עלו גם הוריו ארצה.
עבד בעין חרוד ובמחצבה בירושלים, ולאחר מכן התיישב בקיבוץ יגור, שבו עסק בפלחה ובמכונאות, אך עם הזמן הגביר את עיסוקו בנושאי ביטחון.
השתתף בקורס מפקדי ההגנה בשנת 1931 והתמנה למפקד קיבוץ יגור. משנת 1936 היה חבר במטה ההגנה. בין תפקידיו: עיצוב תורת הלחימה של החי"ש (יחד עם צבי איילון), מפקד כוחות החי"ש בצפון הארץ ולאחר מכן מפקד החי"ש הארצי. כמו כן, שימש ראש לשכת ההדרכה ואחראי לחינוך הגופני המורחב (חג"ם) ולגדנ"ע.
בשנת 1938 התמנה לתפקיד מפקד פלוגות השדה (פו"ש) בצפון.
במסגרת זו השתתף במרץ אותה שנה בעליה לחניתה, שהייתה מגדולי מבצעי ההתיישבות של "חומה ומגדל". לאחר מכן שימש כמפקד היישוב החדש.
בשנת 1946 היה גם מפקד אזור תל אביב, במסגרת זו פיקד על מבצעי הורדת מעפילים רבים.
באפריל 1947 התמנה גלוברמן למפקד מחוז תל אביב של "ההגנה".
ב-5 בדצמבר 1947, נסע לירושלים, כדי להתרשם מהפיקוד בעיר ועל מנת להכין תוכנית להגנתה. שלושה ימים לאחר מכן (ו' בכסלו), יצא ברכב פרטי בראש שיירה חזרה לתל אביב, כדי לקבל את הפיקוד על החטיבה שלימים נקראה "גבעתי". השיירה נעצרה על ידי הבריטים בלטרון והרכב המשיך מערבה. בסמוך לכפר הערבי מסמיה נתקל בערבים חמושים על הכביש שירו לעברו.
גלוברמן נפגע מן הירי ונהרג במקום. נטמן בחלקה הצבאית בבית הקברות של קיבוץ יגור.
הותיר אחריו את רעייתו, בריינה (נפטרה ב-1987), ושתי בנות: אילנה ולאה.
בינואר 1950, לאחר הקמת צה"ל, הוענקה לו דרגת אלוף.
ב-17 בדצמבר 1947, מספר ימים לאחר הרצחו, עת נערך טקס הנפת דגל עברי בשרונה (מושבה) לאחר פינויה מהבריטים, הוסב שם המקום ל"מחנה יהושע" על שם יהושע גלוברמן.
על שמו בט"ר ניצנים של מגל ליד ניצנים, בית ספר יסודי "בית יהושע" בעיר נשר שנקרא על שמו בשנת 1961, ורחוב בחיפה בשכונת סביוני דניה.
אוסקר (רחוב סומסום)

היסטוריה

בתחילה של הסדרה הבובות לא ממש הופיע בסדרה עצמה, אלא רק בקטעי הביניים. לאחר ההצלחה של הסדרה החל ג'ים הנסון לשלב את הדמויות בסדרה עצמה, ורמז על ציפור ענקית (ציפורת) ויצור שחי בפח אשפה (אוסקר). אופי הדמות פותח על ידי ג'ון סטון והנסון, והאישיות מבוססת על מלצר "גס רוח בצורה מפליאה". קול הדמות היה בהשראת נהגי מוניות אמריקאים זועמים. בעיה שהייתה קיימת בהתחלת הסדרה היא שמפעילו של אוסקר, קרול ספיני, מפעיל גם אותו וגם את ציפורת, אך הבעיה נפתרה כאשר נבחרו מחליפים למקרה ששתי הדמויות יופיעו באותו הזמן.
בהתחלה הופיע הבובה עם פרווה כתומה אך הנסון לא היה מרוצה מכך והחליף את צבע הפרווה לירוק בעונה השנייה, וכך זה עד ימינו.
לדברי רוברט ו. מורו אוסקר נוצר כדי להדגים גיוון גזעי ואתני, למעשה, על מנת לטפל בבעיות חברתיות באמצעות הבדלו משאר הדמויות בנושא גזעי ואתני. צופים מסוימים לעומת זאת רואים את אוסקר כילד לאם פונדקאית לעניים.

מאפיינים

אוסקר הוא עצבני וגס רוח, תכונותיו המרכזיות. לאוסקר תולעת כתומה בשם "סלימי" המתגוררת עמו בפח האשפה, ואליה הוא נחמד לרוב. הדבר היחיד שאוסקר מסוגל להיות נחמד אליו באמת זה ילדים קטנים, שלהם הוא נותן מתנות ומחבב אותם. בנוסף לכך, אוסקר שומר בסוד את אזרחותו וזהותו הקנדית.

פח האשפה

אוסקר מתגורר בפח אשפה ברחוב סומסום. אף שמבחוץ הפח נראה קטן מאד, מבפנים גודלו כגודל חדר. זאת ופרטים נוספים אודות פח האשפה שלו ניתן לראות בסרט "הרפתקאות אלמו בזעפניה". במהלך השנים סיפר אוסקר כי יש לו בתוך פח האשפה חווה, בריכה, מגרש החלקה על הקרח ופסנתר גדול אך זה מעולם לא אומת. ככל הנראה פח האשפה שלו גם עמוס בטונות של אשפה.

משפחה

לאוסקר משפחה גדולה של רוטנים המפוזרת ברחבי העולם, כן ברחבי הגרסאות השונות. אוסקר מתייחס לכל הדמויות לפחות פעם אחת אם זה בשיחות טלפון או במכתבים. אוסקר הוא בן-דודו של הדמות מוישה אופניק מהסדרה הישראלית "רחוב סומסום". לעיתים, בתוכנית הישראלית, התנהלה שיחת טלפון בין מוישה אופניק לאוסקר, כשברקע דמותו של אוסקר הופיע קו הרקיע של מנהטן. במספר פרקים בעונה השנייה של "שלום סומסום" השניים נראו בסדרה יחד לרוב.
משלחת אוורסט

משלחת אוורסט - אגדת ההר האסור הוא מתקן שעשועים מסוג רכבת הרים בממלכת החיות של דיסני באתר הנופש דיסניוורלד.

רקע

משלחת אוורסט מקביל למזחלות מטרהורן, רכבת הרים משנת 1959 בדיסנילנד. בשניהם חוזרים מאפייני תפאורת ההר המושלג ודמות היטי לאורך הנסיעה.
למרות שגובה ואורך המסלול מתונים יחסית לרכבות הרים סטנדרטיות בנות-זמננו, משלחת אוורסט ייחודית בכך שקרון הרכבת נוסע קדימה ואחורה, תוצאה של "התערבות היטי" בנסיעה.
סמל הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו

סמל הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו שונה מספר פעמים לאחר ההפיכה בשנת 1997.

סמל 1999 - 2003

בשנת 1999 אומץ סופית עיצוב פשוט המתבסס על עיצובו מחדש בצורה אנכית של דגל הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הסמל מהווה שילוב בין שישה כוכבים קטנים שתפקידם לייצג את שש הפרובינציות במדינה ודגל קולוניאלי ישן של הרפובליקה אשר עליו הופיעה כוכב צהוב על רקע כחול וללא הכוכבים בצידי הדגל.

סמל 2003 - 2006

לאחר קבלת החוקה החדשה בשנת 2003 המדינה אימצה סמל חדש.
בראש הסמל מופיע ראש של אריה, לצידי הסמל ישנה חיטה ובאמצע לחיצת ידיים משולשת המסמלת את האחדות.
בתחתית הסמל ישנה כרזה ועליה חקוק המוטו הלאומי של המדינה - "דמוקרטיה, צדק, אחדות".

סמל מאז 2006

זהו הסמל הנוכחי שאומץ בשנת 2006.
שרון ליפקינד

קורות חייה

שרון ליפקינד נולדה וגדלה בתל אביב, בצבא שירתה במודיעין חיל האוויר. ליפקינד היא בוגרת בית הספר הגבוה לאומנויות הבמה "בית צבי", מחזור 2006. מיוצגת אצל פרי כפרי. במחזור שלה למדו שלומי טפיארו, אופיר וייל, קרן שיניוק, יעל לוין, יעל פרימר ומיכל נאור.
ב-2007 שיחקה ב"אלטלנה", סרט הטלוויזיה שביים אלי כהן, בו גילמה את דמותה של לאה רבין.
בשנים 2008–2011 שיחקה בהצגה "הדיבוק" של אנסמבל עיתים בבימויה של רנה ירושלמי. היא נסעה עם ההצגה לפסטיבל בדרזדן.
בשנים 2010–2012 שיחקה בתפקיד האמא והנסיכה בהצגה "בן המלך והעני" בתיאטרון גושן.
שרון ליפקינד שיחקה בתפקידים הראשיים בשלושה סרטים חרדיים.
בסרט החרדי "התביעה" בבימויה של מרים ברזל (2010) מגלמת ליפקינד את דמותה של נועה לידר, עורכת דין. היא מגלה שטעות שעשתה גרמה למותו של אחיה שעמו לא הייתה בקשר כמה שנים. רוצים להפריד בין בנותיו, כי אימן בתרדמת והיא מנסה למנוע זאת. בסופו של דבר האמא מתעוררת והדברים מסתדרים.
בסרט החרדי "מנעי קולך מבכי" בבימויו של ניסים ורטה (2010) משחקת ליפקינד את רוחל'ה, בחורה חסודה שמבקרת בקביעות את אמה החולה שבתרדמת בבית חולים. ילדה שנמצאת באותו בית החולים צריכה לעבור ניתוח מסובך בחו"ל והיא זקוקה לכסף רב. רוחל'ה מתפללת לשם, ממלאת לוטו וזוכה, אבל המוכרת בקיוסק גונבת לה את הטופס. מאז קורים למוכרת דברים רעים, כי בכסף גנוב אין ברכה. אמה של רוח'לה (דינה לימון) שמתעוררת מהקומה אומרת למוכרת להחזיר את הטופס ומכאן ואילך הכל מסתדר.
בסרט החרדי "ההצגה חייבת להימשך" בבימויה של מרים ברזל (2011) ליפקינד מגלמת דמות של חוקרת פרטית במקצועה בת לאם ניצולת שואה. אמה חוששת שהיא תחזור בתשובה, במהלך עבודתה כחוקרת היא מתחזה לנערה במוסד, שמצליחה לקרב אותה לדת ובסוף כולם חוזרים בתשובה, כולל אמה.
ב-2012 הצטלמה לסרט הקולנוע של דני ססלר "אני אוהב אותך (הסרט)", בו גילמה דמות של שפית.
היא שיחקה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "סרוגים", "חשופים" ובסרטי הקולנוע "סוכריות" של יוסף פיצ'חדזה ו"העולם מצחיק" של שמי זרחין.
מאז ספטמבר 2011 ליפקינד כותבת במגזין טיים אאוט תל אביב, בעיקר במדור האוכל, בעיקר על טבעונות. החל מ-2013 יש לה טור קבוע בנושא.
אביה, דוד ליפקינד הוא מנהל ההפקות והכספים של קרן הקולנוע הישראלי. אמה, גליה ליפקינד, היא אחות במקצועה. אחותה, אורנה ליפקינד, היא עוזרת במאי והפקה בטלוויזיה ובקולנוע.
שרון ליפקינד נשואה מאז 2009 לגיל צרנוביץ, מחזאי, במאי, שחקן ומנהלו האמנותי של תיאטרון אורנה פורת.
רבקה דוידית

קורות חיים

רבקה דוידית נולדה בשנת 1908 בעיר בנדרי שבבסראביה, באימפריה הרוסית (כיום במולדובה), בתם של שרה ולוי דוידוביץ'. היא גדלה ולמדה בעיר, ובשנת 1921, כשהייתה בת שתים עשרה עלתה עם הוריה ומשפחתה לארץ ישראל. אחיה הצעיר היה איש הצבא אהרן דוידי.
לאחר שהשלימה את לימודיה בבית המדרש למורים וגננות בתל אביב, יצאה לקיבוץ, והייתה כמה שנים מורה וגננת בקיבוץ. לאחר מכן שבה לירושלים, ולימדה כשנתיים בבית ספר לילדים עזובים. בד בבד עם עבודתה החינוכית החלה לפרסם מיצירתה לילדים. קודם בעיתוני הילדים ואחר כך גם בספרים שהוציאה.
שנים רבות היה לרבקה דוידית טור קבוע בעיתון "דבר" (בחתימה "עטלף" ו"בת לוי"), ובו כתבה ביקורות על קולנוע ותיאטרון. מלבד כתיבתה שלה היא גם תרגמה ספרים לילדים, בעיקר מרוסית. אחדים מהם היו מאוד ידועים בשעתם, בהם הספר "זִפְתִינוֹק", שכתבה על פי ספר ילדים מאוד מפורסם מאת סופר הילדים הרוסי קורניי צ'וקובסקי. הספר מספר, בחרוזים המושכים את הלב, על ילד ששנא ניקיון וסדר ומה שעלה בגורלו.
ספר אחר שתרגמה, "בן המלח", של הסופר הצרפתי הקטור מלו, התפרסם מאוד בשעתו. הספר מספר על חייו של ילד, בן למלח. על פי ספרו זה של הקטור מלו נעשו גם סרטים, וסרטי טלוויזיה.
אחדים משירי הילדים של דוידית הולחנו, בהם "עשר אצבעות לי יש", שהולחן על ידי דוד זהבי.
רבקה דוידית הייתה נשואה לסופר, העורך והמתרגם חיים אברבאיה (1910–1967) (בנו של יהושע אברבאיה, מראשי פקידות פיק"א בארץ).
לאחר מכן נישאה לד"ר מנחם דור (1901–1998), זואולוג ומרצה במכללת בית ברל, מחבר ה"לקסיקון זואולוגי", אלמנהּ של המשוררת וסופרת הילדים מירי דור (1910–1945).
רבקה דוידית נפטרה בתום מחלה קצרה ב-1970, בגיל 62. נקברה בבית העלמין קריית שאול. במותה הותירה את בעלה מנחם, את בנה עידו ואת אחיה צבי דוידי, אחותה חביבה בלפוריה קדמי ואחיה אהרון דוידי.
אריאל שוייצר

ביוגרפיה

שוייצר למד לתואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ולתואר שני ולדוקטורט במחקר קולנועי באוניברסיטת ה-Sorbonne Nouvelle בפריז. פרסם מספר ספרים על הקולנוע הישראלי בצרפת, איטליה וישראל, ומאמרי מחקר בכתבי עת ישראלים (אלפיים, זמנים) וצרפתיים (Positif, Trafic, Vertigo, Cinémaction), וכן תרגם לעברית את ספרו של הבמאי הצרפתי רובר ברסון, "הערות על הסינמטוגרף".
כאוצר, ערך שוייצר רטרוספקטיבות רבות בישראל, צרפת ואיטליה, שהוקדשו לרובר ברסון (סינמטק תל אביב וירושלים, 2002), ז'אן-לוק גודאר, (סינמטק תל אביב וירושלים, 2003), הרגישות החדשה (המוזיאון היהודי, פריז, 2002), דוד פרלוב (מרכז פומפידו, פריז, 2005), אפוסים היסטוריים בקולנוע הישראלי (מוזיאון השואה, פריז, 2008), קולנוע ישראלי עכשווי (פסטיבל פזארו לקולנוע חדש, איטליה, 2009), תל אביב בקולנוע (פורום דז אימז), פריז, 2009), אורי זוהר, 2012, סינמטק תל אביב ופסטיבל קולנוע דרום, 2013, פסטיבל בואנוס איירס, 2014), ויטוריו דה סיקה (הסינמטק של פורטוגל, ליסבון), ז'אק ריווט (פסטיבל New Horizons), וורצלאב, פולין, 2017), קולנוע נשי ישראלי (במסגרת עונת התרבות ישראל-צרפת: קולנוע לוקסור, פריז, התיאטרון הלאומי של ברטאן, ראן, 2018).
שוייצר מלמד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת פריז 8, ומתמחה בנאו-ריאליזם האיטלקי, הגל החדש הצרפתי, תנועות הקולנוע המודרני של שנות השישים והשבעים, קולנוע ישראלי של שנות השישים והשבעים, קולנוע ישראלי עכשווי, ז'אן-לוק גודאר ורובר ברסון.
משנת 2004 הוא משמש כמבקר וחבר המערכת בכתב העת הצרפתי "מחברות הקולנוע" (Les cahiers du cinéma).
מישל קליף

ביוגרפיה

קליף נולדה בקינגסטון, ג'מייקה, ובשנת 1946, בגיל שלוש, עברה עם משפחתה לניו-יורק. את השכלתה רכשה במכללת וגנר ובמכון ורבורג באוניברסיטת לונדון. היא החזיקה במספר משרות אקדמיות, כולל בטריניטי קולג' ובאוניברסיטת אמורי.
קליף הייתה בין התורמות לאנתולוגיית הפמיניזם השחור משנת 1983 Home Girls.
מ-1999, קליף התגוררה בסנטה קרוז, קליפורניה, עם בת זוגה, המשוררת אדריאן ריץ'. השתיים היו ביחד משנת 1976; ריץ' נפטרה בשנת 2012.
קליף נפטרה בביתה ב-12 ביוני 2016, כתוצאה מסרטן הכבד.
טימותי שאלאמה

ביוגרפיה

שאלאמה נולד בשכונת הל'ס קיטצ'ן, מנהטן, ניו יורק, שבארצות הברית לאב צרפתי-נוצרי ולאם אמריקאית-יהודייה. הוריו הם ניקול פלנדר, מתווכת נדל"ן ורקדנית ברודוויי לשעבר, ומארק שאלאמה, עורך עיתונות של יוניצ"ף. לו אחות גדולה, פאולינה, שחקנית גם היא ומתגוררת בצרפת. סבו מצד אביו היה כומר בצרפת, בעוד שמשפחתה היהודית של אימו היא ממוצא רוסי ואוסטרי.

קריירה

בשנת 2009 שיחק לראשונה בטלוויזיה, בתפקיד אורח בסדרה "חוק וסדר" את דמותו אריק פולי. ושיחק בדרמת הטלוויזיה של CBS, "לאהוב את לאה" בכיכובה של לורן אמברוז.  
בשנת 2012 התפרסם כאשר גילם את פין וולדן ל-8 פרקים בסדרה "הומלנד" בערוץ שואוטיים. ושיחק למספר פרקים בעונה הרביעית של הסדרה הקומית "רופא להשכיר" בערוץ USA.   
בשנת 2014 הוא הופיע לראשונה בשני סרטי קולנוע; "גברים, נשים וילדים" של ג'ייסון רייטמן ו"בין כוכבים" של כריסטופר נולאן. 
בשנת 2015 שיחק במותחן העצמאי "אחד ושניים" לצד אליזבת ריזר, ושיחק במותחן הפשע "יומני הסם אדראל" את דמותו הצעירה שגילם ג'יימס פרנקו, ושיחק בקומדיה "כולם אוהבים את הקופרס" לצד אנסמבל שחקנים.  
בשנת 2016 שיחק בסרט הדרמה שביימה ג'וליה הארט, "מיס סטיבנס" לצידה של לילי רייב. 
בשנת 2017 הוא שיחק בתפקיד משנה בסרטה של גרטה גרוויג, "ליידי בירד" וכן בסרטו של לוקה גואדנינו, "קרא לי בשמך", שעליו זכה לשבחים וזכיות רבות, וקיבל מועמדויות לפרס הבאפט"א, פרס גלובוס הזהב, גילדת שחקני המסך ופרס האוסקר. באותה שנה שיחק בסרט המערבון "אויבים" שביים וכתב סקוט קופר, לצידם של השחקנים כריסטיאן בייל, בן פוסטר ורוזמונד פייק. 
בשנת 2018 שיחק בקומדיה הרומנטית "יום גשום בניו-יורק" של וודי אלן. ושיחק בתפקיד ראשי בסרט "לילות קיץ חמים" את דמותו דניאל מידלטון, לצד תומאס ג'יין. ובהמשך השנה שיחק בסרט הדרמה "ילד יפה", לצד סטיב קארל ואיימי ראיין שגילמו את הוריו.

חיים אישיים

שאלאמה מתגורר בניו יורק, והוא דובר צרפתית, והעביר חלק מחופשות הקיץ בילדותו אצל משפחת אביו שבצרפת.
בעבר היה במערכת יחסים עם לורדס ליאון (בתה של מדונה).
באוקטובר 2018 נודע שהוא במערכת יחסים עם לילי-רוז דפ, ביתם של ג'וני דפ והזמרת-שחקנית הצרפתייה ונסה פאראדי.
מטאורואיד

מטאורואיד הוא גוף שמימי קטן ומוצק הנע בתוך מערכת השמש. מטאורואיד קטן מאסטרואיד וגדול באופן משמעותי ממולקולה או אטום. על אף שאין תחום גדלים מדויק המשמש להגדרת מטאורואידים מקובל להציב את הגבול בין אסטרואיד למטאורואיד בסדר גודל של 10 מטרים. מטאורואידים קטנים מ-100 מיקרומטר מסווגים גם כאבק בין-כוכבי.
המסלול הגלוי של מטרואיד שנכנס לאטמוספירת כדור הארץ (או של גוף אחר) נקרא מטאור או כוכב נופל. אם מטרואיד מגיע לקרקע ושורד את הפגיעה הוא נקרא מטאוריט. מטאורים רבים המופיעים שניות או דקות זו מזו, ומופיעים באותה הנקודה בשמים, נקראים מטר מטאורים. מקור המילה מטאור מהמילה היוונית meteōros שמשמעותה "גבוה באוויר".

מטאור ומטאוריד

כאשר מטאוריד נכנס לאטמוספירה של כדור הארץ (או זו של כל גרם שמים אחר), הוא מתלהט כתוצאה מהלחץ שהוא מפעיל על האוויר (ram pressure), שגורם להתחממות האוויר בסביבתו, וכתוצאה מהחיכוך באוויר, ומתאדה בחלקו, או בשלמותו. עבור מטאורואידים גדולים מ-10 ס"מ, החיכוך פחות משמעותי בתהליך ההתחממות. הבעירה של המטאורואיד והיינון של חלקיקי האטמוספירה והמטאורואיד יוצרים פס אור הנקרא מטאור או "כוכב נופל". אם חלק מהמטאורואיד מגיע לקרקע, הוא מכונה מטאוריט.
הואיל והתחממות המטאורואיד כתוצאה מחיכוך תלויה בשטח הפנים שלו, גופים קטנים מאוד, שקוטרם קטן מ-0.01 מ"מ מאטים מבלי להישרף. גופים זעירים אלו, הקרויים גם מיקרו-מטאוריטים, נופלים על קרקע כדור הארץ באופן קבוע. מעריכים שכ-20,000 טון של מיקרו-מטאוריטים מגיעים לפני הקרקע מדי שנה.
פיאט אונו

1983 - 1989

סדרת האונו הושקה בשנת 1983 על מנת להחליף את הפיאט 127 המזדקנת. הרכב עוצב על ידי ג'ורג'טו ג'וג'ארו ונחשב למתקדם בזמנו. הרכב מתאפיין במבנה קופסתי מרובע בעל מקדם גרר 0.34. המכונית נודעה בצריכת הדלק הנמוכה שלה ובמרווח הפנימי הנרחב. בתכנון הרכב שולבו לקחים רבים מתכנון המיניוואן הניסויי לנצ'ה מגא-גאמא של ג'וג'ארו. הרכב זכה בתואר "מכונית השנה באירופה" בשנת 1984.
בהתחלה צוידה האונו במנועי בנזין ותיקים של פיאט בנפחים של 900, 1,100 ו-1,300 סמ"ק. המכונית בתצורת הצ'בק הוצעה עם שלוש או חמש דלתות. בשנת 1985 צוידה במנוע ה-Fire החדש בעל ביצועים משופרים וצריכת דלק חסכונית יותר. האונו נחשבת כמכונית קלה ונוחה במיוחד לתחזוקה, ועקב תפוצתה הגבוהה מחירי חלקי החילוף שלה נמוכים ביותר.
בשנת 1987 הופיעה גרסת הדיזל 60DS בעלת מנוע בנפח של 1,700 סמ"ק. תוספת המשקל של המנוע הקשתה על ההיגוי כי לא היה למכונית זו הגה כח. מנוע הדיזל היה חלש, גס ורועש וגרסה זו לא זכתה להצלחה. אונו דיזל לא יובאה לישראל כלל.

1989 - 1995

בשנת 1989 הדגם עבר מתיחת פנים קלה, שופרה שילדתו ומקדם הגרר שופר ל-0.30. תצורה זו קרויה "אונו דור שני". גם פנים הרכב שודרג בעיצוב חדש. מנוע בנפח 1,400 סמ"ק החליף את מנוע ה-1,300 הישן והושק דגם טורבו בעל ביצועים שנחשבו מעולים לאותה תקופה באותה קטגורית המחיר. מעל ל-6,000,000 מכוניות פיאט אונו נמכרו ברחבי אירופה.
איל שר

איל שר (Eyal Sher) (נולד בירושלים ב-1957) הוא יוצר קולנוע, מנכ"ל פסטיבל ישראל (אוג' 2014) ופסטיבל הג'אז הבינלאומי בירושלים (דצמ' 2015), לשעבר מנהל המחלקה לתרבות ואמנות של הקרן לירושלים, יוזם פרויקט ”שיחות שלום" - דיאלוג במרחב הקיברנטי. ניהל את סינמטק ירושלים בין השנים 1992-1995 והפיק את פסטיבל הקולנוע ירושלים ה-10, 11 ו-12.

ביוגרפיה

מצד אמו הוא צאצא למשפחה ירושלמית ותיקה (משפחת ברוך מזרחי שהגיעה מספרד לירושלים ב-1620). מוצא שם משפחתו המקורי, סר, מלודז'. בילדותו גדל בירושלים, בפריז ובטוגו, שם כיהן אביו יואל שר בשליחות משרד החוץ. אחיו הוא עו"ד גלעד שר. הוא שיחק כדורסל בנבחרת הנוער של ישראל בכדורסל, עמה השתתף באליפות אירופה ב-1976, בהפועל ירושלים ובקבוצה הג'וניור ורסיטי של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
שר בוגר המחלקה לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בזמן לימודיו היה עוזר מנהל הסברה בקונסוליה הישראלית בלוס אנג'לס.
הפיק את "צה“ל“ בבימויו של קלוד לנצמן (שואה), ביים את ”מבצע כדור רעם“ עבור ערוץ דיסקוברי ואת ”ממינוס 400 ומעלה“ בסדרת ”קו התפר“ עבור שירות הסרטים הישראלי, כתב את התסריט לעץ הדומים תפוס על פי ספרה של גילה אלמגור בבימויו של אלי כהן, את "אהבה אסורה" (בימוי יוסי זומר), כתב עבור עניין של זמן יצר וביים מספר סדרות טלוויזיה, ביניהן את "צה"ל 1", "חללית" עם טל פרידמן, ארנה פטוסי ומיכל זוארץ, "נדודי שינה" עם יעקב כהן וישראל גוריון, ועוד. ניהל את מחלקת Lucasfilm TAP, היה מפיק שותף של פסטיבל הקולנוע הישראלי בלוס אנג'לס, ניו יורק ומיאמי, התמחה אצל המפיק הווארד רוזנמן (Howard Rosenman), השתתף בסרט התיעודי Vis Ã Vis: Eyal & Jawad - A Time .Of Dialogue
שר כיהן בעבר כחבר הוועד המנהל של פסטיבל ישראל, תיאטרון ירושלים, בית הספר לתיאטרון חזותי, הצוללת הצהובה, עונת התרבות בירושלים.
עם שי דורון, מנכ"ל גן החיות התנ"כי, הגיש את "חיות לילה", תוכנית רדיו שבועית ברדיו ירושלים. 
בעל עיטור אביר האמנויות והרוח מאת ממשלת צרפת עבור תרומתו לקידום קשרי התרבות בין צרפת וישראל (2019)
אדורנה

ביוגרפיה

אדורנה נולדה בבירת מדריד, ספרד. היא החלה להשתתף באודישנים בילדותה. בגיל תשע הפכה לחברה בקבוצת מוזיקת הילדים של טרסטוס. כמו כן, היו לה בילדותה תפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה ספרדיות. במהלך שנת 2005 הקבלה לתוכנית הכישרונות הספרדית "Operación Triunfo". היא הודחה בתוכנית ה-12 החיה, וסיימה במקום השישי בתחילת 2006.
המפלגה הסוציאליסטית הסרבית

שנות ה-90

המפלגה הוקמה ב-27 ביולי 1990 על ידי סלובודן מילושביץ' כמיזוג של חלק מהליגה הקומוניסטית בסרביה (למעשה, החלק הסרבי של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה) ושל המפלגה הסוציאליסטית העובדת של העם בסרביה שהונהגה על ידי רדמילה אנג'לקוביץ'.
מ-1992 שלטה המפלגה בקואליציה יחד עם שותפותיה, בתחילה עם המפלגה הדמוקרטית החדשה ומ-1993 עם המפלגה הרדיקלית הסרבית שאיתה היו חילוקי דעות וזו פרשה ב-1994 מהממשלה ועברה לאופוזיציה.
המפלגה ניסתה להצטרף לאינטרנציונל הסוציאליסטי, אך משם נדחתה כמעט פה אחד.

לאחר עידן מילושביץ'

אחרי הסגרת מילושביץ' ב-2001 להאג הפכה המפלגה לחלק מהאופוזיציה והיא איננה שותפה עוד בשלטון. בבחירות שהתקיימו ב-2002 המפלגה זכתה ב-22 מתוך 250 מושבים באספה הלאומית של סרביה, זאת לעומת 194 מושבים בהם החזיקה בשיא כוחה.
דוד כפתורי

ביוגרפיה

דוד כפתורי היה מוותיקי הציירים בישראל. במשך כ-40 שנה, החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד תחילת המאה ה-21, היה צייר פעיל, הציג תערוכות יחיד, השתתף בתערוכות קבוצתיות בארץ ובחו"ל. הוא פעל בישראל ובפריז, וגם עשה גיחה לארצות הברית.
דוד היה גאה במיוחד בעבודת ההוראה בה עסק במוסדות רבים, בעיקר במכון אבני, וכן בסטודיו הפרטי שלו, שם סייע לאמנים רבים בראשית דרכם להתפתח ולצאת לדרכם כאמנים עצמאיים.
כפתורי נולד בשכונת מנשייה ביפו, דור שלישי בארץ.
הוא נולד למשפחת בוטון, בעלת מסורת רבנית ארוכת שנים שנמשכה מגירוש ספרד, דרך איטליה ואיזמיר שבטורקיה. דוד עזב את הדת ואת הבית בגיל צעיר כדי להשתתף באופן פעיל במאבקי היישוב והמחתרות להשגת עצמאות מדינית. הוא התגייס לפלמ"ח בשנת 1941 לפלוגה התל אביבית, והיה ממקימי היישוב לוביה (לימים קיבוץ לביא). לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס כפתורי לצבא הבריטי, לבריגדה היהודית (חי"ל - חיל יהודי לוחם), שם שירת במשך חמש שנים בפלוגת ההנדסה החטיבתית והשתתף בקרבות נגד הצבא הנאצי באיטליה ובהולנד.
עם שובו לארץ, הצטרף לשורות ההגנה. השתתף בקרבות הבלימה של חטיבת גבעתי כנגד הפלישה המצרית (גבעה 69, משטרת עיראק-סואידן, כיס פלוג'ה). בצה"ל שימש כקצין מודיעין. לאחר שפשט את המדים, עבר לשרת בשב"כ.
במקביל הוא החל ללמוד ציור באופן מסודר. כפתורי היה מבוגרי המחזור הראשון של מכון אבני כשבין מוריו ניתן למנות את יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטימצקי ואחרים.
עם סיום לימודיו, פרש כפתורי סופית מפעילותו הביטחונית בשירות המדינה והתמסר לציור. ב-1961 עבר להתגורר בפריז. במשך שבע שנים למד, צייר והציג בתערוכות. ב-1968 שב לישראל. עם חזרתו ארצה, החל כפתורי ללמד במכון אבני לצידם של מוריו לשעבר, שטרייכמן וסטימצקי. כפתורי לימד במשך כ-20 שנה טכניקות ציור בצבעי שמן, צבעי מים ואקוורל במכון. במקביל כפתורי צייר ולימד בסטודיו בשכונת שבזי (נווה צדק) וכן המשיך להציג בתערוכות, בארץ ובחו"ל.
בתקופה זו הוא גיבש סביבו קבוצת תלמידים שנהגה לצאת פעם-פעמיים בשנה לסדנאות ציורים בטבע, בראש פינה, עין הוד ופוריה. רבים מחברי הקבוצה הפכו ברבות השנים לציירים ידועים בפני עצמם. הקבוצה מונה כ-60 חברים וממשיכה לפעול גם כיום בהובלתו של שבתאי מצליח.
יצירתו של כפתורי סוכמה בשנת 1999 בספר "דוד כפתורי, 50 שנות יצירה" בהוצאת מוקי הפקות דפוס. בשנת 2000 הוא זכה ונבחר על ידי אגודת האמנים והציירים ל"אומן הנבחר" של תל אביב.
בשנת 2003 נערך ערב לזכרו של דוד כפתורי בסינמטק תל אביב. בערב התקיימה הקרנת בכורה של הסרט "כפתורי" בבימויה של הלן כהן.
כמו כן הושק הספר "לכפתורי באהבה" שנערך ויצא לאור על ידי משה מוקי כהנא (מתלמידיו של דוד) בהוצאת מוקי הפקות דפוס .
בספר מציגים רבים מתלמידי כפתורי לאורך השנים, שהפכו לציירים עצמאים. כל צייר הקדיש ציור ודברי הוקרה.
בין המשתתפים בספר יהודית שפלן, אסתי ויוסי עיני, גלדיס אלבז, מוריס אזן, דורית איזנברג, ויויאני גולדמן, ויקטור פרנקו, ורד לבנון-פרנטא, ורדה רותם, רחל אלקלעי, חדוה בן-דוד, חנה בלו, חנה קורפל, יעל גולדמן, יעקב אלוני, לאה שביט, מאירה אוהד, מגי ברדה, מימי רוזנברג, מריאנה פרלמן-אשכנזי, נחום גבריאלי, עדנה בן-עמי, רחל כבודי קורדובה, שבתאי מצליח ותלמה ישראלי ומשה מוקי כהנא - עורך ומפיק הספר .
דוד כפתורי התחתן עם מלי (לבית ג'רסי) ששירתה איתו בחטיבת גבעתי במהלך ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות (יוני 1948). נולדו להם שני ילדים (נתיבה 1949, ניר 1957).
לאה גולדברג בחמישה בתים

עלילה

הסרט מספר את סיפור חייה של המשוררת לאה גולדברג באמצעות חמישה בתים (או פרקים), שיחות עם חבריה, צילומי וידאו וסטילס מארכיונים, קטעי שירה ופזמונים, טיפוגרפיה אמנותית ווידאו ארט. בין האמנים המשתתפים בסרט: קרולינה, מיכל בת אדם, חוה אלברשטיין, יגאל שדה ואחרים.

פרסים והוקרה

הסרט זכה בשלושה פרסים – פרס העריכה, פרס המוזיקה המקורית ופרס הפסקול, בתחרות הסרטים הדוקומנטריים הישראלים לשנת 2011, והוקרן בעשרות יישובים בישראל בפני קהלים שונים, בערוץ 2 ובערוץ 10.

הפקה

הסרט הופק על ידי יאיר קדר ויצא בסיוע הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ושירות הסרטים הישראלי.