הר סאנצ'ינג

מקור השם

"סאנצ'ינג" (三清) פירושו "שלושת הטהורים". מקור השם בביטוי סיני "三峰峻拔、如三清列坐其巅" – "שלוש פסגות תלולות, כמו שלושת הטהורים בקצה ההר". שלושת הטהורים הם השילוש הקדוש, שלושת האלים החשובים ביותר בדת הטאואיסטית. שלוש הפסגות של הר סאנצ'ינג: יוּגִ'ינְג, יוּשְׁווֵי ויוּחְווָה, שבהן יוג'ינג היא הגבוהה ביותר, הן הקשר בין שלושת הטהורים באמונה הטאואיסטית לשם ההר.

תיאור

המסיב של הר סאנצ'ינג מתרומם לגובה של כ-1,800 מטרים בנפת יושאן (玉山), בצפון מזרח הנציבות העירונית שאנגז'או (上饒) בצפון מזרח מחוז ג'יאנגשי שבמזרח סין על הגבול עם מחוז ג'ג'יאנג, כ-78 קילומטרים מערבית לעיר שאנגז'או. ההר משתרע מצפון מערב לדרום מזרח על שטח שאורכו 12.2 קילומטרים מצפון לדרום ו-6.23 קילומטרים ממזרח למערב, סה"כ כ-71 קמ"ר, אבל שטח הפארק הלאומי גדול הרבה. שטח אתר המורשת העולמית הוא 229.5 קמ"ר והוא מוקף באזור חיץ בשטח של 168.5 קמ"ר. ההר הוא חלקו המערבי של רכס חְווָאיְיוּ (怀玉). ההר מבותר מאוד כתוצאה מהתרוממות מהירה של גוש גרניט נטוי, וזרימת מים רבה (עקב כמויות גשם שנתיות גדולות), על פני סלע האם הגרניטי המחורץ מאוד. בשטח ההר יש עמקים גדולים ונקיקים עמוקים. ההר תלול במורדות המזרחיים, הדרומיים והמערביים ושיפועו מתון כלפי צפון. בסיס ההר נמצא בגובה 200 מטרים מעל פני הים והוא הולך ומתרומם עד לגובה של 1,816.9 מטרים בפסגת יוּגִ'ינְג, הפסגה החמישית בגובהה במחוז ג'יאנגשי. המרחק האופקי בין המקום הנמוך ביותר למקום הגבוה ביותר הוא כ-5 קילומטרים.
הר סאנצ'ינג שוכן באגן הנהר יאנגצה ומשמש מקור לנהר שינג'יאנג הנשפך לאגם פויאנג, וממנו ליאנגצה, ויובלים שמקורם בהר נשפכים לנהר להאן שגם הוא נשפך לאגם פויאנג. מקור המים בהר הם הגשמים המרובים (ראו הפסקה הבאה) המחלחלים בסדקים הרבים שבסלעי הגרניט.

אקלים

הר סאנצ'ינג שוכן כ-340 קילומטרים מערבית לים סין המזרחי ולכן מושפע מאקלים ימי. האקלים בשטח ההר סובטרופי מונסוני, אם כי יש הבדלים באקלים באזורים שונים כתלות בגובה. ארבע עונות השנה מובחנות היטב: אביב קר וגשום, קיץ חם וגשום סתיו יבש וחורף קר ולח, שבו ראשי ההרים עשויים להיות מכוסים בשלג. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 10.9°C; הטמפרטורה המקסימלית (ביולי ובאוגוסט) היא 33°C, והטמפרטורה המינימלית (בינואר) היא 16°C‏-. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,857 מ"מ, והלחות השנתית היחסית היא 82%. ערפל עוטף את ההר כמעט 200 ימים בשנה.

גאולוגיה

הר סאנצ'ינג שוכן בתוך אזור התנגשות שבין שני לוחות קדומים, שכיום הם לוח יאנגצה ולוח קאתיסיה בקצה הצפון מערבי של פיסת הקרום חְווָאיְיוּ. הוא מהווה את הצד הדרום מזרחי של אזור תפר דשינג-סוג'ואו (Suzhou-Dexing Suture Zone) החוצה את הקרום היבשתי של מזרח סין בכיוון צפון מזרח-דרום מערב ושוקע לצפון מערב. ההתנגשות התרחשה במהלך עידן הנאופרוטרוזואיקון (לפני 850‏± 10מיליון שנים). בנוסף תפר זה הושפע מהפחתה בין יבשתית במהלך המזוזואיקון (לפני 170-115 מיליון שנים). המחדרים הגרניטים של אזור זה מיוצגים על ידי רכס חְווָאיְיוּ, שבו פסגת יוג'ינג בהר סאנצ'ינג היא הפסגה הגבוהה ביותר.
האתר שוכן מעל המדרון הדרומי של קמר ונחצה על ידי שלושה אזורי שבירה אזור שבירה פֶנְגְלִין-דְזְה-חוּ שכיוונו צפון מזרח-דרום מערב, אזור שבירה שְׂיָאוקֶן-בָּגְ'יָאוווּ שכיוונו צפון צפון מזרח-דרום דרום מערב ואזור שבירה אֶגונְגְלִינְג-שְׂיָאשִׂיקֶן שכיוונו צפון מערב-דרום מזרח על מנת ליצור את הגוש המורם בצורת משולש של הר סאנצ'ינג. התרוממות נוספת בשלהי המזוזואיקון ותחילת הקנוזואיקון הרימה את הגוש של הר סאנצ'ינג מעל לרכס חְווָאיְיוּ. תוך כדי פעילות ההרמה פעלו כוחות מתיחה וגזירה על המסלע ויצרו סדקים עמוקים המקבילים להעתקים הראשיים שיצרו את ההר המזכירים בצורתם מניפה. סדקים רבים אלו הם הסיבה מדוע הסחיפה שפעלה על ההר פיסלה עמודים, מגדלים וצורות מרהיבות אחרות.
מבחינת הרכבו הר סאנצ'ינג הוא גוש מורם של גרניט קשה עשיר בסיליקה שנוצר בתחילת הקרטיקון והכולל גם סלעי גרניט ימי קדומים יותר, שרידים מהאוקיינוס של דרום סין מהפרוטרוזואיקון מלפני 900 מיליון שנים וגרניט שנוצר בהפחתה עמוקה של הלוח הפסיפי הקדום במזוזואיקון.

היסטוריה גאולוגית

הר סאנצ'ינג מכיל עדויות להתפתחות גאולוגית רציפה של קרוב למיליארד שנים, החל משלהי הקמבריון בעידן הנאופרוטרוזואיקון.
בין המזופרוטרוזואיקון לתחילת הנאופרוטרוזואיקון היה האזור חלק ממערכת של קשת איים ששכנה בים דרום סין הקדום בין לוח יאנגצה ולוח קאתיסיה הקדומים. שני הלוחות התנגשו לפני 850 מיליון שנים, התאחדו והאזור הפך חלק מיבשת העל רודיניה. שרידים להתנגשות זו מצויים בצפון מזרח ההר באזור התפר הצמוד להר בדמות מסלע האופיוליט (מתוארך ל-901 למ"ש) וצפחות כחולות העשירות בגלאוקופן (מתוארכות ל-866 למ"ש).
בתקופה שבין 830 למ"ש ל-800 למ"ש התחולל ביקוע והלוח היבשתי של רודיניה התפרק. כשעמק הביקוע התרחב והפך לאוקיינוס שכן האזור שבו שוכן היום ההר בשולי האוקיינוס ושקעו בו משקעים ימיים של מולאס ופלייש בעוד שהגעשיות שמקורה בתהליך הביקוע השקיעה אפר געשי ולבה. מאוחר יותר שכן האזור בחלק בחוף ובחלקו מתחת למים. בתת-תור קריוגן עבר כדור הארץ את התקופה הקרה ביותר בתולדותיו המכונה תקופת כדור השלג ארץ (Snowball Earth). שרידים מתקופת קרחונים זו נמצאו באזור בדמות משקעי טיל. בתת-התור אדיקר התייצב הקרום היבשתי והאקלים התחמם, והאזור היה מתחת לים רדוד.
בתחילת הקמבריון חווה האזור, יחד עם אזורים אחרים בעולם, אירוע אנוקסי שבו שקעו שכבות בעובי שבין 100 ל-300 מטרים של פצלים שחורים שבבסיסם נוצרו שכבות דקות של פחם, קרוב לוודאי משרידים מההכחדה ההמונית שנגרמה בשל האירוע האנוקסי. הפצלים עשירים בונדיום, אורניום, גופרית וזרחן והם משאב כלכלי חשוב. בתחילת שלהי הקמבריון חלה הצפה ימית ומתקופה זו יש שכבות קרבונטיות בעובי כמה מאות מטרים. במקביל התחולל המפץ הקמבריוני, כינוי להתפוצצות צורות החיים כאשר מיני ברכיופודים וטרילוביטים הופיעו בכמויות גדולות.
באמצע תור האורדוביק התייצבה הסביבה הימית שכיסתה את אזור ההר ואפשרה שגשוג של מיני בעלי חיים שונים אירוע המכונה "האירוע הגדול של הגיוון הביולוגי של האורדוביק" (The Great Ordovician Biodiversification Event). השגשוג של בעלי החיים ממחלקת הגרפטוליטים (Graptolithida) מתבטא בשכבות של פצלי גרפטוליטים, בעוד שהשגשוג המאוחר יותר של בעלי חיים בעלי קונכייה מתבטא בשכבות של קרבונטים. לקראת סוף האורדוביק התגברו תנועות קרום כדור הארץ, האזור התרומם והים נעשה רדוד יותר ויותר, והחוף הפך לשפך ואחר-כך למישור של דלתה.
בין תחילת לאמצע הסילור שקעו באזור משקעים קלאסטיים דמויי פלייש. בשיאה של האורוגנזה הקלדונית שהתרחשה לפני 390–490 מיליון שנים, מסוף הקמבריון ועד תחילת הדבון התרומם כל הקרום ונחשף לתקופה ארוכה של חסיפה והתיישרות. זו הסיבה שלא מוצאים בטור הסטרטיגרפי של האזור שכבות מאמצע הסילור ועד אמצע הדבון.
בסיום האורוגנזה הקלדונית התמזגו הלוחות הקדומים של יאנגצה וקאתיסיה על מנת ליצור את היבשת הקדומה של דרום סין שהתחברה ככל הנראה ליבשת הקדומה האסייתית. בשלהי הדבון הציפו מי ים מאוקיינוס פלאו-תטיס את יבשת דרום סין. באזור סאנצ'ינג התבטא אירוע זה בסוף הדבון ותחילת הטריאס במשקעי טין ימיים, קרבונטים ושכבות לסירוגין של משקעים קלאסטיים יבשתיים וימיים יחד עם פחם. הצפה זו באה לקיצה בשלהי הטריאס התיכון בעקבות האורוגנזה האינדוסיאנית (Indosinian Orogeny) שבעקבותיה התמזגה היבשת הקדומה של דרום סין עם הלוח האירואסייתי.
התקופה הימית באזור הגיעה לקיצה לפני 200 מיליון שנים, ומכאן ואילך האזור התפתח כאזור יבשתי. בעידן המזוזואיקון היה שגשוג של צמחים ובעלי חיים, ודינוזאורים נדדו ברחבי היבשות. זו הייתה גם התקופה של היווצרות ההרים וסלעי הגרניט של הר סאנצ'ינג של ימינו.
בטריאס היה האזור וסביבתו מתחת לקער. בתקופות הגאולוגיות הבאות התחוללו התהליכים שהביאו בסופו של דבר את האזור למצבו כיום. תחילה האורגנזה היאנשאנית, תוצאה של פעולות הגומלין בין הלוח האירואסייתי והלוח הפסיפי הקדום בתור היורה. באזור השבר העמוק של צפון ג'יאנגשי חלה הפחתה תוך יבשתית שגרמה להיווצרות הגרניט, ולחצים גרמו להתרוממות רכס חְווָאיְיוּ שנחשף לחסיפה שתוצריה הושקעו באגנים השוכנים משני צדי הרכס.
בתקופת הקימוט האלפיני היה הקרום נתון לתהליכי מתיחה ותנועה רחבת היקף של גושים מהקרום, תוך יצירת תצורת אגן ורכס. רכס חְווָאיְיוּ התרומם שוב והיה נתון לסחיפה מוגברת. וכתוצאה ממנה הוסרו מהרכס בין 4 ל-5 קילומטרים של סלעי המשקע והגרניט נחשף לראשונה על פני השטח.
במהלך הפלאוגן והנאוגן היה האזור יציב יחסית, והסחיפה וההשקעה המשיכו בקצב איטי מאוד. עם זאת, במהלך תקופות אלו ומתחילת ועד אמצע הרביעון המשיך הקרום להתרומם באיטיות. בסופו של דבר הואט קצב ההתרוממות, אם כי היו הבדלים בקצב ההתרוממות והשקיעה לאורך חלק מההעתקים. דוגמה בולטת לכך הייתה במרכז רכס חְווָאיְיוּ שבו הגוש המשולש החסום בתוך שלושה העתקים נורמליים שהתרומם בקצב מהיר יותר מהרכס. תהליך זה של "התרוממות על גבי התרוממות" הוא שיצר את הר סאנצ'ינג ואת הפסגה הגבוהה ביותר ברכס וגם חשפה את פסגת ההר לסחיפה שהובילה ליצירת צורות האבן המרהיבות שבהר.
הפלורה והפאונה הנוכחיים של ההר החלו להתפתח בשלהי הטריאס לאחר שהאזור התרומם מעל פני הים. בשלהי הקרטיקון נדדו דינוזאורים באגן שינג'יאנג מדרום להר. צמחי יבשה החלו להתיישב בהר, והמינים העיקריים היו של צמחים חשופי זרע דוגמת ציקסאים, גינקגואים, אורניים וברושיים. צמחים בעלי פרחים ויונקים התפתחו ושגשגו בפלאוקן ובאאוקן.

היסטוריה אנושית

הרישומים ההיסטוריים המוקדמים ביותר על ההר הם מתקופת שושלת ג'ין המזרחית (התפצלה משושלת ג'ין ושלטה בשנים 420-317). ההר היה מוקד לעלייה לרגל לטאואיסטים, ומסופר על כוהן טאואיסטי בשם גֶה חונְג (葛洪, בפין-יין: Gě Hóng‏ 363-284) שעלה להר לפני למעלה מ-1,700 שנים על מנת להטיף ולייצר גלולה שתעניק חיי נצח. ההר היה קדוש לטאואיזם בתקופת שושלת טאנג (שלטה 907-618), כשהטאואיזם היה בשיאו. בהר נבנו מקדשים (מקדש סאנצ'ינג ומקדש הדרקון והטיגריס) ופגודה (פגודת הרוח והרעם). ההר מוזכר בכתביהם של המדינאי והרפורמאטור וָאנְג אָנְשְׁה (王安石‏; 1086-1021) מתקופת שושלת סונג (1279-960) וסופר המסעות והגאוגרף שׂ'וּ שְׂיָאקֶה (徐霞客‏; 1641-1587) מתקופת שושלת מינג (1644-1367), והפילוסוף ג'ו שי הרצה בהר בין השנים 1175 ל-1194. הפופולריות של הטאואיזם הלכה ודעכה החל מתקופת שושלת מינג, והדת נדחקה לשוליים לגמרי בתקופת הקיסר צ'יינלונג משושלת צ'ינג (שלט 1796-1735) שהכריז על הבודהיזם כדת המדינה, וכמעט שלא התרחשה פעילות אנושית במקדש סאנצ'ינג ובסביבתו.
לפני כשלוש מאות שנים הייתה הגירה של תושבים מאזור החוף לאזור הר סאנצ'ינג בניסיון להתחמק מסכנת הפיראטים. הם התיישבו בעמקים סביב ההר, אבל השפעתם על הטבע הייתה מינימלית, האוכלוסייה הייתה קטנה ובהיותם מאמינים טאואיסטים היה הטבע יקר לליבם והם שמרו על הסביבה.
היערות העבותים שעל מדרונות ההר שימשו מקלט למורדים של מרד טאיפינג באמצע המאה ה-19 וללוחמי הגרילה של המפלגה הקומוניסטית של סין בשנות ה-30 של המאה ה-20.
ההר נשמר במצבו הקדמוני עד ימינו בשל מיעוט האוכלוסייה סביבו והגישה הקשה אליו. בכל אזור החיץ שנקבע במסגרת אתר המורשת העולמית שסביב ההר מתגוררים כ-6,000 תושבים ואין עיירות גדולות. במשך השנים הוכרז האזור כאזור תיירות לאומי בדרגה AAAAA (הדרגה העליונה), כאתר מורשת טבעי לאומי וכפארק גאולוגי לאומי, ובמסגרת הכרזות אלו נקבעו חוקים, כללי מדיניות ותקנות שנועדו לשמר ולהגן על סביבת ההר. ב-1995 נבנה רכבל המוביל את המטיילים עד לתחנה בגובה 1,600 מטרים, ומשם מוביל שביל הבנוי מלוחות בטון הצמודים לפני הצוק התלול עד לפסגה. ב-2008 הוכרז הפארק הלאומי הר סאנצ'ינג כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, וב-2012 הוא צורף לרשת הגלובלית של הפארקים הגאולוגיים (Global Geoparks Network) של אונסק"ו. כמות התיירים הממוצעת באתר היא כ-300,000 בשנה והתכנון של הרשויות הוא להגביל עד 2020 עד כמות התיירים השנתית ל-900,000.