מוכרי בובות

מוכרי בובות הם חירשים המוכרים לשומעים בובות לתלייה ברכב, מחזיקי מפתחות, כרטיסי איות בשפת הסימנים או קבלות בסכומים שונים, שאותן הדפיסו בעצמם בבית דפוס. במכירות אלו מציגים המוכרים את עצמם כחירשים, כתמריץ לשומע לקנות את המוצר המוצע, גם אם מדובר בקבלה מזויפת שאיננה מקנה זיכוי במס הכנסה.

ישראל

אחד המייסדים של התופעה בישראל היה החירש בצלאל קמיניץ (1936–2000) מתל אביב, ששלט בעברית והעביר הרצאות אקטואליה בסניף תל אביב של אגודת החרשים בישראל. קמיניץ הדפיס כרטיסי איות קטנים, ונעזר בחזות מכובדת ודיבור רהוט כדי להפיץ אותם בקרב לקוחות שומעים בבתי קפה באירופה. את עיסוקו כינה "קבצנות אלגנטית", וגייס חירשות ישראליות שהצטרפו אליו לאירופה. הוא נודע בעיסוק זה, וב-1983 הגיע שמעו עד בית שמש, שם דיברו עליו גם שומעים שידעו שפת סימנים, וסיפרו על מתק שפתיו וצחות לשונו.
גם אגודת החירשים העסיקה גובים חירשים בתשלום, שפנו לעוסקים ולחברות, וגייסו מהם תרומות למען האגודה, שעליהן ניתנו קבלות מוכרות לצורך זיכוי מס. עבודת הגבייה גרמה לחירשים נוספים לשלוח את ידם בעיסוק זה באופן פיראטי. קמיניץ לא נותר לבד, ועיסוקו הועתק על ידי חירשים נוספים, שבתחילה נסעו גם הם לאירופה, ואחר כך עברו להדפסת קבלות מזויפות והפצתן בבתי קפה בתל אביב בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. בשנים אלו לא היה אינטרנט, ומוכרי הבובות ביקשו ממשרד האגודה כרטיסי איות שהודפסו עבור האגודה כתרומה של חברת דפי זהב. כשהאגודה הפסיקה לתת כרטיסי איות למוכרי הבובות, הם פנו ב-1987 למדריכם החירש בסניף תל אביב של אס"ח, והוא נכנס למשרד האגודה וביקש כרטיס איות. כשנשאל המדריך מדוע יש לו צורך בכרטיס איות, הוא טען שהוא רוצה ללמוד, משום שחבש שני כובעים: כובע אחד כמדריך אס"ח, וכובע שני כשליח הצעירים מוכרי הבובות.  
בגל העלייה בתחילת שנות ה-90, עברו מוכרי הבובות להעסקת חירשים שעלו מחבר המדינות. היתרון בהעסקתם היה שלא היו לעולים החירשים עכבות, בניגוד לחירשים ותיקים שדרשו יותר עבור עיסוקם, עקב הבושה הנלווית לכך. גם קמיניץ לא טמן את ידו בצלחת, ובקומת הקרקע בבית הלן קלר לעיני כולם הסביר לעולים את שיטות הפעולה, כשהוא מבהיר להם כי דבריו נועדו לאינפורמציה בלבד, וכי לא יעסיקם בשלב זה.
בדומה לאגודת החירשים, שחילקה גובים לערים ואזורים, חילקו גם מוכרי הבובות את אזורי הפעילות שלהם, ונאסרה פעילות של מוכר בובות א' באזור שליטה של מוכר בובות ב', כפי שנעשה באזורי פעילות של סחר בסמים וזנות. יורם בלילטי, חירש שהעסיק מוכרי בובות, העיד על עצמו בשידור לאולפן שישי בערוץ 2 כי הוא עסק בכך 33 שנה, ועבד בשווייץ, צרפת, בלגיה, הולנד, איטליה ובכל העולם, ואי אפשר להפסיק עם העסק הזה של הבובות. לחובת בלילטי עומד מעצר קודם, בגין חשד לשליחת איומים בפקס למוכר בובות שהעסיק, כאשר לשם כך נעזר בחירשת מילי אנגלשטיין, החשודה כי כתבה עבורו את האיומים.
כפי שעולה מעדות בלילטי, עברו מוכרי הבובות להעסקת תיירים חירשים ממזרח אירופה, והתיירים עבדו בכך 14–16 שעות ביום. משטרת ישראל חשדה בפעילות נלווית למכירת הבובות, שהתבטאה באונס ובאלימות. גם יגל, בנו של בלילטי, נחשד בסחר מכר זה, לצד עיסוקו ככדורגלן וכדוגמן. גם בלילטי היה כדורגלן בעברו, כששיחק באס"ח.

אירופה

מוכרי בובות נטמעו באירופה ובדרום אמריקה. בסיום הסרט "תשע מלכות" (Nueve reinas) הופיע ילד מוכר בובות, שניגש ברכבת התחתית לאחד מגיבורי הסרט והציע לו קלף למכירה. גיבור הסרט התחכם עם מוכר הבובות והציע לו מכונית צעצוע או כסף. בסיום הסצנה קיבל מוכר הבובות גם את המכונית, אחרי שהעדיף לקחת את הכסף. בהמלצות לתיירים באירופה, כתוב על נשים וקטינים מקהילת הצוענים, המתחזים לחירשים בקתדרלת נוטרדאם בפריז ובמקומות מתויירים אחרים, ומבקשים מתיירים לחתום על "עצומה" כוזבת "ולתרום" להם סכומי כסף.

ארצות הברית

בארצות הברית מוכרי הבובות מוכרים בעיקר כרטיסי איות, ויש על כך פרסומים רבים מטעם קהילת החירשים, המנתחים את התופעה ושוללים אותה. לא נמצאו פרסומים התומכים בתופעה זו. לפי אוניברסיטת גלאודט, התופעה התחילה בסוף המאה ה-19, וגם בארצות הברית מועסקים בכך מהגרים בלתי חוקיים, הנדרשים למסור את הכנסותיהם לראשי הסינדיקט. גם ה"ניו יורק טיימס" מנתח ומפרט את התופעה עד למרכיבים הקטנים ביותר שלה. עסק בכך במשך 11 שנה חירש בשם דניס ס' באק, אף על פי שהיה בעל תואר במדעי המחשב, קיבל מהממשלה הכנסה משלימה (SSI)  וקיבל ביטוח סוציאלי מהביטוח הלאומי האמריקאי (SSDI) . בספרו, כתב באק על העברת פעילותו מנמל התעופה בשיקגו אל נמל התעופה באורלנדו, והפסקת פעילותו כשמצלמת וידאו בנמל התעופה החלה לעקוב אחריו ברצף, וניגש אליו איש ביטחון.