google/wiki40b huggingface dataset:
יוביק

אידאולוגיה ומצע

המפלגה מצהירה כי האדיאולוגיה שלה בנויה על תזות של מגוון אנשי רוח הונגרים, רומנים, איטלקים, אוסטרים, צרפתים וגרמנים, בהם אישים המחזיקים באידאולוגיה גזענית ואנטישמית. מבין אלו, ציינה המפלגה באופן מפורש במצעה את הגרמנים פרידריך ניטשה, ארתור שופנהאואר, מייסטר אקהרט, רודייר ספרנסקי (Rüdiger Safranski). הרומני מירצ'ה אליאדה, האוסטרי קונראד לורנץ, ההונגרי בלה המווש (Béla Hamvas), האיטלקי יוליוס אבולה והצרפתי רנה גנון (קתולי שהתאסלם ושינה את שמו ל"עבד אלואחד יחיא").

סולידאריות העמים הטורניים

יוביק מאמינה בטוראניזם ופאן-טורקיות, כלומר, קידום הסולידאריות של מה שהם מכנים "העמים הטורניים", קרי, העמים אשר מוצאם ממזרח איראן של ימינו ואשר התיישבו באזור אסיה הקטנה בימים עברו. התנועה תומכת באזרבייג'ן בשל היותה חלק ממה שמכונה "העמים הטוראניים" ויתר העמים אותם היא מזהה כעמים טורקיים או עמים ממוצא טורקי. 
שלוש הנקודות העיקריות במצע המפלגה הן לחימה בפשעים פוליטיים, בשחיתות, ועמידה כנגד מה שהיא מכנה "פשעי הצוענים". המפלגה  מכחישה את השואה הארמנית, משום שהאחרונה בוצעה על ידי טורקיה. מצע המפלגה מכיל מידע רב על התנגדות המפלגה לצוענים, יהודים, הומוסקסואלים וקומוניסטים.

הונגריה הגדולה

המפלגה הביעה את התנגדותה לחוזה טריאנון (1920), אשר הביא לצמצום שטחה של מה שהיה ידוע באותה התקופה בשם ממלכת הונגריה במסגרת הסכמי ורסאי.
בנימין אלעזרי-וולקני

חייו

נולד בבן שמן ליצחק אלעזרי-וולקני (שעל שמו נקרא מכון וולקני) ולשרה קריגר. בשנת 1936, במהלך מחקר לתואר מוסמך באוניברסיטה העברית בירושלים, גילה כי בניגוד לסברה הרווחת יש חיים בים המלח. את החיידקים שגילה כינה "הלובקטריה" (חיידקים אוהבי מלח); שמו המדעי של המין כיום הוא Haloarcula marismortui קרוי על שמו הלטיני של ים המלח, Mare Mortuum. כדי להמשיך במחקרו בתחום זה נסע לדלפט שבהולנד להיעזר במיקרוביולוג הנודע אלברט יאן קלויבר (A.J. Kluyver), שם שהה במשך שנה. שנה נוספת שהה לצורך מחקר באוטרכט.
בשנת 1939 שב לארץ ישראל והצטרף כחבר לסגל במכון ויצמן.
את הדוקטורט השלים ב-1941 וגם אותו הקדיש לחקר חיידקים הלופיליים בים המלח. במהלך מחקריו גילה עוד סוג חיים בים המלח בדמות אצה חד-תאית. בשנת 1948 מונה לראש המחלקה למיקרוביולוגיה במכון.
בשנים 1945–1946 לקח שנת שבתון ובמהלכה חקר במחלקה לתזונת הצמח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בשנה לאחר מכן חקר עם מיקרוביולוג, תלמידו של קלויבר, בתחנת המחקר הימית של אוניברסיטת סטנפורד במונטריי. שם הכיר את אלינור סוזן בראונל אנטוני סולומונס-ג'קסון ("טוני"), בתו של חוקר הטבע היהודי תאודור סלומונס . טוני, עיתונאית וסופרת, הייתה מזכירתו של הסופר ג'ון סטיינבק והייתה אז בת-זוגו של הביולוג הימי אד ריקטס (Ed Ricketts).
במרץ 1948 נישאו אלעזרי-וולקני וסולומונס-ג'קסון בניו יורק ועברו לארץ ישראל. ב-1949 נולד בישראל בנם היחיד ינון.
בשנת 1959 עבר עם משפחתו לארצות הברית והצטרף לסגל מכון סקריפס לאוקיינוגרפיה בלה חויה שבסן דייגו, קליפורניה. במכון המשיך במחקר ביוכימי של ארכאונים הלופיליים.
בשנת 1985 פרש לגמלאות, אולם המשיך במחקר.
בשנת 1990 הצליח לבודד חיידקים נוספים מדגימות בוץ שאסף בים המלח ב-1930, והצליח בעזרת טכניקות חדשות של זיהוי גנטי לזהות עוד מינים חדשים, כגון Bacillus marismortui.
פריצת דרך חשובה נוספת של וולקני היא בחקר אצות צורניות (diatoms) הגדלות באוקיינוסים. שלדן של האצות עשוי מצורן ובנימין הוא הראשון שגילה שהצורן אינו משמש לבניית השלד בלבד אלא גם פעיל מבחינה ביולוגית בסינתזה של הדנ"א ובתאי האצה. הוא גם הסביר את תהליך קליטת הצורן על ידי גנים והחלבונים וכך איפשר את הבנת תהליך מחזור החיים של האצות הצורניות שהן הבסיס לשרשרת המזון באוקיינוסים. בשנת 1985 פרש לגמלאות.
בנימין אלעזרי-וולקני נפטר בסן דייגו שבקליפורניה. הוא הותיר אחריו את רעייתו (נפטרה ב-2006), את בנו ינון, פסיכולוג קליני, ונכד. שמו של וולקני הוענק לסוג Volcaniella ולמין השייך לקבוצת הארכיאה Haloferax volcanii.
סנדלי חבלה

סנדלי חבלה פותחו על מנת לאפשר חציית שטח ממוקש. הסנדלים מגדילים את השטח עליו דורך הפלס. בכך הם מקטינים את המשקל היחסי שהוא מפעיל על פני הקרקע, ומונעים הפעלה של מוקשים שאולי נמצאים מתחתיו. (להפעלת מוקש נגד אדם דרוש לחץ של 2 ק"ג. להפעלת מנגנון של מוקש נגד רכב דרושים 120 ק"ג). עקרון הפעולה של סנדלי החבלי דומה לזה של נעלי שלג.
השימוש בסנדלי חבלה נהוג בצה"ל עד היום, והם מהווים אמל"ח תקני בכל יחידות חיל ההנדסה.
בבריטניה נעשה שימוש בשנות ה-50 בסנדלי חבלה מתנפחים ומגומי.
סנדלי חבלה יוצרו בישראל על ידי אורדן תעשיות בשנות ה-80.
אמנון זקוב

אמנון זָקוֹב (27 באוגוסט 1935 – 5 במרץ 2014) היה מחזאי, הומוריסטן ואיש לימודי המתמטיקה.

קורות חיים

נולד בתל אביב. היה חניך התנועה המאוחדת קן צפון. בהמשך היה חבר קיבוץ יפתח.
בשנות ה-50 השתתף בתוכנית הרדיו "שלושה בסירה אחת" ששודרה בקול ישראל. נטל חלק ככנר במשלחת הישראלית לפסטיבל מוסקבה 1957.
זקוב היה מוסמך האוניברסיטה העברית במתמטיקה. כתב תוכניות לימודים וספרי לימוד במתמטיקה. בטלוויזיה החינוכית יצר את הסדרה "מתי בלש מתמטי".
עבד ביחידה לפעילויות נוער במכון ויצמן למדע.
זקוב כתב מספר מחזות ומערכונים. מחזהו "למות מצחוק או אהבת התליין" הועלה ב-1972 בבימרתף. מחזהו "תותי וטיטי" הועלה בצוותא ב-2009.
זקוב פרסם שירה, בין השאר ב"עיתון 77" וב"דבר".
זקוב הלחין את אות התוכנית "שניים אוחזין" בטלוויזיה החינוכית.

חיים פרטיים

זקוב התגורר בלב תל אביב. היה נשוי לאליעזרה (לוסי) אֵיג-זקוב, זמרת אלט ומתרגמת מאנגלית (בתם של הבוטנאי פרופ' אלכסנדר איג והביולוגית והמחנכת איטה פקטורית, אחותו-למחצה של דניאל פקטורי ואחייניתו של הבוטנאי אליעזר פקטורובסקי), ובני הזוג היו הורים לשתי בנות: תמי זקוב (נפטרה) ומיכל סוקולובסקי.
נפטר במרץ 2014 בתום מחלה קשה, בגיל 78. נקבר בבית העלמין ירקון.
במותו הותיר את אשתו, בתו ונכדותיו.
הכאה באצבע צרדה

הכאה באצבע צְרֵדָה היא מחווה אנושית הנוצרת על ידי הקשה של האמה או הקמיצה (או שתיהן) בקמיצה או בזרת. את האצבעות המכות מותחים על האגודל לפני השחרור אל האצבעות הצמודות לכף היד. המכה יוצרת את הצליל.
שימוש בהכאה באצבע צרדה נעשה פעמים רבות במוזיקה או ריקוד, על מנת ליצור קצב. לעיתים השימוש בהקשה נעשה במקום מחיאת כפיים.
לחלופין, נעשה שימוש בהקשה באצבעות באינטראקציה בין אנשים, על מנת למשוך תשומת לב.
הכאה באצבע צרדה נזכרת במשנה במסכת יומא כמנהג פרחי כהונה להעיר את הכהן הגדול אם מתנמנם בליל יום הכיפורים בבית המקדש: "בִּקֵּשׁ לְהִתְנַמְנֵם, פִּרְחֵי כְּהֻנָּה מַכִּין לְפָנָיו בְּאֶצְבַּע צְרֵדָה, וְאוֹמְרִים לוֹ, אִישִׁי כֹּהֵן גָּדוֹל, עֲמֹד וְהָפֵג אַחַת עַל הָרִצְפָה. וּמַעֲסִיקִין אוֹתוֹ עַד שֶׁיַּגִּיעַ זְמַן הַשְּׁחִיטָה." (משנה יומא א ז).
ישנו עוד סוג של הכאה באצבע צרדה, הנזכר ברש"י בתענית כה א:
(מחיין) באסקטולא אפותאי - היינו צוציתא דנפק מיניה שמדביק אצבע צרדא עם הגודל ומכה בצפורן האצבע:
Bitch Better Have My Money

הופעות חיות

ריהאנה הופיעה עם השיר לראשונה בטקס פרסי ה-iHeartRadio, ב-2 ב-29 במרץ 2015.
סול אינוויקטוס

סול אינוויקטוס (בלטינית: Sol Invictus - השמש הבלתי מנוצח) היה אל השמש הרשמי של האימפריה הרומית לאחר שהקיסר אורליאנוס הוסיף את פולחנו לצד הדת הקיימת ב-274. החוקרים חלוקים בדעתם אם האל הוא חידוש של אל השמש הלטיני סול שנעבד בימי הרפובליקה (אך היה אל שולי יחסית לגלגולו המאוחר), אימוץ של האל מיתרה, או של האל אלאגבאלוס שאת פולחנו ניסה הקיסר אלאגבאלוס לאמץ שנים קודם. אורליאנוס בנה בשדה מרס מקדש לכבודו של האל ויזם משחקים על שמו שנקראו ludi solis. פולחן האל נמשך גם לאחר מותו של אורליאנוס וקיסרים רבים אחריו השתמשו בדמותו וטבעו את דמותו על מטבעותיהם, עד למותו של קונסטנטינוס, אז התקבלה הנצרות כדת הרשמית.
דווקא קונסטנטינוס עצמו הרבה להשתמש בדמות האל. הוא הציג את עצמו כשולט בחסותו של סול אינוויקטוס, ועיטר את קשת קונסטנטינוס בשלוש דמויות נושאות נס עם דמות האל. כמו כן, נבנה שער הניצחון בזווית כזאת לפסל הענקי של סול אינוויקטוס שמחוץ לקולוסיאום, כך שהפסל יוצר רקע דומיננטי לקשת. קונסטנטינוס גם קבע את יום ראשון כיום המנוחה הרשמי של האימפריה הרומית, יום שנחשב ליומו של אל השמש.
גם לאחר מותו של קונסטנטינוס המשיך פולחנו בצורה לא רשמית והתופעה הייתה רחבה עד כדי כך שאוגוסטינוס ראה צורך להטיף כנגדה. קיימות דעות שחג המולד נחגג ב-25 בדצמבר בהשפעתו של חג סול אינוויקטוס שהיה ביום ההיפוך החורפי - שחל בסביבות ה-21 בדצמבר.
סול אינוויקטוס מתואר בדרך כלל כחובש כתר מוקף קרניים המייצגות את קרני השמש. כתר דומה נראה לעיתים חבוש לראשי קיסרים וייתכן שמשמעות הדבר היא האלהתו של הקיסר. בדומה להליוס, אל השמש במיתולוגיה היוונית, נראה לעיתים גם סול אינוויקטוס רוכב על קוודריגה - מרכבה הרתומה לארבעה סוסים.
רמת אביב

רמת אביב הוא שמן של מספר שכונות בצפון תל אביב, באזור שמצפון לנחל הירקון.

היסטוריה

לפני מלחמת העצמאות שכן באזור הכפר הערבי שייח' מוניס, תושביו נמלטו במהלך המלחמה ולא הורשו לשוב אליו לאחריה. 
השכונה נוסדה בשנות ה-50 בעקבות הגירה גדולה של עולים חדשים מארצות מזרח אירופה. במשך השנים רמת אביב, שנוסדה מצפון לירקון, המשיכה להתפתח צפונה, ובין היתר מסביבה אוניברסיטת תל אביב, מוזיאון ארץ ישראל, מרכז יצחק רבין, מוזיאון הפלמ"ח, בית התפוצות, מרכז יצחק רבין לחקר ישראל ואולפני הטלוויזיה החינוכית. בסמוך לה התפתחו גם שכונות נוספות, וכן שדה דב, תחנת הכוח רדינג, ופארק הירקון.
השכונה נקראה על שם מלון רמת אביב, שנבנה קודם הקמת השכונה מצדו המערבי של כביש החוף על ידי מאוריציו ויטלה, עדה סירני ויהודה ארזי ונפתח ב-1951. גולדה מאיר, שהתגורה בשכונה, ביקשה ממאוריציו ויטלה לקרוא לשכונה כשם בית המלון, וכך היה מלון רמת אביב ל"מלון שיש לו שכונה".

רמת אביב א'

רמת אביב "הירוקה" נוסדה בשנות ה-50 במסגרת "שיכון עממי", סגנון בנייה שהונהג אז ברחבי הארץ. ראש עיריית תל אביב דאז, חיים לבנון, דרש שבמקום ייבנו רק בתים צמוד קרקע, אולם ידה של שרת העבודה, גולדה מאיר, הייתה על העליונה ובמקום נבנו שיכונים. השכונה תוכננה על ידי צוות אדריכלים שבראשו עמדו האדריכלים יצחק פרלשטיין ורוברט בנט. מרבית המבנים (כ־85%) עלו על הקרקע עד סוף שנות ה-60. אופי השכונה, בתים צמודי קרקע לצד בתים משותפים עד 4 קומות, טובלים בריאות ירוקות מטופחות.
בשכונה שלושה בתי ספר: אליאנס (כולל חט"ב אורנים), אילנות ואלומות, מתנ"ס רמת אביב וקן של השומר הצעיר.
בשכונה מתגוררים כ־8,500 נפש, כרבע מהם מבוגרים (בגילאי 65+) ורק 12.6% מתחת לגיל 14.
שטח השכונה הוא 864 דונם, מתוכם 381,751 מ"ר שטחים בנויים], ובהם 3,468 יחידות דיור. גבולות השכונה הם רחוב איינשטיין מצפון, רחוב חיים לבנון ממזרח ומדרום ודרך נמיר ממערב. בצידה הצפוני של השכונה שוכן קניון רמת אביב ובמרכזה מרכז ברודצקי.
גולדה מאיר גרה בשכונה זו בשנים 1959–1978. לאחר מותה ניטעה גינה קטנה ליד ביתה ונקראה על שמה.

רמת אביב החדשה

ראשיתה של רמת אביב החדשה התחיל ב־1996 ותהליך בנייתה ואיכלוסה מוצה עד תומו בראשית שנת 2016. השכונה מאופיינת בבתים משותפים ואין בה צמודי קרקע. בשכונה בית ספר יסודי, "אביב", והיא נשענת על מוסדות הבריאות והרווחה של שכונת למד ורמת אביב ג' אך בשכונה נמצאים שני מרכזי קניות ובהם סופרמרקט, מספרות ומסעדות.
גבולות השכונה הם רחוב צבי פרופס מצפון, דרך נמיר ממזרח, שדרות לוי אשכול ממערב ורחוב איינשטיין מדרום.
טטיאנה דה רונה

קורות חיים

נולדה בפרוור הפריזאי ניי-סיר-סן. אביה הוא ז'ואל דה רונֶה , מדען ממוצא צרפתי-רוסי. סבה היה הצייר גאטן דה רונֶה , וסבתו של אביה הייתה השחקנית הרוסייה נטליה רחווסקיה, שניהלה את התיאטרון ע"ש פושקין בלנינגרד בין השנים 1925–1949. אמה של דה רונה היא סטלה לבית ג'ב, אנגלייה, בתו של מזכ"ל האו"ם הראשון (והזמני) גלאדווין ג'ב ונינתו של המהנדס הבריטי הנודע איזמבארד קינגדום ברונל. 
טטיאנה גדלה בפריז, וכאשר נסע אביה ללמד באוניברסיטת MIT בשנות ה-70, המשיכה את לימודיה היסודיים בבוסטון. היא עברה לאנגליה בראשית 1980 וקיבלה תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטה של מזרח אנגליה בנוריץ'. בשנת 1984 חזרה לפריז ועבדה כעיתונאית ומבקרת ספרות.
החל משנת 1992 פרסמה דה רונֶה עשרה ספרים בצרפתית ושלושה באנגלית. במקביל כתבה תסריטים לסדרת טלוויזיה צרפתית.
ב-2006 פרסמה את הרומן הפופולרי, על רקע היסטורי, "המפתח של שרה"; עלילת הרומן נטווית סביב אירועי מצוד ול ד'איב והוא תורגם למספר שפות ונמכר במיליוני עותקים. בשנת 2009 עובד הספר לסרט הצרפתי "המפתח של שרה".
רודריגו לופז

חייו

לופז הגיע ללונדון בתחילת תקופת שלטונה של אליזבת, בשנת 1559. יש אומרים שגורש מפורטוגל בשל דתו, ולפי אחת הגרסאות נשבה בידי סיר פרנסיס דרייק והובא ללונדון. מכל מקום בלונדון החל להתבלט כרופא וכבלשן, ורכש לעצמו שם ומוניטין כרופא המצטיין בדורו. בשנת 1586 מונה לרופאה האישי של המלכה אליזבת, והיה אף לאיש סודה.
בשנת 1580 נקטעה השושלת הישירה של מלכי פורטוגל עם מותו של סבשטיאו, מלך פורטוגל, אשר לא השאיר אחריו יורשים. פליפה השני מלך ספרד, שמצד אמו היה קשור באופן מרוחק לשושלת הפורטוגזית, הכריז על עצמו כמלך פורטוגל. פליפה היה גדול אויביה של אליזבת ושל ממלכת אנגליה, ומכיוון שכך היה לאליזבת רצון לטפח את יריביו. בנו הבלתי חוקי של המלך סבסטיאן, אציל בשם אנטוניו, נמלט לאנגליה והכריז על עצמו כמלך פורטוגל. אליזבת טיפחה את הטוען לכתר הפורטוגזי, ואנטוניו שקע עד מהרה בחובות, ונאלץ למכור את יהלומי הכתר הפורטוגזי אשר הביא עמו. הוא שקע בחיים של דלות, ותקוותיו לעורר מרידה עממית בפורטוגל נגוזו. אל מול כישלונו וצרותיו של הנסיך הפורטוגזי הגולה, עוררו כשרונותיו ועושרו של הרופא היהודי הפורטוגזי, אשר הכיר את אנטוניו מחצרה של המלכה, קינאה שקשה היה לעמוד בה.
ידידו של אנטוניו רוברט דברו הרוזן מאסקס, האשים את לופז כי זמם ביחד עם שליחיו של פליפה להרעיל את המלכה אליזבת. שניים מעוזריו של אנטוניו, דה גמה וטינוקו, נאסרו בחשד כי שימשו כסוכנים כפולים בשירותו של פליפה. בחקירתם עלה שמו של לופז כאחד הקושרים. הרוזן מאסקס, אשר ניהל את החקירה, גילה קשרים רבים בין סוכניו הפורטוגזים של פליפה, שסבבו את הטוען לכתר ובין לופז.
בינואר 1594 נעצר לופז, ומחשש לעינויים הודה בשותפות לקשר. אליזבת אשר סירבה להאמין כי רופאה האהוב שותף לקשר כנגדה השהתה את הוצאתו להורג מספר חודשים, אך בסופו של דבר הוצא לופז להורג ב-7 ביוני 1594 בפומבי באופן האכזרי שהיה נהוג אז. הוא נתלה ובותר לחלקים בעודו בחיים, ואיבריו נשרפו לנגד עיניו. על הגרדום ניסה עוד להביע את חפותו, אך נתקל בקריאות אנטישמיות.
גם לאחר מותו של לופז המשיכה אליזבת לתמוך כספית באלמנתו, ולא הורתה על חילוט רכושה כנהוג לגבי בוגדים במלכות.
רבים סבורים כי דמותו של לופז היוותה השראה לויליאם שייקספיר בכתיבת מחזהו "הסוחר מוונציה". היהודים גורשו מאנגליה בשנת 1290 על ידי המלך אדוארד הראשון, ויש להניח כי פרט ללופז לא נפגש שייקספיר עם יהודי מימיו. נראה כי דמותו של שיילוק במחזה מבוססת באופן גס על דמותו של לופז, כאשר הרוזן מאסקס, מאשימו של לופז, היה בין פטרוניו של שייקספיר. רמז נוסף לפרשה הוא כי קורבנם של תככי שיילוק במחזה "הסוחר מוונציה" נקרא אנטוניו, כשמו של הטוען לכתר הפורטוגזי, אשר היה קורבן תמים, כביכול, למזימותיו של לופז. "הסוחר מוונציה" הוצג לראשונה ב-23 באוגוסט 1594, כחודש וחצי לאחר תלייתו הפומבית של לופז. 
נראה כי עניינו של לופז העיר גל של עניין ביהודים באנגליה האליזבתנית, ומספר מחזות וספרים העוסקים בדמותו של היהודי (לרוב בשלילה מוחלטת) נכתבו באותה תקופה, ביניהם מחזהו האנטישמי הארסי של כריסטופר מרלו "היהודי ממלטה".
אפרים זקס

נעוריו ותחילת דרכו

זקס נולד בעיירה יעלוק שבפלך קובנה בליטא לבן ציון ויהודית. הוא מצאצאי הגאון מווילנה. התחנך בחדר ובישיבות בווילנה. הוא היה בקיא בששת סדרי המשנה וידע בעל פה את מרבית התנ"ך. נחשב כעילוי בלימודיו, ולכן זכה לכינוי "העילוי מיעלוק". אפרים דיבר רוסית, גרמנית, אנגלית וצרפתית.
הוא נשא לאישה את יהודית לוין ובשנת 1882 הם היגרו לארצות הברית, שם היו בעלי בית מסחר סיטונאי למוצרי מכולת בשיקגו . הם הצליחו בעסקים והתעשרו.
זקס היה פעיל בשיקגו בעבודה הציונית וחבר "ועד שוחרי שפת עבר", אגודה שמטרתה הפצת השפה העברית ופיתוח הספרות העברית.

העלייה לארץ ישראל והתיישבות ברחובות

בשנת תרס"ח (1908) עלה לארץ ישראל עם אשתו יהודית ובתו היחידה טובה. הוא התיישב ברחובות, רכש פרדס ונטע כרמי שקדים, והתמקד בטיפול בהם. הוא גר בבית מפואר בן שתי קומות שתכנן האדריכל יוסף ברסקי. בבית נערכו קבלות פנים לחשובי המבקרים, כמו למשל חיים ויצמן, ג'יימס רוטשילד והרברט סמואל. הבית שכן ברחוב מנוחה ונחלה 54 ברחובות ונחשב לבית הגדול והמפואר ביותר בראשיתה של המושבה.

פעילות ציבורית

לעולים החדשים מתימן היה קשה להשתלב בחברה, לתושבים הוותיקים היה קשה להבין את שפתם בגלל המבטא שלהם, הם קיבלו שכר נמוך ותנאי המגורים שלהם היו בלתי נסבלים. מצוקתם נגעה לליבו של זקס והוא עזר להם לרכוש חלקת אדמה בגודל 55 דונם דרומית לרחוב עזרא. האדמה חולקה ל-55 מגרשים שווים בגודלם, ועליהם נבנו בתים למשפחות העולים. ב-21 בספטמבר 1909 התחילה הבנייה של שכונת שעריים, בה שכנו תימנים. בשל התמסרותו המיוחדת זקס נקרא "אבי התימנים".
בשנת 1912 זקס היה חבר בוועד המושבה, ומאוחר יותר נבחר למועצה המקומית. בשנים 1924–1930 היה ראש המועצה המקומית לאחר שבשנת 1923 הפכה רחובות ממושבה שנוהלה על ידי ועד מקומי, למועצה מקומית שבה לוועד לא היו סמכויות רשמיות, ועיקר כוחו של הוועד היה בסמכות מוסרית.
בהיותו חבר בוועד המושבה הוא הלווה לוועד סכום של 25,000 פרנק, סכום גדול במושגים של אז, להקמת "מכון מים". מעשהו החלוצי של אפרים - ההלוואה בריבית נמוכה ופרישׂת החוב ל-10 שנים אפשר את הקמת מכון המים ורשת צינורות שהובילו מהברכה המרכזית לכל הבתים. כך רחובות הייתה המושבה הראשונה בארץ שזכתה לאספקת מים זורמים לכל הבתים.
זקס אף ייסד דואר במושבה.
כהערכה לפעילותו הוא נבחר לנשיא כבוד של קופת מלווה וחיסכון, אחד הגופים החשובים ביותר במושבה, שנתן הלוואות לתושבים לצורכי בניין וחקלאות וכן להעלאת קרובי משפחה מתימן ארצה. אפרים דאג להשגת מקומות עבודה עבור התימנים, שימש להם כערב לקבלת הלוואת לבניית בתים, זאת בנוסף להלוואות שנתן מכספו בעת הצורך. בכרמים ובפרדסים שלו הועסקו רק יהודים, רבים מהם תימנים.

פעילות נוספת

זקס השתלם בשפות העתיקות סורית, יוונית, אמהרית ורומית ואף כתב חיבור בנושא ספרות ישראל והעמים, שנשאר ככתב יד ולא יצא לאור.
הוא כתב פירושים לתנ"ך ואסף ספרי תנ"ך בשפות עתיקות. לאחר מותו ספריו הועברו לאוניברסיטת בר-אילן וכתביו נמסרו למכון גנזים בבית הסופר בתל אביב.
הלניקה מאוקסירינכוס

הלניקה מאוקסירינכוס (בלטינית: Hellenica Oxyrhynchia) הוא השם שניתן לחיבור כתוב על פפירוס המגולל את תולדות יוון בשלהי המאה ה-5 ותחילת המאה ה-4 לפנה"ס. פרגמנטים משלו נחשפו באוקסירינכוס שבמצרים, ומכאן שמו במחקר ההיסטורי. אחד משני הפרגמנטים העיקריים, זה המכונה "פפירוס לונדון", נתגלה ב-1906 ועוסק בקרבות שניטשו בשלהי המלחמה הפלופונסית ובעיקר בקרב נוטיום (406 לפנה"ס). השני, פפירוס פירנצה, התגלה ב-1942 ועוסק באירועים ההיסטוריים בתחילת המאה ה-4. החיבור כולו היה כפי הנראה המשך לספרו של תוקידידס והקיף את המאורעות מ-411 לפנה"ס עד 394 לפנה"ס.
גילוי הפפירוס הראשון ב-1906 עורר שאלות בלב ההיסטוריונים בדבר האמינות שייחסו עד כה למקורות העתיקים של התקופה. קסנופון, שחי ופעל באותו זמן, נחשב במאה ה-19 על ידי כל החוקרים למקור אמין לאין שיעור יותר מדיודורוס סיקולוס המאוחר ממנו. ברם, מחבר ההלניקה מאוקסירינכוס (המכונה .P, לשון קיצור של papyrus), שחיבורו זכה לשבחים על הסגנון והפרגמטיות שלו, תואם בכמה נושאים מרכזיים וחשובים את גרסת דיודורוס ולאו דווקא את קסנופון. הדבר הוביל להערכה מחודשת את ערכם ההיסטורי של חיבורים אלה, והיסטוריונים מודרניים מעדיפים כיום את גרסתו של דיודורוס בעניינים אחדים.
מחלוקת קיימת במחקר ההיסטורי המודרני באשר לזהות המחבר. בשלביו הראשונים של הוויכוח האקדמי הועלו שמותיהם של היסטוריונים נודעים כמו אפורוס ותאופומפוס, אך מרבית ההצעות הללו נדחו בתוקף מטעמי סגנון, הצגת הדברים או נושאי הכתיבה. כיום נוטים רוב החוקרים לייחס את החיבור לקראטיפוס, היסטוריון אתונאי בן המאה ה-4 לפנה"ס. הסגנון, ההטיות לצד אחד (biases) והנושאים המכוסים על ידי החיבור (ידוע כי חיבורו של קראטיפוס היה המשך לתוקידידס) מחזקים טענה זו, אם כי סוגיות אחדות עדיין שנויות במחלוקת. ברונו בלקמן (Bruno Bleckmann), מומחה להיסטוריוגרפיה של העת העתיקה, טוען שוב בעד זיהוי המחבר כתאופומפוס.
תהא זהותו של P אשר תהא, הוא נחשב להיסטוריון מוכשר ובעל מודעות היסטורית, המשתמש בכתיבתו במקורות הטובים ביותר האפשריים, לא חוסך כל מאמץ כדי לפרשם ללא משוא פנים, אך חסר מחשבה וסגנון ייחודיים. ההיסטוריון וסטלייק (H.D. Westlake) מכנה אותו "תוקידידס מדרגה שנייה".
יובקזרטה באסקט

היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1951, בשם "יובקזרטה" על ידי שחקנים חובבים מקומיים. בהמשך שונה שם הקבוצה ל"מועדון הספורט יובנטוס" על ידי סנטינו פיקולו שהיה אוהד גדול של מועדון הכדורגל מטורינו. בתחילת הדרך, שיחקה הקבוצה על מגרש חימר ב"קלסיקו פייטרו ג'אנונה" בעיר קזרטה. בעונת 1983/84 החלה להשתתף בליגה הבכירה (Serie A).
בשנות השמונים היו ימי התהילה של הקבוצה. הקבוצה הגיעה לגמר הגביע (1983/84) ופעמיים ברציפות לגמר הפלייאוף (1986, 1987). ובעונת 1987/88 זכתה בגביע הראשון שלה. בעונת 1990/91 זכתה באליפות איטליה.
בעונת 1993/94 ירדה הקבוצה לראשונה לליגה השנייה (Lega Due) ובהמשך גם לליגה השלישית. בסיום עונת 2007/08 העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה. ובעונת 2009/10 סיימה במקום השני והגיעה לחצי גמר הפלייאוף.
בגביעי אירופה, הגיעה הקבוצה לגמר גביע קוראץ' (1985/86), ולגמר גביע המחזיקות (1988/89). הודחה במוקדמות גביע אירופה לאלופות (1991/92). בעונת 2010/11 השתתפה הקבוצה ביורוקאפ והגיעה עד לרבע הגמר, בו הודחה על ידי אוניקס קאזאן. 
ההיכל הביתי של הקבוצה נקרא פלאמגיאו, בעל קיבולת של 6,387 מקומות ישיבה, והוקם בשנת 1982. הספונסר הראשי של הקבוצה הוא חברת המשקאות "פפסי" (מאז 2003).
פיטר קליין

קורות חיים

פיטר קליין נולד ב-22 ביולי 1945 בעיר טימישוארה השוכנת במערב רומניה להורים ניצולי שואה אנדריי וארי (וינר) קליין. כילד הוא למד הונגרית ורומנית, בנוסף קליין דובר רוסית, גרמנית, צרפתית, עברית ואנגלית. בשנת 1963 משפחתו עלתה לישראל. קליין למד בבית הספר המרכזי למלונאות תדמור בהרצליה. בשנת 1967 עזב קליין את ישראל ונסע לאירופה ואחרי זה לארצות הברית, לעיר ניו יורק, שם הוא הכיר את האמרגן המפורסם סול יורוק והתחיל לעבוד בשבילו בשנת 1969.

קריירה

סול יורוק שכר את קליין כמארגן סבב הופעות בצפון אמריקה למוזיקאים כמו הגיטריסט אנדרס סגוביה והפסנתרן ארתור רובינשטיין.
בשנת 1975 פיטר קליין ארגן את הופעותו של הגיטריסט האגדי מייקל לורימר בישראל, במוזיאון תל אביב.
כמו כן, בשנת 1979, קליין הוציא לראשונה את בוסטון בלט לסבב הופעות באירופה, להשתתף בפתיחת פסטיבל נרבי בג'נובה ושוב ב -1981, לסבב הופעות באיטליה ובלונדון בהפקה באורך מלא של אגם הברבורים עם רודולף נורייב ככוכב אורח. ב-1981 פיטר קליין ו-Living Arts הביאו את בוסטון בלט למספר הצגות בישראל בבימוי אמנותי של א. וירג'יניה ויליאמס.ב -1984, קליין הציג לראשונה את המחזמר "שיער" באירופה, בסבב הופעות בצרפת, בשווייץ, בספרד, באוסטריה, בגרמניה ובאיטליה.
ב -2011, הפיק קליין את "Ain't Misbehavin" בבימויו של ריצ'רד מלטבי ובמהלך שנתיים המחזמר עלה לבמות בטורקיה, צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד, ישראל, והונגריה.

פורגי ובס

קליין שקל להתחיל את ההפקה שלו לאופרה פורגי ובס בשנת 1991, כאשר קיבל הזמנה מעמיתו הארגנטינאי להביא את פורגי בבס לתיאטרו קולון. בהתחשב באתגרים של יצירת מופת מורכבת שכזאת, קליין החליט ללכת על בטוח ולהציג בבואנוס איירס ב -1992 את ההפקה הקיימת של וירג'יניה אופרה. בעקבות הצפייה בחזרות ובהופעות אחרות של פורגי ובס, קליין פיתח את רעיון ההפקה שלו בעזרתו של לאופולד גודובסקי השלישי, אחיינו של ג'ורג' גרשווין. כאשר חקר את אפשרויות סבב ההופעות,, קליין הבין שלמרות תהילתה והפופולריות שלה, הקלאסיקה האמריקאית הזאת לא עשתה סבב הופעות בארצות הברית או בעולם, למעט הסיורים של מחלקת המדינה האמריקנית בשנות החמישים לאירופה וסיורי האופרה של יוסטון גרנד בשנות ה -70.
קליין ניהל משא ומתן עם היורשים של גרשווין כדי לאשר את הפרויקט עם כמה קיצורים מהמקור. התוצאה הייתה ביצוע מקוצר (מ-4 ל-3 שעות) ומספר מוזיקאים מופחת.
Living Arts של קליין סיירה בארצות הברית במשך 13 שנים, כל שנה החל משנת 1993 עד 2005. מחוץ לארצות הברית המופע הזה הוצג ביותר מ-20 מדינות.
מטרייה

מִטרייה היא כלי המשמש להגנה מפני גשם. שמשייה היא כלי דומה המשמש להגנה מפני השמש. בעברית שמות עצם אלו גזורים מהשמות "מטר" ו"שמש", בהתאמה.
מטריות בנות ימינו הן קלות לקיפול וקומקפטיות, לרוב יש להן מוט טלסקופי, מנעולים למצב קיפול ופריסה, והן עשויות בדי כותנה, ניילון ופלסטיק שבאו במקום המשי. מאידך זרועותיהן הדקות ומנעוליהן מתעקמים או נשברים תדיר.

היסטוריה

בסין העתיקה החלו להשתמש במטריות כבר לפני 3,000 שנה, אבל לא להגנה מפני הגשם אלא כסמל למעמדו החברתי של בעל המטרייה, והיו משתמשים בה ללא קשר לשמש או לגשם. מטריות אלה היו מסגרות עץ שכוסו בעלים או בעורות, וקושטו בסמלים.
ב-30 בספטמבר 1938, נפגש נוויל צ'מברליין, ראש ממשלת אנגליה במינכן עם היטלר במטרה לעצור את ההדרדרות אירופה למלחמה כוללת. נוויל נושא את מטריתו השחורה על זרועו וככה היא הופכת יחד עמו לסמל של כשלון שיחות שלום.

תולדות השמשייה

בתחריטים שנמצאו בנינוה נראות שמשיות, כאשר משרתים נושאים שמשיה שתגן על המלך. בעת העתיקה השתמשו נשים בשמשיות בעיקר כאביזר אופנה המסוכך מפני השמש ולא כמטריות.

תולדות המטרייה

בשנת 1730 בערך, בצרפת החלו נשים להשתמש במטריות כהגנה מפני הגשם. בתקופה זו גברים נמנעו מלהשתמש במטרייה כיון שהדבר נחשב לא מכובד.
בתקופה הוויקטוריאנית מטריות היו עשויות משי על מסגרת עץ או עצמות לווייתן וכשנרטבו קשה היה לקפלן.
סמואל פוקס, תושב אנגליה היה הראשון שייצר מטריות בייצור המוני. המטריות שייצר נאטמו והורכבו על מסגרת פלדה, שיוצרו על פי פטנט שנרשם בשנת 1852. במהלך השנים נרשמו פטנטים רבים על מטריות מתקפלות שיהיה ניתן לקפל לגודל יותר קטן. בשנת 1928 הוקמה חברה שהחלה להפיץ את המטריות המתקפלות של האנס האופט בגרמניה.
עם אחד שיר אחד

עם אחד שיר אחד הוא פזמון ישראלי משנת 1985 אשר נכתב על ידי אלון אבידר, הולחן על ידי דוד קריבושי ובוצע על ידי זמרים ישראלים שהיו פופולריים אותה התקופה.
השיר נכתב כשיר צדקה אשר נועד לאסוף תרומות ממכירת התקליט ומתמלוגים למען נכים ומוגבלים.
השיר נכתב בהשראת שיר הצדקה האמריקאי We Are the World ושיר הצדקה הבריטי Do They Know It's Christmas?‎. בדומה להצלחת השירים האלו, זכה השיר להגיע לפסגת המצעד העברי השבועי ברשת ג', בדצמבר 1985, למספר שבועות. השיר הגיע למקום ה-35 במצעד הפזמונים העברי השנתי של שנת ה'תשמ"ו באותה רשת.
בסמוך לפרסום השיר, הופיע הבדרן טוביה צפיר בתוכנית הפופולרית "סיבה למסיבה" בערוץ הראשון והציג פרודיה בשם "עם אחד - שר אחד" (הכוונה לאריאל שרון) בה הופיע בדמויותיהם של שמעון פרס, יצחק שמיר, אבא אבן, אריאל שרון, דוד לוי, יצחק רבין, יוסף בורג, שמואל פלאטו שרון, אברהם יוסף שפירא ומנחם בגין.
בשנת 2009 יצרה חברת "כאל" גרסה שיווקית לשיר במסגרת מסע הפרסום שלה, לפרסומת גויסו זמרים משנות ה-80: דני ליטני, אדם, אילנה אביטל ועוד.
בשנת 2015 נעשה שימוש בשיר בפרסומת של שניצל ״תפוגן״.
פרודיה נוספת על שיר זה (ומיזמים דומים אחרים) בוצעה על ידי קבוצת כל מה שמצחיק בעולם ופורסמה בסמוך ליום העצמאות בשנת 2019. בין המשתתפים היה גם ישי סוויסה, נכדה של יפה ירקוני שהשתתפה בביצוע המקורי.