google/wiki40b huggingface dataset:
Combat Arms

משחקיות

בדומה למשחקים אחרים מהז'אנר הזה, דוגמת Counter-Strike, Call Of Duty, ועוד, המשחק הוא משחק יריות ריאליסטי בו חיילים נלחמים אלה באלה בזירות מציאותיות ובכלי נשק מציאותיים דוגמת רובי סער, אקדחים, רובי ציד, תת-מקלעים, רובי צלפים ועוד. המשחק מציע מגוון מצבי משחק, החל ממצבים קלאסיים דוגמת קרב "כולם על כולם", קרב "קבוצה נגד קבוצה", Capture the Flag ואף אפשרות למשחק קואופרטיבי (Coop), עד למצבי משחק פחות נפוצים (במשחקים אחרים) כגון נטרול פצצה, לכידת מרגלים, חיפוש והשמדה, ציד זומבים כיבוש יעדים ועוד. למשחק יש מערכת דירוג שחקנים שמבוססת על נקודות ניסיון, רמות ודרגות צבאיות שהשחקן מתקדם בהן (בדומה למצב מרובה המשתתפים של Call of Duty). ביצוע משימות, הריגת שחקנים אחרים ועליית בדרגות מביאים עימן לא רק נקודות ניסיון אלא גם Gear Points (GP) שנחשב ככסף במשחק וניתן לקנות איתו ציוד כגון כלי נשק ואביזרים לשיפור הנשק, ציוד מגן ועוד עזרים שונים. בנוסף לכך, ניתן לקנות עוד אביזרים ואף חבילות GP ב"שוק השחור" של המשחק (חנות הCash של נקסון) בעזרת נקודות NX Cash שאותן ניתן לקנות בכסף אמיתי (אלה אותן הנקודות שמשרתות גם את מייפל סטורי, ושאר המשחקים שמופצים על ידי נקסון). החפצים שנקנים מחנות הCash ייחודיים בכך שאלו חפצים שאין אפשרות להשיגן בחנויות רגילות, ואין עליהם הגבלה של רמה או דרגה צבאית, היתרון שבקניית כלי נשק מהשוק השחור היא שניתן להחזיק בנשק לכול החיים (permenent), כלי נשק אלו עולים כ - 30 אלף NX, קרוב ל 25 אירו בימינו.
למשחק ישנם יותר מ 10 מיליון שחקנים רשומים. בשנת 2016 מספר השחקנים וההורדות ירד אל פחות מ 6.5 מיליון. קהילת המשחק מאפשרת הקמת קבוצות משחק (קלאנים) וכמו כן כל שחקן יכול להחזיק ברשימת חברים אישית. המשחק משוחק גם באופן תחרותי במסגרת הליגה המקצועית Online Gaming League שנקסון מממנת. ידוע על עוד ליגה (מבית נקסון) שצפויה לבוא בעתיד הקרוב, ובה קומבט ארמס גם ישוחק בה באופן תחרותי.

פיתוח

הבטא הסגורה של המשחק החלה ב-30 במאי 2008 והציגה רק 4 מפות ו30 כלי נשק, הייתה זמינה להורדה באופן בלעדי לאתר FilePlanet וזמינה רק למשתמשים מצפון אמריקה, דרום אמריקה ואוסטרליה. ב-26 ביוני של אותה שנה המשחק נכנס לשלב "קדם-בטא-פתוחה" כאשר באותו זמן יצאה לאור הבטא הסגורה לגרסה האירופית. שלב הבטא הסגורה הסתיים באופן סופי בנובמבר של אותה שנה וחודש לאחר מבן המשחק נכנס לבטא פתוחה שנמשכה עד דצמבר 2008.
המשחק יצא לאור בהדרגה לכלל העולם, כאשר ב 2009 המשחק יצא לאור בגרסה ברזילאית תחת המפיצה Level Up! Interactive, וב 2009 גם ברוסיה.
נכון ל-2015 המשחק עדיין מקבל עדכונים על בסיס קבוע בתדירות גבוהה ולשחקן זמינות 56 מפות בהם הוא יכול לשחק נגד אחרים בנוסף למספר רב של שרתים קבועים.
ב-2015 הכריזה נקסון כי היא מעוניינת לבצע "מיזוג טרנס-אטלנטי" בין הגרסה האירופאית לזו האמריקאית, בכך שתפתח שרתים "גלובאליים" בה יוכלו שחקנים גם מהגרסה האירופאית וגם מהגרסה האמריקאית לשחק ביחד. עם זאת, שחקנים אירופאיים לא יוכלו לשחק בשרתים אמריקאיים, ולהפך.
ב-22 בנובמבר 2017, נקסון הפסיקה רשמית את פיתוח המשחק ואת תפעול השרתים של קומבט ארמס. החל מהתאריך הזה,  VALOFE Global החלה את פיתוח המשחק ותפעול השרתים, בעקבות עסקה בין נקסון לVALOFE, במהלכה נקסון מכרו את המשחק Combat Arms: Reloaded לחברה VALOFE.
ולטר לוכט

קריירה מוקדמת

לוכט נולד ב-26 בפברואר 1882 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1901 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-1 (פרוסיה המזרחית - פון לינגר), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-4 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן, ולקראת סוף המלחמה מונה לקצין אג"ם דיוויזיית המילואים ה-75. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר לוכט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1930 הועלה לוכט לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בנובמבר 1930 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה ה-5. ב-31 במרץ 1932 פרש לוכט מהצבא, ונסע לסין שם כיהן כיועץ צבאי. במרץ 1937 מונה לוכט למפקד יחידות הארטילריה בלגיון קונדור, וב-1 ביוני 1938 הועלה לדרגת אוברסט. על שירותו בספרד קיבל לוכט את עיטורי מדליית מערכת 1936-1939 (ספרד), הצלב הספרדי בזהב עם חרבות, וצלב המלחמה (ספרד). ב-1 ביולי 1939 מונה לראש מחלקת ההדרכה ה-2 בהיילברון, ובקיץ 1939 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-215.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה לוכט מפקד רגימנט הארטילריה ה-215, שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-215 בעתודת הארמייה השביעית. ב-1 בפברואר 1940 מונה לוכט למפקד אגד הארטילריה ה-44, וב-17 בפברואר הועלה לדרגת גנרל מיור. במהלך המערכה על צרפת לחם לוכט כחלק מהדיוויזיה ה-44 במסגרת הקורפוס ה-40, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה ה-44 כחלק מהקורפוסים ה-17, ה-29, ה-55, וה-51 לסירוגין במסגרת הארמייה השישית. ב-1 בפברואר 1942 הפך אגד הארטילריה לאגד הארטילריה ה-310, וב-17 בפברואר הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-87, שהייתה חלק מהקורפוס ה-9 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. ב-1 במרץ 1942 מונה לוכט למפקד הדיוויזיה ה-336, שהייתה חלק מהקורפוס ה-32 במסגרת הארמייה ה-15, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-25 במסגרת הארמייה השביעית, וב-12 במרץ קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. במאי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחמה כחלק מהקורפוסים ה-17, הקורפוס ה-8, וה-29 לסירוגין, ובספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-24 במסגרת הארמייה ההונגרית השנייה. ב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובדצמבר הוכפפה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות דון, ולחמה בקרבות הקשים על הדונייץ ועל המיוס כחלק מפלגת הארמייה הולידט. ב-30 בינואר 1943 קיבל לוכט על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובאפריל הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-29 כחלק מהארמייה השישית. ב-22 ביולי 1943 פרש לוכט מתפקידו, וב-1 באוקטובר 1943 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-20 בדצמבר 1943 מונה לוכט למפקד קורפוס המילואים ה-66, שהיה בעתודת קבוצת ארמיות G, וב-5 באוגוסט 1944 הפך לקורפוס ה-66 שהוכפף בספטמבר לארמייה ה-19. באוקטובר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולחם עימה בקרב הארדנים. בינואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השישית, וב-9 בינואר קיבל לוכט על פעולותיו בקרב על הבליטה תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-8 באפריל 1945 מונה לוכט למפקד הארמייה ה-11, ולאחר פירוקה ב-21 באפריל מונה למפקד הקורפוס ה-13 הארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות G, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, והשתתף בקרבות בתורינגיה ובשלזיה. בסוף המלחמה נפל לוכט בשבי בעלות הברית.

לאחר המלחמה

בשנת 1948 שוחרר לוכט מהשבי. לאחר שחרורו התגורר לוכט בהיילברון עד למותו בתאונת דרכים ב-18 במרץ 1949.
הדת הסינית העממית

תקופת סין הקיסרית

בזמן שושלת האן (Han) הדת הסינית המסורתית הייתה מאורגנת בעיקר במזבחות של קהילות מקומיות (בסינית "שה" 社 שמשמעו קבוצה או גוף). במקרים רבים ה"אדון של שה" היה האל של כדור הארץ, ובמקרים אחרים הוא היה האל של האדם המוסרי (שיאן 仙, שמשמעו "אלמוות"). כמה כתות כמו זו של ליו ז'אנג (המלך על אזור שהיום ניקרא שאדונג) נשארו עד ימינו.
מהמאה השלישית לספירה בזמן של אימפריית צפון וואי (北魏), הבודהיזם התפשט ברחבי סין והשפעות חזקות מהיבשת ההודית חדרו לתוך הדת הסינית המסורתית. הכת של גנש ("אל הראש-הפיל" 象头神) מופיע לראשונה בשנת 531 לספירה.
השפעות מדתות הודיות כולל תהלוכות של עגלות עם תמונות של אלים או רחפנים הנישאים על הכתפיים, עם ניגונים וזמרים.

המאות ה-19 וה-20

הדת הסינית המסורתית הייתה נתונה לרדיפות במאות ה-19 וה-20. מקדשים מקומיים רבים נהרסו במהלך מרד הבוקסרים בסוף שנת 1900. אחרי מהפכת שינהאי בשנת 1911 הועברו רוב המקדשים לשימושים אחרים או נהרסו, רבים מהם הפכו לבתי-ספר. במהלך הפלישה היפנית לסין (בין 1937 ל-1945) שימשו מקדשים רבים כצריפים לחיילים ונהרסו בזמן הלחימה.
בעבר, הוסדרו כתות פופולריות על ידי מדיניות הקיסרות של סין, אך במאה ה-20, עם שקיעתה של האימפריה הסינית, הגדלת העיור והגדלת ההשפעה של התרבות המערבית, נאסר פולחן של אלים לא רשומים בקרב המעמד האינטלקטואלי החדש, מה שיצר דה-לגיטימציה של הדת העממית כמכשול אמונות טפל למודרניזציה.
משה לוי (ספורטאי)

ביוגרפיה

לוי נולד בישראל וחלה בשיתוק ילדים בגיל שנה וחצי. בשנת 1962 החל להתאמן במרכז הספורט לנכים ולעסוק בשחייה ובכדורסל. באותה שנה הוא השתתף לראשונה בצליחת הכנרת, בה השתתף במשך 13 שנים.
לאורך השנים השתתף לוי בתחרויות בינלאומיות בתחומי הספורט בהם הוא עוסק, בהן שבע אולימפיאדות נכים, וזכה להישגים.
באולימפיאדת הנכים תל אביב (1968) התחרה במשחה 50 מטר בסגנון חזה וזכה במדליית זהב (43.9 שניות).
באולימפיאדת הנכים היידלברג (1972) השתתף בשלושה משחים אישיים וזכה במדליית ארד במשחה 50 מטר בסגנון גב (0:42.76 שניות). בנוסף היה שותף למדליית זהב במשחה שליחים 3X50 ולמדליית כסף בכדורסל כיסאות גלגלים. התחרה גם באתלטיקה ודורג במקום ה-22 במרוץ 100 מטר.
באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) התחרה בחמישה משחים אישיים וזכה מתוכם בשלוש מדליות: זהב במשחה 50 מטר בסגנון גב (שיא עולם של 42.12 שניות), כסף במשחה 25 מטר בסגנון פרפר (21.11 שניות) וארד במשחה 3X25 בסגנון מעורב (1:13.19 דקות). בנוסף התחרה בארבעה משחי שליחים, בשלושה מתוכם זכה במדליות זהב, והיה חבר בנבחרת הכדורסל בכיסאות גלגלים זכתה במדליית כסף.
באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) התחרה עם נבחרת הכדורסל והיה שותף לזכייה במדליית זהב. היה חבר בנבחרת הכדורסל פעמים נוספות והשתתף באולימפיאדה האחרונה ב-1992.
בשנים האחרונות הוא חבר עמותת קסם לקידום ספורט נכים הישגי וחבר בנבחרת הכדורסל של העמותה. בין השנים 2003 ל-2004 שימש לוי כמאמן הנבחרת.
נשוי לפסיכולוגית וספורטאית ספורט נכים חמדה לוי.
סיוע צבאי

סיוע צבאי הוא סוג של סיוע בינלאומי אשר מוענק למדינה בת-ברית בתחום הביטחון. סיוע צבאי יכול להינתן למדינה חלשה, כך שתוכל להגן על עצמה, על ידי מדינה בעלת תשתית ביטחונית ענפה וחזקה יותר.
הסיוע הצבאי יכול ללבוש צורות שונות: ממשלוח יועצים (למשל, היועצים הסובייטיים במצרים, עד חתימת הסכם השלום עם ישראל, ובסוריה עד התפרקות ברית המועצות); נשק או ציוד מן המדינה המסייעת (למשל, הסיוע הצבאי של ארצות הברית לישראל ולמצרים), או משלוח כוחות של ממש. קיים הבדל בין סיוע צבאי, שבו יש יחסי כוח בין שתי מדינות, לבין שיתוף פעולה בין שתי מדינות בתחומים ביטחוניים וצבאיים.
סיוע צבאי הוא במקרים רבים מוקד למחלוקות. נטען כי במקרים רבים סייעה ומסייעת ארצות הברית למשטרים אשר אינם דמוקרטיים (או שמפירים זכויות אדם באופן שיטתי) על מנת לשמר את האינטרסים והעוצמה האסטרטגית שלה. לעיתים קיימת גם ביקורת על חוקיותו של סיוע צבאי, בייחוד במדינות כמו יפן וגרמניה, שחרטו בחוקיהן אחרי מלחמת העולם השנייה איסור על שימוש בכוחותיהן המזוינים שלא לשם הגנה על המדינה.
יחסי טורקיה–ירדן

היסטוריה

בשנת 1516 כבש הסולטאן סלים הראשון את שטחי הסולטנות הממלוכית, ובכלל זה את אזור ירדן, לאחר שהביס את הממלוכים בקרב מרג' דאבק, כחלק מהמלחמה הממלוכית-עות'מאנית. לאחר מכן שלטה האימפריה העות'מאנית באזור, עד לשלהי מלחמת העולם הראשונה, עת הובס צבא האימפריה העות'מאנית על ידי כוחות הצבא הבריטי, אשר הסתייע בבני השושלת ההאשמית, אשר לחמו לצידם כחלק מהמרד הערבי, וקיבלו בתמורה את השליטה באמירות עבר הירדן, אשר מאוחר יותר הוכרזה כממלכה.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו באמצעות חתימת "חוזה הידידות" ב-11 בינואר 1947. שגרירות טורקיה בעמאן פועלת מאז ה-28 באפריל 1947. היחסים בין המדינות מבוססים על הבסיס האיתן של קשרי האחווה בין הטורקים והירדנים, ולמעלה מ-40 הסכמים ותזכירי הבנות נחתמו בין המדינות עד היום, המציבים את המסגרת החוקית של שיתוף פעולה דו צדדי.

יחסים כלכליים

חקיקת הסכם הסחר החופשי וההסכם לפטור מוויזה בשנת 2009 שידרגו את רמת היחסים. הסכם הסחר החופשי נכנס לתוקף במרץ 2011. היחסים הכלכליים והמסחריים בין המדינות נמצאים במגמת צמיחה, והיקף הסחר הגיע ל-815 מיליון דולר בשנת 2013. היקף ההשקעות הטורקיות בירדן עומד על כ-300 מיליון דולר, והערך הכולל של עבודות קבלנות שביצעו חברות טורקיות מאז שנת 2000 הגיע ל-2,4 מיליארד דולר.
טורקיה פועלת בשיתוף פעולה וסולידריות עם ירדן לקידום השלום והיציבות באזור.

שיתוף פעולה תרבותי

שיתוף פעולה תרבותי מהווה היבט חשוב ביחסים הדו-צדדיים בין המדינות. מרכז התרבות הטורקי של יונוס אמרה, שנחנך בשנת 2011, מציע קורסים בשפה הטורקית בהשתתפות למעלה ממאה ירדנים, ומארגן פעילויות תרבות שונות. המחלקה לשפה הטורקית באוניברסיטת ירדן הוקמה בשנת 2010. כ-3,500 אזרחים טורקים מתגוררים בירדן.

יחסים דיפלומטיים

טורקיה מחזיקה בירדן שגרירות בעמאן בלבד, ואילו ירדן מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה וקונסוליות באיסטנבול ובאיזמיר.
חצב (פגז)

חצב או בשמו הרשמי 120mm HE-MP-T, M339 Cartridge הוא כדור טנק בקליבר 120 מ"מ מתוצרת התעשייה הצבאית, שנועד בעיקר כנגד חי"ר מבוצר במבנים, אך גם נגד טנקים ורק"מ. תחמושת ה"חצב" מגיעה בתצורת 'כדור', כלומר כדור "חצב" אחוד עם תרמיל המכיל חומר נפץ הודף. לכדור ראש קרבי טאנדם, המטען הראשון הוא מטען חלול שמטרתו ליצור חור במטרה ולחדור אותה, והמטען השני - העיקרי - הוא מטען נפיץ ומטרתו לגרום את הנזק העיקרי למטרה. 
ל"חצב" יש מוד פעולה של "מפתח קיר" - השהיית היזימה מרגע הפגיעה על מנת לאפשר לכדור לחדור דרך הקיר ולגרום נזק לאנשים שבתוכו. טווח הירי של ה"חצב" גדול ומגיע לכ-5 ק"מ.

משתמשים

ב-2011 החליט צה"ל לרכוש את ה"חצב" לצד ה"כלנית" במטרה להחליף את ה"חלולן" מאחר שלוחמה בשטח בנוי נהפכה לאחד ממתארי הלחימה העיקריים איתם מתמודד צה"ל מאז תחילת המאה ה-21. ה"חצב" פחות מגוון מה"כלנית" ומהווה שנמוך שלה, אך מאידך, מחירו נמוך בהרבה ("חצב" עולה בערך כמחצית ממחיר ה"כלנית"), ולכן נבחר לשמש את חיל השריון הישראלי במקום ה"חלולן" ששימש בעבר גם נגד מבנים ומטרות חי"ר אך ביעילות נמוכה.
הפעילות המלחמתית הגדולה הראשונה של ה"חצב" הייתה במבצע צוק איתן ביולי-אוגוסט 2014: במהלך המבצע ירו טנקי המרכבה סימן 4מ ומרכבה סימן 3 של חיל השריון כ-500 פגזי "חצב" וכן פגזי "כלנית" כנגד מחבלים ומטרות טרור. הפגזים שימשו לצד ה"חלולן" הישן שנורה בכמויות הרבה יותר גדולות, והם היו יעילים ממנו. בעקבות ההצלחה והביקורות החיוביות הוחלט להגביר את ההצטיידות ב"חצב".
נאיב בוקלה

ביוגרפיה

נאיב בוקלה נולד בסן סלוודור כבן לארמנדו בוקלה (אבו קילה) קטן (2015-1946) ,מהנדס כימאי ואימאם ממוצא ערבי פלשתינאי, נוצרי שהתאסלם והפך לאחד ממנהיגי הקהילה המוסלמית במרכז אמריקה, ולאם ממוצא ספרדי, אולגה אורטס.
סביו מצד האב של בוקלה היו ערבים נוצרים שמקורם בירושלים ובבית לחם. הסב היה נוצרי יווני -אורתודוקסי וסבתו הייתה קתולית.
בוקלה גילה מצעירותו כישורים בעסקים ניהל תחילה עסק לפרסומות של המשפחה. בהמשך ניהל עסק לשיווק אופנועי יאמאהה ובשנת 2011 היה ליו"ר קבוצת הפרסומות אוברמט, כמו כן קבוצת מדיה וחברות נוספות. נאיב בוקלה למד משפטים באוניברסיטה המרכז-אמריקאית על שם חוסה סימאון קאניאס בסן סלוודור אך הפסיק את לימודיו כדי להתפנות לעיסוקיו האחרים. למשך 10 שנים היה פעיל במפלגת השמאל יורשת הגרילה המהפכנית "החזית לשחרור לאומי פרבונדו מרטי".
נבחר מטעמה כראש העיר נואבו קוסקטלן במרכז המדינה ומאוחר יותר כראש עיר הבירה סן סלוודור.
נכנס בהמשך לסכסוך עם מפלגתו ובאוקטובר 2017 סולק ממנה.
בפברואר 2018 כראש עיר השתתף בוועידה הבינלאומית לראשי הערים בירושלים וביקר בכותל המערבי. בהזדמנות זאת סיפר שסב של אשתו הייתה ממוצא יהודיי ספרדי.
בימי המערכת בחירות השתייכותו הדתית הייתה שנויה במחלוקת והוא נראה בעבר מתפלל במסגד. בשנים האחרונות הדגיש את אמונתו בישו הנוצרי.
כראש העיר סן סלוודור מתח בקורת על הממסד הישן של המדינה ועשה עבודות רבות לשיפור התשתיות ושיפוץ חלקים של בעיר.
בדומה למועמדים אחרים לתפקיד הנשיא הבטיח להיאבק בכנופיות העולם התחתון, בפשיעה האלימה ובסחר הסמים שהפכו לאורך השנים למכה קשה במדינה.

חייו הפרטיים

בשנת 2014 בוקלה התחתן עם גבריאלה רודריגס.
כיתה אל"ף של אמא

עלילה

תום מתכונן לכיתה א', סבתא קונה לו ילקוט, סבא קונה לו קלמר עם כל מה שצריך בפנים, אבא מתרגל אתו את הדרך הבטוחה לבית הספר, ואמא לוקחת אותו לקנות מחברות ומדבקות. אבל בלב יש לו סוד קטן – הוא לא ממש שמח ללכת לכיתה א'. למה? כי אמא לא תהיה אתו. למה? כי אמא בעצמה מורה, והיא צריכה להיות בבית הספר שלה ולקבל את תלמידי הכיתה שלה. בהתחלה תום שומר את העצב בבטן, אבל כשהוא מגלה שלאחד מתלמידיה של אמא קוראים גם כן תום – הוא מתפרץ. הוא חושב שלאמא יש בלב תום אחר. אבל היא מסבירה לא שלא – ממש לא.
יוסף שנברגר

חייו

שנברגר נולד בשנת 1912 בפרנקפורט-דמיין, גרמניה. גמר לימודיו באדריכלות והנדסה בדרמשטדט בשנת 1933 ועלה ארצה בשנת 1935. בתקופת המנדט עבד כאדריכל במ.ע.צ. בשנות ה-40 תכנן את הפנימייה של ישיבת מקור חיים ופאסאג' תעשייתי בתל ארזה עבור פאג"י.
עם קום המדינה פעל כסגן מנהל המחלקה לפיתוח ירושלים בסוכנות היהודית, ומאז שנת 1950 עבד כאדריכל עצמאי בירושלים. 
בהמשך היה חבר בוועדה לתכנון ובניה בעיריית ירושלים, והיה חבר בוועדת השיפוט של תחרות לעיצוב מבנה עיריית ירושלים בשנת 1963.
הוא שיקם מבני דת ברחבי ישראל, בהם את בית הכנסת העתיק בברעם ואת בית העלמין בצפת. בשנת 1956 הוא זכה בתחרות לשיפוץ קבר רבי שמעון בר יוחאי במירון.
בשנות ה-60 שנברגר תכנן ישיבות רבות בהם את ישיבת טשעבין, מדרשיית נעם, ישיבת גרודנא באשדוד וישיבת אופקים. 
בנוסף הוא תכנן בתי כנסת, בהם את בתי הכנסת של קיבוץ לביא ושל קיבוץ שלוחות. שנברגר עסק רבות בעקרונות שמאחורי תכנון בתי כנסת והתעניין גם בעיצוב ובאמנות של עתיקות. הוא היה בחבר השופטים שבחר את המוצגים לתערוכה של אמנות שימושית באיטליה בשנת 1954. בסוף שנות ה-50 היו שותף לפרויקט של הקמת סבילים עבור האוכלוסייה הערבית. 
לאחר מלחמת ששת הימים נשא באחריות התכנון של רחבת הכותל המערבי, אתר מערת המכפלה בחברון, ואתר קבר רחל. את כל פעולותיו עשה על פי הוראת הרבנים ובהם מורה דרכו הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב מבריסק, הרב מטשיבין, הרב בצלאל ז'ולטי, והאדמו"ר מסלונים שלום נח ברזובסקי. בעת שתכנן את היכל ישיבת גרודנא באשדוד הציע לבנות את היכל הישיבה בצורת מתומן כדי להתאים מבנה המכוון לירושלים לצורת המגרש, אולם הרב יוסף שלמה כהנמן נרתע מהתוכנית החדשנית.
שימש כגורם מפשר בבניית "כביש רמות", ושיקום העיר העתיקה ובאתרים נוספים, בהיותו איש-מקצוע המקובל על מוסדות השלטון ויהודי דתי האמון על הציבור החרדי.
בשנת תשל"ד חיבר ספר בשם "מקואות" המשלב ידע היסטורי, הלכתי וטכני בענייני המקואות, ומתאים לאדריכלים ולמורי הוראה.
החל משנת 1970 צירף אליו את עמיתו אדריכל טוביה קץ כשותף לעסק וכחבר לעבודה.
התגורר בסוף חייו ברובע היהודי בירושלים עד לפטירתו בשנת 1982. זכרו הונצח על ידי עיריית ירושלים בקריאת רחוב על שמו בשכונת רמות.
בתו רחל (ה'תש"ב - ה'תשע"ט) הייתה נשואה לרב ישראל גנס.
לובין (עיר)

היסטוריה

לובין נוסדה בשנת 1280 תחת שלטונו של הדוכס פרזמקו של שינווה על ידי מתיישבים גרמנים. מ-1348 טירת לובין שימשה בתור מקום מגוריו של הדוכס לואיס פיאסט הראשון וצאצאיו.
בסוף המאה ה-15 הכנסייה הקהילתית של לובין נבנתה מחדש בסגנון גותי בשנת. 1951 הועבר המזבח הגבוה שלה לקתדרלת ורוצלב. תחת שלטונו של הדוכס ג'ורג הראשון, אלמנתו אנה פומרניה, והרפורמיסט קספר סצ'וונקפלד שנולד באושיק הסמוכה, הפכו את העיירה למרכז של הרפורמציה הפרוטסטנטית בשלזיה תחתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה כ-70% מהמבנים בעיירה נהרסו. בשנת 1945 בין הימים חיילי הצבא האדום הרגו 150 גמלאים גרמנים ו-500 חולים בבתי חולים פסיכיאטריים בלובין. כתוצאה משינויי גבול שהותקנו בוועידת פוטסדם ב-1945, העיירה הפכה לחלק מהרפובליקה של פולין. התושבים הגרמניים גורשו בכוח והוחלפו בהדרגה על ידי פולנים, רבים מהם עצמם גורשו מתחומי מזרח פולין שסופחו לברית המועצות.

גאוגרפיה

לובין ממוקמת באזור ההיסטורי של שלזיה תחתית בסמוך לנהר זמניקה (Zimnica), כ-71 קילומטר צפונית-מערבית לוורוצלב וכ-20 קילומטר צפונית ללגניצה. העיירה היא אחת המקומות התעשייתיים הגדולים בשלזיה תחתית.
אהרן-יעקב גרינברג

ביוגרפיה

גרינברג נולד בעיירה סוקולוב פודלסקי שבפולין, והיה תלמידו וחתנו של האדמו"ר מסוקולוב יצחק זליג מורגנשטרן. עד לעלייתו לארץ-ישראל ב-1934, ניהל גרינברג ישיבה בעיירת הולדתו. היה פעיל מנעוריו בתנועות "צעירי מזרחי" ו"החלוץ המזרחי", וחבר הוועד הפועל של הפועל המזרחי בישראל.
נבחר לכנסת הראשונה מטעם חזית דתית מאוחדת, וכיהן בה כחבר ועדת הכנסת וועדת החוץ והביטחון. אחר-כך כיהן כחבר הכנסות  השלישית, הרביעית והחמישית מטעם המפד"ל, ושימש סגן יושב ראש הכנסת עד למותו.
גרינברג כתב טור שבועי בעיתון הצופה (תחת הפסידונים י' הלוי), שבו ליקט פירושים ודרשות לפי סדר פרשות השבוע. טוריו לוקטו לאחר פטירתו לספר בן ששה כרכים בשם עיטורי תורה (הוצאת יבנה).
נסים קורקידי

נסים גרשון קורקידי (ברגאמה, האימפריה העות'מאנית, 1872 - תל אביב, 30 באוקטובר 1937) סוחר, חזן ואיש ציבור ממייסדי תל אביב. נודע בכישורי הגישור שלו וכונה "חכם", על אף שהיה רב מוסמך, סירב לעסוק ברבנות כמקצוע.

תולדות חייו

אביו של נסים, הרב אברהם, היה רב הקהילה בעיר ברגאמה, הסמוכה לאיזמיר, מחבר הספר "ויקח אברהם". בשנת 1881 עלתה המשפחה והשתקעה בירושלים, נסים למד בתלמוד תורה "דורש ציון" ולאחר מכן בישיבת תפארת ירושלים.
בשנת 1889 נישא לרחל לוי היפואית, בתו של הסוחר נחום ריזו לוי, והזוג עבר להתגורר ביפו כיוון שקורקידי סבר ששם המתיחות בין אשכנזים וספרדים פחותה מאשר בירושלים. ביפו פעל קורקידי לאיחוד ועדי שתי העדות והצליח להשפיע על ועד הקהילה הספרדי שיצטרף לוועד האשכנזי ליצירת ועד משותף ליהודי העיר. היה זה ועד דמוקרטי ששפתו עברית (עובדות עליהן העיר הסופר ש. בן ציון: "מופתים הם אשר לא נראו עוד בארץ אלא ביפו בלבד"). קורקידי היה גם חבר בוועד בית החולים שער ציון, בית החולים היהודי הראשון ביפו, חבר לשכת המסחר וחבר הנהלת חברה קדישא בעיר, כן היה חבר מועצת העיר יפו בין השנים 1910–1913.
לזוג נולדו שלושה בנים ובת בביתם ברחוב ד"ר שטיין בנווה צדק: פורטונה (1890–1973), אברהם (1894–1954) ונחום (1899–1978) ויעקב (נולד בשנת 1905 ונפטר בהיותו פעוט).
בשנת 1909 היו נסים ורחל קורקידי חברים באגודת אחוזת בית ונמנו על 66 משפחות המייסדים של תל אביב. בהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגרילו את המגרש בשדרות רוטשילד 8, אך לא בנו בו את ביתם.
בין היתר נודע קורקידי בגישתו לגבי העסקת פועלים ערבים. לדידו, בניגוד לדעת פועלי העלייה השנייה, אין להתעקש על עבודה עברית אלא יש לשתף גם את השכן הערבי בשפע העבודה שהביא המפעל הציוני לארץ ישראל.
בעת מלחמת העולם הראשונה פעל קורקידי לרכישת חיטה מסוחרים ואיכרים ערבים והזין את יושבי תל אביב. הוא היה חבר "ועד ההגירה" שהסדיר במידת מה את העזרה לגולי תל אביב, משום שהיה אזרח האימפריה העות'מאנית ולא נתין זר, כמו רוב יהודי העיר.
בסוף המלחמה, קורקידי אולץ לעזוב את מקומו ביפו ולעבור לטבריה עם משפחתו, ושם הם התגוררו זמן-מה אצל משפחת הרב אבולעפיה, אשר היה אחד הרבנים החשובים בטבריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה המשיך בפעילות ציבורית. היה מבין מייסדי בנק קופת עם ושכונת "בית וגן" (לימים בת ים).
קורקידי היה במשך שנים רבות חזן בכמה בתי כנסת שכבר לא קיימים וכמו כן בבית הכנסת אוהל מועד, ועמד משנת 1927 בראש בית הספר לחזונת "פרחי כהונה", שהוקם על ידי הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל ועל ידי כך היה בין התורמים להשלטת נוסח התפילה והלחן ה"ספרדי-ירושלמי" בקרב בתי הכנסת של עדות המזרח.
נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
פראוקה פטרי

ביוגרפיה

פטרי גדלה בברנדנבורג. בשנת 1992 משפחתה עברה לברגקאמן שבווסטפאליה. פטרי קיבלה תואר ראשון בכימיה מאוניברסיטת רדינג ב-1998 ולאחריו השלימה את הדוקטורט באוניברסיטת גטינגן. היא דוברת אנגלית שוטפת.
בשנת 2007 הקימה עסק פרטי בשם PURinvent בלייפציג העוסק בחומר מילוי פוליאורתני לצמיגים.
בשנת 2012 קיבלה את עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנים 2015–2017 כיהנה כדוברת מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה. 
בשנת 2017 פרשה מהמפלגה ויזמה את הקמת המפלגה הכחולה של גרמניה, כגרסה מרוככת יותר של תנועת אלטרנטיבה לגרמניה.
לינדה באק

קורות חייה

באק נולדה בסיאטל שבמדינת וושינגטון, הבת האמצעית מבין שלוש בנות לאב מהנדס חשמל ואם עקרת בית. לאחר שסיימה ב-1975 תואר ראשון במיקרוביולוגיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת וושינגטון, עברה באק לדאלאס שבטקסס, שם עשתה את הדוקטורט במחלקה למיקרוביולוגיה במרכז הרפואי אוניברסיטת טקסס סאות'ווסטרן. ב-1980 עברה לניו יורק ללימודי הפוסט דוקטורט באימונולוגיה באוניברסיטת קולומביה. בקולומביה עבדה באק במעבדתו של פרופסור ריצ'רד אקסל, שעמו ועם אריק קנדל שיתפה פעולה שנים קודם לכן במחקר בתחום מדעי המוח. בעבודתה עם אקסל התמחתה באק בטכניקות בביולוגיה מולקולרית, בין השאר בשיבוט תאי עצב של אורגניזם המודל ארנבת ים (Aplysia).
ב-1985 נחשפה באק למחקר בנושא חוש הריח, והחליטה להתמקד בתחום זה. ב-1988 החלה את עבודת המחקר שלה בחיפוש אחר קולטני ריח, וב-1991 פרסמה יחד עם אקסל את ממצאיהם בתחום במאמר פורץ דרך. באק ואקסל הראו כי קולטני הריח הם ממשפחת הקולטנים המצומדים לחלבון G שנמצאים באפיתל בעומק האף. 
ב-1991 עברה באק לבוסטון לאחר שקיבלה משרה במחלקה למדעי המוח בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד. בהרווארד התקדמה לדרגת פרופסור חבר ב-1996 ולפרופסור מן המניין ב-2001. עבודתה בשנים אלו התרכזה במחקר כיצד מאורגנים קולטני הריח וכיצד מעבד המוח את האותות מהם, על מנת לאפשר לזהות ולהפריד בין ריחות שונים. 
ב-2002 חזרה באק לסיאטל ומכהנת כפרופסור (Affiliate Professor) באוניברסיטת וושינגטון ועמיתה במכון מחקר הסרטן ע"ש פרד האטצ'ינסון. 
ב-2003 נבחרה לחברה באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית וזכתה בפרס גרדנר למחקר רפואי. ב-2004 זכתה יחד עם ריצ'רד אקסל בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה, וב-2008 נבחרה לחברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. ב-2015 נבחרה לעמיתה זרה של החברה המלכותית.
אלמור לנארד

ביוגרפיה

אביו עבד בחברת ג'נרל מוטורס (GM) באיתור מקומות מתאימים למתקני GM, תפקיד שגרם למעברים תכופים של המשפחה. לנארד נולד אומנם בניו אורלינס, לואיזיאנה, אבל מגוריו שם לא נמשכו הרבה. המשפחה עקרה דירה לעיתים קרובות עד שמלאו לו תשע, בשנת 1934, כאשר השתקעו בדטרויט שבמישיגן.
בערך באותו זמן קרו שני דברים, שהשפעתם ניכרת במידה רבה ברבות מיצירותיו. גנגסטרים כדוגמת בוני וקלייד הגיעו לכותרות ראשיות בעיתונות הארצית, וכמוהם גם קבוצת הבייסבול הדטרויט טייגרס. בראשית שנות ה-30, בוני וקלייד יצאו למסעות השוד שלהם ונהרגו במאי, 1934. הנמרים הגיעו לאליפות בשנת 1934. בעקבות האירועים האלה הפכו הן ספורט והן אקדחים לנושאים, שריתקו את לנארד לכל ימי חייו.
לנארד סיים את לימודיו בתיכון הישועי של אוניברסיטת דטרויט בשנת 1943. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת לנארד בצי האמריקני בשייטת "דבורי הים" (Seabees) ולחם בחזית האוקיינוס השקט.
פריצת הדרך הראשונה של לנארד בשוק הסיפורת התרחשה בשנות ה-50, כאשר פרסם באופן סדיר מערבונים באיכות נמוכה. מאז ניסה את כוחו בספרי מתח, פשע וסוגות אקטואליות יותר, כמו גם בתסריטאות. המבקרים משבחים את הריאליזם המחוספס ואת הדיאלוג החזק שלו. בסגנון כתיבתו הוא מתיר לעצמו חירויות בסטייה מדקדוק ומתחביר נכון, לטובת שטף ורהיטות.
כמה מן הרומנים והסיפורים הקצרים שלו עובדו לסרטים, שהידועים ביותר ביניהם הם אולי תפוס את שורטי בשנת 1995, Rum Punch כסרט ג'קי בראון, משנת 1997, הסיפור הקצר שלוש ועשרה ליומה שעובד לסרט פעמיים ב-1957 וב־2007 והסיפור הקצר Fire in the hole שעובד לסדרה צדק פרטי על קורותיו של המרשל ריילן גיבנס.
בשנת 1984 זכה בפרס אדגר על ספרו "לה בראבה".
בערוב ימיו התגורר לנארד במחוז אוקלנד, מישיגן. רבים מספריו המאוחרים יותר מתרחשים בכרך דטרויט.
נפטר ב, דטרויט, מישיגן ב-20 באוגוסט 2013 בגיל 87.