google/wiki40b huggingface dataset:
דגם ירושלים של סטפן אילש

דגם ירושלים של סטפן אילש הוא דגם של העיר ירושלים מעשי ידי סטפן אילש, כורך ספרים קתולי מפרסבורג שחי בעיר בין השנים 1864–1876. הדגם (נקרא לעיתים "מפת תבליט") נוצר עבור ביתן האימפריה העות'מאנית בתערוכה העולמית של וינה (1873), עשוי אבץ, בגודל 4.5‏X‏4 מ"ר (קנה מידה של 1:500) ומתאר את השטח הרבוע שבין הר הזיתים במזרח (בין עין רוגל בדרום למוזיאון רוקפלר בצפון) למגרש הרוסים במערב. הדגם מחולק באופן מודולרי לשמונה חלקים על מנת לאפשר את טלטולו.

סטפן אילש

שנת לידתו של אילש (Stephan Illes) אינה ידועה אך ידוע כי הוא הגיע לירושלים בשנת 1864 כאיש צעיר. בתחילת שהותו בעיר עבד בסדנת כריכת הספרים במנזר סן סלוודור ולאחר מכן פתח בית מלאכה עצמאי. כאזרח אוסטרו הונגרי היה מקורב למנהל ההוספיס האוסטרי בין השנים 1866-1864, הרמן צ'וקה (Zischokke), שהיה חוקר ירושלים והכיר את החוקרים טיטוס טובלר, קונרד שיק ואחרים.

תיאור

הדגם בנוי באופן מפורט ביותר, כאשר מופיעים בו בדייקנות רבה לא רק מבני העיר העיקריים אלא כל בתי העיר בדיוק, על מאפייניהם המיוחדים. בנייני הקונסוליות מעוטרים בדגלים והכנסיות בצלבים, כמו כן מוצגת צמחייה. בניית הדגם נעשתה תוך הקפדה דקדקנית על פרטי פרטים כגון שבכות בולטות כלפי חוץ בחלונות בתים בעיר העתיקה, שלטי חנויות, מעקות מרפסות וגגות וקו טלגרף המגיע לעיר ממערב, עובר ליד החומה עד שהוא נכנס לעיר דרך שער יפו וממשיך עד בית הסראייה.
התשתית הטופוגרפית לדגם נערכה על סמך מפת צ'ארלס וילסון מ-1865.
בדגם לא נראה השער החדש, שלא היה קיים באותה תקופה ושער הפרחים מוצג כשער אטום. מחוץ לעיר העתיקה ניתן להבחין בקברים ובמתחמים בנויים על הר ציון, על הר הזיתים, במגרש הרוסים, במשכנות שאננים ובמחנה ישראל, אך ככלל סביבת העיר שוממת. כן מופיעים שני מגדלים מצפון לעיר, שככל הנראה נהרסו כיוון שאינם מופיעים לא במפות אחרות מהתקופה ולא בתרשים הדגם שהוצג בתערוכה בווינה. כמו כן מכיל הדגם שמונה צריחי מסגדים הניתנים להרכבה על גבי הדגם באתרים בהם לא היו כלל מסגדים. כנראה שהדבר נעשה על מנת לתאר את העיר כעיר מוסלמית עתירת צריחים עבור הממשלה העות'מאנית, מזמיני הדגם. מצד שני חסרים צריח מסגד סידנא עומר וצריחי הר הבית: צריח שער השבטים וצריח מסגד ע'וונאמה.

היסטוריה

אילש יצר את הדגם בירושלים במשך כחמישה חודשים יחד עם שני עוזרים. לאחר שהושלם הדגם הוא הובל בתיבות לתערוכה, כאשר בנוסף לשמונת חלקיו הובלו בתיבה נפרדת חלקי מבנים גדולים ככיפת הסלע, קתדרלת יעקב הקדוש ברובע הארמני, כיפת בית הכנסת תפארת ישראל, טחנת הרוח במשכנות שאננים ועשרה צריחי מסגדים. דרך ההכנה של הדגם ידועה לפי חוברת שהדפיס אילש בבזל ב-1878.
הדגם, שזכה להמלצתו של אחד מגדולי חוקרי ירושלים, טיטוס טובלר, הוצג בתערוכה לצד דגמים מאת קונרד שיק בהם דגם הר הבית ותמונת תרשים "ירושלים ממעוף הציפור" שנעשתה על ידי אילש על סמך הדגם: המפה באתר הספרייה הלאומית. לאחר שננעלה התערוכה נדד הדגם בין ערי אירופה והוצג בין השאר בקלן, מינכן, ציריך, בזל, לוזאן ולבסוף, ב-1878 הגיע לז'נבה.
המשפחות המכובדות של העיר ז'נבה ביקשו לרכוש את הדגם ולפיכך ערכו מגבית וגייסו 10,000 פרנק ורכשו את הדגם, שהוצג מאז במשך 40 שנה ב"אולם הרפורמציה" (Salle de la Reformation) בעיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה פורק הדגם, אוחסן ונשכח מלב.
בשנת 1984 ניסה החוקר מוטי יאיר להתחקות אחר הדגם הנשכח, בסיועו של דוד ליטמן אותר הדגם שנשמר באופן סביר בעליית הגג של הספרייה האוניברסיטאית של העיר. הדגם הועבר לירושלים ב-1985, שופץ ומוצג מאז בהשאלת קבע במוזיאון מגדל דוד בעיר.
מידלמארץ' (סדרת טלוויזיה)

תקציר עלילה

דורותיאה ברוק (ג'ולייט אוברי) מעוניינת להגשים את עצמה תוך כדי שיתוף בחייו האינטלקטואליים של בעלה, הכומר אדוארד קאזובון (פטריק מאלהייד), שגילו כפול מגילה. הנישואים מתגלים כלא מספקים לגבי שניהם, והם מסתיימים במותו הבלתי צפוי של קאזובון. פגישתה של דורותיאה עם ויל לאדיסלו (רופוס סוול) מובילה לסיבוכים נוספים.
פירוט העלילה ראו בערך "מידלמארץ'".
המלחמות הבין-קולוניאליות בין בריטניה לצרפת

הרקע לעימותים

בתקופה שקדמה למלחמה הקימו הצרפתים את מה שקראו "צרפת החדשה":
מושבותיהם בקוויבק (קנדה) ובשפך המיסיסיפי (אזור ניו אורלינס של היום). הם החלו להקים שרשרת יישובים ומצודות לאורך נהר המיסיסיפי ויובליו כדי לחבר את המושבות בצפון למושבה שבדרום.
ההתיישבות הצרפתית באזור קוויבק והימות הגדולות החלה בתחילת המאה ה-17. ב-1608 הוקמה קוויבק סיטי, שהתפתחה באיטיות עקב תנאי האקלים והיחס העוין מצד האינדיאנים המקומיים.
הבריטים שהחלו להתיישב באזורים אחרים של עמק הנהר סנט לורנס, במקביל לצרפתים, הצליחו הרבה יותר. היישובים הבריטיים שגשגו, ואוכלוסייתם הייתה מרובה מזו של אלה הצרפתיים. עוינות שררה בין הצדדים כבר בתקופה זו, והבריטים אף כבשו את קוויבק בין השנים 1629 ל-1632.
בשנת 1663 הכריז המלך לואי הארבעה-עשר על צרפת החדשה כעל מושבת כתר צרפתית, ובכך פתח את הדרך לפיתוח מואץ של המושבה. חיל מצב נשלח מצרפת כדי להגן על התושבים מהתקפות אינדיאניות, בעיקר מצד שבטי האירוקוי.
ב-1666 מנו המתיישבים 3,215 נפשות.
ב-1682 החלו הצרפתים ליישב את אזור לואיזיאנה, ולבנות מצודות לאורך נהר המיסיסיפי.
ההתפשטות הצרפתית מקוויבק בצפון ועד מפרץ מקסיקו בדרום עוררה חששות כבדים בקרב המתיישבים הבריטים. המתיישבים שחיו ממזרח להרי האפלצ'ים חששו שימצאו עצמם מסוגרים בין הצרפתים מכאן והאוקיינוס האטלנטי מכאן. חשש נוסף של המתיישבים היה מהחלת השפעתם של האפיפיור והקתוליות על השטחים הצרפתיים, ומכירסום במעמדה של הכנסייה האנגליקנית.

מלחמת המלך ויליאם - המלחמה הבין-קולוניאלית הראשונה

ב-1689 פתחו הבריטים בתמיכת האינדיאנים משבטי האירוקוי במתקפה נגד הצרפתים, מערכה שנמשכה עד 1697. מלחמה זו היוותה זירת משנה למלחמה באירופה - מלחמת הברית הגדולה, והיא הראשונה בסדרה של המלחמות הבין-קולוניאליות בין בריטניה לצרפת.
במהלכה של המערכה נפלו אקדיה (היום נובה סקוטיה) והעיר פורט רויאל בידי הבריטים, אולם הם נכשלו בנסיונותיהם לכבוש את קוויבק סיטי ומונטריאול, ונסוגו לבסוף חזרה. המלחמה הסתיימה בהסכם רייסווייק.

מלחמת המלכה אן - המלחמה הבין-קולוניאלית השנייה

לא חלפו אלא חמש שנים, ומלחמה חדשה פרצה ב-1702. בעקבות פרוץ מלחמת הירושה הספרדית באירופה ב-1701, התלקחו עימותים בין הבריטים לבין הצרפתים ובעלי בריתם הספרדים גם בזירה האמריקנית. ב-1710 כבשו הבריטים שוב את פורט רויאל ואת אקדיה, והאזור הפך למחוז הבריטי נובה סקוטיה.
ב-1713 נחתם הסכם אוטרכט בו ויתרו הצרפתים על ניופאונדלנד ועל אזור מפרץ הדסון לטובת בריטניה. בעקבות המלחמה הושם הקץ ללגיטימיות של שודדי הים הקאריביים.

מלחמת המלך ג'ורג' - המלחמה הבין-קולוניאלית השלישית

השקט נשמר באזור עד 1744, עת תקפו הבריטים שוב במערכה שנקראה "מלחמת המלך ג'ורג'", שוב על רקע מלחמה אחרת - מלחמת הירושה האוסטרית. המערכה נמשכה עד 1748, ובמסגרתה כבשו הבריטים את מצודת לואיבור (Louisbourg) אך השיבו אותה לצרפתים במסגרת הסכם Aix-la-Chapelle.
בלון תצפית

בלון תצפית הוא כדור פורח המשמש למטרות איסוף מידע, לצרכים אזרחיים וצבאיים.

היסטוריה

השימוש בכלי טיס הקלים מן האוויר החל בתקופת מלחמות המהפכה הצרפתית. תצפיות לצורכי מודיעין צבאי בוצעו לראשונה בידי הכוחות הצרפתיים בשנת 1794 בקרב פלורוס. גם במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית נעשה שימוש בבלוני תצפית צבאיים בידי שני הצדדים היריבים, ולאחריה גם במלחמת צרפת פרוסיה. 
שיא תקופת הפעילות והשימוש בבלונים למטרות צבאיות היה במלחמת העולם הראשונה. בתקופה זו חלה התפתחות משמעותית ביכולת הארטילרית של הצבאות אשר איפשרה לתותחי השדה פגיעה במטרות הנמצאות מעבר לאופק ומחוץ לטווח הראיה. בשל כך התעורר הצורך בהצבת צופים מטווחי מטרות בגבהים גבוהים אשר יאפשרו את הגדלת טווח הצפיה וכיוון מדויק יותר אל המטרות. לצופה הייתה עמדה בתוך סל קלוע מתחת לבלון, והוא היה מצויד בדרך כלל במכשיר אלחוט, במשקפת או במצלמה בעלת טווח ארוך. תפקידו היה לצפות על פעולות בקו החזית ומאחוריו, לאתר תנועות כוחות אויב או כל פעילות חשודה אחרת ולכוון אש ארטילרית לעבר מטרות בעלות ערך.
השימוש בצופים המוצבים על בלונים בגובה רב התפתח גם לצורך איתור מוקדם של כוחות אויב מתקרבים, איתור מקורות של ירי ארטילרי, ואף גילוי מוקדם של צוללות כאשר הופרחו בלב הים תוך כדי שהם עגונים באמצעות כבל אל הספינות.
חשיבות הבלונים כאמצעי התרעה מוקדמת מפני פעילות אויב הייתה גבוהה כל כך עד כי הם זכו להגנה של כוחות נ"מ, וסיורים אוויריים של מטוסי קרב באזור שבו הם פעלו כהגנה מפני התקפות וניסיונות הפלה שלהם בידי כוחות עוינים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה ירדה קרנם של בלוני התצפית כאמצעי להתרעה מוקדמת או לצורכי איסוף מודיעין, וזאת במקביל להתפתחויות הטכנולוגיות באוויר ובחלל אשר תפסו את מקומם כספקיות של המידע הנדרש.
עם זאת, גם במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש בידי הצי האמריקני בבלונים המעוגנים לספינות לצורכי התרעה מוקדמת מפני מתקפת צוללות.
במהלך המלחמה הקרה ניהלו האמריקנים את פרויקט מוגול להתרעה מוקדמת מפני ניסויים גרעיניים סובייטים, באמצעות שילוב של שימוש בבלוני התרעה מגביהי טוס.

מאפיינים

בראשית ההתפתחות של מערכות איסוף מידע מרחפות נעשה שימוש בגז מימן לצורך מילוי הבלון אשר היה עשוי מאריג אטום ובעל צורה כדורית. במשך השנים חל שינוי משמעותי בעיצובם של הבלונים והם קיבלו צורה אוירודינמית אשר איפשרה להם להתמודד עם מזג אויר בעייתי ועם שינויים במשטר הרוחות במהלך ההפעלה שלהם, מבלי לפגוע ברציפות תפקודו והצורך לקרקע את הבלון.
התלקחויות של המימן והריסת בלונים במהלך הפעילות חייבו את החלפת גז העילוי, ובמשך השנים התרחב השימוש בהליום כגז העילוי של הבלונים, עד שהחליף אותו לחלוטין. גם האריג שממנו עשויה המעטפת של הבלונים השתכלל במשך שנים על מנת להתגבר על הבעיה העיקרית שממנו סבלו הבלונים הישנים, דליפת הגז ובעקבותיו אבדן של כושר העילוי, וכיום הוא עשוי מחומרים מרוכבים המודבקים בחומרי איטום מיוחדים למניעת דליפות.
בלוני תצפית מודרניים מחוברים בדרך כלל למערכת עגינה קרקעית קבועה או ניידת (על גבי רכב או ספינה), באמצעות כבל רב תכליתי. כבל זה משמש הן כהתקן עגינה פיזי בעל קשיחות וכושר אחיזה משמעותי, והן כהתקן העברת מידע ואנרגיה כאשר בתוכו כבלי חשמל לצורך הפעלת המערכות המותקנות על הבלון וכבלי תקשורת להעברת המידע הנקלט לקרקע לצורכי עיבוד. מערכת העיגון של בלוני התצפית כוללת כננת איסוף לכבל המחובר אליו, אשר באמצעותה ניתן לשלוט על גובה הריחוף של הבלון.
מוהר

מֹהַר הוא תשלום שניתן באופן מסורתי ממשפחת החתן למשפחת הכלה. נוהג זה נפוץ בחברות מסורתיות, בהן עבודת האישה חיונית למשפחתה.
בדפוס מגורים פטרילוקלי (האישה עוברת לגור בקרבת משפחת הבעל), מטרתו של המוהר הוא לפצות את משפחת הכלה עבור כוח העבודה שהם מפסידים.

מוהר במקרא

מתן מוהר מוזכר כבר בתורה: "הַרְבּוּ עָלַי מְאֹד מֹהַר וּמַתָּן וְאֶתְּנָה כַּאֲשֶׁר תֹּאמְרוּ אֵלָי וּתְנוּ-לִי אֶת-הַנַּעֲרָ לְאִשָּׁה" (בראשית ל"ד, י"ב) "וְכִי-יְפַתֶּה אִישׁ בְּתוּלָה... מָהֹר יִמְהָרֶנָּה לּוֹ לְאִשָּׁה אִם-מָאֵן יְמָאֵן אָבִיהָ לְתִתָּהּ לוֹ כֶּסֶף יִשְׁקֹל כְּמֹהַר הַבְּתוּלֹת" (שמות כ"ב, ט"ו-ט"ז)
המוהר מוזכר גם בספר שמואל א' (פרק י"ח, פסוק כ"ה) כאשר שאול המלך מציע לדוד להינשא לביתו, הוא אומר לו שהוא אינו זקוק למוהר, אלא למאה עורלות פלשתים. כוונתו שדוד ינסה להרוג מאה פלשתים ויהרג במשימה זו.
רש"י מזהה המוהר כמתן כתובה, אבל רמב"ן ואחרים חולקים עליו וטוענים שעניין הכתובה שונה ממוהר והתפתחה רק בתקופת חז"ל.
Superstar (שיר)

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי מדונה, הרדי מואנזה ומייקל מליח והופק על ידי מדונה ומואנזה גם כן. בקי ביין מ-Idolator הפנה כלפי השיר ביקורת חיובית, וכינתה אותו כ-"שיר אהבה מתוק". כמו כן, היא ערכה השוואה בינו לבין "Ray of Light".
בסמוך לצאתו הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
בודה-קושלבו

היסטוריה

בשנת 1873 הונח בעיירה קו מסילת ברזל שעבר בין מינסק והומל, והדבר הביא להתפתחות העיירה, בעיקר עקב שיווק עצים לקורות בניין מהעיירה ומסביבותיה. בעיירה הוקמו בתקופה זו עמדת טלגרף וסניף דואר. בשנת 1888 החלו לפעול בעיירה סדנאות מלאכה בתחומי העץ לבניה ולייצור נולים.
בתחילת המאה ה-20 הוקם בעיירה בית ספר, תחנת הדואר חודשה ונבנו בנייני מסחר ועסקים. 
לקראת תום מלחמת העולם הראשונה, ב-1918, כבשה גרמניה את העיירה. לאחר המלחמה נכללה בודה-קושלבו בתחומי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, במסגרת ברית המועצות. באוגוסט 1941 כבשה גרמניה הנאצית את היישוב במהלך מבצע ברברוסה, ובנובמבר 1943 שבה וכבשה ברית המועצות את היישוב.
בשנת 1995 הוקמה בעיירה כנסייה על שם ניקולאוס הקדוש. בעיירה פועלים בית ספר טכנולוגי לחקלאות (לשעבר בית ספר ליערנות), גלריה לאמנות ומוסדות ציבור נוספים. במשך כל תקופת קיומו של היישוב היו רוב בנייני היישוב עשויים מעץ, מצב שקיים גם היום.

יהודי בודה-קושלבו

ערב מלחמת העולם השנייה גרו בעיר כ-500 יהודים מתוך כ-3,400 תושבים. באוקטובר 1941, כחודשיים לאחר הכיבוש הגרמני, הוקם גטו בעיירה ובדצמבר 1941 רצחו גרמנים את מאות יושבי הגטו בסמוך לעיירה.
RADIUS

פרוטוקול ה-AAA

ניתן לחלק את הדרך בה שרתי רדיוס מנהלים גישה לרשתות לשני שלבים של החלפת אינפורמציה והוראות עם המשתמש באמצעות "פעולות AAA". השלב הראשון מכסה את אימות והרשאה המתרחש טרם כניסת המשתמש לרשת וקובע בעצם מיהו המשתמש ומהי הרשת אליה הוא מורשה להיכנס, והשני את ניטור ובקרת (מעין ראיית חשבון) המשתמש בזמן חיבורו. לכל שלב מוקדש תקן נפרד: RFC 2865 ו-RFC 2866 בהתאמה.
ירושלמים (מפלגה)

דת ועיר

ירושלמים פעלה בתחום השוויון במרחב הציבורי ונגד הדרת נשים. לדוגמה, בעת הקמפיין לבחירות המוניציפליות ב-2008, ביקשה סיעת ירושלמים לפרסם מודעה על גבי אוטובוסים של אגד עם תמונתה של רחל עזריה. כנען מדיה בתנועה בע"מ - זכיינית הפרסום על האוטובוסים, סירבה לפרסם את תמונתה בנימוק שזאת תמונה של אישה. בעקבות סירובה של כנען, הוגשה עתירה לבג"ץ אשר הורה לפרסם את המודעה. המאבק בפרסום תמונות נשים במרחב הציבורי המשיך בשנים שלאחר מכן בשיתוף עם התנועה הירושלמית, כולל עתירה לבג"ץ כנגד משרד התחבורה שהביא להחלטת המשרד ב-2012 למנוע מזכייני פרסום על אוטובוסים לאסור תמונות נשים. במהלך חג הסוכות 2010 ו-2011 הגישה ירושלמים עתירות לבג"ץ בנושא הפרדה בין נשים לגברים ברחוב מאה שערים בחגיגות שמחת בית השואבה. בסוכות 2012, כבר לא בוצעה הפרדה בשכונה. העתירה שהוגשה נגד העירייה באוקטובר 2011 הביאה להוצאת רחל עזריה מהקואליציה על ידי ראש העיר ניר ברקת, תוך נטילת התיקים בהם החזיקה.
מקרוני עם גבינה

מקרוני עם גבינה היא מנה ממוצא אמריקאי, המכילה מקרוני מבושל ורוטב גבינה, בדרך כלל צ'דר, ויכולה לשלב מרכיבים אחרים כמו בשר, ירקות ופירורי לחם. המנה מכונה: "Mac and cheese", קיצור של: "Macaroni and cheese" בארצות הברית ובקנדה.
במקור, מקרוני עם גבינה הייתה פשטידה אפויה בתנור; אך ניתן להכין את המנה במחבת או באמצעות שימוש באריזה מוכנה. נהוג לשים את הגבינה בתוך רוטב בשאמל כדי ליצור רוטב מורניי, אותו מוסיפים לפסטה. בארצות הברית, פסטה עם גבינה נחשבת כאוכל מנחם.
בית הכנסת באירקוטסק

בית הכנסת באירקוטסק הוא בית הכנסת העתיק ביותר ברוסיה, השוכן ברחוב קרל ליבקנכט באירקוטסק. בית הכנסת הראשון במקום נבנה ב-1879 על ידי הסוחרים והקנטוניסטים שגרו בעיר. הוא התחיל לפעול באפריל 1879, אך נשרף כבר ביוני אותה שנה. במקום נבנה הבניין הנוכחי ובית הכנסת החל לפעול בשנת 1882.
בשנת 1931 נלקח הבניין מהקהילה ולא תפקד כבית כנסת. בשנת 1947 הקומה השנייה הוחזרה ליהודים, אך לא התקיימו תפילות במקום עד לשנת 1981. בבניין נאפו מצות ליהודי העיר. בשנות ה-90 של המאה ה-20 חודשה פעילות דתית בבניין בהיקף מלא.

היסטוריה של הקהילה היהודית

לפני בניית בית הכנסת, היו בעיר ארבע בתי כנסת קטנים, שהיו מחולקים שתי קבוצות קבוצת הקנטוניסטים וקבוצת הסוחרים. הסוחרים והקנטוניסטים רצו לבנות בית כנסת גדול יותר, אך לסוחרים לא הייתה קרקע ואילו הקנטוניסטים התקשו להשיג מימון לבנייה. ב-1879 הסתיימה בניית בית הכנסת החדש אך הבניין נשרף תוך זמן קצר. בניית בניין חדש הסתיימה בשנת 1882.
בהתאם להחלטת מוסדות השלטון המקומי מ-4 במאי 1932 הבניין נלקח מהקהילה היהודית והוחזר חלקית לאחר כ15 עשר שנים. בקומה הראשונה היו חנויות והקומה השנייה הוחזרה לקהילה. אחרי נפילת ברית המועצות הבית כנסת הוחזר כולו. ב-27 ביולי (ט' באב) 2004 פרצה בבניין שרפה נוספת, ששרפה כמעט את כולו. ספריית הקודש שנמצאה בבניין נשרפה כמעט כולה, ונקברה בבית הקברות היהודי בעיר. מיד אחרי השרפה החלו יהודי הקהילה במסע גיוס תרומות ושיפוצים, עד שב-2008 נפתח בית הכנסת.

המקווה

בזמן שיפוץ הבית כנסת נמצאו תרשימים של מקווה שהיה בצדו של הבניין. לאחר חפירות נמצא בור המקווה מכוסה. לאחר כמה שנים המקווה שופץ ונפתח.
באחד מהדוחות ששלחו לאדמו״ר הריי״צ על מצב המקוואות ברוסיה הוזכר המקווה של אירקוטסק.

בניין בית הכנסת

בנין בית הכנסת הוא בן 3 קומות.
קומה ראשונה - בו נמצא חדר כניסה ועמדת השומר, לוח מודעות, קופת צדקה ושני לוחות גדולים עליהם רשומה היסטורית הקהילה ברוסית ובאנגלית. בהמשך הקומה המקווה שהתגלה בזמן השיפוצים. מצד שמאל חדר האוכל ומול הדלת עץ החיים. בהמשך הקומה נמצא האולם תפילה לגברים עזרת הנשים נגישה מהקומה השנייה. מצד ימין בקצה האולם תצוגה של פריטים היסטוריים של הקהילה.
קומה שנייה - בקומה זו פועלים משרדי הקהילה, חברה קדישא, משרד הסוכנות היהודית, מועדון לגיל הזהב, כיתת לימוד וספרייה יהודית.
קומה שלישית - באוקטובר 2018 נפתח בקומה השלישית "מרכז לצעירים" (ברוחם)
מרתה וושינגטון

ביוגרפיה

מרתה וושינגטון נולדה בקרבת ויליאמסבורג שבוירג'יניה בשם מרתה דנדריג' ושם החיבה שלה היה פטסי ("Patsy"). היא הייתה בתו הבכורה של בעל המטעים ג'ון דנדריג' (1700–1756). בגיל 18 נישאה לדניאל פארק קסטיס (Daniel Parke Custis) - בעל מטעים עשיר המבוגר ממנה ב-20 שנה, ונולדו להם ארבעה ילדים: מהם בן ובת שנפטרו בילדותם – דניאל (1751-1754) ופרנסס, וכן בן ובת נוספים: ג'ון (ג'קי) פארק קסטיס (1754-1781) ומרתה פטסי פארק קסטיס (1756-1773). קסטיס נפטר בשנת 1757 והותיר את וושינגטון אלמנה עשירה.
לאחר שנתיים נישאה מרתה לקולונל ג'ורג' וושינגטון ב-6 בינואר 1759, והם עברו לגור יחד במאונט ורנון. לבני הזוג וושינגטון לא היו ילדים משותפים, והם גידלו את ילדיה של מרתה מבעלה הראשון ואת נכדיהם.
וושינגטון נלוותה לבעלה בעת קרבות מלחמת העצמאות האמריקנית ושהתה עמו במחנה הצבא בתנאים קשים ביותר בואלי פורג'. היא התנגדה לבחירתו של בעלה לנשיא ארצות הברית, ואף לא נכחה בטקס השבעתו לנשיא (ב-30 באפריל 1789). למרותה התנגדותה, שימשה בתפקיד הגברת הראשונה של ארצות הברית ואירחה בביתה את הנכבדים והשגרירים שבאו לבקר את הנשיא.

מותה והנצחתה

וושינגטון נקברה במאונט ורנון ב-22 במאי 1802. ב-1831 הועבר קברה ממקומו המקורי לקבר על גדת נהר הפוטומק.
בשנת 1902 הייתה וושינגטון לאישה הראשונה שהונצחה בבול דואר של ארצות הברית.

עמדתה של מרתה וושינגטון בעניין העבדות

בעת שמרתה וושינגטון התגוררה במושבת וירג'יניה הייתה העבדות חלק בלתי מבוטל מכלכלת המדינה. מרתה מעולם לא הסתייגה מהעבדות ולא טענה לחוסר מוסריות העבדות. בחוות בעלה הראשון - דניאל פארק קרטיס היו עבדים רבים שעבדו עבורו. לאחר מות בעלה, ואף שוושינגטון ניהל את האחוזה, ניהול העבדים באחוזה היה בידיה של מרתה, אשר החזיקה בהם כנאמנה של רכוש בנה - ג'ון קרטיס.
ידוע כי מרתה הביעה מורת רוח רבה כאשר שפחה שלה (אוני או אונה ג'אג' - Oney או Ona Judge) נמלטה מהאחוזה. הביוגרפית פטרישה ברידי, כותבת בספרה משנת 2005: "מרתה לא הבינה מדוע בחרה השפחה לברוח".
ההיסטוריון הנרי וינק בספרו משנת 2004: "אל לא מושלם: ג'ורג' וושינגטון, עבדיו והקמת אמריקה" כותב כי מרתה וושינגטון החזיקה בבעלותה אחות למחצה שלה בשם אן דנדריג' (Ann Dandridge) כשפחה. לדברי וינק, עובדה זו הביאה לסלידתו של וושינגטון מהעבדות, והחלטתו לעת זיקנה לשחרר את כל עבדיו. ההיסטוריונית פטרישה ברידי סבורה כי לא הייתה למרתה אחות למחצה וכי מדובר באגדה אורבנית.
איקרוס

איקרוס (ביוונית עתיקה: Ἴκαρος) הוא דמות מן המיתולוגיה היוונית, בנו היחיד של דדלוס. בניגוד לאביו, איקרוס מתואר כילד פזיז, מגושם וחסר כישורים אומנותיים.

במיתולוגיה

דדלוס היה מהאמנים והממציאים המוכשרים ביותר ביוון. לבקשת המלך מינוס מכרתים, בנה את הלבירינת, מבוך שנועד להסתיר מהעולם ולהחזיק בשבי את המינוטאורוס, בנה של פסיפאה אשת מינוס.
לאחר שהסתיימה בניית הלבירינת כלא מינוס את איקרוס ואת דדלוס בתוכו. זאת על מנת שאיש חוץ ממנו לא ידע על סודותיו של המבוך. לפי גרסה אחרת, נכלאו השניים במבוך כיוון שדדלוס עזר לתסאוס במשימתו להרוג את המינוטאורוס. גרסה נוספת מספרת שהמלך כלא אותם במגדל גבוה, ולא במבוך. 
הסיפור ממשיך בכך שדדלוס, אם מתוך המגדל, ואם לאחר שברח יחד עם בנו מהלבירינת, המציא המצאה מתוחכמת כדי למלט את עצמו, ואת איקרוס מכרתים. כיוון שדרך הים הייתה חסומה על ידי ספינותיו וחייליו של מינוס, החליט דדלוס להימלט דרך האוויר.
השניים הכינו לעצמם כנפיים מנוצות ציפורים, כאשר הם מחברים את הנוצות בעזרת חוטים ושעווה או דונג. טרם המראתם הזהיר דדלוס את איקרוס פן יגביה מרום ויתקרב לשמש שכן זו עלולה להמיס את כנפיו, איקרוס שמע את אביו ושניהם המריאו. אולם איקרוס הצעיר והפזיז שהיה כה מרוצה מהבריחה וכה מתלהב מהתעופה, החל להתרומם מעלה ומעלה, שוכח את הוראות אביו. לאט לאט החל חום השמש להתיך את הדונג של כנפיו, ואיקרוס נפל מטה לתוך הים. כאשר הגיע דדלוס, מאוחר מדי, אל איקרוס, הנער כבר טבע ומת. 
לפי מקורות אחרים ששימרו את המיתוס (כמו הספר השמיני ב"מטמורפוזות" של אובידיוס והספר הרביעי בביבליותקה של פסאודו-אפולודורוס) איקרוס נפל על האדמה ונהרג, ודדלוס נחת אחריו. 
דדלוס באבלו קילל את כישרונותיו שהביאו למותו של ילדו, וקבר אותו על אדמת האי אשר מאז, לפי המיתולוגיה היוונית, נקראה איקרה על שמו של איקרוס. 
ים כרתים מכונה גם הים האיקרי על שמו של איקרוס. השם איקרוס משמש כהשאלה לאדם הרפתקן או למישהו שמסתכן יתר על המידה.

בתרבות

המיתוס על איקרוס ודדלוס שימש השראה למספר יצירות מופת. אחת המפורסמות שבהן היא נוף ונפילת איקרוס (1558, פיטר ברויגל). יצירה זו נחשבת ליצירת מופת בגלל התיחכום, המניפולציות והמסרים אשר בה. הציור מתאר את נפילת איקרוס בדרך שכמעט מתעלמת מאיקרוס, והדבר בא לידי ביטוי גם בשמו של הציור. לצופה קשה להבחין בדמותו של איקרוס, ואף שלל הדמויות שבציור מתעלמות מן האסון וממשיכות במלאכתן. המסר העיקרי של הצייר הוא הניכור של בני האדם, העסוקים בשלהם, לסבלותיו של הזולת (מסר חריג ויוצא דופן לאמן מן המאה ה-16). ציור אחר (פיטר פול רובנס, 1636) מתאר את מעופם של איקרוס ודדלוס בצבעי צהוב עזים וחמים, ומכאן שהמסר העיקרי של הצייר הוא הדגשת החטא (חטא ההיבריס של איקרוס שהגביה עוף), והעונש (המסת הדונג, ומותו של מי שמתייהר כך). ציור מפורסם אחר הוא של יעקוב גוי (Jacob Peter Gowy). גוי היה מתלמידיו של פיטר פול רובנס, ובציורו משנת 1650 מתוארים איקרוס ודדלוס במעופם. יצירה אחרת היא איקרוס של ג'וס דה מומפר.
המיתוס על איקרוס ודדלוס שימש השראה גם לאלבום חשוב של הרכב אמריקאי בשם Winter Consort וגם לשיר Flight of Icarus ("המעוף של איקרוס") של להקת ההבי מטאל האנגלית איירון מיידן. ברוס דיקנסון, מחבר מילות השיר, שינה את הגרסה המקורית של הסיפור: על פי השיר, אביו של איקרוס בכוונה הכשיל את בנו ושלח אותו אל מותו.
אבי קוסטליץ

ביוגרפיה

נולד בשנת 1947 במחנה עקורים בגרמניה  ובגיל שנה (1948), עלה עם הוריו לישראל והשתכנו בחדרה. אביו, מרדכי קוסטליץ ז"ל, יליד הונגריה וניצול שואה, שימש כ-26 שנים כסגן ראש עיריית חדרה מטעם המפד"ל וממונה על תיקי החינוך והרווחה. 
אבי, בוגר הישיבה התיכונית "מדרשית נעם" בפרדס חנה, התגייס לצה"ל לפלס"ר 7 באוגוסט 1964 והשתחרר באפריל 1967 בדרגת סגן, לאחר שסיים קורס קציני חי"ר ועבר הסבה לטנקים. 
במלחמת ששת הימים, שירת במילואים ולחם כמ"מ טנקים ברמת הגולן ובסיומה קיבל צל"ש חטיבה.
במלחמת יום הכיפורים לחם במילואים  כמ"פ טנקים ברמת הגולן ואחר כך באזור סואץ. לאחריה התמנה לתפקיד של מג"ד טנקים. 
בעל תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה ומדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון שבנגב. 
שירת בשב"כ במשך כ-25 שנה ושימש בתפקידי פיקוד מבצעיים שונים, ביניהם: מפקד שב"כ לבנון (84'-83'), מפקד שב"כ אזור הדרום, ומפקד שב"כ יהודה, שומרון וירושלים.
באמצע שנות ה-90 פרש מן השב"כ לאחר 25  שנות שירות מבצעי ופיקודי והצטרף למפד"ל. עמד בראש מטה הבחירות של המפד"ל בבחירות לכנסת ה-14. 
באוגוסט 1996 התמנה ליו"ר מועצת רשות שדות התעופה וכיהן בתפקידו 9 חודשים. 
מיד לאחר מכן, בשנת 1997 מונה למנכ"ל רשות שדות התעופה וכיהן בתפקיד עד לשלהי 2001. בתקופת כהונתו אושרה תוכנית הענק "נתב"ג 2000". הפרויקט יצא לפועל ב-1998 בעלות כוללת של כ-1 מיליארד דולר. 
בשנת 2002 הקים חברה עצמאית ועסק בייעוץ אסטרטגי לחברה אמריקאית בתחום הבידוק הביטחוני לתעופה ובמתן שירותי ניהול מקומיים.
בין השנים 2003 – 2008 היה חבר מועצת עיריית ירושלים מטעם סיעת "ירושלים תצליח", בראשות ניר ברקת. היה חבר פעיל בוועדת הכספים ושימש דירקטור בתיאטרון ירושלים. 
בשנת 2008 מונה למנכ"ל חברת הסטארט-אפ "טרייסגארד", שפיתחה טכנולוגיה לגילוי עקבות חומרי נפץ בכבודת יד בנמלי תעופה ובמעברי גבול.
מאז שנת 2009 הינו איש עסקים  המתמחה בייצוג משקיעים בתחום הנדל"ן ובמתן שירותי ניהול בכירים. 
בשנת 2010 נתן חוו"ד מומחה, לטובת הבנק הערבי הירדני בעניין מקצועי מובהק, בתביעה שהגישו נגדו נפגעי טרור ישראלים ואמריקאים. התביעה נתמכה  והסתייעה בגמלאי השב"כ. 
נשוי לשפרה-ציירת, פסלת ומטפלת באומנות, ואב לשלושה. מתגורר בשכונת רמות אלון בירושלים. היה יו"ר ועד הפעולה של תושבי שכונת רמות אלון, נגד בניית גדר ההפרדה בין השכונה לכפר בית איכסא.
עגלול

עֲגָלוּל הוא עגלת ילדים מעץ או מתכת בצורה של לול קטן עם גלגלים. ייעודו, להסיע ילד אחד או יותר בגילאים 0-3 ומאפשר מצע נייד נוח לשכיבה, עמידה ומשחק. מקור שמו בהלחם המילים "עגלה" ו"לול". 
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 המוקדמות עם הקמת הקיבוצים ועד היום, השימוש בעגלול הוא חלק אינטגרלי מאופן ודרך גידול הילדים בקיבוץ. אופי החיים הקיבוצי, המרחבים, בתי הקרקע והקרבה לשירותים החברתיים השונים, בתי הילדים, גידול הילדים בקבוצות, הם כנראה אלו שהולידו מוצר ייחודי-קיבוצי זה. מלבד השערות, כיום לא קיימות עדויות ממשיות על מקור המצאתו של העגלול, לא בארץ ולא בחו"ל.
פלנטרי אובסרבר

תוכנית פלנטרי אובסרבר (באנגלית: Planetary Observer program) היא תוכנית לחקר החלל של נאס"א שבוטלה לאחר שיגור משימה אחת - משימת מרס אובסרבר. התוכנית הייתה לבנות חלליות זולות לחקר מערכת השמש על ידי שימוש בחלקי לוויינים קיימים וטכנולוגיות ופלטפורמות שיגור קיימות.

היסטוריה

אחרי תוכנית פלאגשיפ היקרה של שנות ה-70, חיפשה נאס"א במהלך שנות ה-80 דרך חדשה וסבירה יותר מבחינת המחיר, לחקר החלל במהלך שנות ה-90 ולאחר מכן. וועדת חקר מערכת השמש של נאס"א העלתה שתי תוכניות חדשות ב-1983: תוכנית פלנטרי אובסרבר ומארינר סימן 2. תוכנית פלנטרי אובסרבר החלה עם תוכנית מרס אובסרבר ויועדה לחקור את מערכת השמש הפנימית על ידי בניית חלליות זולות שיתבססו על לוויינים קיימים. לתוכנית מארינר סימן 2 לעומת זאת, תוכננו חלליות גדולות יותר שיחקרו את מערכת השמש החיצונית.
משימת הפלנטרי אובסרבר הראשונה, מרס אובסרבר, אושרה ב-1985. משימת לונר אובסרבר שהוצעה לשיגור ב-1997 יועדה לחקור את הירח לזמן רב ביותר במסלול קוטבי והמרקורי אובסרבר שגם כן תוכננה לשיגור ב-1997 יעדה לחקור את כוכב חמה. בעקבות קיצוצי תקציב של שנת 1992-3 נאלצה נאס"א לבטל את מימון הלונר ומרקורי אובסרבר ורק מימון המרס אובסרבר נמשך.

לונר אובסרבר

העלות המתוכננת של הלונר אובסרבר הייתה בין 500 ל-700 מיליון דולרים. החללית תוכננה להישלח אל הירח ולחוג סביבו במסלול של 70 ק"מ מעל פני הקרקע. משימת הלונר אובסרבר משכה התעניינות מצד ברית המועצות שאף הציעה לכלול בחללית מספר כלי מחקר משל עצמה.