google/wiki40b huggingface dataset:
פנאיוטיס ואסילופולוס

קריירה

ואסילופולוס החל את הקריירה שלו בקבוצת אירקליס פירגו מהליגה הרביעית ביוון בשנת 1998, ושיחק בה במשך שלוש שנים. 
ב-2001 הוא עבר לפאוק סלוניקי מליגת העל היוונית, והחל בה את הקריירה המקצוענית שלו. בעונתו הראשונה בפאוק מיעט ואסילופולוס לשחק, אך בשנים שלאחר מכן הפך לאחד מהשחקנים החשובים בקבוצתו. הוא פיתח בפאוק שותפות מוצלחת יחד עם הגארד קוסטס וסיליאדיס והפורוורד לוקאס מברוקפלידיס שכונתה "השלישייה האגדית", והצטיין במשחק ההגנה. באותה תקופה הוא ביסס את מעמדו בנבחרת יוון עד גיל 21.
בקיץ 2005 חתם ואסילופולוס באולימפיאקוס, שהאמינה כי יכולותיו של ואסילופולוס יעזרו לה לזכות באליפות. בעונתו הראשונה בקבוצה, 2005/2006, הגיעה הקבוצה לראשונה מזה ארבע שנים לגמר הפלייאוף של הליגה היוונית, שם הפסידה לפנאתינייקוס. הוא שיחק בעונה זו לראשונה במסגרת היורוליג, והעפיל עם קבוצתו עד לרבע הגמר לאחר שקלע 7.2 נקודות בממוצע למשחק. בעונת 2006/2007 הוא שיפר את יכולתו מהעונה הקודמת, והעפיל עם אולימפיאקוס פעם נוספת לגמר הליגה היוונית ולרבע גמר היורוליג.
בעונת 2008/2009 זכה ואסילופולוס עם קבוצתו לראשונה באליפות העונה הסדירה בליגה היוונית, אך הפסיד עמה שוב בגמר הפלייאוף לפנאתינייקוס. הוא אף העפיל עמה לראשונה בקריירה שלו לפיינל פור של היורוליג, לאחר ניצחון על ריאל מדריד ברבע הגמר. הוא קלע 4.5 נקודות בממוצע למשחק ביורוליג בעונה זו. בעונת 2009/2010 זכה עם אולימפיאקוס בגביע היווני.
ואסילופולוס זכה חמש פעמים בקריירה בבחירה למשחק האולסטאר של הליגה היוונית, בשנים 2005-2009.

נבחרת לאומית

ואסילופולוס שיחק בנבחרות הצעירות השונות של יוון. הוא זכה במדליות ארד באליפות אירופה עד גיל 18 ב-2002 ובאליפות אירופה עד גיל 19 ב-2003, וכן שיחק עם הנבחרת הצעירה של יוון באליפויות אירופה עד גיל 20 ועד גיל 21.
בשנת 2005 שיחק ואסילופולוס לראשונה עבור הנבחרת הלאומית של יוון באליפות אירופה בכדורסל. הוא זכה עם נבחרתו במדליית הזהב, אך בשל גילו הצעיר כמעט ולא קיבל דקות משחק בטורניר זה. באליפות העולם בכדורסל בספטמבר 2006 הוא הפך לשחקן חשוב יותר בנבחרת, והיה שותף לזכייתה במדליית הכסף.
ואסילופולוס השתתף עם נבחרת יוון גם באליפות אירופה 2007, והיה שותף להצלחה נוספת שלה - הגעה לחצי הגמר וזכייה בכרטיס לטורניר הקדם-אולימפי, תוך שהוא קולע 3.4 נקודות למשחק.
בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת בייג'ינג 2008, אליה הצליחה יוון להגיע מהטורניר הקדם-אולימפי, קלע ואסילופולוס 7 נקודות בממוצע למשחק. הוא העפיל עם נבחרתו לרבע גמר הטורניר האולימפי, וסיים עמה במקום החמישי.
בנוסף, זכה ואסילופולוס ארבע פעמים רצופות עם נבחרת יוון בטורניר אקרופוליס, בשנים 2005–2008.

סגנון משחק

ואסילופולוס הוא שחקן בעל תפקיד חשוב באולימפיאקוס. הוא מסוגל לשחק הן בעמדת הפאוור פורוורד והן בעמדת הסמול פורוורד ולעיתים אף כגארד, ובעל יכולות בהתקפה ובהגנה. הוא מצטיין במשחק מתחת לסל - בלקיחת ריבאונדים ובחסימות, וכן בעל יכולת מסירה טובה ויכולת טובה בזריקות מטווח שלוש הנקודות.
ואסילופולוס נחשב גם לשחקן בעל יכולת אתלטית טובה, ולשחקן הגנה שנצמד ליריביו ומקשה עליהם מאוד. בעקבות זאת, הוא נחשב לאחד משחקני ההגנה המועילים ביותר באירופה, וגורר השוואות לשחקן העבר גיורגיוס סיגאלאס.
ג'מילה סהראווי

ביוגרפיה

סהראווי היא ילידת אלג'יר. היא למדה ספרות לפני שנרשמה לבית הספר הפריזאי לקולנוע הנודע IDHEC ‏(Institut des hautes études cinématographiques), שם התמחתה בתסריטאות ובימוי. היא עברה לגור בצרפת ב-1975, ושם החלה את הקריירה שלה כיוצרת סרטים דוקומנטריים. היא עשתה את הסרט הקצר הראשון שלה, Houria ב-1980, לאחר מכן עבדה כעורכת ועוזרת במאי, ובשנות ה-1990 המשיכה בייצור סרטים תיעודיים משלה. סרטה משנת 1995, La moitié du ciel d'Allah, מציג ראיונות עם נשים אלג'יראיות על העבודה שלהן ועל מאבקיהן למען שוויון וחופש. בשנת 1997 היא מונתה כ"יוצרת הבית" של לה וילה מדיצ'י. בעוד סהראווי ידועה בעיקר בשל עבודות התיעוד שלה, היא גם זכתה להצלחה עם סרטיה העלילתיים, כמו Barakat ‏(!2006) ו-Yema ‏(2013).
אלתר דרויאנוב

ביוגרפיה

דרויאנוב נולד בעיירה הקטנה דרויה שבמחוז וילנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (ליטא), לאביו אליקים (גצל) פסח, ולמד בישיבת וולוז'ין. דרויאנוב שימש כמזכיר "הוועד האודסאי". הוא עלה לארץ ישראל שלוש פעמים: ב-1903, ב-1906 ולבסוף ב-1921 יחד עם חיים נחמן ביאליק. החל משנת 1909 ועד 1914 הוא התגורר בווילנה, ולאחר מכן באודסה, ושימש כעורך "העולם" - בטאונה השבועי של ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 1918 ייסד באודסה, עם ידידיו ביאליק ורבניצקי, את המאסף לזכרונות, אתנוגרפיה ופולקלור "רשומות", אשר שם לו למטרה לבטא את ההוויה והמסורת של כל תפוצות ישראל. היה מנהלה ועורכה הראשי של הוצאת "דביר".
ב-1919 החל במפעל עריכת הכתבים לתולדות חובבי ציון ויישוב ארץ ישראל (אודסה, הוצאת הוועד ליישוב ארץ ישראל), אך לא סיימו (המפעל הושלם שנים מאוחר יותר בידי שולמית לסקוב). ערך גם את "מימים ראשונים", ירחון לדברי ימי התחייה בישראל, בהוצאת התאחדות האיכרים. לעיתים חתם גם בשם העט: 'אבגד האדרעי', חיבור של ראשי תיבות לשמו (אלתר בן גצל דרויאנוב) ושם עיר הולדתו.
נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, ולבקשתו - ללא הספדים.

ספר הבדיחה והחידוד

דרויאנוב זכור בעיקר בשל "ספר הבדיחה והחידוד", שאותו כתב, תרגם וערך (מהדורה ראשונה: פרנקפורט תרפ"ב; מהדורה אחרונה: דביר, תל אביב תשנ"א). זהו ספר המרכז בעברית ממיטב הבדיחה היהודית, והוא מתעד הווי יהודי שהיה במזרח אירופה.
בהקדמה למהדורה הראשונה כתב דרויאנוב כי הרעיון להולדת הספר עלה במוחו כאשר שהה בבית-הבראה סמוך לדרזדן בגרמניה. נאסר עליו לקרוא חומר-קריאה כבד, ועל כן ישב ימים שלמים וקרא ספרי בדיחות והלצות. כאדם משכיל ורחב אופקים, קרא בהן בכובד ראש, והחליט לקבץ את הבדיחות לכלל אנתולוגיה יסודית, מתורגמת לעברית.

הנצחה

בתל אביב נקרא על שמו רחוב. בנובמבר 2010 קבעה עיריית תל אביב לוח הנצחה על הבית שבו התגורר, ברחוב מלצ'ט 31 בתל אביב.
בית ספר יסודי בשכונת פלורנטין בתל אביב נקרא על שמו.
כמו כן בעיירת מולדתו המצויה כיום בשטחי בלארוס נקרא רחוב על שמו.
סאלי מאייר

סאלי מאייר (1875 גרמניה - 1953 מילאנו, איטליה) היה תעשיין, פילנתרופ ומנהיג ציוני. הוא התיישב באיטליה בשנת 1891. היה בעל תעשיות הנייר "ויטה" (Vita) באיטליה. בימי מלחמת העולם השנייה היה נשיא איחוד הקהילות היהודיות בשווייץ. לאחר המלחמה היה נשיא קהילת יהודי מילאנו. ביוזמתו ובמימונו אורגנה מחדש הקהילה היהודית בעיר, שוקם בית הכנסת והקהילה הייתה מסוגלת לקלוט את אלפי הפליטים ממחנות העקורים שהגיעו לאיטליה.
כאשר היה נציג הג'וינט בשווייץ בשנות מלחמת העולם השנייה מייחסים לו יחס קשוח כלפי המהגרים היהודים. יחס שנבע מחששו לגורלם של היהודים שכבר הגיעו לשווייץ.
בשנת 1964 נקרא על שמו בית הספר היהודי החדש במילאנו וכן הוצאת ספרי מורשת יהדות איטליה -"מוסד שלמה מאיר, מכון למדעי היהדות, מילאנו". . על שמו מוסדות חינוך יהודיים ואחרים בצפון איטליה.

תפקידו בשווייץ

במהלך מלחמת העולם השנייה החזיק סאלי מאייר בגישה של 'דינא דמלכותא דינא', וסירב לשתף פעולה עם נסיונותיהם של יהודים מגרמניה ומאוסטריה להבריח את הגבול לשווייץ שהייתה מקום מקלט אידיאלי בתקופה ההיא, לאחר ששווייץ על אף שבאופן רשמי הסכימה לקלוט פליטים, מנעה מקלט מפליטים יהודים (שזוהו באמצעות האות J שהוטבעה על תעודת הזהות של יהודים גרמנים), מאייר אף תמך בהשבת הפליטים שהצליחו להבריח את הגבול אל ארצות מוצאם, כחלק מגישה זו אף מנע מאייר את פעילותם של אחרים שסייעו ליהודים להבריח את הגבול לשווייץ, כך חסיד אומות העולם פאול גרינינגר שהיה מפקד משטרת הגבולות בסנט גלן בשווייץ, הצהיר כי מאייר הפריע לפעילות הצלת יהודים, בכך שמסר דו"ח על הפעילות שלו עם רחה שטרנבוך ובעלה יצחק להצלת יהודים לשלטונות שווייץ, ובכך הביא לפיטוריו ממשרתו כמפקד המשטרה במקום, ולמאסרה ומשפטה של שטרנבוך.
סאלי מאייר מוזכר גם בהקשר ליהדות סלובקיה. כאשר חיים מיכאל דב ויסמנדל הציע כי תמורת 50,000 דולר שהג'וינט הבטיח להעביר, יפסיקו המשלוחים להשמדה, נטען כי סאלי מאייר נציג הג'וינט, ונתן שוואלב מנהל משרדי הסוכנות היהודית, לא הסכימו לכך בטענה כי סלובקיה היא מדינה קטנה ו-50,000 דולר הוא סכום גדול יחסית. וכן, עקב החוק האמריקני, האוסר הוצאת כספים למדינת אויב.
גירושם של יהודי בודפשט תוכנן ליום 25 באוגוסט 1944. היינריך הימלר ניהל משא ומתן עם סאלי מאייר, ובתמורה להבטחה מעורפלת של סאלי מאייר הורה היינריך הימלר ברגע האחרון לבטל את גירושם של יהודי הבירה
רב-קומות

מבנן

במקומות רבים בארץ ניתן לראות רצף של רבי-קומות. על מנת לחסוך שטחים, עלויות בנייה ואחזקה, חלק מן המערכות עבור צרכים של שני מבנים או יותר ממוקמות בשטח המשותף למבנים, כגון: מפוחים בחניונים, מאגרי מים ותוספות כגון חניונים, חדרי כושר, סאונה וג'קוזי. מספר מבנים הבנויים באופן זה כונו בעבר 'קומפלקס' ובימינו 'מבנן' - שפירושו על פי האקדמיה ללשון העברית הוא "צביר/אשכול בניינים".
צ'יטה (מחוז)

היסטוריה של המחוז

רוסים גילו מכרות כסף ובנו ערים ראשונות שפרחו החל המאה ה-19. העיר המרכזית במחוז עד מחצית המאה ה-19 הייתה נרצ'ינסק לאחר צ'יטה. 
לאחר מהפכת אוקטובר ארגן ההטמאן גריגורי סמיונוב מרד נגד הבולשביקים בתחנת הרכבת ברזובקה. לאחר שלא זכה לתמיכה עזב את עבר הבאיקל (זבאיקליה) למנצ'וריה על מנת להתארגן מחדש. ב-26 באוגוסט 1918 הצליח סמיונוב לכבוש את מחוז צ'יטה מידי הבולשביקים בסיוע חיל המשלוח הצ'כי. ב-9 במאי 1919 הכריז על עצמו סמיון כהטמאן של הקוזאקים הזבאיקליים בעיר צ'יטה. הוא לא שלח את חייליו לעזרת האדמירל קולצ'אק ואף ניסה ליצור קשרים טובים עם הקומוניסטים. 
ב-4 בינואר 1920 קיבל מאדמירל קולצ'אק את התואר "מושל האזורים הרחוקים של האימפריה הרוסית", אך לא הצליח להתמודד עם הפרטיזנים הקומוניסטיים במחוזו שערכו 3 מבצעים גדולים בתקופה בין אפריל לנובמבר 1920 כדי לכבוש את צ'יטה. בסוף אוקטובר 1920 נאלץ סמיונוב לסגת מצ'יטה. באפריל 1920 הקימו הקומוניסטים את רפובליקת המזרח הרחוק וצ'יטה הפכה לבירתה. בנובמבר 1922 הרפובליקה הוכנסה לתוך ברית המועצות. בשנת 1937 הוקם מחוז צ'יטה.

יהדות עבר הבאיקל

היהודים הראשונים הגיעו יחד עם האסירים הדצמבריסטים, חלקם היו אסירים, ורבים מהם נשארו לגור בסיביר. לאחר שנת 1851, יהודים רבים הגיעו לצ'יטה. היהודים היו פעילים בחייה של העיר, ורבים מהם שימשו בתפקידים חשובים בתעשייה ובמסחר. לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה רוב יהודים עזבו את מקומותם ועברו לסין. כיום נותרו במחוז כמה מאות יהודים שהגיעו לעיר מאוקראינה ובלארוס.
קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ

חייו

קרל לודוויג נולד בהיידלברג ב-22 בדצמבר 1617, לפרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד, בתם של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה ואן, נסיכת דנמרק. בשנת 1623 הודח אביו על ידי פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בעקבות מעורבותו במרד הבוהמי נגד הקיסר. בשנת 1629 מת אחיו היינריך פרידריך, נסיך הכתר של פפאלץ, ובשנת 1632 מת אביו, וקרל לודוויג ירש את זכות הטענה על נסיכות הבוחר מפפאלץ. במשך רוב שנות ה-30 של המאה ה-17 היה קרל לודוויג אצל דודו צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה וניסה לגייס את תמיכתו למען החזרת שלטונו, אולם צ'ארלס הראשון סירב, משום שחשש שיעורר עליו את חמת האופוזיציה. עם פרוץ מלחמת האזרחים האנגלית בשנת 1642 חזר קרל לודוויג לבית אמו בהאג, משום שחשש מכוחות הפרלמנט, על אף שלא היה מזוהה עם דודו. בשנת 1644 חזר קרל לודוויג לאנגליה על פי הזמנת הפרלמנט, על אף שאחיו רופרכט ומוריץ היו תומכיו של צ'ארלס הראשון, ומונה לראש ליגת האמנה החגיגית. הכוחות המלוכנים טענו נגדו, שביקורו באנגליה היה ניסיון להביא לכך שכוחות הפרלמנט יכתירו אותו כמלך אנגליה, במקום דודו צ'ארלס הראשון. בעקבות ביקורו הסתכסך קרל לודוויג עם צ'ארלס הראשון, והלה סירב להתפייס עמו אף קודם הוצאתו להורג בשנת 1649.
בשנת 1648 נחתם שלום וסטפאליה, ובו הוחלט על החזרת נסיכות הבוחר מפפאלץ לידי קרל לודוויג, מלבד פפאלץ העילית שנשארה חלק מנסיכות הבוחר מבוואריה. בסתיו 1649 חזר קרל לודוויג לנסיכות, ומיד החל לשקמה מנזקי מלחמת שלושים השנים. קרל לודוויג שיקם את יחסיו עם ממלכת צרפת, ואף השיא בשנת 1671 את בתו אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ לפיליפ הראשון, דוכס אורליאן. אולם יחסיו עם ממלכת אנגליה נשארו מעורערים בעקבות בגידתו בצ'ארלס הראשון בזמן מלחמת האזרחים, ואמו ואחיו התרעמו על חסכנותו המופרזת.
ב-28 באוגוסט 1680 מת קרל לודוויג, ובנו קרל השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה במקומו לשלטון.
ג'נקשן 48

עלילה

כארים, צעיר ערבי תושב לוד, שעובד בשירות הלקוחות של ההוצאה לפועל, חי בין סוחרי סמים בבירת הסמים של המזרח התיכון, אבל חולם להיות מוזיקאי. העלילה מתרחשת בלוד ודמותו של כארים מבוססת על דמותו של הראפר הערבי-ישראלי תאמר נפאר (שגם משחק אותו), שכתב את התסריט יחד עם אורן מוברמן והלחין את המוזיקה לסרט (יחד עם איתמר ציגלר מבלקן ביט בוקס).
סרט מודעות ורוד

סרט ורוד הוא סרט מוּדָעוּת בינלאומי בצבע ורוד המציין תמיכה במאבק נגד סרטן השד.

היסטוריה

השימוש המתועד הראשון בסרט, בהקשר של סרטן השד, נעשה בסתיו 1991 כאשר במימון קרן סוזן ג. קומן (Susan G. Komen), חולקו סרטים ורודים למשתתפי מרוץ בניו יורק סיטי עבור ניצולות סרטן השד.
סרט ורוד אומץ כסמל הרשמי של סרטן השד בחודש המודעות הלאומי בשנת 1992, והוא נגזר של הסרט האדום המציין את המודעות והתמיכה למאבק באיידס. באותה השנה, אלכסנדרה פני, העורכת הראשית של מגזין בריאות הנשים "Self", ואוולין לאודר, ניצולת סרטן השד וסמנכ"ל חברת הקוסמטיקה אסתי לאודר יצרו סרטים להפצה בחנויות החברה בניו יורק.
סרט ורוד וכחול משמש לעיתים כדי לסמל סרטן השד אצל גברים, סוג נדיר יחסית. הסרט הוורוד והכחול תוכנן בשנת 1996 על ידי ננסי ניק, נשיא ומייסד קרן ג'ון ו. ניק המביאה למודעות כי "גם גברים יכולים לחלות בסרטן השד!".

הסרט הוורוד בתרבות

הסרט הוורוד זוכה לתהודה רבה, בייחוד במהלך חודש אוקטובר - חודש המודעות לסרטן השד.
במהלך השנים הוארו בורוד מונומנטים ואתרי תרבות בעולם, בהם: מגדל אייפל, מפלי הניאגרה, בית האופרה בסידני ופסל ישו הגואל בריו דה ז'ניירו.
בשנת 2008 הואר גשר המיתרים בירושלים באור ורוד, כדי לסמל את המאבק.
ב-15 באוקטובר 2010 נצבע הבית הלבן בורוד למספר שעות כחלק מאירועי חודש המודעות לסרטן השד.
באוקטובר 2011 שחקני פוטבול מליגת ה-NFL לבשו כפפות, בנדנות וגרביים בצבע ורוד במהלך כל המשחקים שנערכו באותו החודש.
באוקטובר 2012 הואר באר מרים סמל העיר של נצרת. כדי לסמל את המאבק.
NGC 4754

היסטוריה

לגלקסיה בהירות מדרגה 10.5 והיא התגלתה ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון I.25, כשהיא מתוארת כבהירה, קטנה ובקו אחד עם שני כוכבים. באותו תאריך הוא ציין זוג ערפיליות נוספות במרחק של 45 שניות עלייה ישרה ממזרח ו-2 דקות קשת מדרום למיקום שצויין עבור I.25, ושאותן ציין כ-II.74 ו-II.75. הוא תיאר את שתיהן כדי בהירות, כאשר המערבית יותר כמעט עגולה והמזרחית יותר מאוד מאורכת, ושהמרחק הזוויתי ביניהן הוא 8–10 דקות קשת. נראה אם כן, שהמערבית מבין השתיים, II.74 היא באותו המיקום שצויין עבור I.25 ומדובר באותה ערפילית, כאשר הערפילית המזרחית היא NGC 4762. ג'ון הרשל, בנו של ויליאם הרשל, צפה בהן גם כן, וציין בקטלוג הערפיליות, שפרסם בשנת 1833, שאין ספק ש-I.25 ו-II.74 הן אותה הערפילית. הוא הכניס אותה לקטלוג תחת הציון 1462, כאשר היא מתוארת כעגולה וגדולה או גדולה מאוד, אך בתצפיות שונות הוא תיאר אותה כעמומה, די בהירה, בהירה או בהירה מאוד, וכן שמרכזה מתבהר די בחדות. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3274 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4754, כאשר היא מתוארת כבהירה, די גדולה, עגולה, מרכזה מתבהר די בפתאומיות ושהיא המערבית מתוך שתים.

תצפית

הגלקסיה נמצאת בחלקו המזרחי של צביר הבתולה, כ-2.5 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-2.75 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב ρ בבתולה. כ-10.4 דקות קשת ממזרח-דרום-מזרח לה נמצאת NGC 4762, כ-3 מעלות מדרום-דרום-מערב לה נמצאת NGC 4698, כ-3 מעלות וכ-3.25 מעלות ממערב-דרום-מערב לה נמצאות בהתאמה NGC 4608 ו-NGC 4596, כ-1.9 מעלות ממערב לה נמצאת NGC 4660 ובאותו הכיוון כ-3.8 מעלות מ-NGC 4754 נמצאות זוג הגלקסיות NGC 4567 ו-NGC 4568.‏ M60 נמצאת כ-2.1 מעלות ממערב-צפון מערב לה, כאשר באותו הכיוון כ-0.4 מעלה מעבר לה נמצאת M59, כ-2.7 מעלות מצפון-מערב ומצפון-צפון-מערב ל-NGC 4754 נמצאות בהתאמה NGC 4654 ו-NGC 4689, וכ-4 מעלות מצפון לה נמצאת NGC 4710, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.

תכונות

אורכה הזוויתי של NGC 4754 הוא כ-4.6 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-75,000 שנות אור, כשלושה רבעים מהקוטר של שביל החלב. מסתה מוערכת בכ-‎10¹¹‎ מסות שמש, כשישית ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממנה או כ-‎7.4×10¹⁰‎ מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בנוסף יש בה גם כמות קטנה מאוד של מימן אטומי ומימן מולקולרי, שכמותם מוערכת בפחות מ-‎3×10⁷‎ מסות שמש , כך שבסך הכל כמות המימן החופשי בגלקסיה היא לכל היותר כשליש אלפית ממסתה. כתוצאה מהמחסור במימן, קצב יצירת הכוכבים החדשים בגלקסיה נמוך מאוד ומוערך בפחות מ-1.5 מאיות של מסת שמש בשנה או במסת שמש בכ-70 שנים, ובהתאם לכך אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה זקנה עם גיל ממוצע של כ-10.8 מיליארד שנים ומתכתיות נמוכה יחסית של כ-75% מהמתכתיות של השמש. במרכז הגלקסיה יש מבנה דמוי מוט באורך זוויתי של כ-54 שניות קשת, השקול לאורך של למעלה מ-15,000 שנות אור. את הגלקסיה מקיפה מערכת מורכבת של צבירים כדוריים שמספרם מוערך בכ-115. למרות הקרבה הנראית של NGC 4754 ושל NGC 4762, הפרש המהירויות הרדיאליות ביניהן הוא קרוב ל-400 קילומטר בשנייה וכן נראה ש-NGC 4754 נמצאת לפחות 10 מילון שנות אור קרוב יותר למערכת השמש מאשר NGC 4762, כך שהן לא משפיעות זו על זו.
קבר רבי מאיר בעל הנס

מסורת הקבר

מסורת קברו היא ע"פ בעל "מסע דפלסטינ" אשר מציין לראשונה את קברו של רבי מאיר התנא בטבריה.
מסורת מאוחרת משנת 1897 מציינת את קברו של סומכוס ורב נתן (הכותב מציין שהיה חבירו של סומכוס, דבר הנוגד את ההגיון) במערה. החל מהמאה ה-20 התפרסם ללא כל מקור מוקדם כי גם רבי שמעון בן אלעזר קבור במקום.
מסורות שונות מייחסות את הקבר לאנשים שונים. על-פי מסורת אחת נטמן בקבר רבי מאיר בעל הנס. מסורת אחרת אומרת שבקבר נטמן רבי מאיר קצין, שעמד כנראה בתחילת המאה ה-13 בראש עליית בעלי התוספות לצד מאות יהודים שעלו לארץ ישראל.

האתר

החל מהמאה ה-18 התפרסם הקבר בעולם היהודי בזכות קופות הצדקה למען עניי ארץ ישראל, שהופצו תחת השם "קופות רבי מאיר בעל-הנס" או "קופות רמבעה"ן".
בשנת 1867 נבנה במתחם הקבר בית כנסת שנקרא בשם "כתנות אור" ונוסדה ישיבה ספרדית בשם "מאיר בת עין". בשנת 1900 נוסדה במקום ישיבת אור תורה.
בשנת 1922 אירע במקום הסיפור של מציאת הפתק על ידי ישראל  דב אודסר.
אתר הקבר מחולק לשני מתחמים, המתחם הספרדי (התחתון) והמתחם האשכנזי (העליון), המתחם הספרדי מתוחזק ומופעל על ידי משפחת ועקנין במסורת ירושה של דורות רבים, את המתחם האשכנזי מתחזקת ומפעילה ישיבת אור תורה. 
בליל פסח שני (י"ד באייר) נערכת במקום הילולה.
מי עדן

היסטוריה

חברת מעיינות סלוקיה בע"מ החלה לפעול בשנת 1980 לניצול מי מעיין סלוקיה ברמת הגולן, שגילה הבניולוג משה המאירי. לאחר בדיקות קיבלה החברה בשנת 1983 אישור לשווק מים מינרליים ממי המעיין. החברה שינתה שמה למעיינות עדן בע"מ והשיווק נעשה תחת המותג "מי עדן". 
ב-1988 הקימה החברה שירות אספקת מים בכדים למגזר העסקי והפרטי, ובשנת 1998 הרחיבה את פעילות השיווק הישיר של כדי מים, ממי מעיינות ומקורות מים מקומיים, גם ל-17 מדינות באירופה. המותג האירופאי של מי עדן - Eden משתמש במעיינות מקומיים ומספק מים מינרליים בכדים.
עד שנת 2000 היה למי עדן הסכם ההפצה עם החברה המרכזית לייצור משקאות קלים (יצרני קוקה-קולה בישראל) והיא הגיעה לנתח שוק של יותר מ-40%, אז עברה קוקה-קולה לעבוד עם המתחרה העיקרית - נביעות, ואילו מי עדן עברה לעבוד עם יפאורה-תבורי. בקשה לאישור רכישת חלק ממי עדן בידי יפאורה-תבורי נדחתה על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים.
בשנת 2013 החלה החברה בשיווק בר מים בשם "מכשיר סודה ביתי – Eden Pure Soda". המכשיר, שהיה פורץ דרך בשוק, נחל אכזבה קשה בתחילת השיווק עת נודע כי אינו עומד בייעודו, גורם לרעשים ורועד בעת השימוש.
באוגוסט 2018 הושבתה השאיבה מעיין סלוקיה עקב זיהומים, והחברה קיבלה אישור לחצי שנה להשתמש בקידוח יבשתי של חברת המים "מקורות", ובהמשך לבצע קידוח שני מול חברת "מקורות" שישמש אותה בקביעות.

בעלות

חברת מעיינות עדן בע"מ נסחרה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. ההנהלה הראשית של החברה שכנה בשווייץ.
עד אוקטובר 2013 בעל השליטה המרכזי בחברה היה רוני נפתלי, ששימש גם כיושב ראש הדירקטוריון. 
ביוני 2013 נמכרה פעילות החברה בישראל לקרן רון קפיטל - Rhône Group. מ-2016 שייך המותג "מי עדן" לתאגיד COTT. מנכ"ל קבוצת מי עדן בישראל הוא אלון אלפרוביץ ולחברה כ-800 עובדים וכ-130,000 לקוחות בשיווק ישיר.
חברת "מעיינות עדן", שחדלה להיות קשורה למותג "מי עדן", שינתה את שמה במאי 2014 ל"מעיינות טמדא בע"מ", וביולי 2015 שינתה את שמה ל"תמדא בע"מ".
המדליה הלאומית למדעים

היסטוריה

הענקת המדליה הלאומית למדעים נעשית על פי חוק שנחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית, בשנת 1959. בתחילה הוענקה המדליה רק על תרומות למדעי הטבע, אולם בשנת 1980 נכנס לתוקפו תיקון לחוק המאפשר הענקת מדליות לאומיות גם על תרומות במדעי החברה וההתנהגות.
המדליה הראשונה הוענקה בשנת 1963 (עבור שנת 1962) על ידי הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי לתיאודור פון קרמן על פועלו במעבדה להנעה סילונית בCaltech.
החוק מאפשר להעניק עד 20 מדליות מדי שנה, אולם בממוצע מוענקות רק 12-15 מדליות. היו אף מספר שנים (1985, 1984, 1980, 1978, 1977, 1972, 1971) בהן לא הוענקו כלל מדליות. עד שנת 2010 הוענקו 461 מדליות בסך הכל.
ב-2010 הוענקו המדליות ליקיר אהרונוב, סטפן בנקוביץ', וורן וושינגטון, אמנון יריב, סוזן לינדקוויסט, מורטימר מישקין, דייוויד ממפורד, מרי אן פוקס, סטנלי פרוזינר ואסתר קונוול.

תיאור המדליה

במדליה דמות אדם המוקף באדמה ים ושמיים, מהרהר ומתאמץ כדי להבין את הטבע. גביש הבדולח בידו, מסמל את הסדר ביקום. הנוסחה המצוירת בחול, מתחת לרגלי האדם מסמלת את ההפשטה המדעית.
הפועל אשקלון (כדוריד נשים)

הפועל אשקלון הייתה קבוצת כדוריד נשים ישראלית מהעיר אשקלון, שהשתתפה בליגה הלאומית לנשים.
הקבוצה נוסדה בשנת 1968 ובעונת 1975/1976 זכתה בגביע המדינה, שזיכה אותה להשתתף במשחקים אירופאים.
בהמשך הקבוצה הייתה ממוקמת בתחתית הליגה ולא מצליחה להתרומם עקב מחסור בתשתית של מחלקת נוער. בסופו של דברק הקבוצה פורקה.
משחקי הבית של הקבוצה היו נערכים ב"היכל הספורט העירוני" באשקלון.
יוסף חרמץ

יוסף חרמץ (23 בינואר 1925 - 22 בספטמבר 2016) היה פרטיזן יהודי במלחמת העולם השנייה, כיהן כמנכ"ל רשת אורט ישראל בין השנים 1967 - 1979.

קורות חיים

חרמץ נולד למשפחה יהודית מבוססת ב-Rokiškis, עיירה בליטא, ב-23 בינואר 1925. הוא הועבר לגטו וילנה ביחד עם משפחתו אחרי כיבוש ליטא על ידי גרמניה הנאצית. אחיו הצעיר, הסבים והסבתות שלו נרצחו. אחיו הגדול נהרג במהלך פעילות צבאית. אביו בצר לו שם קץ לחייו. חרמץ שנותר בגיל 16 לבד עם אמו, ברח מן הגטו דרך הביוב, ולאחר מכן הצטרף לקבוצת פרטיזנים שנלחמו נגד הנאצים.

קבוצת "נקם"

אחרי המלחמה חרמץ הפך לחלק מ"נקם" (מלשון נקמה), קבוצה של 50 לוחמי מחתרת לשעבר, ובראשם עמד מנהיג הפרטיזנים, אבא קובנר, שהקדיש את חייו למאמץ לנקום את מותם של ששת מיליוני הקורבנות היהודיים שנרצחו על ידי מכונת ההשמדה הנאצית. חרמץ סיפר לעיתון ה-"observer" ב-1998 שמטרתו של הארגון הייתה "מותם של גרמנים רבים ככל האפשר, כאשר הקבוצה מתכוונת להרוג שישה מיליון גרמנים, אחד לכל יהודי שנרצח על ידי הגרמנים". הוא אף הודה כי "המאמץ די פשוט. האם אנו לא ראויים לנקום את נקמתנו?".

פעילות הקבוצה

חרמץ ומקורביו התמקדו ב"Stalag XIII-D", מחנה שבויים שנבנה על מה שהיה בעבר שטח המפלגה הנאצית בנירנברג. השטח שימש להתמחותם ולהכשרתם של 12,000 אנשי אס-אס, שרבים מהם היו מעורבים בניהול מחנות הריכוז ובמציאת הפתרון הסופי, מדיניות ההשמדה המכוונת והשיטתית של גרמניה הנאצית ברחבי אירופה הכבושה בידי הגרמנים. באפריל 1946 חבר מהקבוצה קיבל עבודה כאופה והשתמש ברעל הארסן כדי להרעיל 3,000 כיכרות לחם שהיו מיועדות לאסירים. כ-2,000 אסירים חלו בשל כך. הם תוארו בעיתון "The New York Times" כ"חולים אנושות", אם כי הרשויות האמריקאיות חשבו שרעל הארסן נמצא על קרום הלחם בטעות, והשתמשו בו כחומר קוטל חרקים. חוקרי צבא ארצות הברית גילו מספיק ארסן שיכול היה להרוג 60,000 בני אדם, ואילו ארגון "נקם" טען שכמות הארסן יכולה הייתה להרוג רק כמה מאות אנשים. במסמכים שקיבלו "Associated Press" בשנת 2016 נאמר כי לא היו נפגעים.

פעילותו בישראל ברשת אורט

אחרי הגירתו לישראל הוא ייסד את רשת אורט, ארגון יהודי שלא למטרת רווח אשר מטרתו הייתה לקדם את החינוך וההכשרה של קהילות ברחבי העולם.
בין השנים 1967 - 1979 כיהן כמנהל הכללי של רשת אורט ישראל. הרשת שנוסדה כחלק מארגון אורט העולמי, כללה עם הקמתה שני בתי ספר בסך הכול: הראשון הוא בית הספר ביפו, והשני הוא בית הספר המקצועי בירושלים ברחוב הנביאים. תודות לפועלו הנמרץ של חרמץ התפתחה הרשת מהתחלה צנועה זו לרשת החינוך הגדולה בישראל, המהווה מודל חיקוי בעולם ליוזמות חינוכיות חדשות. בסוף שנות ה-60 פנה חרמץ אל ארגונים חברתיים בבקשה לתרום מחשב מרכזי לאורט, תרומה שהזניקה את בתי הספר של אורט לעבר העידן הממוחשב הרבה לפני יציאת המחשב האישי הראשון לשוק. ראייה לעתיד של ימים מיקמה את הרשת בחזית החינוך הטכנולוגי. בימיו של חרמץ הוקם המרכז הפדגוגי על שם מושינסקי, שהפך לדגם עבור מרכזי הכשרה וידע אחרים בכל העולם, הוקמו מכללת הרמלין ומכללת אורט בירושלים.
בין השנים 1979 - 1993 כיהן בתפקיד מנכ"ל אורט העולמי.
בזמן תקופתו של כמנכ"ל אורט, הייתה הפריחה הגדולה של רשת אורט. בעקבות העלייה הגדולה, מ-12,000 - 13,000 תלמידים בהתחלה, הגיעו בתקופת ההנהלה של חרמץ ל-70,000 תלמידים. עבורו נתון זה נחשב להישג עצום.
סן אלפונסו דל מאר

סן אלפונסו דל מאר (San Alfonso del Mar) הוא אתר נופש פרטי ליד העיר אלגרובו (Algarrobo) בחוף האוקיינוס השקט בצ'ילה, כ-100 קילומטרים ממערב לבירת המדינה סנטיאגו. האתר ידוע בכך שקיימת בו בריכת השחייה המלאכותית השנייה בגודלה בעולם.
הבריכה, שנפתחה בדצמבר 2006, בנויה במקביל לחוף האוקיינוס באורך של 1,013 מטרים. היא משתרעת על פני שטח של 80 אלף מטר רבוע. עומקה המרבי הוא 3.5 מטרים והיא מכילה 250 מיליון ליטר של מי ים. אלו נשאבים מהאוקיינוס, מסוננים ומטופלים לפני הזרמתם אל הבריכה. במהלך חודשי הקיץ נשמרים מי הבריכה בטמפרטורה של 26 מעלות צלזיוס, הגבוהה מטמפרטורת מי האוקיינוס הסמוך. לאורך חופה המזרחי של הברכה משתרעים בנייני אתר הנופש.
הבריכה נבנתה על ידי החברה הצ'ילאנית Crystal Lagoons.