מוטי נייגר

ביוגרפיה

מוטי נייגר נולד בקריית מוצקין, לבנימין נייגר ולמרים נייגר-פליישמן, אמנית פלסטית, משוררת וחוקרת ספרות. לאחר שאביו נפטר כשהיה בן 6, עבר עם אמו ואחיו הצעיר לירושלים, כשהאם החלה ללמוד באקדמיה לאמנות בצלאל. נייגר גדל בשיכוני דרך חברון שבשכונת תלפיות, ולמד בתיכון שליד האוניברסיטה העברית.
את שירותו בצה"ל עשה בחיל השריון כטנקיסט וכסמל מבצעים, ובשנת 1990 נבחר כחייל מצטיין של חיל השריון. לאחר השירות הצבאי למד באוניברסיטה העברית בחוג לספרות עברית ובמחזור הראשון של התואר הראשון בחוג לתקשורת ועיתונאות, שנפתח בשנת 1992. בחוגים אלה המשיך גם בלימודי התואר השני והשלישי. עבודת הדוקטור שלו עסקה במוספי הספרות בעיתונות העברית (1995-1948) ובתפקידם בעיצוב התרבות הישראלית. העבודה נכתבה בהדרכת פרופ' רות קרטון-בלום מהחוג לספרות עברית וד"ר יצחק רועה מהחוג לתקשורת ועיתונאות, והושלמה בשנת 1999. בשנת 2001, לאחר פוסט-דוקטורט במכון הקשרים באוניברסיטת בן-גוריון, הצטרף לבית הספר לתקשורת במכללה האקדמית נתניה ומאז שימש במוסד כחבר סגל בכיר. בשנת 2013 מונה לדיקן בית הספר לתקשורת.
בין השנים 2006–2009 כיהן כיו"ר האגודה הישראלית לתקשורת, ארגון-הגג של כלל חוקרי התקשורת בישראל.
כיהן בוועדת האתיקה של רשות השידור, והיה המנסח העיקרי של התיקון לתדריך נקדי, המאפשר, בתנאים מסוימים, להביע דעה בשידור הציבורי. כמו כן, שימש בוועדה המייעצת שניסחה את הקוד האתי של כאן-תאגיד השידור הציבורי.
החל משנת 2011 משמש כיו"ר ועדת המקצוע "תקשורת וחברה" במשרד החינוך, ובמסגרת תפקידו זה עיצב את תוכנית הלימודים החדשה לתלמידי בתי הספר התיכונים בישראל.
נייגר הוא העורך המייסד של "מסגרות מדיה: כתב עת ישראלי לתקשורת". נכון לשנת 2018, כתב וערך (לבד וביחד עם שותפים) ארבעה ספרים ופרסם למעלה מ-40 מאמרים בכתבי-עת או בספרים מדעיים.
נייגר נשוי לדיפלומטית בשירות החוץ הישראלי. בעקבות שליחויות רעייתו, התגורר בין השנים 1996–2000 במקסיקו-סיטי, ובין השנים 2008–2011 במדריד שבספרד. לזוג בן ובת.

מחקרי עיתונאות (Journalism) ותקשורת בעת משבר וקונפליקט

במסגרת מחקריו בתחום העיתונות התפרסמו מאמרים הבוחנים את מקומה של התקשורת בעיצוב שיח הקונפליקט וגבולותיו, מקומם של העיתונאים כנציגי הקהילה והתרבות בה הם פועלים, המתח בעת משבר בין מחויבותם לאומה למחויבותם לתפקידם כעיתונאים (ביחד עם ד"ר אייל זנדברג), וביסוס מסגרת תאורטית להבחנה לפיה התקשורת מרבה לעסוק בדיווח על אירועים העומדים לקרות בעתיד על-חשבון אירועים בעבר. במחקריו עם ד"ר קרן טננבוים-וינבלט (החוג לתקשורת ועיתונאות, האוניברסיטה העברית), במימון הקרן הלאומית למדע, בוחן נייגר את התפקיד של זמן וטמפורליות בנרטיביים חדשותיים. כך, למשל, נמצא כי הסיפורים החדשותיים בדפוס נוטים לדיווח על העתיד, ואילו סיפורים בעיתונות המקוונת נוטים לדווח על העבר הקרוב.

התקשורת והזיכרון הקולקטיבי (Media Memory)

ביחד עם שותפיו, פרופ' אורן מאיירס (אוניברסיטת חיפה) וד"ר אייל זנדברג (המכללה האקדמית נתניה) פרסם שורה של מחקרים הבוחנים את תפקיד התקשורת בהבניית הזיכרון הקולקטיבי בכלל ובעיצוב יום הזיכרון לשואה ולגבורה בפרט. המחקר בוחן את "תפריט הזיכרון" המוגש לצרכני התקשורת, ואת חלוקת העבודה בין העיתונות המודפסת, הרדיו, הטלוויזיה ואף האינטרנט. בין היתר, נבחנו השירים המושמעים ברדיו ביום הזיכרון לשואה, ונמצא כי השיר הליכה לקיסריה שנכתב על ידי חנה סנש הוא השיר המושמע ביותר ביום זה. המחקר מסביר זאת בעובדה כי השיר מחבר בין הסמכות הביוגרפית (השיר נכתב על ידי קורבן הנאצים), סמכות התוכן (השיר נכתב כ"תפילה פרטית") וסמכות האופן (השיר מבוצע בטון שקט ומינורי). על ספרו "Communicating Awe: Media Memory and Holocaust Commemoration", שנכתב ביחד עם שותפיו מאיירס וזנדברג, כתבה הסוציולוגית, פרופ' ורד וינצקי-סרוסי: "... שבעים שנה אחרי האירוע (השואה) שואלים אורן מאיירס, אייל זנדברג ומוטי נייגר... כיצד אמצעי תקשורת פופולריים, החולין שבחולין – רדיו, טלוויזיה ועיתונות – מתמודדים עם קדושה, עם טאבו, ובעיקר עם טראומה?... השאלה לא רק מאתגרת, אלא גם קריטית להשפעה החברתית, שכן בחברות מודרניות "תקשורת המונים היא האתר שבו נבנה הזיכרון הקולקטיבי"... מסקנתם, שאליה הם מגיעים בפרק הסוגר את הספר – שהוא פרק חזק ועצוב – מותירה את הקורא פחות מוטרד ממצבה של המדיה בישראל וגם ממצב לימודי הזיכרון הקולקטיבי, אבל מוטרד מאוד ממצבה של החברה הישראלית. חברה הישראלית היא אולי לא המוקד המוצהר של החוקרים בספר, אבל היא הפיל שעומד במרכז החדר וגדל מרגע לרגע. והפיל הזה הוא העובדה שהפכנו, בסיוע נלהב של התקשורת הישראלית, לאומה בטראומה – לדור שואה עכשווי ומתמשך... Communicating Awe הוא ספר חובה להוראה ולמחקר על תקשורת בימים מיוחדים, על טקסים וזיכרון קולקטיבי של עבר בעייתי וכן על ישראל. הרבה על ישראל. וזה די טראומתי."

תרבות פופולרית: תוכניות ריאליטי, טוקבקים, מוספי הפנאי

בתחום זה חקר נייגר תוכניות המציאות (Reality Shows) ושאלת הפופולריות של תוכניות אלו בתוך הקשר של גלובליזציה, לוקליזציה והיברידיות תרבותית. כמו כן חקר נייגר את הרטוריקה של הטוקבקים (talkback) באינטרנט (ביחד עם ד"ר איילת כהן) ואת מוספי הפנאי בעיתונות בעת מלחמה (ביחד עם קרני רימר-צרי).

מתווכי התרבות: מוספי ספרות, מו"לים ואתרי יצירה באינטרנט

בתחום מחקר זה התבונן נייגר באופן בו פועלים הגורמים המתווכים בין היוצרים לבין הקוראים בתרבות בכלל ובתרבות העברית והישראלית בפרט. במסגרת זו התפרסמו מספר מאמרים מתוך מחקר הדוקטורט שעסק בתפקיד המוספים לספרות בעיתונות היומית; נותחה שירת המחאה הפוליטית באינתיפדה השנייה (ביחד עם ד"ר איילת כהן), והוצגה החוויה המו"לית של פרסום יצירות באינטרנט (ביחד עם נרמינה עבדולייב).
ספרו "מוציאים לאור כמתווכי תרבות: היסטוריה תרבותית של מאה שנות מו"לות עברית בישראל (2010-1910)" פורש בכ-700 עמודים את קורות ההוצאה לאור בעברית מראשיתה ועד ימינו. ברוח השיתוף, הספר זמין להורדה ללא-תשלום באתר המחבר ובאתרי הספריות.