google/wiki40b huggingface dataset:
גלן מדירוס

ביוגרפיה

קריירת השירה של מדירוס החלה בגיל 10 כאשר עזר לאביו, אשר שימש כנהג באוטובוס תיירים באי, לבדר את נוסעיו. בשנת 1987 בעודו בן 17 זכה מדירוס בתחרות כשרונות צעירים של תחנת רדיו מקומית בהוואי כשביצע גרסת כיסוי לשיר "Nothing's gonna change my love for you" (אשר בוצע במקור על ידי הזמר ג'ורג' בנסון בשנת 1984). בעקבות זכיתו בתחרות הופק אלבומו הראשון של מדירוס על ידי חברת תקליטים מקומית קטנה. לאחר שמנהל תחנת הרדיו KZZP של פניקס, אריזונה שמע במקרה את השיר, השיר הפך במהרה ללהיט בקנה מידה לאומי ובהמשך ללהיט בקנה מידה עולמי כאשר הוא הגיע למקום ה-12 בטבלת הבילבורד הוט 100 וכיכב במשך ארבעה שבועות רצופים במקום הראשון במצעד הלהיטים הבריטי ביולי 1988.
בקיץ 1988 ביצע מדירוס את הדואט "Friend give me a reason" לצד הזמרת הצרפתייה אלזה לונגיני, אשר כיכב במקום הראשון במצעד הלהיטים הצרפתי במשך שישה שבועות רצופים בקיץ 1988.
בשנת 1989 השתתף מדירוס בתפקיד אורח בסרט "קראטה קיד 3" בו שיחק בתפקיד עצמו וביצע שיר מפסקול הסרט.
בשנת 1990 ביצע את הדואט "She Ain't Worth It" לצד בובי בראון (בעלה לעתיד של ויטני יוסטון) אשר הגיע למקום הראשון במצעד הלהיטים האמריקאי. בהמשך ביצע את הדואט "All I'm Missing Is You" לצד ריי פארקר ג'וניור אשר הגיע למקום ה-32 במצעד הלהיטים האמריקאי.
בשנת 1992 ביצע את הדואט "Standing Alone" לצד תומאס אנדרס (מלהקת Modern Talking).
כיום מדירוס מופיע כמנחה וזמר במלון "Hale Koa" בהוואי וכמו כן עובד כמורה בבתי הספר המקומיים - בהתחלה לימד מוזיקה בבית ספר יסודי מקומי, וכיום הוא מלמד היסטוריה בבית ספר תיכון מקומי.
צ'אק ייגר

חייו

נולד בווירג'יניה המערבית למשפחה דלת אמצעים. לייגר היו שני אחים ושתי אחיות, שאחת מהן נהרגה בתאונת ירי בינקותה. היורה בשוגג היה אחד מאחיו.
בספטמבר 1941 התגייס לחיל האוויר האמריקאי ושרת בתחילה כמכונאי מטוסים. ב-1942 הצטרף לקורס טיס. ב-5 במרץ 1944 הופל מטוסו והוא צנח בצרפת והגיע בעזרת תנועת ההתנגדות הצרפתית לספרד. במהלך שהותו עם אנשי המחתרת הצרפתית הדריך אותם בבניית פצצות - מיומנות אותה למד מאביו. חזר לטוס מעל שטח אויב (אירופה הכבושה) למרות איסור שהוטל על טייסים ששהו עם חברי המחתרת הצרפתית לעשות זאת (מחשש שיתפסו וימסרו מידע על חברי המחתרת). את חזרתו לטיסות קרב השיג לאחר ששכנע את גנרל הצבא דווייט אייזנהאואר, מפקד כוחות בעלות הברית באירופה, שאין ברשותו מידע שיכול להזיק גם אם ייתפס שוב. במהלך המלחמה הפיל מטוסים גרמניים רבים, והיה אחד הבודדים שהצליחו להפיל חמישה מטוסי אויב בגיחה אחת ("ace in a day").
לאחר המלחמה הוכשר כטייס ניסוי. וב-14 באוקטובר 1947 נכנס להיסטוריה כאדם הראשון ששבר את מחסום הקול (טס במהירות הגבוהה ממהירות הקול). הטיסה בוצעה במטוס בל X-1.
ב-1975 פרש משירות בחיל האוויר של ארצות הברית, לאחר שפיקד על טייסת במלחמת וייטנאם, בדרגת בריגדיר גנרל. זכה בעיטורים וכיבודים רבים, ביניהם מדליית החירות הנשיאותית שהוענקה לו ב-1985 ופעמיים בכוכב הכסף.
CCTV-1

טלוויזיית פקינג (2 במאי 1958 - 30 באפריל 1978)

הערוץ מותג בתחילה כ"טלוויזיית פקינג (בייג'ינג)", והושק כניסיון ב-2 במאי 1958. השידורים הקבועים החלו באופן רשמי למשך 4 שעות וחצי מדי יום החל מ-2 בספטמבר 1958. לערוץ הוענק רישיון לשידורים יבשתיים חינמיים עד שנת 1960, וכידוע, השידורים מתקיימים עד היום. הערוץ החל לערוך ניסיונות שידור בצבע ב-1971, ומאוחר יותר ב-1972 השיק שידורי לוויין עבור אירועים מרכזיים. שידור מלא בצבע החל ב-1977.

הטלוויזיה המרכזית של סין (1 במאי 1978 - הווה)

ב-1 במאי 1978, שונה שם הערוץ ל"הטלוויזיה המרכזית של סין" (China Centarl Television או CCTV), באישור הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסינית. ב-1984 החל שידור לווייני מקומי, באמצעות הלוויין Song Dang Hong 2. ב-1988 החלו בשידורי סטריאו, ואילו בשנת 2002 עבר הערוץ לשידורים דיגיטליים. כעבור שנתיים, ב-1 באוקטובר 2004 החלו בערוץ בשידור רציף במשך 24 שעות ביממה. כמה שנים מאוחר יותר, ב-28 בספטמבר 2009 הוסבו שידורים אלו לשידורים בחדות גבוהה (HD).
כנפתן יפני

מאפיינים

לכנפתן סנפירים דמויי-כנף שיכולים להגיע לאורך 3.1 מטר והוא בעל גוף שטוח בצבע שחור עד אפור כהה כשהבטן לבנה והצידיים אפורים. הראש גדול שבקצהו שניי זיזים העוזרים לגרוף יצורי פלנקטון זעירים אל הפה העצום המכוסה במזיפות כמו של הכריש הענק. הסנפירים הגדולים עוזרים לו לרחף במים וצורתם ארוכה אך דקה ומחודדת בקצוות. סנפירי השת קטנים מאוד ובקצה הגוף ישנו סנפיר גבי. הזנב ארוך ומזכיר זנב עכבר. 
הכנפתן נודד לאורך האוקיינוס הפתוח בכל האוקיינוסים, בעיקר סביב אזורים חמימים וטרופיים אך לא רק. כנפתנים רבים מתאספים על קרקעית חופי דרום קליפורניה למטרת הזדווגות. בדומה לשאר הבטאים הכנפתן משריץ צאצאים חיים הניזונים מחלמון ביציהם בתוך גוף אמם עד ההשרצה. כל פעם מושרץ צאצא בודד.
הכנפתן מצוי בירידה בטבע כתוצאה מדיג בעיקר בשביל תרופות סיניות עממיות ולבשר. ההתרבות הנמוכה שלו מקשה עליו להתאושש.
ארקולף

ארקולף (Arculf) או ארקולפוס (Arculfus) היה צליין פרנקי אשר פקד את ארץ ישראל והלבנט במחצית השנייה של המאה ה-7. על פי המקור הראשי המספר אודותיו, הוא שימש כבישוף של העיר פריגה בדורדון. על פי מקור אחר, הוא היה חבר מנזר. 
לפי בדה ונרביליס, ספינתו של ארקולף נטרפה בדרכו חזרה מארץ הקודש אל חופי האי איונה במערב סקוטלנד, והוא התקבל על ידי אדאמנן הקדוש (אדומננוס), אב-המנזר המקומי, במנזר באי איונה הייתה ספרייה מפורסמת והוא נחשב באותה תקופה למרכז פרשנות לכתבי הקודש בלטינית. ארקולף סיפר את תולדות מסעו לאדאמנן בפירוט, והאחרון כתב על-בסיס זה חיבור בן שלושה ספרים בשם "De Locis Sanctis" (אודות המקומות הקדושים"), אשר הוקדשו לירושלים, בית לחם ולמספר מקומות קדושים נוספים בארץ ישראל, וכן לקונסטנטינופול ולאלכסנדריה. עותק מהחיבור נמסר בשנת 698 לאלדפירת' מלך נורת'מבריה.
ארקולף היה הנוסע הראשון שביקר בארץ ישראל אחרי הכיבוש הערבי ושחיבורו שרד, ומכאן חשיבותו להבנת מצבם של ארץ ישראל ותושביה אחרי הכיבוש.
על ירושלים כתב:
אך המון אנשים שונים ומשונים, שכמעט לא ייספרו מרוב, רגיל להתוועד בירושלים בחמישה-עשר בחודש ספטמבר כדי לעסוק במיקח וממכר הדדיים. לפיכך הכרחי כי למשך ימים מספר, באותה עיר מארחת, מתארחים המוני אדם, אשר המון גמליהם וסוסיהם וחמוריהם ופרדיהם הרבים, כמו גם השוורים הנושאים דברים מדברים שונים, מפזרים בכל רחובות העיר את תועבות צואתם למיניה; אשר צחנתה מטרידה את התושבים במידה לא מועטה, ואשר גם מהווה מכשול בפני המתהלכים ברחוב.
— על המקומות הקדושים, תיאור ביקורו של ארקולף בארץ הקודש
אוצר מסעות מ-1929 מתאר אותו כדלקמן:
"יש ספר מסעות של בישוף ארקולף שבא מגליה ויבקר את הלבנט בערך שנת 680. והיה הנוצרי הראשון שעלה לירושלים אחרי שנוסדה דת מחמד, ובשובו מירושלים בספינה על הים התיכון נשא אותו הרוח לבריטניה והוכרח לרדת בעיר איונא (lona) ונתאכסן אצל הכומר אדמנן ומסר לו דבריו בפרוטרוט והכומר רשם אותם בכתב ומסר הכתב יד למלך אלפריד "החכם" בעיר יורק בערך שנת 701, ונדפס ראשונה בשנת 1619 ובדפוסים אחרים אחר כך. ארקולף היה הראשון להזכיר כי יש עמוד באמצע ירושלים לצפון המקומות הקדושים המציין את טבור הארץ, וראייתו היא כי בא שם בתקופת תמוז מאמצע היום ולא ראה שם צל. הוא מתאר את ירושלים והר ציון והמקומות ביהודה, את הגליל ושמרון ומעיין יעקב בשכם וגם הערים דמשק צור אלכסנדריה של מצרים והנילוס ועיר קונסטנטינופול הוא יאמר כי מלך סרציניס מואוויא הראשון (661—680) היה אוהב את הנוצרים והציל מיד היהודים את הסודר שנשא ישו בעת שנצלב, ואומר כי במקום בית המקדש אצל כותל המזרחי בנו הסרצינים בית תפילה מרובע וישימו קורות מקשרים על החורבות הישנות והבית יכיל כשלשת אלפים איש. הסרצינים כבשו את ירושלים בשנת 637 וארקולף היה שם ששים שנה אחר כך. הנוסע הזה מהמאה השביעית מתאר גם כן קברי האבות והאמהות. הוא ראה את קבר רחל בדרך מירושלים לחברון ויאמר כי למזרחו הוא בית לחם ובקצה הדרך למערבו הוא קבר רחל, שנבנה מאבנים בלי סדר והדר ונראה מחוץ כמו פירמידה. השם "רחל" חקוק באבן אשר הניח יעקב בעצמו על המצבה. בחברון ראה מערת המכפלה אשר שם קברי אברהם יצחק ויעקב וגם אדם הראשון קבור שם. ונגד המנהג הרגיל מונחים רגליהם לצד דרום וראשיהם לצד צפון (ולא ראשיהם למזרח). על כל קבר מונח אבן שיש ומראה האבן כהה אך יותר לבן מהאבנים האחרות. קבר אדם הראשון הוא מצד צפון לא רחוק מהם ואינו נעשה באמנות כמו קברי האבות וקברי האמהות שרה רבקה ולאה אינם יפים כמו קברי האבות והם קטנים מהם במידתם גם ראה אשל אברהם בממרא ביריחו ראה בית רחב הזונה בחומה בלי תקרה והמקום חרוב בלי תושבים."
עמרם בן דיוואן

חייו

עמרם בן דיוואן נולד בשנת ה'ת"ק בירושלים לר' אפרים כנצר למשפחת רבנים ידועה בירושלים. למד בישיבת "נוה שלום" של דודו, רבי יהודה בר עמרם דיוואן, בה רכש את השכלתו התורנית והתלמודית, הגה בתורת הנגלה והנסתר, ונמנה עם תלמידי ישיבת המקובלים. לאחר מכן התיישב בחברון ובשנת ה'תקכ"ג (1763) נשלח על ידי קהילת חברון כשד"ר למרוקו. בכתב המינוי שלו, עליו חתם ר' יצחק זאבי, הכתירוהו נכבדי חברון בתארים: "החכם השלם, סיני ועוקר הרים". ר' עמרם דיוואן התיישב באסז'ן מיד עם הגיעו למערב הפנימי ופתח בה ישיבה. לאחר שסבב בקהילות ישראל ברחבי מרוקו ואסף את התרומות למען כוללות חברון, שב ר' עמרם דיוואן לארץ ישראל.
לאחר שהות קצרה בארץ ישראל יצא ר' עמרם למרוקו בשליחות שנייה מטעם כוללי חברון בשנת ה'תקל"ד (1774). בשליחות זו שהה למעלה משמונה שנים, רובן במקנס (מאדר ה'תקל"ה ועד א' בכסלו ה'תקמ"א), בביתו של ר' זכרי משאש. סיבת השתהותו במרוקו נבעה ממלחמות השבטים שהתנהלו סביב מקנס, ואולם ייתכן גם שמצבו הבריאותי מנע ממנו את המשך הדרך בגלל הסיגופים החמורים שנטל על עצמו. בד' בתמוז ה'תקמ"ב יצא עם בנו מפאס לעבר נמל טנג'יר, אולם נפטר בדרכו חזרה לארץ ישראל בערב שבת ט"ו באב ה'תקמ"ב ונקבר בבית העלמין של הכפר אסז'ן הסמוך לוזאן. ברבות הימים, קברו הפך אתר עלייה לרגל לעשרות אלפי חסידים ומעריצים מדי שנה ובמקום אף מתקיימת הילולה שנתית.
הפייטן ר' דוד חסין שהכירו אישית הכרות רבת שנים, חיבר לכבודו פיוט וקינה בשם "ההר הטוב" סמוך מאוד למועד פטירתו עת ביקר בקברו.
על שם עמרם בן דיוואן נקראה ישיבה שהוקמה בחברון. בניין הישיבה, צמוד לבית הדסה ננטש בעקבות פרעות תרפ"ט, שוקם ומשמש כיום למגורים.

משפחתו

בנו, רבי חיים דיוואן שנלווה אליו בשליחות, השתקע והתיישב באסז'ן ולאחר מכן קם להשלים את סבב ההתרמה בדרום מרוקו. ר' חיים נפטר בסופו של דבר ביישוב בשם ווירגאן (Virguane) שבדרום מרוקו, ועם מותו אבדו כתבי היד שחיבר אביו בשנות מגוריו במקנס.

לקריאה נוספת

אברהם יערי, "שלוחי ארץ ישראל - תולדות השליחות מהארץ לגולה, מחורבן בית שני עד המאה התשע עשרה", ירושלים (תשי"א. נדפס שוב בשנת תשל"ז; ובשנת תשס"ב, בשני כרכים).
אחמד סוקרנו

ביוגרפיה

סוקרנו נולד ב-6 ביוני 1901 בסורביה, בירתה של ג'אווה המזרחית, לאב אריסטוקרט, מורה בבית ספר יסודי. בשנת 1912, לאחר שסיים את לימודיו היסודיים בבית ספר מקומי, נשלח ללמוד בתיכון הולנדי במוג'וקרטו. בהמשך בעת שחזר לסורביה להשלמת לימודיו פגש את חאג' עמר ש'עיד (קרי במאלאית "האג'י עומאר סעיד") ובקצור בתעתיק מהכתיב הלטיני : ה. ו. ס. צ'וקרואמינוטו מי שייסד את "סריכאת אסלאם" – קואופרטיב סוחרי הבד והבטיק של ג'אווה, שהיה גם הבעלים של האכסניה, בה התגורר בעת לימודיו וגם אביה של סיתי אותארי אשתו הראשונה של סוקרנו.
העימות בין הולנד ליפן הקיסרית על השליטה באינדונזיה במלחמת העולם השנייה, הביא להיחלשות שתי המעצמות ולהתחזקות התנועות שתבעו עצמאות, בהובלת סוקרנו. לאחר כניעת היפנים, הכריז סוקרנו ב-17 באוגוסט 1945 על עצמאותה של אינדונזיה וסוקרנו היה לנשיא. סוקרנו הוביל קו של השתחררות מהקולוניאליזם בלי שימוש בכח, אל מול מתנגדים שדרשו פעילות אלימה. בהתאם לקו זה, קרא סוקרנו לברית המועצות, ארצות הברית וסין לשלוח כוחות לסייע לאינדונזים נגד הבריטים. בתחילת 1950 עם קבלת העצמאות של אינדונזיה, הוכרה נשיאותו של סוקרנו על ידי מדינות העולם.
סוקרנו הגן על הרעיון של מדינה חילונית שתהיה מבוססת על פאנצ'אסילא (ביטוי המורכב משתי מילים בסנסקריט שמשמעותן "חמישה עקרונות". עקרונות אלה מהווים את הבסיס הפילוסופי של אינדונזיה) בעוד שמספר קבוצות מוסלמיות העדיפו מדינה אסלאמית או חוקה שתכלול תנאי מקדים שמוסלמים יהיו כפופים לחוקי השריעה.
כבר ב-1950 החליף סוקרנו את המשטר הפדרטיבי ברפובליקה ריכוזית, ובשנים הבאות גברו נטיותיו הרודניות. במדיניות החוץ התקרב סוקרנו לסין וברית המועצות, יזם מלחמה שנייה נגד הולנד שבה נצחה אינדונזיה, בשנת 1962, ו"עימות" כושל ביותר שנועד למנוע את הקמת מלזיה בשנים 1962–1966 בו הובסה אינדונזיה על ידי כמה ממדינות חבר העמים הבריטי. כלפי פנים ניסה להשליט את התרבות הג'אווית על המיעוטים שביקשו אוטונומיה. בשנים 1959 עד 1965 החיל סוקרנו על המדינה משטר אוטוריטרי שכונה "דמוקרטיה מודרכת". כמו כן, הוא שינה את מדיניות החוץ של אינדונזיה כך שהיא הפכה למדינה בלתי מזדהה. כאשר האו"ם קיבל את מלזיה כחברה לא קבועה במועצת הביטחון, למרות התנגדות חריפה של אינדונזיה, ביטל סוקרנו בראשית 1965 את חברותה של אינדונזיה באו"ם, והחל להפעיל בגלוי יחידות צבאיות שחצו ב-28 ביוני את הגבול המלזי והתעמתו עם המגינים המקומיים. פריצתה של מלחמה אזורית כוללת נעצרה רק בעקבות פריצת מלחמת האזרחים באינדונזיה. מקורו בפיצול בתוך הצבא האינדונזי בין מחנה השמאל, אשר הזדהה עם המפלגה הקומוניסטית של אינדונזיה (PKI) בה תמך סוקרנו, לבין מחנה הימין שנתמך מבחוץ על ידי ארצות הברית, שהחלה לראות בהתקרבות סוקרנו לקומוניסטים איום לאינטרסים שלה באזור. לאחר ניסיון הפיכה קומוניסטי ב-30 בספטמבר 1965, השתלט הצבא, בפיקוד הגנרל סוהארטו, על המדינה כשהוא מדכא באכזריות את המרד הקומוניסטי.
על אף נסיונותיו של סוקרנו לחזק מחדש את מעמדו הפוליטי, הוא נאלץ ב-11 במרץ 1966 להעביר סמכויות פוליטיות וצבאיות חשובות לסוהארטו, שבאותו זמן כבר היה בתפקידו הרשמי מפקד כוחות היבשה של אינדונזיה. המערב נטה לתמוך בהחלפתו של סוקרנו על ידי סוהארטו. ב-11 במרץ 1967 הודיע סוהארטו על הדחתו של סוקרנו, ואספת המחוקקים העממית הזמנית (MPRS) אישרה את מינוי סוהארטו לנשיא בפועל. האחרון נותר בתפקידו עד להתפטרותו בשנת 1998.
סוקרנו הפך לנתון במעצר בית בבית הנופש שלו בבוגור, עד מותו בשנת 1970 בגיל 69.
בתו, מגוואטי סוקרנופוטרי, הייתה הנשיאה החמישית של אינדונזיה.
מיקרו-קופי

מקור המונח

בשנת 2009 כתב מאפיין חוויית המשתמש ג'ושוע פורטר (Joshua Porter) פוסט שכותרתו "Writing Microcopy".  בפוסט הוא סיפר שפיתח תהליך תשלום לאתר מכירות, אבל קיבל שגיאות חוזרות ונשנות הקשורות לכתובת של משתמשים באתר. השגיאות האלה התרחשו ב-10%-5% מהעסקאות. לבסוף החליט פורטר להוסיף משפט אחד מעל לשדות הכתובת: "אנא הקלידו את הכתובת המקושרת לכרטיס האשראי שלכם". "בן לילה התחלנו לעשות יותר כסף", הוא מספר, "הבעיה נעלמה לחלוטין, ולא קיבלנו עוד שום מייל בנושא". פורטר שיתף עם קוראיו מחשבה שעלתה אצלו בעקבות המעשה: מילים קטנות, כשהן מופיעות במקום הנכון ובזמן הנכון, משנות לגמרי את חוויית המשתמש. בפוסט שכתב הוא גם המציא למילים האלה שם: מיקרו-קופי.
בהרצאה שנתן בכנס UXLx הוא סיפר שהפוסט הזה – שלקח לו פחות מ-20 דקות לכתוב – נחל הצלחה מסחררת, ושהוא קיבל פניות רבות מאנשי חוויית משתמש שהודו לו על שנתן שם למילים שהיו חשובות כל כך בעיניהם.
ברבות השנים התפתח באנגלית מונח מקביל שמשמש לתאר את אותן המילים – UX writing. טרם הומצא מונח עברי מקביל.

הומור במיקרו-קופי

יש הטועים לחשוב כי מיקרו-קופי פירושו טקסטים מצחיקים בממשק. למעשה, שימוש בהומור יכול לשרת את המותג או לפגוע בו, תלוי באופי המותג, בקהל היעד שלו ובסיטואציה.
פרופ' קליפורד נאס מצא במחקריו שהומור אכן משפיע לטובה על משתמשים, גורם להם להרגיש טוב יותר עם עצמם, לאהוב יותר את הממשק ולפעול יותר בקלות. עם זאת, הוא ממליץ שלא להשתמש בהומור ציני שפוגע במשתמשים.
מאחר שמטרתו העיקרית של המיקרו-קופי היא שמישות, ומאחר ששתיים מתכונותיו העיקריות הן בהירות ורגישות לסיטואציה – השילוב של הומור בממשקים בחוסר תשומת לב או בעומס עשוי למשוך תגובות שליליות של המשתמשים. לכן יש להשתמש בו ברגישות ובמינונים נמוכים, אלא אם כן מדובר במותג שהומור הוא אחת מתכונותיו המרכזיות.
שפיטות

שפיטוּת היא שאלת היותה של סוגיה השנויה במחלוקת ראויה לדיון בבית המשפט. אף שבית המשפט עוסק במגוון רחב של מחלוקות, מקובל שיש מחלוקות שלא בית המשפט נועד להכריע בהן. עם זאת, שאלת גבולותיו של מתחם השפיטות, כלומר קביעת סוגי המחלוקת שהדיון בהן מקומו בבית המשפט, שנויה במחלוקת.

סוגיית השפיטות בספרות ובתיאטרון

במחזמר המצליח של ג'ורג' ואירה גרשווין, "Of Thee I Sing", שהוצג לראשונה בברודוויי בשנת 1931, מוצגת סוגיית השפיטות באופן נלעג, כאשר בסצנת הסיום מתכנס בית המשפט העליון של ארצות הברית כדי להכריע בשאלה מה יהיה מינו של התינוק העומד להיוולד לנשיא ארצות הברית.
גמישות (כלכלה)

בכלכלה, גמישות היא גודל השינוי באחוזים של משתנה אחד ביחס לשינוי באחוז אחד של משתנה אחר.
אם שינוי של אחוז אחד ב-  גורם לשינוי בן שלושה אחוזים ב-  אז נאמר כי גמישות ה-  של  היא 3.
נהוג לציין גמישות בערך מוחלט כאשר הסימן מובן מההקשר, כלומר כאשר ברור מאליו אם המתאם בין המשתנים שלילי או חיובי.
את הגמישות מסמנים בדרך כלל באות  ואת הגמישות של  ביחס ל- מקובל לסמן .

הגדרה מתמטית

במונחים מתמטיים הגמישות מוגדרת באופן הבא:
מההגדרה ברור כי המדובר בגמישות נקודתית, שכן הנגזרת היא נקודתית. בדומה לנגזרת ניתן לדבר על פונקציית גמישות עבור פונקציה מסוימת המתאימה את הגמישות בכל נקודה ונקודה. עם זאת חשוב להבחין בין המושגים השונים נגזרת וגמישות; לשם המחשה, על כל הישרים היוצאים מהראשית גמישות קבועה ושווה 1 בעוד הנגזרת (דהיינו השיפוע) שונה מישר לישר.
בנוסף על הגמישות הנקודתית האמורה לעיל ישנה גם גמישות קשתית והיא אחוז השינוי במשתנה מסוים ביחס לשינוי של משתנה אחר בקטע מסוים.

גמישות ההיצע והביקוש

ניתן לחשב את היכולת של השוק להסתגל לשינויים במחירים באמצעות יחידות מידה לכל יחידת מטבע (לדוגמה, ליטר לכול שקל ישראלי, או מכוניות לכול ין יפני), אך שיטת חישוב זו אינה מאפשרת שימוש נוח בתוצאות במקרים מסוימים. כך, לדוגמה, אם נרצה להשוות את השפעת עליית המחירים של בנזין בישראל ובארצות הברית, קיימת המרה מסובכת מגלון לכל דולר אמריקאי וליטר לכל שקל ישראלי. מסיבה זו מעדיפים כלכלנים רבים להשתמש בשינוי היחסי באחוזים, או במילים אחרות - בגמישות. מבחינה גרפית, גמישות של ביקוש והיצע תתבטא בשיפוע עקומותיהם: ככל שהעקומה, העולה או היורדת, אופקית יותר - היא משקפת גמישות גבוהה, היינו שינוי קטן יחסית במחיר (הנמדד על הציר האנכי) ישפיע במידה רבה יותר בכמות (הנמדדת על הציר האופקי); ככל שהעקומה אנכית יותר - היא משקפת ביקוש או היצע קשיחים יותר (גמישות נמוכה), היינו שינוי גדול יחסית במחיר (בציר האנכי) יביא לשינוי קטן יחסית בכמות (הציר האופקי). הגמישות עשויה להשתנות בנקודות שונות לאורך העקומה, שכן שיפועה אינו בהכרח קבוע, ועל כן מקובל לדבר על "גמישות נקודתית".
לדוגמה, אם מחירו של עט עלה מ-₪1.00 ל-₪1.05, וכמות העטים המיוצרים והנמכרים עלה מ-100 עטים ל-102 עטים, השיפוע הוא , כלומר 40 עטים לכל שקל. הגמישות תלויה בשינוי באחוזים, ולכן: כמות העטים עלתה ב-2% ואילו המחיר עלה ב-5%, כלומר גמישות המחירים של ההיצע היא  או 0.4.
הואיל והגמישות נמדדת באחוזים, שינוי יחידת המידה או יחידת המטבע לא ישפיע על הגמישות. אם הכמות המבוקשת או המיוצרת משתנה במידה רבה כאשר המחיר משתנה במידה מועטה, אזי מדובר בעקומה גמישה. אם הכמות המבוקשת או המיוצרת משתנה במידה מועטה כאשר המחיר משתנה במידה רבה, אזי מדובר בעקומה קשיחה. עקומת היצע קשיחה לחלוטין היא למעשה עקומה אנכית.
ניתן להתייחס לגמישות ביחס למשתנים נוספים מלבד מחיר המוצר. משתנה נפוץ אחד הוא ההכנסה. כיצד ישתנה הביקוש למוצר נתון אם ההכנסה גדלה או קטנה? גמישות זו ידועה בשם גמישות ההכנסה. לדוגמה, בכמה ישתנה הביקוש למכוניות יוקרה אם ההכנסה הממוצעת עלתה ב-10%? אם הגמישות חיובית, העלייה בביקוש תיוצג מבחינה גרפית כתזוזה ימינה של עקומת הביקוש, שכן הכמות המבוקשת של מכוניות יוקרה תעלה בכול רמת מחיר.
הגמישות הצולבת של הביקוש גם היא מובאת בחשבון לעיתים בעת התבוננות במוצרים תחליפיים ומוצרים משלימים. גמישות זו מודדת את שיעור השינוי בביקוש למוצר נתון ביחס לשיעור השינוי במחירו של מוצר אחר. לדוגמה ניקח שני מוצרים משלימים, בנזין ומכוניות. אם בתגובה לעלייה של 10% במחיר הבנזין, יורד הביקוש למכוניות ב-20%, הגמישות הצולבת של הביקוש תהיה .
חוה ניסימוב

ילדותה

חוה ניסימוב נולדה בוורשה שבפולין. כשהייתה בת שלושה חודשים פרצה מלחמת העולם השנייה. זמן קצר לאחר מכן נפטר אביה ממחלת הטיפוס בגטו והיא ברחה עם אמה, חנה אלטשילר, מהגטו. כשהייתה בת שלוש הסתירה אותה אמה אצל איכרה פולנייה שהכירה אחותה של האם, כדי להציל אותה מציפורני הנאצים. ניסימוב קיבלה את השם אווה אולנסקה ובשלוש השנים הבאות חיה יחד עם יהודיה נוספת אצל המשפחה הפולנית. בכל פעם שהגיעו זרים לבקר, הסתתרו השתיים מאחורי הארון.
בגיל 6, עם סיום המלחמה, אספוהּ דודתהּ, דוד שלה ובן דודהּ מהפולנים והם התגוררו בעיר לודז'. כששבה האם ממקום בו הסתתרה בזהות בדויה בגרמניה, ניסימוב כבר כמעט לא הכירה אותה. בשנת 1992 ניסימוב שבה לראשונה לפולין למסע שורשים, אך הוריה המאמצים כבר לא היו בין החיים.
בשנת 2017 פגשה את נכדו של בני הזוג שהצילו אותה.

בישראל

שנים ספורות לאחר תום מלחמת העולם השנייה עלתה ניסימוב לבדה לישראל, ונקלטה במוסדות של עליית הנוער ובקיבוצים. אמה של ניסימוב הגיעה בסופו של דבר לישראל, אולם השתיים לא היו בקשר אחרי המלחמה.
שירתה בצה"ל בחיל האוויר.
לימים היא נישאה והפכה לאם לשני בנים ובת ושתי נכדות ושני נכדים. בשנות ה-40 לחייה, היא החלה ללמוד באוניברסיטה ולעסוק בניהול מגוון פרויקטים קהילתיים ביניהם הרשות למלחמה בסמים בבת-ים. לאחר שיצאה לפנסיה עבדה בוועידת התביעות, בארגון וליווי הרצאות והשתלמויות בנושא מצוי זכויות של ניצולי השואה בישראל.
ספרה הראשון, המדריך לכתיבת זכרונות לניצולי שואה בנושא כתיבת זכרונות, לא פורסם. ב-2007 הוציאה את ספרה הראשון, "ילדה משם", שבו שחזרה את חייה בליווי איורים של עפרה עמית, הספר תורגם לאנגלית ופורסם בארצות הברית בהוצאת "כתב".
אלית וובר כתבה את המחזה "אלמלא" על פי הספר "ילדה משם", וביימה את ההצגה בשם זה; ההצגה הועלתה בארץ ובחו"ל החל מאפריל 2014, עם קטעי קישור מפי ניסימוב.
שאטו לאטור

שאטו לאטור (צרפתית: Château Latour) היא אחוזת יין צרפתית, המייצרת יין שמדורג כגידול ראשון לפי סיווג היינות של 1855 בבורדו .
שאטו לאטור ממוקם בשוליים הדרום-מזרחיים של הכפר פויאק שבאזור המדוק בצפון-מערב בורדו, בגבולו עם סנט-ג'וליין, כמה מאות מטרים מגדות שפך הנהר ז'ירונד.
האחוזה מפיקה שלושה סוגי יין אדום. בנוסף ליין הראשון שלה (Grand vin), קיים מאז 1966 יין שני Les Forts de Latour, ויין שלישי המופץ מדי שנה מאז 1990 תחת התווית "פויאק".

היסטוריה

האחוזה מאוכלסת מאז ראשית המאה ה-14, ובשלהי המאה ה-14 הוקם חיל מצב 300 מטרים משפך הנהר על מנת להגן על השאטו מפני מתקפה במהלך מלחמת מאה השנים. מצודה זו, מגדל הסיינט-מובר או לה טור אן סיינט-מוברט, העניק את שמו לאחוזה הסובבת את המצודה והיה בידיים אנגליות עד לחוזה קסטיליון ב-1453.
המגדל המקורי אינו קיים עוד, אולם בשנות העשרים של המאה ה-17, נבנה מגדל מעגלי (לה טור דה סיינט-לומברט) באחוזה ואף על פי שהוא תוכנן למעשה כמקום לגידול יונים, הוא נותר סמלם של הכרמים.
למרות שגפנים היו נטועות באתר מאז המאה ה-14, לאטור נודע ככרם המניב יינות משובחים כבר מסוף המאה ה-17 כאשר ירש אותו אלכסנדר דה סגור, אשר הוסיף לאחזקותיו את שאטו לאפיט ב-1716. ב-1718 בנו ניקולאס אלכסנדר, המרקיז דה סגור הרחיב את מעגל רכישותיו ביינות העילית וקנה את שאטו מוטון ושאטו קלון-סגור והחל ביצור יין המשובח באיכותו.
למרות שיין שאטו לאטור לא האריך ימים כמו שאטו לאפיט, הרי שהוא קנה לעצמו מעמד ובשנת 1800 היה שווה פי עשרים יותר מאשר יין בורדו פשוט. סיווגו כאחד מארבעת הגידולים הראשונים בסיווג היינות של 1855 בבורדו הבטיח את הצלחתו המתמשכת ובשנות השישים של המאה ה-19 נבנה בניין השאטו הקיים עד לימינו.
ב-1963 מכרו שלושת היורשים ממשפחת סגור שלושה רבעים ממניות שאטו לאטור לחברות הבריטיות הארווי מבריסטול ולקבוצת פירסון. ב-1989 רכשה את השאטו חברת אלייד ליונס בסכום של כ-110 מיליוני פרנקים וב-1993 הושבה הבעלות הצרפתית כאשר רכש אותו המיליארדר הצרפתי אמיל פינו עבור 86 מיליון פרנקים.
לאטור בין הראשונים בגידולים הראשונים שהמיר את כל תהליך יצור היין שלו למודרני, כשהחליף את התסיסה בחביות עץ האלון הישנות ובמקום זאת התסיס את היין בחביות פלדת אל-חלד בשנות השישים.

תוצרת

כרמי האחוזה נאמדים ב-780 דונם, מתוכם 470 דונם בסמוך לשאטו מכונים l'Enclos. זני הענבים הגדלים הם כ-80% קברנה סוביניון, 18% מרלו, ו-2% קברנה פראן ופטיט ורדו.

היין הראשון, שאטו לאטור, מורכב מתמהיל של 75% קברנה סוביניון, 20% מרלו, ומידה שווה של פטיט ורדו וקברנה פראן, ועל פי רוב מניב תוצרת שנתית של כ-18,000 ארגזים (בכל ארגז תריסר בקבוקים). היין השני לה פורט דה לאטור מכיל 70% קברנה סוביניון ו-30% מרלו וממנו נעשים כ-11,000 ארגזים לערך.
הוניזן

גאוגרפיה

הוניזן הוא ההר האמצעי ברכס ההרים המפריד בין העמקים קנדר (Kandertal) ופרוטיג (Frutigtal) לבין העמקים זימן (Simmental) ודיאמטיג (Diemtigtal), המתחיל בהר ניזן שצופה על העיר שפיץ ואגם תון, וכולל את ההרים פרומברגהורן דרוננגאלם הוניזן מאנליפלואה גסור ואלבריסטהורן.
ההר שוכן בין הר הדרוננגאלם מצפון וההר מאנליפלואה מדרום.
למרגלותיו בעמק פרוטיג שוכנת העיירה פרוטיגן, ומצדו השני בעמק דיאמטיג נמצא הפארק האזורי דיאמטיג.
בצדו הצפון מערבי של ההר שוכן אגם מיינפאלסילי. (Meienfallseeli)
בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית

מוצא ועלייתו לשלטון

מוצאו של הקיסר, אשר נולד ככל הנראה בסביבות שנת 811, היה במשפחת איכרים ארמנית אשר היגרה למוקדון. בסביבות שנת 840 הגיע לקונסטנטינופול ועבד כסיס אצל קרוב משפחתו של הקיסר מיכאל השלישי. עם הזמן עלה וטיפס במעמד, עד שנהיה לאחד ממקורביו של הקיסר. בשנת 866, כאשר חשד מיכאל בדודו כי הלה מתכוון לרצחו ולעלות לשלטון במקומו, ציווה על בסיליוס לרצחו. בסיליוס עשה זאת ותפס בכך את מקומו של הנרצח. שנה לאחר מכן, כאשר שמע כי בכוונתו של מיכאל להרחיק אותו ממוקדי השלטון ולמנות במקומו אדם אחר, רצח בסיליוס את הקיסר מיכאל ועלה לשלטון במקומו.

תקופת שלטונו

את מהלכיו הצבאיים הראשונים עשה בסיליוס במערב עוד בשנת המלכותו (867), בהביסו את הערבים שצרו על רגוזה (כיום דוברובניק) ובהשתלטותו בדרך זו על דלמטיה. לאחר ניצחון זה, הודו הבולגרים ושאר השבטים הסלבים בבלקן בכפיפותם למרות הקיסר היושב בקונסטנטינופול. ברית צבאית בין בסיליוס, האפיפיור ולואי השני מלך אקיטן שבצרפת הביסה את הערבים בדרום איטליה, והקיסר הביזנטי זכה בשני ניצחונות גדולים בקרבות ימיים בים הטירני, אך למרות זאת לא עלה בידי בני הברית למנוע את נפילתה של סירקוזה בידי הערבים. גם במזרח, באסיה הקטנה, נלחמו רבות בסיליוס ומצביאו כריסטופורוס בערבים ובבני בריתם. 
בתקופתו של בסיליוס הידרדרו שוב היחסים בין ביזנטיון לרומא (קרי, האפיפיור), על אף מאמציו של הקיסר לאחות את הקרע. בתחומי החקיקה, החל הקיסר בחיבור ספר חוקים חדש הנקרא על שמו "הבאסיליקה" ונסתיים בימי בנו לאו השישי. בימיו של בסיליוס נתרבו עד מאוד רדיפות היהודים בתחומי ביזנטיון, והם הופלו לרעה בחוקים ובגזרות. 
באחרית ימיו, מספרת המסורת, שקע בסיליוס במרה שחורה בגלל מות בנו קונסטנטינוס. זמנו של הקיסר לא איחר לבוא והוא מת בתאונת ציד בשנת 886. בסיליוס הקים שושלת מפוארת אשר שלטה דורות רבים בביזנטיון ונחלה לאורך רוב שנות שלטונה הצלחות צבאיות ומדיניות. כמעט 200 שנות שלטונה של השושלת המקדונית היו מן תורי הזהב הגדולים ביותר של האימפריה הביזנטית, ובסיליוס היה בין הגדולים שבשליטי השושלת.

מגילת אחימעץ

לפי המקורות של מגילת אחימעץ, בן משפחתו, שפטיה בן אמיתי, פעל כרופא שריפא את בתו של בזיל הראשון וככך זכה להציל קהילות יהודי איטליה מגזירותיו. עוד מסופר כי בזיל הראשון נקרא בשם הכינוי "פולו" שנהג לדכאות אנשי מרד במכתש הבד בעודם חיים, על זה יסד הפיוט "חשוך חשוך השאר מכתשם בבית הבד."