google/wiki40b huggingface dataset:
ג'רמי לוין

קריירה

כיום לוין משמש מנכ"ל ויו"ר של חברת Ovid Therapeutics Inc, חברה המפתחת תרופות לילדים ומבוגרים עם הפרעות נוירולוגיות תוכניות הפיתוח הראשוניות של Ovid התמקדו במחלות מוח חשוכות מרפא ונדירות, בין היתר: תסמונת אנגלמן ותסמונת איקס שביר.
טרם הצטרפותו ל-Ovid, לוין כיהן כנשיא ומנכ"ל של חברת התרופות טבע (NYSE: TEVA), אחת מחברות התרופות הגדולות בעולם. הוא כיהן בתפקיד עד עזיבתו באוקטובר 2013, על רקע מתיחות עם יו"ר הדירקטוריון פיליפ פרוסט.
לפני כן, כיהן כחבר הנהלה בכיר בחברת (Bristol-Meyer Squibb (NYSE: BMY שם היה אחראי על אסטרטגיה, מיזוגים ורכישות. בתפקיד זה עיצב והוביל את אסטרטגיית "מחרוזת הפנינים" של החברה. אסטרטגיה זו עזרה להוביל את השינוי שעברה BMY כחברה, במיוחד לאחר רכישת חברת Medarex Inc אשר לוין יזם ביולי 2009, אשר מיצבה את BMY כמובילה בתחום ה-אימונו אונקולוגיה.
עוד לפני כן שימש לוין כראש פיתוח עסקי גלובלי ושותפויות אסטרטגיות בחברת NYSE: NVS) Novartis), ולפני כן היה יו"ר ומנכל של חברת התרופות Cadus.
לוין מכהן כיום כדירקטור בחברות: Biocon ו- ZappRx
לוין הוא דובר קבוע בכנסים בתחום הפארמה, בהם הוא מתמקד בהעמקת הקשר בין חברות למטופלים, קיום חדשנות בתעשיית התרופות, הרחבת התפקיד של מיזוגים ורכישות, וגלובליזציה של תעשיית התרופות.

ביוגרפיה

לוין נולד בדרום אפריקה, בחווה של משפחתו – חווה דה הויק, בפיקטברג, הכף המערבי. אביו היה עיתונאי פוליטי אשר בשנת 1965 התבקש לעזוב את המדינה בין יום על רקע התנגדות הוריו למשטר האפרטהייד. בעקבות טבח שארפוויל, הוא עזב את דרום אפריקה ועבר לסאליסבורי, רודזיה (כיום הארארה זימבאבווה). לבסוף התמקמה משפחתו של לוין בלונדון, אנגליה, שם רכש את השכלתו. לפני הניסיון העסקי שלו, עסק לוין ברפואה, עבד בבתי חולים: האמרסמית' בלונדון, גרוט שור בקייפ טאון דרא"פ, ובבית החולים האוניברסיטאי בז'נבה, שווייץ. לוין, שמתגורר כיום בארצות הברית, חי בעבר בדרום אפריקה, זימבאבווה, אנגליה, שווייץ וישראל. בשנת 1986 לוין הגיע לארצות הברית לעבוד בתעשיית התרופות והתקדם בסולם הדרגות.
אמו של ג'רמי לוין היא לאה לוין, דוקטור כבוד של אוניברסיטת אסקס. היא כיהנה בחבר המנהלים של בעמותת האומות המאוחדות, אנטי-עבדות ו-International Alert, והייתה בחבר המנהלים של JUSTICE בין השנים 1982-1992. כמו כן, לאה לוין כיהנה בחבר המנהלים של Redress, Readers International, International Journal of Human Rights. היא המחברת של הספר מטעם אונסקו: "זכויות אדם: שאלות ותשובות" – אחד הספרים בעלי התפוצה הרחבה ביותר בנושא זכויות אדם.
לוין נישא למרג'רי פלדברג (בתו של סטנלי פלדברג, אחד השותפים המקימים של חברת "TJX") בשנת 1987, ולהם שתי בנות. אחיו הוא דייוויד לוין, מנכ"ל McGraw-Hill Education, ואחותו היא מיכל לוין.
מפעלי תעשיות רכבת (מ.ת.ר)

היסטוריה

תת-אלוף צביקה אורן השתחרר ב-1991 מצה"ל, והקים את חברת "עמית תעשייה" וחברת בת שלה "מ.ת.ר." (מפעלי תעשיות רכבת). המפעל נפתח בבאר שבע ב-1992. ב-2009 הוקם מפעל שני בדימונה.
ב-2013 רכשה ממ"ן 51% ממ.ת.ר ב-13.2 מיליון שקל.
בפברואר 2018 פורסם שחברת סטדלר תייצר קטרים במפעל מ.ת.ר בדימונה בהיקף של 70 מיליון שקל במהלך חמש שנים במסגרת רכש גומלין, בעקבות הזמנות קודמות מאת סטדלר של מכלולים שונים לקרונות רכבת אצל מ.ת.ר.
ציר אלון

תולדות הכביש

רעיון סלילת הכביש הועלה על ידי נחמן אלכסנדרון, מנהל האגף לקרקע מיפוי וניקוז בקרן הקיימת. הכביש, שכונה כביש מדבר שומרון החדש או כביש ספר השומרון, נועד בראש ובראשונה לחבר את יישובי האזור העילי של בקעת הירדן, עם כביש חוצה שומרון שתוכנן באותה תקופה. היישובים לאורך הכביש נועדו לסמן את הגבול המערבי של אזור בקעת הירדן שעל פי תוכנית אלון נועד להשאר בשליטה ישראלית, לעומת אזור גב ההר בו קיימים יישובים פלסטינים רבים. 
בנובמבר 1972 הוחל בפריצת קטע של 7.5 קילומטר מהכביש לצורך חיבור גיתית למעלה אפרים. באמצע פברואר 1973 פרסם הניו יורק טיימס את דבר סלילת הכביש תוך טענה שהכביש מיועד לממש את תוכנית אלון ושדבר סלילת הכביש נשמר בסוד. שאר הכביש נסלל בהמשך שנות ה-70. בשנת 1976 כבר נפרץ הכביש לכל אורכו, אולם הקטע מרימונים צפונה היה עביר רק לרכבי שטח, וקטעים אחרים טרם זופתו. בדצמבר 1979 התמוטט גשר אבן מעל נחל תרצה והכביש בין מכורה לחמרה היה מנותק למשך חודש עד שצה"ל הניח במקום גשר ביילי. 
החלק המרכזי, המחבר את רימונים וכוכב השחר למעלה אפרים נסלל בשנים 1978-1980 והושלם בסוף אוגוסט 1980, ימים אחדים לאחר אזרוח כוכב השחר. לקראת סוף 1981 החל לנוע על הכביש קו 949 מירושלים לבית שאן. בשנת 1984 בוצעו שיפורים בכביש. בשנת 1986, במסגרת הרצון לסייע לחקלאי בקעת הירדן, הוחלט לפעול לסיום סלילת "כביש מכמש" המחבר את כביש אלון באזור מכמש לכביש 60 באזור גבע בנימין.
ועדת השמות הממשלתית קבעה לכביש, במהלך שנות ה-70, את השם "דרך ספר השומרון".

תוכניות עתידיות

ציר אלון תוכנן להפוך לכביש ארצי בשם כביש 80, שיהווה ציר אורך מגבול מצרים, יחצה את הנגב וימשך לאורך מזרח יהודה ושמרון. מטרת התכנון ליצור כביש ראשי שיעקוף את אזור היישוב הצפוף של קו שכם-חברון ויאפשר מעבר מהיר בין אזורים אלו מבחינה תחבורתית. 
מבחינה מדינית נועד הכביש לקשר בין צפון ודרום הגדה כבר על-פי תוכנית אלון, ונועד גם לאפשר, במסגרת הסדר מדיני, מעבר בטוח לסחר בין יהודה ושומרון למצרים. 
במסגרת הסכם וואי שנחתם בשנת 1998, הוחלט לסלול את קטע כביש 80 החוצה את מדבר יהודה ולקשר את קטע כביש 80 הקיים בדרום עם ציר אלון הקיים בצפון. עד כה לא התממשה התוכנית.
המדינות הבלטיות

המדינות הבלטיות הן שלוש מדינות השוכנות לחופו של הים הבלטי: ליטא, לטביה ואסטוניה. יש מדינות נוספות השוכנות לחופי הים הבלטי, אך השם "המדינות הבלטיות" ייחודי למדינות אלה בלבד. לפני מלחמת העולם השנייה התייחסה ברית המועצות אל פינלנד כאל המדינה הבלטית הרביעית.
במאה ה-19 היו המדינות הבלטיות חלק מהאימפריה הרוסית. בשנת 1918, בתום מלחמת העולם הראשונה, זכו שלוש המדינות בעצמאות. בשנת 1940, בהתאם לפרוטוקולים הסודיים של הסכם ריבנטרופ מולוטוב, שנחתם ב-23 באוגוסט 1939 בין גרמניה הנאצית לבין ברית המועצות, סיפחה ברית המועצות את המדינות הבלטיות וחלק משטחה של פינלנד. בשנת 1941 כבשה גרמניה את המדינות הללו, ובשנת 1944 הן חזרו לשליטתה של ברית המועצות, והפכו ל"רפובליקות סוציאליסטיות סובייטיות" במסגרתה. באוגוסט 1991, חודשים אחדים לפני קריסתה של ברית המועצות, הכריזה כל אחת מהמדינות הבלטיות על חידוש עצמאותה, והן הוכרו על ידי ברית המועצות ומדינות המערב.
בשנת 2002 החלו המדינות הבלטיות לפעול להגשמת תוכניתן להצטרף למערב אירופה. ב-29 במרץ 2004 התקבלו המדינות הבלטיות כחברות בנאט"ו, וב-1 במאי 2004 הן התקבלו כחברות באיחוד האירופי. בשנת 2007 הצטרפו המדינות הבלטיות לאמנת שנגן ובכך בוטלה למעשה ביקורת הדרכונים במעברי הגבולות של המדינות הבלטיות עם שאר המדינות החתומות על אמנת שנגן.
תווכה

תָוְוכָה (באנגלית: Middleware) היא תוכנת מחשב המחברת רכיבי תוכנה או יישומים. תווכה משמשת לרוב לפיתוח והרצה של יישומים מורכבים ומבוזרים. התווכה משמשת כשכבה בין מערכת ההפעלה לבין היישום, ומספקת תכונות ומאפיינים ממוטבים יותר מאשר מערכת ההפעלה עצמה. השירותים המסופקים על ידי התווכה שונים ומגוונים ונגזרים מסוג התווכה. מאפיין רווח אותו מספקות רוב התווכות הוא ניהול תנועות ושמירה על יחידת העבודה הלוגית.
תווכה היא תוספת חדשה יחסית בנוף המחשוב, אם כי המונח נמצא בשימוש מאז שנת ‏1968‏. תוכנות תווכה צברו פופולריות בשנות ה-80 כפתרון לקישור יישומים חדשים למערכות ותיקות (Legacy), וחלקן הורחבו בהמשך כדי לשמש פלטפורמה למיחשוב מבוזר, דהיינו, שימוש ברשתות תקשורת כדי לחבר מספר יישומים שונים לכדי יישום מורכב אחד.
נכון לתחילת המאה העשרים ואחת, התווכה היא חלק אינטגרלי מטכנולוגיית המידע, ובעיקר זו המבוססת על ‎XML, SOAP, Web Service‎ וארכיטקטורה מוכוונת שירותים. כמו כן, תוכנות תווכה רבות יכולות לרוץ על מספר רב של פלטפורמות חומרה ומערכות הפעלה.

המונח "תווכה"

במקור, המונח תווכה שימש לציון תוכנה המחברת בין יישומים שונים, ונמצאת כשכבה על גבי מערכת הפעלה, בכל אחד מצדדי החיבור. במשך השנים, חלה הרחבה במונח והיום הוא משמש לציון תוכנת צד-שרת כלשהי, בדרך כלל עם יכולת הרצת שירותי תוכנה וניהול תנועות. בשל השימוש התכוף והרחב במילה, יש המחשיבים את המונח "תווכה" כזמזומילה.
ג'ון ויליאמס (גיטריסט)

חייו

ויליאמס נולד במלבורן, אוסטרליה וקיבל את שיעורי המוזיקה הראשונים שלו מאביו, לן ויליאמס.
כשהיה בן 12 נסע לאיטליה ללמוד אצל הגיטריסט הנודע, אנדרה סגוביה. בהמשך למד בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, אך שם למד פסנתר בהיעדר מחלקת גיטרה בימים ההם. עם סיום לימודיו הוצע לו לבנות מחלקה כזאת, וכגיטריסט מושבע, קפץ על ההזדמנות וניהל את המחלקה בשתי שנותיה הראשונות. 
ויליאמס הזמין קונצ'רטי לגיטרה אצל מלחינים כמו סטיבן דודג'סון, אנדרה פרווין, פטריק גוארס, ריצ'רד הארווי וסטיב גריי. הוא עבד גם עם מלחינים בני ארצו, ביניהם פיליפ הוטון, פיטר סקאלתורפ ונייג'ל וסטלייק, ליצירת מוזיקה לגיטרה שרוח מולדתו שורה עליה.
ויליאמס ידוע בעיקר כגיטריסט קלאסי, אך בחן הרבה מסורות מוזיקליות שונות. הוא שיתף פעולה עם ג'וליאן ברים ועם פאקו פניה והיה חבר בלהקת הפיוז'ן "סקיי". בנוסף, הוא מלחין ומעבד בעצמו.
ויליאמס השתתף בביצוע הלהיט העולמי "קאוואטינה" של סטנלי מאיירס, אשר שימש כנעימת הנושא לסרט זוכה האוסקר "צייד הצבאים" (1979). היצירה נכתבה קודם לכן לסרט "מטה הטיול" (1970) כיצירה לפסנתר, אך עובדה מחדש לגיטרה והורחבה לפי הזמנת מאיירס וויליאמס. בשנת 1973, הוסיפה קליאו ליין מילים והקליטה את הקטע תחת השם "הוא היה יפה" (He was Beautiful) בליווי גיטרה של ג'ון ויליאמס. 
ויליאמס משמש פרופסור אורח באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון. הוא ואשתו, האמנית קאתי פאנאמה, מתגוררים בלונדון ובאוסטרליה.
איזבלה גינור

ביוגרפיה

גינור נולדה באוקראינה ב-5 באפריל 1948. מאז 1967 חיה בישראל. למדה באוניברסיטת תל אביב. גינור היא עמיתת מחקר במכון טרומן לקידום השלום באוניברסיטה העברית בירושלים ופרסמה במסגרתו בשיתוף עם בן זוגה, גדעון רמז, את מחקרם אודות המעורבות הצבאית הסובייטית בסכסוך הישראלי-ערבי והמימד הגרעיני של מלחמת ששת הימים: Foxbats Over Dimona.
הספר זכה במדליית כסף לספר השנה לשנת 2008 של מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון. 
זכתה בפרס על שם אהרן יריב לשנת 2004 המוענק על ידי המרכז למורשת המודיעין. 
ב-2016 זוג החוקרים פרסם ממצאים שערך על בסיס ארכיון מיטרוחין אודות מרגלים מטעם ברית המועצות בישראל ומידע על פרשיות נוספות.

ביקורת ספרים

ראובן פדהצור, המלחמה שלא היתה (אף שהיתה), באתר הארץ, 19 בנובמבר 2007, ביקורת על הספר 'עטלפים מעל דימונה'
פולקסווגן K70

פולקסווגן K70 - היסטוריה

פולקסווגן K70 פותחה במקור כדי להשלים את דגם ה-NSU Ro 80. הפולקסווגן  K70 התאפיינה על ידי מנוע הבוכנה הקונבנציונלי שלה ולא על ידי המנוע הרוטורי של דגם ה-Ro80 Wankel. 
פולקסווגן K70 שמר על שמו המקורי שניתן על ידי חברת NSU.  פירוש שם הרכב: האות K מציינת את המילה הגרמנית Kolben (בוכנה) ו-70 מציין פלט מנוע של 70 PS (51 כ"ס, 69 כ"ס). 
פולקסווגן K70 התחרתה בדגם פולקסווגן 411 ובדגם פולקסווגן 412.
בשנת 1971 זכתה הפולקסווגן K70 במקום השני, בתחרות מכונית השנה באירופה. במקום הראשון זכתה הסיטרואן GS.
ישראל גורי

חיים פרטיים

נולד בשם ישראל גורפינקל בהירשאני שבבסרביה (אז תחת שלטון האימפריה הרוסית). למד לימודי קודש בחדר, סיים בית ספר תיכון בקישינב והיה פעיל בתנועת צעירי ציון שם. למד באוניברסיטת אודסה והיה פעיל ציוני שם – מזכיר הוועד הציוני ומזכיר הוועד המקומי של הקרן הקיימת לישראל. באודסה הכיר את גילה ווסקובוניק, ונישא לה.
עלה לארץ ישראל ב-1919 באונייה "רוסלאן" והחל לעבוד בעיריית תל אביב (עד 1928). 
בשנים אלו נולדו לו ילדיו: חנה, חיים וזהר.

פוליטיקה

היה חבר מפלגת הפועל הצעיר וממייסדי ההסתדרות (בה שימש כחבר מועצת פועלי תל אביב בשנים 1922–1931). ב-1930 היה בין מייסדי מפא"י (שהוקמה כאיחוד של מפלגת אחדות העבודה והפועל הצעיר). 
לפני ואחרי קום המדינה מילא תפקידים שונים כמו ציר באספת הנבחרים, מנהל מחלקת התרבות של עיריית תל אביב, מזכיר ועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות, חבר מועצת עיריית תל אביב (1929–1931), יושב ראש ועדת הביקורת של מפא"י. 
נבחר מטעם מפא"י לכנסת הראשונה ולכנסות הבאות עד החמישית. כיהן ברציפות כיושב ראש ועדת הכספים של הכנסת החל בכנסת השנייה ועד לפטירתו. 
ב-1961 מונה לחבר ולסגן יושב ראש המועצה המייעצת של בנק ישראל.
נחשב לאדם הידוע ביושרו ובהגינותו. רחובה הראשי של שכונת קריית שלום שבדרום ת"א, קרוי על שמו.
פרסם מאמרים ב"הפועל הצעיר" וב"דבר".

הצמחונות

גורי היה צמחוני, ולאחר שאמירים היה ליישוב צמחוני עבר להתגורר בו. בעת דיון שנערך בכנסת בהצעת חוק הרשויות המקומיות (הסמכה מיוחדת), שעניינה הסמכת הרשויות המקומיות לאסור מכירת בשר חזיר בתחומן, התבטא בחריפות נגד אכילת בשר באשר הוא:
כל המתיר דמו של בעל־חיים שלא מתוך התגוננות מפני חיה טורפת כי אם על מנת ליהנות מבשרם של בעלי־חיים שאינם פוגעים לרעה בשום יצור, ושכל אשמתם אינה אלא בזה שאלה שהכוח בידם רוצים לספק תאוותם לאכילת בשר – מניין יהיה לו הכוח המוסרי להתקומם נגד רצח אדם? כי יש קשר גומלין הדוק בין רצח לרצח, והם יונקים משורש אחד... מכאן, מן המקום הזה, מהרי ירושלים, הרימו שוב קולכם: 'לא תרצח!'.
— פרוטוקול מליאת הכנסת מיום 24.7.1956 (קטעים נבחרים באתר אנונימוס)
בן נצר

בן נצר היה מלך וליסטים, שדמותו מופיעה בתלמוד ובמדרש רבה. הוא פעל תחת האימפריה הרומית.
התלמוד מביא אותו כדוגמה למצב ביניים בין מלך וליסטים, ובכך מיישב סתירה בין ברייתות. ההלכה קובעת שאשת איש שנבעלה אסורה לבעלה אלא אם כן היה זה אונס. ברייתא אחת טוענת שאישה שנשבתה בידי מלכות ונבעלה מותרת לבעלה ואם נשבתה בידי ליסטים אסורה לבעלה, וברייתא אחת גורסת ההפך. התלמוד מתרץ שהמקרה בו אסורה לבעלה הוא כאשר השובה הוא בן נצר, כלומר מצב ביניים בין מלכות לליסטות, מקור אחד מתייחס לזה כאל ליסטים ומקור שני מתייחס לזה כאל מלכות.
רש"י מבאר ש"בן נצר - לסטים היה ולכד עיירות ומלך עליהם ונעשה ראש לסטים" והסיבה שאישה שנשבתה לו אסורה לבעלה היא "סברה מינסב קא נסיב לה (=הוא נושא אותה לאישה) ונבעלת ברצון".
במדרש רבה מופיע בן נצר כפרשנות לאחת מהקרניים של החיה הרביעית בחלום דניאל. המדרש מפרש את תפילת יעקב, "הצילני נא מיד אחי מיד עשו", כתפילה לעתיד על הצלת צאצאי יעקב מצאצאי עשו. בדברי חז"ל צאצאי עשו הם רומא העתיקה והנצרות והם הנמשל של החיה הרביעית בחלום דניאל. מדברי המדרש מוכיח הרמב"ן שבן נצר היה בזמן האימפריה הרומית, שהיא תקופת החיה הרביעית. הרמב"ן העלה השערה שהוא נבוכדנצר אך דחאה לאור דברי המדרש.
באיגרת רב שרירא גאון מסופר על פפא בן נצר, שליט תדמור, שהחריב את נהרדעא בשנת תק"ע למניין שטרות, שהיא שנת ד'י"ט, 258-259 לספירה. על פי הפרשנות המקובלת, בר נצר הוא ספטימוס אודינת
מנדט חבר הלאומים

מנדט חבר הלאומים הוא מעמד משפטי שבו היו נתונות מספר טריטוריות אשר נוהלו בתנאי סעיף 22 לאמנת חבר הלאומים, מיום 28 ביוני 1919. על יסוד ההנחה כי בטריטוריות המדוברות, שיצאו מרשות המעצמות שהפסידו במלחמת העולם הראשונה, קיימת אוכלוסייה אשר עדיין אינה בשלה לשלטון עצמי, ניתן מנדט (ייפוי כוח) לאומה אחרת - הנאמן, לשלוט באופן זמני על הטריטוריה - הפיקדון. עם כניסתה לתוקף של מגילת האומות המאוחדות בסוף שנת 1945, הפכו שטחי משטר המנדטים של חבר הלאומים (להוציא את דרום-מערב אפריקה) לשטחי נאמנות של האומות המאוחדות, כפי שהוסכם בוועידת יאלטה.

אמנות

שלילת ריבונותה של האימפריה הגרמנית בשטחים שבהם שלטה הוסכמה בהסכם ורסאי משנת 1919 וסמכויות השליטה בשטחים אלה הועברו לידי מדינות ההסכמה ב-7 במאי 1919. חלוקת שטחי האימפריה העות'מאנית נוסחה בהסכם סוור משנת 1920 ומאוחר יותר בהסכם לוזאן משנת 1923. חלוקת שטחי האימפריה העות'מאנית בין מדינות ההסכמה נעשתה בוועידת סן רמו בשנת 1920, שטחים אלה נמסרו לידי חבר הלאומים, והוא העניק אותם כמנדט למדינות ההסכמה - בריטניה וצרפת. באופן דומה טופלו שטחים שנותקו מהאימפריה הגרמנית.
השיטה הייתה בגדר פשרה בין עקרון ההגדרה העצמית לכל האומות לבין ההסכמים הסודיים שנעשו בזמן מלחמת העולם הראשונה בין מדינות ההסכמה לבין אזורי ההשפעה הטריטוריאליים.

סוגי המנדט

מידת ההתערבות והשליטה המנדטורית בשטחי המנדט הוחלטה באופן נפרד לגבי כל אחד מן השטחים על ידי חבר הלאומים. אולם, בכל מקרה הכוח המנדטורי היה מנוע מלהקים ביצורים או לבסס צבא בתוך שטח המנדט ונדרש להציג דין וחשבון שנתי על אופן ניהול השטח לחבר הלאומים, אשר הוצג בפני וועידת המנדטים הקבועה, בה ישבו נציגים מומחים ממדינות לא מנדטוריות. הוועדה התכנסה פעמיים בשנה והציגה את ממצאיה בפני חבר הלאומים.
כמו כן ניתן לדעת הקהל בעולם להשמיע את קולה בפני חבר הלאומים כדי לנסות להשפיע על התנהגותם של המעצמות המנדטוריות.
למרות הגבלות אלה, שטחי המנדט נתפסו הלכה למעשה כשטחי מושבות של האומה המנצחת. הונהגו שלושה סוגי מנדט, בהתאם למידת הפיתוח של האוכלוסייה בשטח הנשלט בעת הנהגת המנדט.

סיום המנדט

עם פירוק חבר הלאומים המשיכו השטחים שנשלטו במנדט של חבר הלאומים להיות נשלטים מכוח נאמנות של האומות המאוחדות, דבר שהקנה להם מעמד דומה. אולם יפן, אשר נמנתה על מדינות הציר שהובסו במלחמת העולם השנייה, איבדה את השליטה באיי דרום האוקיינוס השקט והנאמנות על שטחים אלה עברה לידי ארצות הברית.
השטח היחיד אשר המשיך להיות נשלט במעמד של מנדט, עד אשר זכה לריבונות עצמאית, היה דרום-מערב אפריקה. רק בשנת 1990 זכה השטח לעצמאות מידי משטר האפרטהייד של דרום אפריקה ונקרא מדינת נמיביה.
עד לשנת 1990 זכו כמעט כל שטחי המנדט של חבר הלאומים בעצמאות, זולת חלק מן האיים בדרום האוקיינוס השקט (אשר היו במנדט יפני), הבולטים שבהם הם איי מריאנה הצפוניים שהפכו לטריטוריה אמריקאית. קבוצות האיים של מיקרונזיה ואיי מרשל זכו לעצמאות ב-22 בדצמבר 1990 ואיי פלאו, אשר התפלגו מאיחוד מדינות מיקרונזיה וזכו לעצמאות ב-1 באוקטובר 1994.
סטיבן צובר

קריירת מועדונים

סטיבן ערך את הופעת הבכורה שלו במדי גראסהופרס ב-12 ביולי 2008 בסיבוב השני של גביע האינטרטוטו, כאשר הוא קם כמחליף בדקה ה-83. צובר סיכם את תקופתו בגראסהופרס בתקופה של חמש שנים עם למעלה ממאה הופעות ועשרים שערים. בשנת 2013, סטיבן הוחתם לחוזה של חמש שנים עבור צסק"א מוסקבה.
הוא ערך את הופעת הבכורה במדי צסק"א ב-13 ביולי במסגרת הסופר קאפ הרוסי נגד זניט סנקט פטרבורג, אותו משחק נגמר בניצחון 3-0 לקבוצתו. ארבעה ימים מאוחר יותר, ערך צובר את הופעת הליגה הראשונה שלו כנגד העולה החדשה, אוראל מיקטרינבורג.
בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט

בית העלמין "סבסטופול", אשר שכן ברחוב סבסטופול, היה בית העלמין היהודי העתיק ביותר בבוקרשט ושימש להטמנת מתי כל העדות היהודיות, אשכנזים וספרדים כאחד.
בית עלמין זה הוקם במאה ה-17 ברחוב פיליפסקולוי במספרים 13 עד 17 בבוקרשט, אז בירת נסיכות ולאכיה. אחרי מלחמת קרים שונה שם הרחוב לרחוב סבסטופול. המצבה הישנה ביותר, על פי הכתוב עליה, הייתה מאוקטובר 1716, מצבתו של ב. מרדכי. בשנת 1864 נסגר בית העלמין בגלל חוק עירוני חדש, שכדי למנוע מגפות אסר קבורה בתוך העיר. במקום בית עלמין זה נפתחו שני בתי עלמין יהודיים, בית העלמין פילנטרופיה עבור האשכנזים ובית העלמין הספרדי ברחוב שרבאן וודה עבור קהילת הספרדים.
בישיבת מועצת הקבינט של ממשלת רומניה מיום 8 באוקטובר 1940 אמר יון אנטונסקו, קונדוקטורול:
קודם כל צריך להוציא את בתי העלמין היהודיים ממרכזי הערים. יש לנו במרכז הבירה את בית העלמין פילנטרופיה וזה מרחוב סבסטופול.
הוריה סימה, שהיה ראש התנועה הלגיונרית וסגנו של אנטונסקו, הסתייג מעט:
אנחנו לא צריכים לייצור רושם שנקטנו בצעד נגד דתם.
התקבלה החלטה לסילוק בתי העלמין היהודיים ממרכזי הערים, אך צעדים מעשיים ננקטו רק כעבור שנתיים. ביוני 1942 אולצה יהדות בוקרשט "לתרום" את בית העלמין לעיריית בוקרשט וגדודים של יהודים נדרשו לעבודת כפייה של הוצאת המתים מהקרקע. העבודות נמשכו שנתיים. שרידי המתים הועברו לשלוש בתי העלמין היהודיים האחרים והשרידים הלא מזוהים נקברו בקבר משותף. עבודת פירוק הקברים נפסקה רק אחרי הפיכת 23 באוגוסט 1944 ושינוי המשטר ברומניה - בשלב זה נותרו בבית העלמין רק 25 קברים שלמים. בין עובדי הכפייה בפירוק הקברים היה גם הצייר היהודי לאזר זין, שצייר 53 מצבות, כדי לשמר את אמנותם של בוני המצבות.
בפרוזדור שבכניסה לבית הכנסת אחדות הקודש נמצאות שלוש מצבות קברים משנות 1909-1906 מבית העלמין סבסטופול, הן עשויות עץ ומקושטות בחלקן העליון בעיטורים מגוונים. כמה מצבות נוספות מוצבות בתערוכה שברחוב ג'יורג'יו בבוקרשט.
שלום דוד אונגר

ביוגרפיה

נולד בדז'בנה בשנת ה'תר"ך לרבי יעקב יצחק אונגר מדז'בנה ולחנה בתו של רבי מאיר הורוביץ (האמרי נועם). נישא לבתו של רבי מנחם מנדל שפירא ובזיווג שני לבת דודו רבי משה הורוביץ (האדמו"ר מרוזבדרוב). לאחר נישואיו כיהן רבי שלום דוד ברבנות העיר רקוב שבפולין ועם פטירת אביו בשנת ה'תרנ"ב הוכתר רבי שלום דוד  כממלא מקומו ברבנות ואדמו"רות דז'בנה. 
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, נמלט רבי שלום דוד לווינה בירת אוסטריה ובשנת ה'תרע"ט חזר לגליציה ופתח את חצרו בטרנוב. 
נפטר בא' באלול ה'תרפ"ג ובנו רבי אלעזר מילא את מקומו כאדמו"ר השלישי בשושלת.
ספרו "יד שלום" מכיל שו"ת על השולחן ערוך, ומקובל כי הוא נכתב בהשראת ספרו של זקנו "אמרי נועם"].
שלמה אלבאז

קורות חיים

נולד במרקש שבמרוקו לרב דוד אלבאז ולימנא בת הרב דוד רוזיליו, בן למשפחה בת 13 דורות של סופרי סת"ם. אביו נמנה עם חכמי ומקובלי מרקש, ושימש כסופר בית הדין המקומי. סבו, הרב שמואל אלבאז היה מרבני מרקש.
בילדותו למד בתלמוד תורה אצל המחנך הרב יעקב חזוט ואצל הרב דוד דהן. כשבגר נכנס לישיבה על-שם רבי אברהם אזולאי שבראשה עמד הרב דוד לעסרי. בו בזמן, בגיל 14 נבחן על מסכת כתובות בעל-פה אצל הרב אברהם קלמנוביץ, ראש ישיבת מיר בארצות הברית.
עם פתיחת המחזור הראשון של ישיבת "אוצר התורה" במרקש בשנת 1947 (ה'תש"ז), נמנה עם תלמידיה הראשונים, ורבותיו שם היו הרב דוד לעסרי, הרב יהודה שושנה, הרב שלמה לחכם דהאן, הרב דוד וענונו והרב זבולון שושנה.
בצעירותו למד שירה ופיוט אצל הרבנים הפייטנים חיים עטר ומשה אלפאסי, וכשבגר שימש כשליח ציבור וכחזן.
בשנת 1953 (ה'תשי"ג) נבחן והוסמך לרבנות ברבאט על ידי הרב שאול אבן דנאן, רבה של מרוקו.
בחודש דצמבר 1953 (ה'תשי"ד) מונה לתפקיד סופר בית הדין של מרקש (ספרא דדיינא) בהמלצת הרב דוד קדוש, והחליף בתפקיד זה את הרב יוסף בוסקילה. בבית הדין, שבראשו עמדו הרב מרדכי קורקוס והרב מכלוף אבוחצירא, כיהן הרב אלבאז לצד דודו, הרב משה אלבאז – "זקן הסופרים", וידידיו הרב שמעון ביטון והרב אברהם אלמליח.
בשנת 1958 (ה'תשי"ח) נישא ללידיה לידיסיה, בת דודו הרב יהודה חיים רוזיליו, שכיהן כסופר בית הדין בקזבלנקה, ונכדת דודו הרב רפאל פרץ, מחבר הספר "מאורי אור". לזוג נולדו 11 ילדים.
בשנת 1963 (ה'תשכ"ג) עלה לישראל והתיישב בבאר שבע, שם עבד לפרנסתו כסופר סת"ם. לאחר מבחן אצל אב בית הדין של באר שבע, הרב אליהו קושלבסקי, החל לעבוד כסופר בית הדין הרבני בעיר, ובמקביל כיהן כרב ברבנות המקומית במועצה הדתית בעיר. במסגרת תפקידו האחרון יזם תוכנית עבודה לשיפור שירותי הדת בעיר, והקים את מקווה הטהרה הראשון מחוץ לעיר העתיקה.
בשנת 1975 (ה'תשל"ה) הוסמך לדיינות על ידי הרב שלום משאש והחל לשבת בהרכבים של בית הדין הרבני בבאר שבע. מלבד עבודתו בבית הדין, נהג למסור שיעורים בכולל לדיינות שבישיבת בני עקיבא אהל שלמה של הרב אברהם סילברט. כן היה מוסר לעיתים שיעורים בישיבה להסמכת רבנים ודיינים "בית שמואל" בירושלים, שבראשה עמד הרב נסים דוד עזראן.
בבאר שבע כיהן גם כרב עמותת "חברת הבקשות אעירה שחר" המקומית.
בשנת 1997 (ה'תשנ"ז) קיבל פרס מפעל חיים ואת תואר יקיר העיר באר שבע, על פעילותו הציבורית בבניינה ובפיתוחה של העיר.
בשנת 2004 (ה'תשס"ד) קיבל מארגון ברית יוצאי מרוקו את תואר יקיר העדה המרוקאית.
נפטר ב-2 בדצמבר 2009 ונקבר בבית העלמין הישן בבאר שבע.
לאחר פטירתו הוקם מכון "כרם שלמה", העוסק בהנצחת זכרו.

משפחתו

אב סבו, הרב דוד בן הרב יאמין אלבאז, היה ראש ישיבה וסופר סת"ם במרקש, שחיבר שיטה על מסכתות הש"ס בשם מזמור לדוד (כתב יד).
סבו מצד אמו היה הרב דוד רוזיליו, שנמנה עם חכמי מרקש והיה בקיא בתלמוד. בכתובתו תואר כ"גוזר ים התלמוד לגזרים".
דודו היה הרב משה אלבאז, מחכמי העיר מרקש שנחשב לזקן סופרי בית הדין.
הרב דוד רוזיליו, היה בנו של הרב אברהם בן הרב יהודא רוזיליו - חתנו של רבי יעקב ביבאס מתטואן, ואחיו של הרב משה בן הרב שלמה רוזיליו, ראש ישיבה במרקש.
אחיו הרב נסים אלבאז היה פייטן ומנהל ישיבה בקזבלנקה, וגיסו, הרב רפאל רוזיליו הוא חבר בית הדין של העדה החרדית הספרדית בירושלים.
אדולף סיזר

ביוגרפיה

סיזר נולד בשכונת הארלם שבניו יורק, התגייס לחיל הים האמריקאי ולאחר שירותו הצבאי למד דרמה ב"אוניברסיטת ניו יורק".
שיחק לראשונה ב-1969 בסרט "צה!" בתפקיד קטן.
השתתף ב-1980 בסרט אמנויות הלחימה של ברוס לי "אגרוף הפחד, מגע המוות".
ב-1984 היה סיזר מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב על תפקידו בדרמת המלחמה הגזענית "סיפורו של חייל" בתור סמל וויטרס, סמל מאוס על יחידת חיילים שחורים שנרצח באופן מסתורי. סיזר גילם את התפקיד גם על בימות התיאטרון וזכה על הופעתו בפרס דרמה דסק.
שיחק לאחר מכן בדרמה של סטיבן ספילברג "הצבע ארגמן" בדמותו של גבר זקן, סרטו האחרון של סיזר היה הקומדיה "מועדון גן עדן".
סיזר נפטר בשנת 1986 מהתקף לב על סט צילומי הסרט "בחורים קשוחים". סיזר נקבר בבית הקברות פרנקליף שבעיירה גרינבורג', ניו יורק. השאיר אחריו אישה דיאן, שתי בנות ובן אחד.
עזיז חידר

עזיז חידר (בערבית: عزيز حيدر) הוא סוציולוג ערבי-ישראלי. חידר הוא פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים ועמית מחקר במכון ון ליר בירושלים, שבמסגרתו הוא מנהל את הפרויקט לפרסום שנתון סטטיסטי לאוכלוסייה הערבית בישראל.

אודות

חיידר עשה דוקטורט בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטה העברית בירושלים ופוסט דוקטורט באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון. לאחר מכן שימש ראש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת ביר זית במשך ארבע שנים והרצה בה עד שנת 1997. חידר מלמד במכללת דוד ילין ומשמש כעמית מחקר במכון טרומן באוניברסיטה העברית. 
בשנת 1997 הקים את המכון ללימודים ערבים באוניברסיטת אל-קודס.
צער גידול בנות - הדור הבא

תקציר העלילה

כמו בסדרה המקורית, הסדרה מתרחשת בסן פרנסיסקו. הדגש הוא על דמותה של ד"ר די.ג'יי. טאנר-פולר, אלמנה צעירה, שהיא רופאה וטרינרית ואמא לשלושה בנים - ג'קסון, מקס וטומי. לאחר שבעלה הכבאי, טומי, נהרג בעת מילוי תפקידו, סטפני טאנר, אחותה הצעירה, וקימי גיבלר, חברתה הטובה (שהיא עצמה פרודה מבעלה ומגדלת לבד את בתה רמונה), מתגייסות לעזרתה ועוברות לגור איתה ביחד, על מנת לעזור לה לגדל את שלושת הבנים.