google/wiki40b huggingface dataset:
דה סוטו דיפלומט

חטיבת דה סוטו

חטיבת דה סוטו של חברת קרייזלר עסקה בייצור ובשיווק רכב אמריקאי משנת 1928–1968. חטיבת דה סוטו בנתה יותר מ-2 מיליון כלי רכב מאז שנת 1928.
חטיבת המכוניות דה סוטו קרויה על שם הרננדו דה סוטו - החוקר הספרדי שהוביל את המסע האירופי הראשון לשטח עליו משתרעת כיום ארצות הברית, היה האירופי הראשון שגילה את נהר המיסיסיפי.

הייצור באוסטרליה

קרייזלר אוסטרליה (Chrysler Australia) ייצר את סדרת SP24 דה סוטו דיפלומט, משנת 1953. הדגם התבסס על דגם הפלימוט P24 שיוצר ב- ארצות הברית.
משנת 1954–1957 נבנה דגם הדה סוטו דיפלומט SP25.
דגם הדה סוטו דיפלומט קופה יוצר משנת 1956.
גומבין

יהודים

במאה ה-16 פרסם המלך זיגמונט השלישי ואזה צווים המגבילים את זכויות המסחר של היהודים בעיר, ומכפיפים אותן לשעות התפילה בכנסייה הקתולית בעיר. המלך סטפאן באטורי הגביל גם הוא את זכויות המסחר של היהודים בעיר. במאות הבאות הוגבלו מגוריהם של היהודים לחלק אחד בעיר. 
בעיר פעל אחד מחשובי פוסקי ההלכה האחרונים, רבי אברהם אבלי הלוי גומבינר, מחבר הספר "מגן אברהם" על שולחן ערוך אורח חיים.
מהמאה ה-19 היוו היהודים בדרך כלל כמחצית מאוכלוסיית העיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה היו בעיר כ-2,500 יהודים מתוך כ-5,700 תושבים. 
הוורמכט כבש את גומבין בספטמבר 1939. בתחילת 1940 הוקם בעיר גטו, ובו נכלאו כ-2,100 יהודים, מיעוטם פליטים. כ-200 מהם גורשו למחנות עבודה ולאושוויץ. במאי 1942 חוסל הגטו. כמה מאות מתושביו נרצחו בירי, או שולחו למחנה עבודה בקונין, ויתר 1,800 תושבי הגטו נשלחו למחנה ההשמדה חלמנו ונרצחו.

אישים

סופרת היידיש רייזל ז'יכלינסקי (Rajzel Żychlińsky) היא ילידת גומבין.
קנדו (כור גרעיני)

כור קנדו מתקדם

בשנת 2008 החברה לאנרגיה אטומית של קנדה ממשיכה לעסוק בתכנון הנדסי של הדור הבא של כורי קנדו. "כור קנדו מתקדם" (באנגלית: Advanced CANDU Reactor, בראשי תיבות: ACR) יקורר במים כבדים, ויתודלק באורניום מועשר במקצת. חידושים אלה יאפשרו את הוזלת הכור בעיקר בגלל גודלו הקטן יחסית והחסכון במים כבדים ובחומרים בכלל. בניית הכור תיעשה בשיטה מודולרית שתאפשר קיצור לוח הזמנים, ובכך ייחסכו גם עלויות עבודה והון. כבכל כור קנדו, מאט הנייטרונים יהיה עשוי ממים כבדים גם בכור המתקדם.
משה ארם

חייו

ארם נולד בליאדי שבדרום מזרח בלארוס, שנכללה אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית. למד בחדר מתוקן, לאחריו בגימנסיה היהודית בהומל הסמוכה (1912–1916). משם עבר ללמוד במכון הפסיכונוירולוגי בפטרוגרד (סנקט פטרבורג), ולאחר שנתיים, בשנת 1918, עבר למוסקבה, והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת מוסקבה. ב-1919 נאלץ לברוח לליטא, שם לימד בבית ספר בקובנה. ב-1921 גורש מליטא. שהה בגרמניה ועלה לארץ ישראל בשנת 1924.
השתקע בתל אביב והמשיך בעסקנות פוליטית. היה חבר מועצת פועלי יפו ותל אביב בין השנים 1924–1935. ב-1926 נבחר גם למועצת עיריית תל אביב.
בין תפקידיו לפני קום המדינה, היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות ומנהל מחלקת הגיוס ומחלקת החיילים המשוחררים.
ב-1937 ביקר בספרד במהלך מלחמת האזרחים בספרד בהזמנת הממשלה הרפובליקנית.
כיהן החל מהכנסת הראשונה, היה חבר בוועדות שונות וליווה את מפלגתו במהלך הפיצולים והאיחודים הפוליטיים.
בשנת תשל"ז-1977 הוכר כ"יקיר העיר" תל אביב. נפטר בישראל ב-14 באוקטובר 1978.
רחוב בשכונת רביבים בצפון תל אביב נקרא על-שמו.
רינגו (סרט)

עלילה

נערה נמצאת קפואה ומרוטשת, והגורם למותה לא ידוע. זמן קצר לאחר מכן כתבת צעירה וגרושה מטוקיו, בשם אסאקאווה, שהיא דודתה של הנערה, מוצאת קלטת וידאו מקוללת בצימר בו שהתה הנערה וצופה בה. הכתבת, שבעבודתה חקרה אגדה אורבנית על קלטת זו, מבינה שבעוד שבוע תמות.

אסאקאווה מבקשת עזרה מהגרוש שלה (הורוקו סאקי) לגלות את מוצא הקלטת ולעצור את הקללה. בתחילה הוא מסרב להאמין שהנערה מתה בגלל קללה, אך לבסוף משתכנע ועוזר לה.

כמה ימים לאחר מכן הכתבת מוצאת את בנה צופה בקלטת, ומבינה שנשארו לה רק מספר ימים כדי לעצור את הקללה ולהציל אותה ואת בנה. היא מצליחה לגלות מה התחיל את הקללה, מותה של נערה בשם סאדאקו ימאמורה שנרצחה בידי אביה המאמץ והושלכה אל באר סמוך לביתה, מה שגרם לרוחה של הנערה לנקום בכל מי שצפה בקלטת המקוללת כהבעת זעם על אדישות העולם לסבל שלה. הכתבת חשבה שהיא הצליחה לעצור אותה לתמיד כשהיא מצאה את שרידי גופתה של הנערה ודאגה שישלחו לקבורה הולמת (מכיוון שלא נהרגה לאחר שבוע), אך הגרוש שלה, שגם צפה בקלטת, מת זמן קצר לאחר מכן באותה דרך שבה מתה הנערה.

אסאקאווה מבינה שלא עצרה את הקללה, אלא רק הסירה אותה מעצמה. היא מבינה שעשתה זאת על ידי יצירת עותק מהקלטת ונתינתו לגרוש שלה שיצפה בה. בסוף הסרט אסאקאווה נוסעת לבית אביה עם עותק של הקלטת ומכשיר וידאו, על מנת להסיר את הקללה מבנה.
למען נדחי ישראל

למען נדחי ישראל היה בית ספר עברי, סמינר למורים ופנימייה שפעל למענם של ביתא ישראל בעיר אסמרה שבאריתריאה, אז כחלק מפדרציה עם אתיופיה, בשנות ה-50 של המאה ה-20.
בית הספר הוקם ב-27 בדצמבר 1953 על ידי שליח המחלקה לתרבות וחינוך תורניים בגולה של הסוכנות היהודית, הרב שמואל בארי, והיה כמרכז להכשרת מורים ומוסד חינוכי ולימודי לקהילת ביתא ישראל. המוסד הופעל על ידי הרב בארי ששימש כמורה ויונה בוגלה שהתפטר מתפקידו במשרד החינוך האתיופי והיה לסגנו ולמורה. ב-1956 הוחלף הרב בארי ברב יהודה סיוון. תוכנית הלימודים לתלמידים כללה שיעורים ביהדות, דינים, אגדה, עברית, מולדת וחשבון.
תוכנית הכשרת המורים שהופעלה במוסד עם הקמתו כללה חמישה כהנים בנוסף לשליחתם של שתי קבוצות של תלמידים, האחת ב-1955 והשנייה ב-1956, לתוכנית הכשרת מורים בכפר בתיה. תוכנית הכשרת הכהנים הסתיימה ב-1955 שלאחריה קמה רשת של בתי ספר בישובי הקהילה, לאחר מכאן עם חזרתה של הקבוצה הראשונה מהכשרתה בכפר בתיה נפתחו בתי ספר נוספים. 
המוסד חדל מלהתקיים ונסגר ב-1957 ופעילותו הועברה אל מחוז בגמדר, שבו חייו רובם של ביתא ישראל, והיה למרכזה של רשת בתי הספר שהוקמה.
בינה גבירץ

ביוגרפיה

נולדה בגורליצה שבפולין, משם עברה עם משפחתה לדיסלדורף שבגרמניה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 עלתה עם הוריה לארץ ישראל וחיה בירושלים. סמוך לעלייתה, בשנת 1938, איירה את ספרה של מרים ילן-שטקליס, "אצו רצו גמדים" וספר לימוד בשם "אלפוני". במהלך חייה איירה יותר מ-300 ספרים להוצאות שונות, בהם "ילדות חרוצות" של ימימה אבידר טשרנוביץ, "הכלב בים" של מאשה קלו, "המגינים הצעירים" של מילא אהל ואת "המנהרה הסודית בנגב" של ערן שורר.
גם כאשר הספרים עצמם אוירו בשחור-לבן, ציירה את עטיפותיהם בצבעים. שנים אחדות לפני מותה נתנה למוזיאון ישראל בירושלים את כל הספרים שאיירה יחד עם האיורים המקוריים, השמורים כיום באגף הנוער של המוזיאון. בשנת 2007 הציג מוזיאון ישראל תערוכה של עטיפות ספרים מעשה ידיה, "הסתכלו בקנקן", שאצרה נורית שילה-כהן.
בינה גבירץ נישאה לארכאולוג פרופ' משה שטקליס אותו הכירה כשאיירה את ספרה של אשתו, מרים ילן-שטקליס, אצו רצו גמדים והתאלמנה ממנו ב-1967.
אלי קוט

ביוגרפיה

קוט נולדה ברוטרדם בזמן שאמה ביקרה קרובי משפחה וגדלה באמסטרדם על הבלומנמארקט, היא הבכורה מבין ארבעה ילדים. היא התגלתה על ידי צלם האופנה הנס דוקרס (Hans Dukkers).
ב-1964 נבחרה למיס הולנד אך היא לא לקחה חלק בתחרות מיס עולם עקב התנגדותו של בן זוגה.
בתחרות מיס אירופה 1964 היא זכתה במקום הראשון.
היא הופיעה בפרסומת של מותג הטיפוח "rexona" ובמהלך הצילומים הכירה את בעלה לעתיד הצלם פרנק ברנדט, לו נישאה ב-1966.
היא עבדה בעיקר כדוגמנית צילום אך הופיעה גם בתצוגות אופנה של מספר מעצבים וביניהם פרנק גוברס (Frank Govers).
במהלך שנות השבעים היא הייתה שופטת במספר תחרויות יופי בהולנד וביניהן "מיס אמסטרדם 1973".
ב-1996 החלה לעבוד בבית האופנה של המעצב מארט ויסר באמסטרדם.
ב-1976 נולדה בתה.
בתיה עוזיאל

ביוגרפיה

בתיה גוריאצ'יקוב נולדה בפורים 1934, ונקראה על שם סבתה מצד האב. אמה, שרה (סוניה) גוריאצ'יקוב (1901 –1941), הייתה מראשוני המתיישבים בכפר מל"ל, ואביה, ברוך גילאון (גוריאצ'יקוב) (1901 –1980), היה אמרגן שניהל את תיאטרון "המטאטא". היה לה אח גדול, צבי (לימים עורך דין). גדלה בשכונת עובדים בתל אביב. ביוני 1941, כשהייתה בת שבע, התייתמה מאִמה, שנדרסה למוות על ידי משאית בריטית ליד כפר מל"ל, שם שהתה המשפחה בעקבות הפצצת תל אביב.
עוזיאל רקמה וסרגה כבר מגיל שש, ובגיל שש-עשרה החלה למכור בובות קטנות שהכינה. למדה ב"תיכון חדש" בעירה. בצה"ל הדריכה במלאכת יד את מדריכי הגדנ"ע, ולאחר שהשתחררה הייתה מורה למלאכת יד בבתי ספר.
עוזיאל התפרסמה בשנות ה-60 בהגישה פינה שבועית בנושאי מלאכת יד בתוכנית הרדיו של רבקה מיכאלי. בשנים 1974– 1982 הגישה בטלוויזיה הלימודית את התוכנית "מלאכת יד עם בתיה עוזיאל", שממנה צולמו כ-300 פרקים, וכמו כן ערכה סדרה של 12 ספרים בנושא מלאכת יד (1978).
עוזיאל השתתפה בתוכנית "סבתא בתיה", בהשתתפות נכדתה ליאל, ששודרה בערוץ הופ!". כמו כן השתתפה בשנת 2000 בפרסומת. עוזיאל הייתה גם אמנית-יוצרת, שהציגה תערוכות בארץ ובעולם: עבדה הרבה בטכניקת האסמבלאז'. בנוסף לימדה מלאכת יד במספר תחומים ובעיקר בתחום הציור על משי.
יצירות מלאכת היד שאת הכנתן הדגימה עוזיאל ברדיו ובטלוויזיה התאפיינו בשימוש בחומרים זמינים ובמחזור פסולת ושאריות. בתוכניותיה קראה עוזיאל לביטוי היצירתיות בעבודות היד, והתנגדה לשימוש בשבלונות מוכנות, דוגמת אופנת הגובלנים שהייתה נפוצה בשנות ה-70.

"הכינותי מראש"

פרסומה הרב של עוזיאל הביא לכך שהמונח "בתיה עוזיאל" נטבע בסלנג העברי ככינוי לעבודות מלאכת יד, בעיקר אלה העשויות מחומרים מאולתרים, או למי שעוסק (ובעיקר למי שעוסקת) בהן. גם צירוף המילים "הכינותי מראש", שהשתמשה בו רבות, נקלט בסלנג העברי. על אף זיהויו עימה, עוזיאל הכחישה שהשתמשה בנוסח "במקרה הכינותי מראש". לדבריה הטקסט אותו אמרה בתוכניותיה לא פעם הוא "הכינותי מראש", עבור חלקים ביצירתה שלא היה ניתן להראות את דרך הכנתם בזמן אמת בתוכנית, ואילו צירוף המילה "במקרה" הוא פרי יצירתם של כותבי הפרודיות.

חיים אישיים

עוזיאל התגוררה בשכונת אפקה בתל אביב. הייתה נשואה לבנקאי שמואל ("עוזי") עוזיאל (שכיהן בין היתר כמנכ"ל בנק עלייה-לאומי) משנת 1956 ועד מותו ב-2008. בתה, שרי, נפטרה במפתיע ב-1992 בגיל 30.
עוזיאל נפטרה ב-6 בינואר 2018 בגיל 83, לאחר מאבק במחלת הסרטן. הותירה בן ונכדים.
אחייניתה שרה גילאון היא שחקנית.
לך לך אמרינן לנזירא

לך לך אמרינן [ל]נזירא, סחור סחור לכרמא לא תקרב (תרגום: "לך לך אומרים לנזיר, סביב לכרם אל תתקרב") הוא משל המופיע בתלמוד במספר מקומות כדי להסביר מדוע צריך לעיתים לאסור דבר שבעיקרו מותר. כפי שנזיר, שאסור לו לאכול ענבים או לשתות יין, מורחק אפילו מהתקרבות לכרם כדי שלא ייכשל באכילת ענבים, כך נאסר דבר המותר בעיקרו עקב החשש שאם הוא יותר, האדם עלול להיכשל בגוף האיסור.

תוקף האיסור

למרות האיסורים הנובעים משימוש במשל זה, ניתן להצביע על הבדלים בין איסורים אלו לאיסורים מעיקר הדין, כפי שמביא התוספות בשם רבינו תם, שהאיסור הוא על השתייה ולא על ההנאה, וכך במוזג מים לתוך יין, למרות שהוא נאסר בשתייה, הוא מותר בהנאה, הבדל נוסף הוא אם נעשה הדבר, לדוגמה אם הוליך גוי ענבים לגת לצורך סחיטתם, בדיעבד אין הם נאסרין, שכן ההוראה הנובעת מהמשל היא לכתחילה, בשל הצורך להרחיק מהאיסור עצמו.
הגשר הישן במוסטר

הגשר

אורכה של קשת הגשר בבסיסה הוא 28.7 מטרים, ובשיאה גובהה הוא כמעט 20 מטרים מעל הנהר. בנקודה זו גובהו של המעבר שעל הגשר היא 77 ס"מ בלבד, ורוחבו הוא ארבעה מטרים. לגשר אין יסודות והוא נתמך על ידי מבנים עשויים מאבן גיר המחברים אותו אל הצוקים שמשני צידי הנהר. גובהם של מבנים אלה הוא 6.85 מטר (בתקופת הקיץ), והקשת הנחה עליהן מתרוממת לגובה של 12.02 מטרים נוספים. בשני צדדיו של הגשר ניצבים שני מגדלים מבוצרים מאבן גיר, המכונים "שומרי הגשר" (Mostari). מגדל הלבייה (Helebija) ניצב בצד הצפוני ומגדל טארה (Tara) בדרומי.

בניית הגשר

בשנת 1557 הורה הסולטאן סולימאן הראשון להחליף גשר עץ ישן ורעוע שניצב במקום. עבודות הקמת הגשר החלו באותה שנה, ולפי כתובת שנמצאה במקום נמשכו עד שנת 974 לספירה המוסלמית, היינו עד התקופה שבין יולי 1566 ליולי 1567. למעט עובדה זו ידוע שהגשר נבנה על ידי מימר היירודין, תלמידו של האדריכל העות'מאני הידוע סינאן וכי שני המגדלים שנצבים בשני צידיו קדמו לו. ממדיו של הגשר נחשבו ליוצאי דופן בתקופת הקמתו, ומקובל שהיה זה הגשר הגדול מסוגו באותה עת. אופן הקמת הפיגומים, הדרך שננקטה כדי לשמר את יציבותם משך שנות ההקמה הרבות, כמו גם דרך העברת חומרי הבניין מגדה לגדה, נותרו כולם בגדר תעלומה. הגשר ("Most") העניק את שמו לעיר, הוא מופיע על סמלה והפך במשך מאות שנים לסימן ההיכר שלה. 
כמאה שנים לאחר הקמתו של הגשר החלו צעירי העיר לקפוץ מהגשר אל מימי הנרטבה. העדות הראשונה למנהג זה היא משנת 1664. בשנת 1968 לבש המנהג צורה של תחרות רשמית שהתקיימה מדי שנה בקיץ, וגם לאחר הריסתו של הגשר בשנת 1993, המשיכו התחרויות מפיגום שהוצב במקום בו הגשר ניצב.

הריסת הגשר

במלחמת בוסניה, הן הסרבים והן הקרואטים ראו בגשר וברחובות העיר העתיקה שסביבו סמל בוסני-מוסלמי, ויירטו אותו באופן תדיר. בשנת 1992 נפגע הגשר מהפגזות של כוחות סרביים, וביום 9 בנובמבר 1993 בשעה 10:15 הרסו כוחות מועצת ההגנה הקרואטית (Hrvatsko vijeće obrane, HVO) את הגשר והפילוהו לנהר.

השיקום

הגשר שוקם ונבנה שוב על ידי חברה טורקית תחת ניצוחו של ארגון אונסק"ו ובמימון בינלאומי, בעיקר של ממשלת לוקסמבורג. 1,088 האבנים ששימשו לבנייה המחודשת, עוצבו בהתאם לטכניקה המקורית, ועלות ההקמה עמדה על 12 מיליון אירו. הגשר נפתח מחדש בטקס חגיגי ביום 23 ביולי 2004, ובשנת 2005 הוא הוכלל, יחד עם הרחובות הסמוכים לו ומספר מבני ציבור עתיקים נוספים, ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. הגשר שב להיות סמלה של העיר והכללתו ברשימת אתרי המורשת העולמית העניקה עידוד של ממש לענף התיירות בעיר שהינה המתויירת במדינה.
שיתוק

סוגי עצבים שונים מייצרים סוגי שיתוק שונים

ישנם סוגים רבים של עצבים. הם מחולקים לעצבים תנועתיים (המשדרים שדר מהמוח ויוצרים תגובה בגוף) ועצבים תחושתיים (המעבירים למוח מסרים שנקלטים דרך החושים). לכן ישנן פציעות בהם עצבים מסוימים נפגעו ולכן האדם מרגיש חלק מהגוף במידה מסוימת אך לא יכול להזיז או להפך, יכול להזיז את האיבר אך ההרגשה היא עמומה. יתר מכך, עצבים תחושתיים הם מגוונים ושולטים על תחושות שונות: מגע עורי, תחושות עמוקות של העצם ושרירים, תחושות חום וקור. כך שיכול להיות מקום בו, לדוגמה, ישנה תחושה של מגע אך בלי הבדלה בין חום וקור.

מציאת תרופה

מחקרים רבים מתבצעים לפתרון פגיעה בחוט השדרה. הכיוונים הם שונים ונוטים מפתרונות כירורגיים, תרופתיים, ביוטכנולוגיים ואלטרנטיביים. כריסטופר ריב תרם רבות לקידום המחקר. מרכז גדול למחקר חוט השדרה הוא Miami Project בארצות הברית.
תיין סיין

קורות חייו

תיין סיין נולד במשפחת איכרים בכפר הקטן קיונקו בדלתא הנהר איראוואדי, באזור הידוע בימינו כעיירה נגאפודאוו, כצעיר מבין שלושה אחים.
למד באקדמיה לשירותי ביטחון, אותה סיים עם תואר בשנת 1968. בהמשך עלה בהיררכיה הצבאית ושימש קצין בצבא קבע למשך ארבעים שנה. בשנת 1988 היה למייג'ור בחטיבה 55 של חיל הרגלים באזור סגאינג. 
עשה בהמשך קורס במכללה לפיקוד ומטה בקאלאוו במדינת שאן ושירת כמפקד גדוד הרגלים 89 על ידי קאלאי, באותו אזור, סגאינג. ב-1991 חזר ליאנגון ובשנת 1992 הועלה לדרגת קולונל.
שירת אחר כך כקצין בכיר בתפר שבין המטה הכללי של הצבא ומשרד הביטחון. בשנת 1995 קודם לדרגת גנרל חטיבתי ונשאר לשרת במשרד הביטחון. ב-1996–2000 פיקד הגנרל תיין סיין על המפקדה האזורית המשולשת בקיאינג טונג, במדינת שאן, בגבול עם סין, לאוס ותאילנד, אזור שבו שרצו סוחרי סמים, וצבאות מקומיים הקשורים אליהם - הצבא המאוחד של מדינת ווא ומליציית לאהו. 
בשנת 1997 התקדם לדרגת מייג'ור גנרל והתקבל לשורות המועצה הממלכתית לשלום ופיתוח (SPDC), החונטה הצבאית ששלטה אז במדינה.
נשוי ואב לשלוש בנות.

ראש ממשלה ואחר כך נשיא

במאי 2007 אחרי שראש הממשלה סו וין חלה בלאוקמיה, תיין סיין נכנס לתפקיד במקומו.
אחרי הדחת ראש שירותי המודיעין הגנרל חין ניונט, התמנה תיין סיין למזכיר הראשון של המועצה.
ב-29 באפריל 2010 התפטר תיין סיין משורות הצבא יחד עם עוד 22 קצינים, כדי להתחיל פעילות פוליטית אזרחית במסגרת המפלגה לאחדות, סולידריות ופיתוח, מייסודה של החונטה הצבאית.
הוא עמד בראש אספה לאומית שחוקקה את החוקה החדשה של מיאנמר.
נבחר לנשיאות בפברואר 2011. הוא הושבע כחודש וחצי לאחר מכן.
צהוב

אטימולוגיה

המילה "צָהֹב" מופיעה כבר במקרא ספר ויקרא, פרק י"ג, פסוק ל' וככול הנראה, היא מופיעה במשמעותה הנוכחית. מילה המתארת את הצבע הצהוב, בשפה קדומה, אינה דבר מובן מאליו. זאת משום, שבתקופות קדומות נהגו לכנות הן את הצבע הצהוב והן את הצבע הירוק, במינוחים, שכיום מתארים את הירוק בלבד. לפי מודל השפה הפרוטו-שמית, באם כל השפות השמיות היו שמות רק לארבעה צבעים: לאדום-חום, לירוק-צהוב, ללבן ולשחור. זה ששימש עבור ירוק-צהוב, דומה למילה העברית המודרנית "ירוק". תופעה דומה אפשר לראות ביוונית הארכאית. ביצירתו של הומרוס, דבש הדבורים מתואר, כבעל צבע ירוק.
כביש אגרה

כביש אגרה הוא כביש שהשימוש בו כרוך בתשלום. האגרה הנגבית מכלי הרכב העושים שימוש בכביש, משמשת, לבדה או ביחד עם אמצעי מימון אחרים, לתחזוקתו של הכביש ולפיתוחו, או לשם השבת ההשקעה שהשקיע מפעיל הכביש בהקמתו, במסגרת שיטת בנה-הפעל-העבר. בדומה לכבישי אגרה קיימים גם גשרים ומנהרות שהשימוש בהם כרוך באגרה, וכן אזורים, כמו מרכזי ערים, שהכניסה אליהם בכלי רכב מחייבת תשלום אגרה (לדוגמה בלונדון, סטוקהולם, בולוניה ובברגן). כביש אגרה הוא אחת השיטות למימון הקמתו ו/או הפעלתו של קטע כביש, בדרך כלל בעל איכויות של כביש מהיר, והרעיון העומד בבסיסה, הוא שנטל מימונו של הכביש מוטל באופן ישיר על אלה שעושים בו שימוש בפועל. שיטה אחרת למימון הקמתם ותחזוקתם של כבישים היא האגרה התקופתית הנוהגת במדינות מסוימות באירופה, לדוגמה באוסטריה, שווייץ ובצ'כיה, והמכונה וינייט (מצרפתית Vignette). אגרה זו נגבית מכל כלי הרכב הרשומים במדינה, או מחלקם, בין כחלק מאגרת הרישוי ובין כאגרה נפרדת, וכן מכלי רכב זרים הנכנסים אליה לראשונה דרך כביש מהיר או עושים בו שימוש. במדינות אחרות ממומנות הקמת כבישים מהירים ותחזוקם מהתקציב הכללי, בדומה לכל פעולה ממשלתית אחרת.
בישראל מופעלים מספר כבישי אגרה: כביש 6, מנהרות הכרמל והנתיב המהיר בכביש 1.

גביית האגרה

גביית האגרה נעשית באופן אלקטרוני או ידני בנקודות הכניסה והיציאה אל הכביש המהיר ("השיטה הסגורה"), או במחסומים ו/או על ידי חיישנים אלקטרוניים המוקמים לשם כך לרוחבו של הכביש ("השיטה הפתוחה"). האגרה עשויה להיות מחושבת בהתאם למרחק הנסיעה ולסוג הרכב, או להיות מורכבת מתשלום קבוע שאינו מושפע מאחד משני נתונים אלה או משניהם, או מורכבת מסכום משתנה בהתאם לנתונים קבועים שונים - למשל שעות היום, או דינמית בהתאם לעומס בכביש. בכבישי אגרה מסוימים קיימים מסלולי תשלום שונים התלויים ברישום מוקדם, ולעיתים גם בהתחייבות כלשהי של בעל הרכב, כמו הנכונות להתקין ברכבו מכשיר משדר/מקלט אלקטרוני, רכישת כרטיס תשלום מיוחד הפועל ככרטיס אשראי, הסכמה מראש לחיובו באמצעות כרטיס אשראי רגיל או תשלום סכום מסוים מראש ("pre-paid"). בשיטת החיוב האלקטרוני הפועלת בכביש 6 ובמספר כבישים מהירים נוספים בעולם, נשלחת דרישת התשלום עבור השימוש בכביש, או אישור התשלום, אם ניתן מראש, לכתובתו הרשומה של בעל הרכב בשלב מאוחר יותר, דבר החוסך עיכובים בתנועה בכביש.

ביקורת

כבישי אגרה זכו גם לביקורת. בין היתר נטען], בעיקר כנגד גביית האגרה הידנית המסורתית, כי היא גורמת לבזבוז זמן ולהעלאת הוצאות תפעול כלי הרכב, וכן כי מנגנון הגבייה עצמו יקר ועשוי לכלות עד שליש משיעור האגרה. עוד נטען כי מנגנוני האכיפה אינם יעילים וכי ההשתמטות מתשלום האגרה קלה יחסית. בנוסף נטען כי כבישי אגרה מעודדים את השימוש בכלי רכב פרטיים, וכי הם גורמים לפערים חברתיים בגלל שהאגרה איננה פרוגרסיבית. עם זאת, בישראל קיימת מגמה של עידוד תחבורה ציבורית ולכן בכבישי אגרה חדשים, דוגמת הנתיב המהיר בכביש 1, תחבורה ציבורית פטורה מתשלום אגרה.
STS-123

המשימה

משימה זו נועדה להביא אל תחנת החלל את החלק מדוחס האוויר של יחידת הניסויים היפני "קיבו",חלק נוסף הגיע ביוני 2008 במשימה STS-124. וכן להרכיב זרוע רובוטית נוספת בעלת זרועות כפולות, תרומת סוכנות החלל הקנדית כמו הזרוע הקיימת. המנוף החכם Dextre נועד לאפשר עבודה עדינה מחוץ לתחנת החלל, ללא צורך לצאת מהתחנה. למנוף 2 זרועות באורך 3.4 מטר. בנייתו עלתה 200$ מיליון.
רבא בר מחסיא

רבא בר מחסיא (לפעמים מוזכר כרבה) היה אמורא בבלי בדור השלישי לאמוראי בבל.
בתלמוד בבלי, מסכת שבת, דף י', עמוד ב' מוזכרים עשרה מאמרים שמסר משמו של רב.
פטסי סמארט

ביוגרפיה

סמארט נולדה בצ'ינגפורד שבמחוז אסקס. אחיה ראלף סמארט היה מפיק ובמאי.
היא השתתפה במגוון תפקידים בתוכניות טלוויזיה בהם "Danger Man", הסיטקום "רק כשאני צוחק", הסדרות המשטרתיות "Dixon of Dock Green" ו-"Z-Cars", "האסיר", "הגומלים", "The Sweeney", "דוקטור הו" (בתת-סדרה "The Talons of Weng-Chiang"), "lake's 7", הסדרה "Danger UXB", הסדרה הבלשית "The Chinese Detective", סדרת הדרמה קומית "Minder ", התוכנית לילדים "Rentaghost", הסיטקום "טרי וג'ון", הסדרה הקומית "Farrington of the F.O.", "חדר מיון", הסיטקום "הללויה!" והסדרה "The Bill".
בהמשך הקריירה התמחתה סמארט בגילום דמויות של גברות זקנות חסרות תבונה, כגון גברת סיבלי ומיס דינגל בסדרה "טרי וג'ון". דוגמה נוספת היא אשתו של הגנן בפרק "The Moving Finger" בסדרה "מיס מארפל" בכיכובה של ג'ואן היקסון.
בקולנוע השתתפה סמארט בסרטים "בנים ואוהבים" (1960), "Return of a Stranger" (מ-1961), "What Every Woman Wants" (מ-1962), "ארתור? ארתור!" (1969), "Leo the Last" (מ-1970), "The Raging Moon" (מ-1971), "תקוות גדולות" (1974), "Exposé" (מ-1976), "הפנתר הוורוד מכה שנית" (1976), "טס" (1979), "איש הפיל" (1980) ו"הפרוטוקול הרביעי" (1987).

חיים אישיים

פטסי סמארט נפטרה ב-1996 ממנת יתר של תרופות ברביטורט.
עודד גרנות

ביוגרפיה

נולד בשם עודד גרוס בתל אביב. שירת כקצין ביחידה 848 של אגף המודיעין. מ-1969 עד 1971 עבד במשרד ראש הממשלה. בשנים 1971-1983 שימש ככתב לענייני ערבים ב"מעריב" ובגלי צה"ל. בשנים 1983-1986 היה ראש משרד "מעריב" בוושינגטון. מ-1986 עד 1992 שימש כראש דסק החוץ ב"מעריב". מ-1992 עד 2001 היה ראש דסק המזרח התיכון בעיתון. ב-2001 הצטרף לערוץ 1 בטלוויזיה הישראלית כפרשן לענייני ערבים ואקטואליה וראש דסק המזרח התיכון.
מאז 1981 ביקר במדינות רבות בעולם הערבי וערך ראיונות רבים עם מנהיגים ערביים, ובהם נשיאי מצרים, אנואר סאדאת וחוסני מובארכ, מלכי ירדן, חוסיין ועבדאללה השני, נשיא לבנון, כמיל שמעון, ראשי אש"ף יאסר ערפאת, ומחמוד עבאס (אבו מאזן), ועוד.
חיבר שני ספרים: "חיל המודיעין" (1981) ו"היום בו נרצח סאדאת" (1983) בשיתוף עם ז'ק רייניך, וכן מאמרים בנושאי המזרח התיכון והעולם הערבי בכתבי עת ובאנציקלופדיות.
גרנות נשוי ואב לשתי בנות. מתגורר במודיעין.
בית עגנון

היסטוריה

שכונת תלפיות נפגעה בפרעות תרפ"ט (1929), אז גם ניזוק ביתו השכור של עגנון והושחתו ספריו וחפציו. בעזרת ירושה שקיבלה רעייתו מאביה, וכן פיצויים שקיבל מממשלת המנדט בעקבות הפרעות, ומקרן העזרה של יהודי גרמניה, הצליח עגנון להקים את בית הקבע שלו בתלפיות, סמוך לביתו הקודם. 
לבית החדש שנבנה בתלפיות מראה מבצרי וסגור, חלונות הברזל מסורגים וחלקם נראים כחרכי ירי. הבית בנוי בסגנון מודרני, בקוים ישרים ובמראה קובייתי, והוא מצופה בטיח ולא באבן, בדומה לרוב הבתים בתלפיות, אך בשונה מרוב הבתים בירושלים. ממכתבים ששלח עגנון לרעייתו אסתר (כמופיע בקובץ 'אסתרליין יקירתי') מתלונן הסופר על הבית, שאינו מוצא חן בעיניו, על "הרהיטים המכוערים" ועל הצבעים הלא מוצלחים שבחר קורנברג לאריחי הרצפה וצבע הקירות: "...ודאי כתב לך ברין שקורנברג צבע את הבית בצבע נורא ומגוחך. כנראה נצטרך חצי שנה להתבייש בפנינו ובפני האורחים מחמת צבע הבית."
קומת הכניסה כללה את חדרי המגורים של משפחת עגנון, והקומה השנייה של הבית הוקדשה לחדר עבודה וחדר מגורים לעגנון. חדר העבודה הכיל את ספרייתו הגדולה של עגנון, ובה אלפי ספרים בתחומים שונים: פילוסופיה, היסטוריה, יהדות, קבלה ועוד. באוסף הספרים נכללים עשרות ספרים עתיקים ונדירים, כשהעתיק שבהם נדפס בשנת 1524.
עגנון התגורר בבית זה עד לאשפוזו בשנת 1969, בחודשים האחרונים לחייו, ובו נכתבו מרבית ספריו, שחלקם נחשבים ליצירות הגדולות ביותר בספרות העברית החדשה.
בתקופה שבה חי עגנון בבית וכתב בו, התלונן כי רעש המכוניות מפריע לו להתרכז בכתיבה, ובתגובה הפכה עיריית ירושלים את הרחוב לחד-סטרי, ושמה שלט האומר: "נא לשמור על השקט, סופר במלאכתו!"
בבית נמצא כיום מוזיאון ששמו "בית עגנון בירושלים", שבו משוחזרים חדר העבודה ו"טרקלין" המגורים של המשפחה כפי שנראה כשעגנון חי בו. בבית נערכים סיורים מודרכים בעברית ובאנגלית וימי עיון. הבית מקיים ערבי ספרות ותרבות העוסקים בספרות עגנון ובנושאים נוספים משיקים. 
בספטמבר 1987 הוכרז בית עגנון כאתר לאומי.
בין דצמבר 2006 לינואר 2009 התנהל בבית פרויקט שימור ושיפוץ. הפעילויות השונות התקיימו במרכז מורשת בגין. בינואר 2009 נפתח שוב הבית לקהל הרחב.

אזכורים תרבותיים

ביתו של ש"י עגנון, ואתרים נוספים בשכונת תלפיות, זכו ליחס ספרותי מיוחד מצדו של א.ב. יהושע, בהיותם זירת התרחשויות מרכזית בספרו "הכלה המשחררת". בספר חוזר גיבור הסיפור, פרופ' יוחנן ריבלין, שוב ושוב לרחובותיה של השכונה, ומבקר שוב ושוב בביתו של עגנון, אותו הוא מוצא לרוב נעול. יהושע הכיר את עגנון מילדותו, שכן אביו היה המורה הפרטי לערבית של אסתר, רעייתו של עגנון. בספרו זה רומז יהושע לאחדים מספריו של עגנון, הספרים והפירושים התואמים להם נמצאים כיום גם הם בבית עגנון.
הסופר עמוס עוז, בספרו האוטוביוגרפי סיפור על אהבה וחושך, מתאר את בית עגנון, כפי שזכור לו מביקורים שערך במקום בילדותו:
"אף פעם לא שרר אור בבית עגנון. תמיד עמדו שם מעין דמדומים עם ריח קל של קפה ושל דברי מאפה, אולי מפני שהיינו באים אליו קצת לפני צאת השבת, בשעת בין ערביים, ואת אור החשמל לא הדליקו שם לפני שהופיעו בחלונם לפחות שלושה כוכבים. ואולי דלק שם אור חשמל, אלא שהיה זה חשמל ירושלמי צהוב וקצת קמצני... את האפלולית אני זוכר עד היום, כמעט נוגע בי בקצות אצבעותיי, אפלולית שסורגי כל החלונות כמו כלאו והחמירו אותה."
— עמוס עוז, סיפור על אהבה וחושך
IS הופ

היסטוריה

ב-1994 הקימו שמואלי וגולדנברג את הצמד "IS הופ" (Israeli Hip Hop) ששילב אלמנטים ישראליים לסגנון ההיפ הופ שזכה לפופולריות עצומה בארצות הברית וליחס צונן בישראל. השניים כתבו את המילים של כל שיריהם. לאחר שהפיקו שני שירים בצורה עצמאית ואף צילמו קליפ, הוחתם הצמד ב-NMC בתחילת 1995. 
אלבומם הראשון והיחיד של IS הופ נקרא "באתי לא בזמן" והופק על ידי שמואלי ויצא ב-1995. להיטי האלבום, "שיר השכונה" ו"כוס תה", זכו להשמעות רבות ברדיו, אך המכירות היו נמוכות והצמד הפסיק את פעילותו בתוך זמן קצר.

המשך דרכו של שמואלי

ב-1999 הוציא שמואלי סינגל חדש תחת השם IS הופ, בהשתתפות מאיה מור, אך הסינגל לא נחל הצלחה.

המשך דרכו של גולדנברג

ב-2001 הקליט גולדנברג עבור קווי זהב 012 בהפקת משרד הפרסום מקאן – קשר בראל ג'ינגל הידוע בשם "דודי התותח". הביטוי "דודי התותח" הפך למטבע לשון ובעקבות הצלחתו הוקלט סינגל באורך מלא על ידי הליקון. מאוחר יותר, זכה הג'ינגל בפרס קקטוס הזהב בקטגוריית "קמפיין השנה".