google/wiki40b huggingface dataset:
אהוד אלעד

ראשית חייו

אהוד אלעד נולד בכפר סבא למשפחת איידלמן. הוא היה חבר בתנועת הנוער העובד וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון על שם ברל כצנלסון בעיר. בשנת 1954 התגייס לצה"ל, ולאחר סיום שירותו הסדיר התגייס לצבא הקבע. כקצין שריון זוטר לחם אלעד בשנת 1960 בפעולת התגמול בתאופיק.
באמצע שנות ה-60 נמנה אלעד עם אנשי השריון הראשונים אשר יצאו לארצות הברית ללמוד את טנק המגח (פטון M48) לקראת ראשית קליטתו בחיל השריון. לדברי פקודיו, בלט אלעד כמפקד קשוח בעל ידע מקצועי רב. הוא נחשב כמומחה לטנק הפטון ורודף שלמות ויסודיות. בשל תכונות אלו בחר מפקד גיסות השריון, האלוף ישראל טל באלעד, בעודו בדרגת רב-סרן, לפקד על אחד משני גדודי טנקי הפטון היחידים שהוקמו בצה"ל לפני מלחמת ששת הימים.

קרב צומת רפיח

ערב מלחמת ששת הימים שימש אלעד כמפקד גדוד 79, גדוד טנקי הפטון של חטיבה 7, שעמדה תחת פיקודו של אלוף-משנה שמואל גונן.
בבוקר 5 ביוני 1967 תקפה אוגדה 84 בפיקודו של האלוף טל, ובה חטיבה 7, את המערכים המצריים המבוצרים בצפון סיני. אלעד פיקד על גדודו בהסתערות חטיבה 7 על המתחם המצרי בצומת רפיח, ובמהלך חלק מן הקרב נע הטנק שלו בראש הגדוד. בעת הקרב פגעו פגזי תותחים נגד טנקים בטנק שלו והוא נפצע בפניו, בגבו ובידו, אך הוסיף לפקד על הגדוד. בצוהרי אותו יום השתתף הגדוד בפיקודו בקרב לכיבוש המתחם המצרי בשיח' זוויד, ממערב לרפיח.

עיטור העוז

על לחימתו של אלעד בראש גדודו הוענק לו ציון לשבח, אשר הומר בשנת 1973 לעיטור העוז.
זה היה נוסח העיטור:
במלחמת ששת הימים, פקד סא"ל אהוד אלעד ז"ל על גדוד טנקים. בקרב על מוצבי צומת רפיח, הוביל את יחידתו להסתערות, נפצע בפניו ובידו, אך לא הסכים שיעבירוהו לטיפול. בהמשך הלחימה פקד על גדודו בהעזה ובאומץ-לב. בהסתערות על מערכי אל-ג'ירדי בהובילו את הכוח שעליו פקד, נפגע ונהרג.
אברהם שוער

אברהם שׁוֹעֵר (באנגלית: סוֹיֶר, Abraham Soyer;‏ ח' בחשוון תרכ"ט, 24 באוקטובר 1868, לוצין, לטביה, האימפריה הרוסית – ג' בשבט ת"ש, 13 בינואר 1940, ניו יורק) היה סופר יידיש ועברית, מורה, מרצה וסופר ילדים.

קורות חייו

שוער הוא נכדו של הרב נפתלי ציוני, רב העיר לוצין. למד בחינוך יהודי מסורתי ובישיבה. בילדותו למד בחברותא עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
לאחר שהשלים בחינות בגרות חיצוניות התפרנס מהוראה בכמה ערים בלטביה ובפולין. בשנת 1912 היגר עם כל משפחתו לאמריקה והשתקע בניו יורק, שם לימד במוסדות שונים ובעיקר בבית המדרש למורים שליד ישיבת רבי יצחק אלחנן.
עם הגיעו לאמריקה הרבה לפרסם ספרות לילדים בשתי הלשונות, עברית ויידיש, שאת ראשיתה עשה עוד באירופה. כן פרסם מאמרים ומסות בענייני חינוך וספרות ילדים. סיפוריו מלאים בדמיון ועשירים בעלילות וסגנונו היה תמציתי ומגובש. הוא התמחה בכתיבת דיאלוגים שנונים וחריפים בין דמויותיו. כתיבתו הייתה אופטימית, תמימה ועם זאת חכמה.
ספרו "מאורעות ימימה" תורגם לאנגלית (The Adventures of Yemima) והיה לרב-מכר שנמכר עד היום. בנו, רפאל סויר (Raphael Soyer;‏ 1899–1987), תרגם את ספרו ואייר אותו. גם שני בניו האחרים, משה (Moses Soyer) ויצחק סויר (Isaac Soyer) היו ציירים ידועים ומורים לאמנות.
נורדרמארקט

נורדרמארקט (בהולנדית: Noordermarkt - "השוק הצפוני") הוא שמה של כיכר ברובע יורדאן של אמסטרדם שבהולנד.

היסטוריה

הנורדרמארקט החל לפעול בשנת 1616. באותה עת נקרא השום בשם "פרינסנמארקט" (שוק הנסיך - "Prinsenmarkt") על שם הפרינסנחראכט - "תעלת הנסיך" הסמוכה (Prinsengracht). בשנת 1623 הוקמה בכיכר הנורדרקרק (הכנסייה הצפונית), שונה שם הכיכר והשוק והוא החל להיקרא בשם "נורדרמארקט" על שם הכנסייה. עד שנת 1655 שימש מרבית השטח המשמש כיום את הכיכר כשטח בית הקברות של הכנסייה.
בשנת 1941, בעת שהייתה הולנד כבושה על ידי גרמניה הנאצית, נערכה בכיכר הפגנה שהחלה את שביתת פברואר - מחאה על גירושם של יהודי הולנד (למחנות ריכוז, ובהמשך נרצחו בשואה). לוח זיכרון בחלקה הדרומי של הכיכר מזכיר הפגנת מחאה זו.
פארק הפילים הלאומי אדו

היסטוריה

לפני כ-1,000 שנה אנשי קוי קוי הגיעו לאזור אדו והתיישבו בו. ב-1750 אנשי בוהר הגיעו לאזור ועבדו בחקלאות. השבטים השונים ניהלו מלחמות פנימיות ביניהם ובין היתר צדו את הפילים באזור. ב -1900 נשארו אוכלוסיות בודדות של פילים באדו. בין יוני 1919 ועד אוגוסט 1920 אוכלוסיית הפילים הופחתה שוב מ-130 פרטים ל-16 פרטים בלבד. הסיבה לכך הייתה בידי אדם אחד- Major P. Protorius. בשנים אלה הפילים הפריעו רבות לחקלאות באזור, וצרכו את מקור המים העיקרי של החקלאי. כדי להוריד את איום הפילים עבור האנשים באזור, המשרד האדמיניסטרטיבי הממשלתי הוציא צו הכחדה. הפילים נשחטו, עורם נוצל להכנת שוטים ( ניתן לראות תצוגה שלהם במוזיאונים מקומיים ומרוחקים יותר) ומוצרים אחרים. 2,1 ב-1931 נותרו רק 11 פילים באזור ונעשו מאמצים על ידי סידני סקייפה להקמת פארק לאומי לשימור הפילים שנותרו ולהגנתם3,1. מאמצים אלו נפלו לתהום כיוון שהפארק היה מסוגר וצפוף- לא תאם לחיי פילי הבר ועל כן הפילים מתו זה אחר זה. ב-1954 נעשה ניסיון נוסף לפארק -ניסיון שצלח, וכיום יש כ-600 פילים בשמורה והאוכלוסייה פורחת ומתרחבת.

התרחבות

הפארק המקורי הורחב לאחר מכן וכיום משתרע על 3,600 קמ"ר, טומן בתוכו שטחים ימיים ושטחי אדמה גם יחד. מחולק למספר אזורים נפרדים וכולל בתוכו מספר איים ושמורות, כמו אי בירד (אי הציפור- bird island) ואי סנט קרוי, אשר מהווים בתי גידול לציפורים, פינגווין שחור-רגל וחיות בר נוספות. האי בירד הוא הבית למושבת הרבייה של סולת גנת – כ-120,000 ציפורים ולמושבת הרבייה השנייה בגודלה של הפינגוונים האפריקאים.
עם ההתרחבות נמנו חיות בר נוספות בפארק אדו ובניהם 400 תאו אפריקני, 48 קרנפים שחורים, אריות, עמלץ לבן וצבוע נקוד.

הכחדה ורביית יתר

הכחדה ורביית יתר, הם שני משתנים שתלויים אחד בשני. מאחר שמשימתו הראשונית של הפארק הייתה שימור של יונקים נכחדים כמו הפיל אפריקני וקרנף צר-שפה, המאמצים האקולוגים הראשוניים נעשו על מנת לשמור על מיני היונקים. עם זאת, עם העלייה במספר היונקים בפארק, חלה ירידה באוכלוסיית הצומח באזור. אוכלוסיית היונקים שגדלה נזקקה למזון רב של צומח כמו גם גרמה לנזק רב עקב דריסתם ומעיכתם. כתוצאה מכך הצמחים סיגלו התאמתם והחלו ליצור רעלנים כנגדם, וכיום ניתן לראות כ-77 מינים אנדמים בעלי רעלנים המזיקים ליונקים באזור.
קרל, נסיך הסן-קאסל

ביוגרפיה

קרל נולד ב-19 בדצמבר 1744 בקאסל לפרידריך, נסיך הכתר של הסן-קאסל, שהיה מאוחר יותר רוזן הסן-קאסל, ולמרי, נסיכת בריטניה, בתו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה. בשנת 1747 נטש אביו את המשפחה וחזר לנצרות הקתולית, ובשנת 1755 בוטלו נישואי הוריו באופן רשמי. לאחר פרידתם של הוריו, עברו קרל, אמו ואחיו לדנמרק, שם התגוררה אחות אמם לואיז, נסיכת בריטניה, אשת פרדריק החמישי, מלך דנמרק.
בשנת 1758 התגייס קרל לצבא המלכותי הדני, ובשנת 1765 מונה למפקד יחידות הארטילריה בדרגת מייג'ור גנרל. בשנת 1766 מת דודו פרדריק החמישי, מלך דנמרק, ובן דודו כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק הוכתר במקומו. כריסטיאן השביעי מינה את קרל למפקד חיל המשמר המלכותי בדרגת לוטננט גנרל, ונתן לו תואר אביר מסדר הפיל וחבר במועצה המלכותית. בנוסף הוא מינה אותו למושל נורווגיה, תפקיד ששימש בו עד לשנת 1768, על אף שלא ביקר בה במהלך תפקידו.
ב-30 באוגוסט 1766 התחתן קרל עם לואיזה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק החמישי, מלך דנמרק ולואיז, נסיכת בריטניה. בתחילה התגוררו בני הזוג בקופנהגן, אולם עד מהרה הסתכסך קרל עם גיסו כריסטיאן השביעי, ובשנת 1767 עברו בני הזוג להתגורר בהנאו יחד עם אמו מרי, נסיכת בריטניה.
בשנת 1768 רכש קרל את האחוזה והכפר של אופנבך-רומפנהיים, ממשפחת אדלסהיים, ובשנת 1771 הרחיב את האחוזה וכלל בה את ארמון הנסיכות. אמו מרי חיה בארמון עד מותה בשנת 1772, ובשנת 1781 מכר קרל את ארמון רומפנהיים לאחיו הצעיר פרידריך, נסיך הסן-קאסל.
בשנת 1769 מונה קרל למושל הדוכסויות שלזוויג-הולשטיין, ועבר להתגורר עם משפחתו בטירת גוטורפ, ובנוסף קיבלו בני הזוג אחוזה בגיבי שנקראה על שם אשתו - לואיזנלונד. בשנת 1770 התארחו אצלם כריסטיאן השביעי ואשתו קרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה, ובמהלך הביקור התפשטו שמועות על הרומן בין המלכה ליוהאן פרידריך שטרואנזה.
בשנת 1772 מונה קרל למושל נורווגיה, והמשפחה עברה להתגורר בכריסטיאניה, ומההכנסות הרבות שקיבלו בנו מעון קיץ לאחוזת לואיזנלונד. בשנת 1774 מונה קרל למפקד הצבא הדני בנורווגיה. במהלך מלחמת הירושה הבווארית לחם קרל בצבא הפרוסי, וזכה לאמונו של פרידריך הגדול. בשנת 1788 פרצה מלחמה בין רוסיה לשוודיה, וכתוצאה מהברית בין דנמרק לאימפריה הרוסית, הצטרפה דנמרק למלחמה נגד שוודיה. קרל פיקד על הצבא הדני שלחם מכיוון נורווגיה, אולם על אף הצלחות ראשוניות נאלץ לבסוף לסגת, והפופולריות שלו ירדה בעקבות כך.
בשנת 1790 התחתנה בתו מריה, נסיכת הסן-קאסל עם פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק, ובשנת 1801 פיקד קרל על הצבא שכבש את המבורג וליבק במהלך המלחמות הנפוליאוניות. בשנת 1805 קיבל אחיו וילהלם את התואר הנסיך הבוחר מהסן, ונתן לקרל את התואר "רוזן הסן-קאסל". בשנת 1808 מת גיסו כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק, וחתנו עלה לשלטון במקומו כפרדריק השישי, מלך דנמרק, ובשנת 1814 קיבל קרל דרגת פילדמרשל בצבא המלכותי הדני.
בשנת 1831 מתה אשתו לואיזה, נסיכת דנמרק, וב-17 באוגוסט 1836 מת קרל באחוזתו בלואיזנלונד.
מבלוט ארדינץ'

קריירת מועדונים

ארדינץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סושו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בעונת 2005/2006 בניצחון 0-1 נגד אז'קסיו. בעונת 2007/2008 הצליח לבסס את מקומו בהרכב הקבוצה, כאשר כבש 11 שערים בעונה זו. בעונת 2008/2009 סיים כמלך השערים של המועדון עם 12 שערים. ב-28 ביוני 2009 לארבע שנים בפריז סן ז'רמן תמורת 9 מיליון אירו. ב-29 ביולי 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו במשחק ידידות נגד פיורנטינה. ארגינג הבקיע את שער הבכורה שלו בפריז בניצחון 1-3 נגד לה מאן. באוגוסט 2009 נבחר לשחקן החודש בצרפת. את עונת 2009/2010 סיים ארדינץ' כמלך השערים של קבוצתו עם 15 שערים, ואף נבחר לשחקן העונה בקבוצתו. בעונת 2010/2011 חלה ירידה ביכולת של השחקן עקב פציעות שונות והוא כבש רק 8 שערים בליגה. בקיץ 2011 רכש שייח' נאסר אל חלאפי את המועדון ובעקבות הגעתם של שחקנים רבים התערער מעמדו של השחקן במועדון. ב-25 בינואר 2012 חתם בסטאד רן ל-3 וחצי שנים תמורת 7.5. מיליון אירו. ב-17 ביולי 2015 חתם לשלוש שנים בהנובר 96 עבור 3.5 מיליון יורו.  ב-7 בינואר 2016 הושאל לגנגאן עד לסוף העונה. ב-10 ביוני 2016 הושאל למץ.

קריירה בינלאומית

ארדינץ' נולד בצרפת להורים טורקים והיה יכול לשחק בשתי הנבחרות, אך הוא בחר בטורקיה. ב-26 במרץ 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד בלארוס. ארדינץ' נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2008, והגיע עם הנבחרת לחצי הגמר.
חרם חברתי

בחרם חברתי מנדה חברה כלשהי אדם מסוים אל מחוץ לחברה. לעיתים מתבטא החרם גם בהימנעות ממתן שירותים מסחריים, קהילתיים וכלכלים לאותו אדם. בעדה החרדית בישראל משמש החרם החברתי ככלי ענישה.
גם בעבר נהגו קהילות יהודיות להטיל חרם שהוא נידוי הלכתי על מי שלא פעל על פי מצוות התורה או שהפר את עמדת הנהלת הקהילה. ידועים במיוחד החרמות שהוטלו על אוריאל ד'אקוסטה ועל ברוך שפינוזה - שניהם חברי הקהילה הספרדית (קרי מצאצאי יהודי ספרד ואנוסים ששבו ליהדותם) באמסטרדם. 
ככל שהקהילה מלוכדת וסגורה יותר, כך כוחו של נשק החרם גדול יותר, שכן המוחרם מוצא את עצמו מורחק מכל המעגלים העסקיים, החברתיים ואף האישיים שהקיפו אותו.
מחוץ לקהילה החרדית, שימוש מוצהר בחרם חברתי ככלי ענישה קיים בקרב ילדים ונוער. עם זאת, מבוגרים עשויים גם הם לנקוט צעדים דומים, אך לרוב לא במוצהר, כיוון שניהול יחסים חברתיים בדרך זו נחשב לקיצוני ונתפס כהתנהלות ילדותית ופוגענית.

חרם חברתי באינטרנט

בשנים האחרונות הלכו וגברו תופעות החרמות והאלימות ברשתות החברתיות המקוונות (Cyber bullying) בקרב בני נוער. "חרם ברשת" אינה תופעה חדשה. החרם המקוון התקיים באינטרנט בפורמים, תגובות לידיעות וגם בפלטפורמות חדשות. לחרם יכול לקדום הפצת תמונה פרובוקטיבית ברשת האינסטגרם, פרסום פומבי של מסרונים בסלולריים או פוסט פוגע בפייסבוק. חומרתו הנוספת של החרם החברתי ברשת קשורה לכך שתוכן מקוון קל להפצה וקשה להסרה ולכן יכול להתפשט לאנשים וקבוצות רבים מאוד ולעצב את תדמיתו של אדם או ארגון לאורך זמן.
בעולם הווירטואלי צעירים רבים נפגעים מיחס חבריהם בגיל ההתבגרות שהוא שלב מורכב וחשוב של החיים. החרם ברשת מתפשט במהירות ועוצמתו רבה כיוון שהמידע מועבר בקלות, נגיש לכלל, ללא כל סינון וזמני התגובות מאד קצרים בשונה מחרם במרחב הפיזי.
חלון פנורמי (סרט)

עלילה

העלילה מתרחשת בעיירה קטנה, בשנות החמישים בארצות הברית השמרנית של טרם המצאת הגלולה. אייפריל היפה היא עקרת בית ואם לשניים ובעלה פרנק עובד בעבודה משעממת עד מוות אך מכניסה מספיק כדי לאפשר להם לרכוש בית בפרוורים. דווקא אייפריל, הפשוטה כביכול מבין בני הזוג, מנסה למצוא בחיים משהו קצת מעבר לחיי הבורגנות שלא מצליחים להעניק לה משמעות. היא בטוחה שבבעלה יש שאר רוח ושמגיע לו (ובעקבות כך גם לה) חיים מעניינים יותר, "אמיתיים", בהם יוכלו להגשים את עצמם. לאחר משחק במחזה חובבני וכושל עולה בה הרעיון לעזוב הכול ולנסוע לפריז, שם היא תפרנס אותם ופרנק "ימצא את עצמו". בשלב הראשון פרנק משתף איתה פעולה אך ככל שהתוכנית הופכת ממשית הוא נתקף פחד. לאחר שמוצע לו קידום בעבודה, והפיתוי לוותר על תוכניתה של אייפריל גדל, פרנק מנסה בעקיפין ובאמצעות מניפולציות לשכנע את אייפריל לעזוב את הרעיון. בסופו של דבר את מחיר רצח החלום של אייפריל תשלם המשפחה כולה כשאייפריל מתה, יחד עם עוברה, כאשר היא מנסה להפיל בחודש מתקדם מידי בכוחות עצמה. פרנק עובר לגור במקום אחר וממשיך בחייו הזעיר-בורגניים העצובים יחד עם שני ילדיו.
שמעון שפיצר

ביוגרפיה

שימע שפיצר נולד בג'אקובו (בשטחי קרואטיה המודרנית) ליעקב ולינה שפיצר. בגיל צעיר הצטרף לחוגי הנוער של התנועה הציונית בעירו. הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים. ב-1912 נבחר למזכיר סניף התנועה הציונית בג'אקובו. ב-1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, חבר לאלכסנדר ליכט ונמנה עם מייסדי אגוד הקהילות היהודיות בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. ב-1937 נבחר למזכיר הכללי של אגוד הקהילות. בחירתו חוללה עימות ופילוג בתוך אגוד הקהילות בין נציגי יהדות סרייבו ויהדות בלגרד לבין נציגי יהדות זאגרב בשל אי בחירת המועמד מטעמם וטענות לקיפוח מועמדים ספרדים. שפיצר נקרא להתפטר אך זכה לתמיכתו של אלכסנדר ליכט ונשיאות אגוד הקהילות עמדה על אישור מנויו. נציגי הספרדים מבלגרד ומסרייבו הודיעו על פרישה מהאגוד וזו נמשכה שלוש שנים. העיתונות היהודית בבלגרד ובעיקר הביטאון "הקול היהודי" (בסרבו-קרואטית: Jevrejski glas) תקפה בחריפות את שפיצר וזה הגיש תביעת דיבה נגד העיתון.
בתקופת כהונתו פעל שפיצר נגד האנטישמיות שגאתה ביוגוסלביה. ב-1937 שלחו שפיצר, ונשיא אגוד הקהילות פרידריך פופס מחאה נמרצת לשר המשפטים היוגוסלבי על רקע מאמרי שטנה אנטישמיים בעיתונות היוגוסלבית. לאחר האנשלוס, הגיעו פליטים יהודים מאוסטריה ומגרמניה הנאצית ליוגוסלביה ושפיצר פעל לשיכונם בקהילות היהודיות השונות. בראשית 1939 נועדו שפיצר, דוד אלבלה ופרידריך פופס עם ראש הממשלה היוגוסלבי דראגישה צבטקוביץ' וזה הבטיח להם שליהודי יוגוסלביה אין ממה לחשוש וביטחונם בממלכה מובטח. בהמשך, מונה שימע שפיצר ליושב ראש הוועדה לטיפול בפליטים מטעם אגוד הקהילות והוא פעל למתן סיוע כספי וחומרי לכ-11,000 פליטים שהגיעו ליוגוסלביה. במסגרת תפקידו הצליח לארגן את עלייתם של כ-1,000 פליטים יהודים דרך הדנובה לארץ ישראל. בהמשך, טיפל שפיצר במעפילי קלאדובו-שאבאץ. הוא סייע בדיורם ופעל להשגת סרטיפיקטים בכדי לאפשר את עלייתם לארץ ישראל, אך לקבוצה התקבלו 250 סרטיפיקטים בלבד.
ב-6 באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה וכבשה אותה תוך ימים אחדים. פעילות הארגונים היהודיות נאסרה. בסוף אפריל הקימו הגרמנים את "נציגות הקהילה היהודית" ושימע שפיצר מונה לאחד מחברי הנציגות. ככל הנראה ניסו הגרמנים להקים יודנראט אך הדבר לא עלה בידם משום שחברי הנציגות סירבו למסור רשימות ובהן מכסת שמות של יהודים שנדרשו על ידי הגסטפו. בספטמבר 1941, נעצרו חברי הנציגות ונכלאו בטופובסקה שופה, להוציא את שימע שפיצר אשר נשלח למחנה הריכוז באנייצה. ככל הנראה בשל קשריו הרבים עם ארגונים יהודיים ברחבי העולם נחשב גם כדיסידנט פוליטי. שפיצר עבר חקירות ועינויים קשים במחנה הריכוז באנייצה ונורה למוות בראשית אוקטובר 1941 על ידי רופא המחנה קצין האס אס שטורמבאנפיהרר פרידריך יונג (בגרמנית: Friedrich Jung). בתו בת התשע מרים נרצחה בהמשך בסיימישטה. אשתו יהודית (יוליה) שפיצר לבית לנצנר ניצלה מהשואה ועלתה בהמשך למדינת ישראל.
חוק החירום במצרים

חוק החירום במצרים הוא חוק המופעל בהחלטת הנשיא על מצב חירום אשר מעניק לו סמכויות נרחבות להתמודדות עם משברים. החוק חוקק לראשונה ב-1958 ונקרא חוק 162 לשנת 1958.

היסטוריה

החוק שחוקק על יד הנשיא גמאל עבד אל נאצר היה בשימוש לראשונה רק ב-1967 עם פרוץ מלחמת ששת הימים כאשר מצב החירום הסתיים החליט נאצר להאריך את תוקף החוק, מהלך זה נמשך עד מותו של נאצר ב-1970 אך מיד לאחר מותו המשיך מחליפו אנואר סאדאת את מימוש החוק ושמר עליו בתוקף עד שנת 1980 אז ביטל סאדאת את הארכת החוק. החוק שנמשך 22 שנים רצופות השפיע עמוקות על מצרים ועל מצב זכיות האדם במדינה, ביטול החוק החזיק כ-18 חודשים בלבד עד ההתנקשות באנואר סאדאת ולאחריה כונן יורשו הנשיא חוסני מובארכ את החוק מחדש לתקופה של כשלוש שנים, ב-1984 בתום שלוש השים מהחלטת מובארכ החליט לחדש בשנית את החלת החוק בשלוש שנים נוספות, המהלך חזר על עצמו כל שלוש שנים עד שנת 2003 אז הבטיח מובארכ כי זו הארכה האחרונה במסגרת רפורמות בניהול המדינה וכי החוק יבוטל במאי 2006. באפריל 2006 כחודש לפני תום תוקפו של החוק התרחשו הפיגועים בדהב  דבר אשר שימש את מובארכ ואפשר לו להאריך את החוק בשנתיים נוספות, ב-2008 על אף ההבטחות לסיום החוק האריך הנשיא את החוק בשנתיים נוספות, בשנת 2010 האריך הנשיא את החוק פעם נוספת אם כי הבטיח שהחוק ישמש רק למלחמה בטרור הסמים, ב-2011 החלו קריאות לביטול החוק לראשונה לאחר כ-30 שנה עקב המהפכה האזרחית. ב-24 בינואר הודיע מוחמד חוסיין טנטאווי שעמד זמנית בראש המדינה כי יבטל את החוק באופן מידי אך לאחר כ-4 חודשים ב-31 במאי תם תוקפו של החוק ולראשונה מזה 31 שנים מצרים לא הייתה תחת מצב חירום, ב-14 באוגוסט 2013 לאחר ההפיכה הצבאית הודיע הנשיא הזמני עדלי מנסור על כניסה מחדש לתוקף של החוק לתקופה של חודש, ההחלטה באה לאחר הפגנות אלימות של אנשי האחים המוסלמים.

שימוש בחוק

לרוב החוק שימש לרדיפת קבוצות אופוזיציה שונות וככלי למנוע ביקורות על המשטר. 
בתקופת מובארכ שימש החוק למעצרים המונים של "חשודים" בטענה שאם הממשלה לא תשתמש בחוק החירום יוכלו אנשי האחים המוסלמים להשיג את השלטון במצרים, הדבר הוביל גם להקמת מתקני מעצר בלתי חוקיים, בלתי מתועדים ומוסתרים ומניעה מאנשי אקדמיה, אנשי דת ועיתונאים בעלי השתייכות אופוזיציונית מקבלת עבודה.
במסגרת הבחירות בשנת 2010 נעצרו אלפים והוחזקו תקופות ארוכות ללא משפט, מספר האסירים הפוליטיים שנעצרו במסגרת חוק החירום מוערך בכ-30,000 בני אדם.
העולם החדש (סרט)

עלילה

העולם החדש נפתח בראשיתה של המאה ה-17, כאשר מתועד את סיפורם של המהגרים האנגלים הראשונים על אדמת וירג'יניה. במהרה מתגלה כי המתיישבים הראשונים אינם מוכנים לחיים הקשוחים על אדמות העולם החדש, יחסיהם עם המקומיים גורע. שמועות על עיר הנמצאת במעלה הנהר תחת שלטון מלך חזק מעלה תקוות מסחר בפני התושבים. כשקפטן ג'ון סמית' ממונה על אחת מהמשלחות לאיתור העיר היא מותקפת על ידי התושבים המקומיים. הם רוצחים את כל חברי המשלחת מלבד ג'ון סמית שנלקח שבוי אל כפרם. שם פוגש את אחת מבנותיו של הצ'יף פאוואטן, פוקהונטס הצעירה. שלמלמדת אותו על בני עמה, מנהגיהם, אמונתם ותרבותם. במהלך שהותו בכפר סמית' ופוקהונטס מתקרבים זה לזו. היא מאפשרת לו לשוב לבני עמו ושולחת עמו מזון שיעזור להם לשרוד את החורף הקשה של וירג'יניה ואף מגלה לו כי אביה מתכוון לתקוף את המהגרים עקב הפרת הבטחתו של סמית' שיעזבו עד האביב. בכך פוקהונטס משפיעה ומשנה את גורל עמה, המתיישבים והמדינה שבדרך.
פיגורציה תרבותית

פיגורציה תרבותית היא מונח שטבע הסוציולוג נורברט אליאס. הפיגורציה היא מערכת חברתית המורכבת מקבוצות שבהן פועלים הפרטים לפי עיקרון של קונפליקט לצד שיתוף פעולה.
מושג הפיגורציה (או הקונפיגורציה) נועד להרחיב שתי תפיסות הפוכות: הגישה הסטרוקטורליסטית שבה קודמים המבנים הגדולים למימושים הספציפיים, והפרט הוא אמצעי בלבד למימוש המבנה, ומולה התפיסה הממוקדת בפרט וברצונותיו. הפיגורציה מגשרת בין הסטרוקטורה החברתית לאינדיווידואל.
לפי קונספט זה, המבנה תלוי באנשים ובפעולותיהם: אנשים מייצרים את המבנה שמייצר אותם. זו תפיסה מעגלית המשקפת תהליך של רציפות, ובחינתה מחייבת התבוננות היסטורית. המושג פיגורציה מייצג מבנה הנתון בהתהוות מתמדת, ולכן מאפשר ניתוח דינאמי ותהליכי.
טאניוג

טאניוג (סרבית לטינית: Tanjug, קירילית: Танјуг) הייתה סוכנות הידיעות הרשמית של יוגוסלביה והיא כיום סוכנות ידיעות בסרביה.

היסטוריה

טאניוג נוסדה בנובמבר 1943 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה על ידי משה פיאדה, כסוכנות הידיעות של הפרטיזנים היוגוסלבים בהנהגתו של יוסיפ ברוז טיטו. שמה הוא ראשי תיבות של Telegrafska agencija nove Jugoslavije ("הסוכנות הטלגרפית של יוגוסלביה החדשה"). הסוכנות הפיצה ידיעות על מאבק הפרטיזנים היוגוסלבים בשטחי יוגוסלביה הכבושה וברחבי העולם.
לאחר המלחמה, הפכה טאניוג לסוכנות הידיעות הרשמית של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בתקופת השיא שלה הפעילה הסוכנות רשת עולמית של 48 כתבים, הייתה מדורגת בין עשר סוכנויות הידיעות הגדולות בעולם וסוכנות הידיעות המובילה בקרב המדינות הבלתי מזדהות. הייתה בין הראשונות לדווח על אירועים שונים בעלי חשיבות היסטורית, בהם ההתקוממות העממית שהביאה לנפילת שליט רומניה, ניקולאה צ'אושסקו, בדצמבר 1989.
במהלך מלחמות יוגוסלביה בשנות התשעים של המאה ה-20 התפתחה טאניוג לכלי תעמולה בידי הממשלה בבלגרד. ואולם ב-5 באוקטובר 2000, לאחר שהמוני מפגינים השתלטו על בניין הפרלמנט, כינתה סוכנות הידיעות טאניוג את מועמד האופוזיציה, ווייסלב קושטוניצה, "נשיאה הנבחר של יוגוסלביה", במה שנתן את האות לסיום שלטונו של סלובודן מילושביץ'. לאחר התפרקות הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה המשיכה טאניוג להיות סוכנות הידיעות הרשמית של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ושל יורשתה, מדינת האיחוד סרביה ומונטנגרו (2003-2006), ולאחר מכן סוכנות הידיעות הלאומית של הרפובליקה של סרביה.
בנובמבר 2015, בעקבות כניסתו לתוקף של חוק תקשורת חדש בסרביה, הודיעה הממשלה על מחיקת החברה בבעלות המדינה טאניוג. עם זאת, הסוכנות המשיכה לפעול כחברה ציבורית. לפי אתר החברה, סוכנות הידיעות משחררת כיום כמיליון ידיעות בכל שנה והיא סוכנות הידיעות המצוטטת ביותר באזור.
שלומית מלכה

ביוגרפיה

מלכה נולדה ברחובות והתגוררה גם בקריית עקרון, בת יחידה לאנה (לבית מאגין) שעלתה מאוקראינה, ולמקסים רון מלכה שעלה ממרוקו. שמה הפרטי שלומית הוא על שם סבה, שלום מלכה. למדה בתיכון על שם עמוס דה-שליט במגמת פיזיקה ומתמטיקה. 
בגיל 17 היא התגלתה על ידי הצלם אופיר דוד, שהפנה אותה לסוכנת הדוגמנים אלינור שחר.
את שירותה בצה"ל עשתה בבסיס תל השומר כמדריכה במיצג חילות, ובמהלך שירותה טסה לצילומי דוגמנות בחו"ל.

קריירה

מלכה השתתפה בקמפיינים של ראלף לורן, מולר, שוורצקופף, ברשקה, תכשיטי פנדורי, חברת התכשיטים BEBE ורבים אחרים. 
בנובמבר 2014 הצטלמה לשער של המגזין "Elle" הספרדי וכן לשער של כתבי העת "Glamour" ו- "Marie Claire" הספרדיים. 
החל ממאי 2015 מלכה היא הפרזנטורית של רשת האופנה הישראלית "פוקס", תפקיד עליו, על פי הערכות, היא מרוויחה כ-700,000 שקל בשנה.
ב-2015 היא נבחרה להוביל קמפיין בינלאומי של חברת ההלבשה התחתונה האיטלקית "Intimissimi" ("אינטימיסימי") לצד הדוגמנית הרוסייה אירינה שייק.
ביוני 2016 פורסם כי מלכה נבחרה להיות הפנים החדשות של "ארמני אקסצ'יינג", והיא תפרסם את הבגדים, המשקפיים ושאר פריטי האופנה של המותג.
בסוף 2016 החלה מלכה להנחות לצדו של מיכאל אלוני הוותיק את העונה הרביעית של "The Voice ישראל" ששודרה בערוץ 2 ברשת, אך היא לא המשיכה לעונה החמישית של התוכנית.
בספטמבר 2017, לאחר שהתאוששה מתאונת הקורקינט החשמלי שנפצעה בה, מלכה חזרה לעבודתה המקצועית ודיגמנה לקמפיין של רשת הביגוד הישראלית "פוקס". לאחר מקרה זה מלכה נבחרה להיות הפרזנטורית של תשדיר מטעם הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים שמטרתו עידוד חבישת קסדה.
ב-25 במאי 2017 התחתנה עם השחקן יהודה לוי.
קיי.טי. טאנסטול

קריירה

בשנת 2004 יצא לחנויות אלבומה הראשון: "Eye to the Telescope", שאופיין כאלבום המשלב פולק ופופ. לאחר הופעה בטלוויזיה הבריטית עם השיר "Black Horse and Cherry Tree" זכתה להכרת הקהל. האלבום, שזכה תחילה להיענות בינונית בלבד, יצא פעם נוספת לחנויות וזכה להצלחה מסחרית רבה.
הצלחתה של טאנסטול בארצות הברית הגיעה כאשר השיר "Black Horse and Cherry Tree" זכה לביצוע בתוכנית "אמריקן איידול". ב-2006 יצא אלבומה השני, "KT Tunstall's Acoustic Extravaganza", תחילה לרכישה באופן בלעדי דרך אתר האינטרנט הרשמי שלה, ומאוחר יותר באמצעות חנויות התקליטים. ב-2007 יצא אלבומה השלישי, "Drastic Fantastic", שזכה אף הוא להצלחה מסחרית.
מספר סדרות טלוויזיה בארצות הברית כדוגמת "בטי המכוערת" ו"וויל וגרייס" עשו שימוש בקטעים מלהיטיה של טאנסטול. השיר "Suddenly I see" שימש כפתיחה לסרטו של דייוויד פרנקל "השטן לובשת פראדה".
טאנסטול הופיעה לא אחת עם ההרכב הבריטי "אוי ואבוי", המשלב מוזיקה יהודית עם מוזיקה אלקטרונית.
אמנת ז'נבה הראשונה

אמנת ז'נבה הראשונה 1864 קובעת הגנות לחיילים פצועים וחולים, וכללים לאיסוף פצועים וחולים ולטיפול בהם בשדה הקרב: חייל פצוע איננו מטרה לגיטימית, משום שאינו מסוגל עוד להילחם, ולכן אין לתקוף אותו או לפגוע בו. חייל פצוע זכאי לטיפול ולהשגחה רפואית. הצוות הרפואי אף הוא צריך להיות מוגן, על מכשיריו ועל כלי הרכב והמבנים, המשמשים אותו לצורך טיפול בפצועים. לכוחות הלוחמים אסור להפריע לצוות רפואי בעבודתו או לעכב אותו, ואין לכפות עליו עשייה הנוגדת את תפקידו. הצוות והציוד צריכים להיות מסומנים בצלב או בסהר, אדום על רקע לבן. הצוותים הרפואיים חייבים לנהוג ללא משוא פנים ובאופן נייטרלי. כל מי שמפר את הכללים (למשל פצוע או רופא המשתתף בלחימה), אינו זכאי עוד להגנת האמנה, בין אם מדובר בפצוע, באיש צוות רפואי או במכשור רפואי (אמבולנסים, בתי חולים). הגנות וכללים דומים חלים גם על צוותי דת.
מיכאל שניצלר

ביוגרפיה

מיכאל נולד לאביו זושא בי"ח אב תש"ה, בברקלי שבקליפורניה, בגיל צעיר התייתם מאביו ונסע ללמוד בישיבת טאהש שבקנדה, אצל רבי משולם פייש לאווי.
לאחר נישואיו עבר לעיירה קריית יואל שבארצות הברית, לאחר מכן היגר למונסי ולסיגט, וכיום גר בבורו פארק.

קריירה

בשנות לימודיו בישיבה שר שניצלר כסולן בהצגות בהן שיחק. לאחר נישואיו החל לשמש כזמר חתונות וכגראמער בשמחות ובאירועים בקריית יואל, כמו כן שימש כשחקן באירועים חסידיים בארצות הברית.
לאחר פרסומו החל שניצלר להקליט את לחניו. את אלבומו הראשון הקליט בשנת 2000 ומאז הוציא לאור 15 אלבומים, רובם ביידיש.
שניצלר משלב כישורי משחק עם שירת לחניו, ואף הוציא אלבום של חרוזים ביידיש בשם 'דער טאטע הערט' כשכל שיר מלווה בסרטון הממחיש את השיר על ידי שחקנים מקצועיים, וביניהם שניצלר עצמו, מנשה לוסטיג ואחרים.
יעקב יחזקיה גרינוולד (ויגד יעקב)

הרב יעקב יחזקיה גרינוולד (ה"ויגד יעקב", תרמ"ב, 1882 - ב' באדר תש"א, 1941) היה רבה של קהילת עץ חיים בפאפא שבהונגריה וראש הישיבה בה.

חייו

נולד בצורנא (Csorna) לרב משה גרינוולד, בעל "ערוגות הבושם". למד אצל אביו והיה תלמידו המובהק. בשנת תר"ס (1900) נישא לבת דודו הרב ישראל מנחם ברוין, שהיה אב"ד ברזוביץ. בשנת תרס"ו (1906) התמנה לרב בליקוב. בשנת תרע"ב (1912) התמנה כרבה של צעהלים, במקום דודו הרב אליעזר דוד גרינוולד בעל "קרן לדוד" שעבר לכהן כרבה של אויבר-וישובה.
בשנת תרפ"ד (1924) עבר לכהן כרבה של הוניאד (Hunyad) ועמד בראש ישיבה בעיר. בשנת תרפ"ט (1929) התמנה כרבה של קהילת פאפא, ואף בה עמד בראשות ישיבה גדולה שהייתה מהגדולות והחשובות בהונגריה.
היה חסיד בעלז ושלח רבים מתלמידיו לבעלז]. 
נפטר בשנת תש"א, ונקבר בבית הקברות היהודי בפאפא. לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו, הרב יוסף גרינוולד, כרבה של קהילת עץ חיים בפאפא וכראש הישיבה.

לקריאה נוספת

שלמה לורינץ, במחיצתם של גדולי התורה חלק ב' עמ' 113–136