חאן פיי דזה

תולדות חייו

חיבוריו השפיעו עמוקות על צ'ין שה-חואנג, לימים הקיסר הראשון של סין, שאימץ את עקרונות משנתו הפוליטית ויישם אותה, לאחר שהשתלט והביאה לאיחודה של סין, בשנת 221.
כאשר תקף חואנג את ממלכת האן, נשלח חאן פי דזה לשאת ולתת עם התוקף, ולאחר מכן קיבל משרה בחצרו של חואנג. לי סה (Li Si 208 לפנה"ס) – שר בכיר בחצרו של חוארנג ולשעבר חברו לספסל הלימודיו של חאן פי דזה תחת הפילוסוף הקונפוציאני סון-דזה (XUNZI), חשש למעמדו בחצר, בשל חוכמתו של חאן-פי, והעליל עליו עלילת שווא, שהובילה להוצאתו להורג על ידי שתיית רעל .

הגותו הפוליטית – הלגליזם (פָ'א-ג'יָא Fajia 法家)

תורתו הלגליסטית של חאן פי דזה, מבוססת על שני עקרונות בסיסיים, שהנחילו שני הפילוסופים הלגליסטים הגדולים שקדמו לו : שאנג-יאנג (商鞅 Shang Yang) ושן בו-חאי (申不害 Shen Buhai).
שאנג-יאנג (338 לפנה"ס-390 לפנה"ס) בכיר בחצר השליט של ממלכת צ'ין (Qin) והפילוסוף הלגליסטי המזוהה ביותר עם עקרון החוק (פ'ה 法) והשוויון בפני החוק .
שן בו-חאי (נפטר ב-337) שפיתח את הביורוקרטיה הלגליסטית (דפוסי השלטון – שוּ 法) – שהיא בעיקר הדרכים הסמויות בה שומר השליט על כוחו, הן מול העם ובעיקר אל מול פקידיו ושריו.
חאן פי דזה איחד ופיתח את העקרונות הלגליסטים הללו, ופירט אותם ב-55 פרקים של ספר הנושא את שמו, שמטרתו לאפשר לשליט לשמר את כוחו ולשלוט על המדינה ותושביה.
בעוד הקונפוציאניזם הדגיש כי הקפדה על הטקסיות וריטואל נוקשה, שמבוססים על חוכמתם של "חכמים הקדמונים", הם הבסיס למציאת ה"דאו", ואילו הדאואיזם הטיף להגעה להרמוניה המבוססת על "דרך הטבע". על-פי הלגליזם, על המוסדות הפוליטיים להשתנות בעקבות שינויים היסטוריים ולהתאים את עצמם לרוח התקופה .כך, שאם בתקופת "הקדמונים", שפע פרנסה ומזון אפשרו לבני האדם להתנהג בנדיבות, ואילו בתקופתו של חאן פי דזה, מלחמות וגידול באכולוסיה הובילו לבצורות ולמחסור קשה.
במצב כזה, אין לצפות מהאזרחים שינהגו בדומה לתקופות שפע, ועל כן על הממשל לשנות את חוקיו בהתאם. אין זה תפקידו של השליט להפוך את נתיניו ל"טובים" אלא למנוע מהם לפגוע באחרים ולערער את שלטונו.
בבסיס הלגליזם, דחיה של הסנדרטיים המוסריים של הקונפוציאניזם ושל עקרון "האנושיות" הקונפוציאני, הלגליזם מגדיל לעשות כאשר הוא מבוסס על ההנחה כי טבע האדם רע ואנוכי בבסיסו - עיקרון המנוגד לעיקרון ה"אנושיות" הקונפוציאני. בעוד הקונפוצאניזם קורא לטיפוח והדגשת המידה הטובה, ההתנהגות המוסרית וההרמוניה, הלגליסטים מתרכזים בשימור שלטון השליט כערך עליון.
בלגליזם הסמכות לשלטון איננה נובעת ממקור כוח אוניברסלי או חיצוני, אלא מבוססת כולה על כוחו של השליט, מתוקף היותו השליט. על כן, תכלית השלטון היא שליטה במדינה ובאוכלוסייה ושימור מעמדו של השליט, כאשר המטרה תושג, באמצעות חוקים נוקשים הנאכפים על ידי ענישה חמורה לעוברים על החוק ותגמול לפועלים על פיו. החוק הוא מעל הפרט ; האצילים לא יכולים לדחותו והאמיצים לא יכולים לצאת כנגדו.
עונש על הפרת החוק יכלול גם את בכירי הממשל, כשם שפרס על ציות לחוק יינתן גם לפשוטי העם. שימוש באלימות, מלחמה ודיכוי כל מחשבה עצמאית, הם אמצעים לגיטימיים להשגת המטרה של שמירה וביסוס מעמדו של השליט.
בסופו של דבר, הברוטליות של השלטון הלגליסטי שהוביל צ'ין שה-חואנג, הייתה אחת הסיבות לנפילת שלטונו ב 208 לפנה"ס.
עם זאת, יש להדגיש כי אין מדובר בתאוריה שלילית בלבד, שכן התאוריה פורצת דרך בהיבטי זניחת העבר והסתכלות על ההווה. בעוד הקונפוציאניזם והדאואיזם סימנו את מטרתם כהגעה להרמוניה של החכמים הקדמונים. הלגליזם ממקדים את חזונם בהתאמה למציאות משתנה תוך דרישה לתוצאות אובייקטיביות וריאליסטיות.

דעה אחרת

למרות הניגוד בין הלגליזם לקונפוציאלינזם, בהיבט "השלטון באמצעות החוק" לעומת "השלטון באמצעות המידה הטובה", ישנם הרואים בלגליזם כהרחבה של הקונפוציאניזם בשיטת הממשל ולא כתורה פילוסופית נפרדת. הפילוסוף האמריקאי אימס (Ames) הגדיר את הלגליסטים כפרגמטיסטים מקיאוולים ופחות כבעלי תורה פילוסופית נפרדת