google/wiki40b huggingface dataset:
אחז בן ארי

ביוגרפיה

נולד בעיר ורוצלב שבפולין, ובגיל חצי שנה עלה עם משפחתו לישראל והשתקע בעיר כפר-סבא.
בשנת 1967 התגייס לצה"ל ושירת כקצין ביחידה 848 בחיל המודיעין. לאחר סיום לימודי משפטים עבר לשרת במגוון תפקידי פיקוד ומטה בפרקליטות הצבאית.
בין היתר, בשנים 1983–1988 שימש כיועץ המשפטי לאזור עזה, בשנים 1988–1989 שימש כראש ענף ייעוץ וחקיקה, בשנים 1989–1991 שימש כיועץ המשפטי לאזור יהודה ושומרון ובשנים 1991–1994 שימש כעוזר הפרקליט הצבאי הראשי לדין בינלאומי. במסגרת תפקידו זה, עמד בראש הוועדה המשפטית למשא ומתן עם הפלסטינים כחלק מהסכמי אוסלו.
במסגרת תפקידו האחרון בפרקליטות הצבאית הושאל מצה"ל בשנת 1994 על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון דאז יצחק רבין, לשמש כיועץ המשפטי של משרד ראש הממשלה. הוא שימש בתפקיד זה גם כאשר ראש הממשלה בפועל היה שמעון פרס. עם כניסתם של בנימין נתניהו לתפקיד ראש הממשלה בכהונה הראשונה ב-1996 ואביגדור ליברמן כמנכ"ל המשרד סיים בן ארי את תפקידו.
לאחר שחרורו מצה"ל, בשנים 1996–2000 שימש כיועץ המשפטי של משרד התשתיות הלאומיות. במסגרת זו, היה יושב ראש מועצת האזורים החופשיים לייצור בישראל, חבר ועדת ההיגוי לפרויקטים משותפים עם ירדן ויושב ראש ועדת המשנה לפרויקטים תיירותיים בין ישראל לירדן.
בשנים 2000–2007 שימש כיועץ המשפטי של עיריית תל אביב-יפו. 
בתפקידו זה, גיבש בשנת 2001 חוות דעת הקובעת שחוק איסור פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב (הסמכה מיוחדת), תשנ"ח-1997, אינו חל על בתי אוכל, אלא על בתי קולנוע, תיאטראות, דיסקוטקים וכדומה. כתוצאה מכך אישרה עיריית תל אביב באותה שנה פתיחת בתי אוכל בערב תשעה באב. למרות דברי ראש העירייה רון חולדאי שמדובר בהחלטה מעשית-משפטית בלבד ללא משמעות אידאולוגית, היא עוררה דיון ציבורי רחב בדבר הכפייה הדתית וצביונה היהודי של המדינה. בשנת 2002, בעקבות מקרה זה, הוספה לחוק קביעה מפורשת האוסרת פתיחת בתי אוכל.
בשנת 2007 מונה ליועץ המשפטי למערכת הביטחון במקום צביה גרוס. בשנת 2015 מונה כחבר בוועדה להסדרת המאחזים ביהודה ושומרון.
בשנת 2016 מסר עדות בפרשת הצוללות.
בן ארי גר בתל אביב, נשוי ואב לשתיים. בעל תואר ראשון במשפטים ותואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה מאוניברסיטת תל אביב.
ערן אסנטי

נוער

אסנטי נולד לאב גאנאי ואם ישראלית. גדל בנתניה ובנעוריו הוביל את תיכון שרת בעיר לזכייה באליפות ליגת התיכונים ב-2005 ונבחר לשחקן המצטיין של הליגה כשהוא קולע 19.3 נק' ב-36.7 דק' למשחק. בשנת 2006 אף הוביל את קבוצת הנוער של אליצור נתניה לזכייה באליפות המדינה לנוער. כמו כן היה בסגל נבחרת הנוער ב-2006 ונבחרת העתודה ב-2007.

קריירה בבוגרים

בעונת 2007 עלה לבוגרים לראשונה ושיחק במדי הפועל גלבוע/גליל אך זכה לדקות מועטות. את שנת 2008 החל במדי גלבוע/גליל אך לאחר משחקים ספורים עבר לשחק בליגה הלאומית במדי הפועל לב השרון, שבה קלע 9.4 נק' ב-21.5 דק' למשחק בעשרה משחקים. בסוף העונה ירדה הקבוצה לליגה השלישית. כל זמן זה המשיך לייצג את ישראל במדי נבחרת העתודה.
בשנת 2009 חזר לקבוצת נעוריו - אליצור נתניה. בנתניה היה חלק משמעותי מהרוטציה, בעיקר כשחקן מחליף, ואף שיחק בה כמה שנים לצד אחיו דוד אסנטי. במדי נתניה עלה ליגה לאחר עונה אחת ושיחק בה שלוש עונות נוספות בליגת העל. ב-2010 אף סייע לקבוצתו לעלות לשלב חצי הגמר של פלייאוף ליגת העל ("פיינל פור") תחת אימונו של אריק אלפסי. ב-2011 שותף במדיה ביורוצ'לנג'.
לאחר עונה מאכזבת שבה שותף במספר דקות מוגבל ב-2012 (בין היתר בשל פציעה בגב) חזר לשחק בליגה הלאומית במדי מכבי הוד השרון, שבה התבלט ורשם מספרים יפים של 12.7 נק' ב-29.3 דק' בממוצע. עונה לאחר מכן חתם בעירוני נהריה מהליגה הלאומית, וסייע לה לעלות ליגה באותה עונה. אסנטי משמש אחד השחקנים הישראלים הבולטים בקבוצה, שמשחקת מאז בליגת העל. מאז 2015 משמש קפטן הקבוצה, כאשר לפניו שימש בתפקיד נייט מילר.
אסנטי משחק בעמדות הסווינגמן (עמדות 2–3) וסגנון המשחק שלו מאופיין בפיזיות. הוא ניחן בקליעה טובה למדי מטווח השלוש, ובעל יכולת טובה בהגנה ובהורדת ריבאונדים.
ב-14 ביוני 2017 הודיע אסנטי על פרישתו מכדורסל בשל רצונו להגר לארצות הברית.
במרץ 2018 חזר מהפרישה כדי לשחק במכבי קריית גת מהליגה השנייה בישראל.
מלון שפירא

היסטוריה

את הקמת המבנה יזם מאיר שפירא שכיהן כראש המועצה המקומית של עפולה, והוא הוקם בפועל בשנת תרפ"ה (1925) במרכז העיר, בשדרה המרכזית של עפולד שתקרא לימים "שדרות ארלוזורוב", בסמוך לבית פיינגולד.
בהקמת המלון הושקעה מחשבה רבה, והוא היה בעל ארכיטקטורה ייחודית, ובחזיתו הפונה לשדרה נבנו שתי קשתות מפוארות, והוא גילם בתוכו מוטיבים שסימלו את ההיסטוריה העתיקה של העיר עפולה.
כפועל יוצא ממיקומה של עפולה כבירת העמק, וכנקודת עצירה והחלפת כוחות לנוסעים מהמרכז לצפון המדינה, זכה בית המלון לארח אישים חשובים רבים, שעצרו בו למנוחת לילה.
בין האישים שהתארחו במלון היה רבי יוסף יצחק שניאורסון מליובביץ', שביקר במקום בשנת 1929, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, מנהיג בית"ר זאב ז'בוטינסקי, נשיא המדינה חיים ויצמן המשורר חיים נחמן ביאליק, מנחם אוסישקין ועוד.
בשנת 1936 עבר הבניין לשמש כמטה המשטרה וכוחות הצבא שחנו באזור, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשאר הבניין בידי הצבא, ומאז לא שב לפעול כמלון.
בשנת 1990 נהרס המבנה ועל חורבותיו הוקם בניין משרדים ומסחר.
יולאדה סואניוט

יולאדה "נוק" סואניוט (בתאית: เกริกก้อง "นก" สวนยศ; נולדה ב-18 ביוני 1983) היא פוליטיקאית טרנסג'נדרית תאילנדית ופעילה לזכויות טרנסג'נדרים.

ביוגרפיה

סואניוט התפרסמה לראשונה כשזכתה במספר תחרויות יופי לנשים טרנסג'נדריות, ולאחר מכן עבדה כדוגמנית. בעבר היא נעצרה לאחר שזייפה תעודת זהות במטרה להשתתף בתחרות יופי, מכיוון שהחוק בתאילנד לא מאפשר לשנות את סעיף המין בתעודת הזהות. בהמשך הצטרפה סואניוט ללהקת הבנות "מלכודת ונוס", שהורכבה מחמש נשים טרנסג'נדריות, והייתה הלהקה הראשונה עם חוזה תקליטים של קתואי (מושג בתאית שמתייחס לנשים טרנסג'נדריות או גברים הומוסקסואלים נשיים, אשר נחשבים לעיתים קרובות למגדר שלישי בתאילנד).
לסואניוט יש תואר ראשון במדע, תואר שני במדעי המדינה, והיא מועמדת לדוקטורט במדעי החברה. בעבר, ניהלה ערוץ קניות תאילנדי מקומי והקימה את העמותה למען האישה הטרנסג'נדרית בתאילנד, הנאבקת למען זכויות נשים טרנסג'נדריות, מעניקה סיוע משפטי ומגייסת כספים למימון ניתוחים לשינוי מין.

קריירה פוליטית

במאי 2012 נבחרה סואניוט לתפקיד המפקחת הכלכלית של מחוז נאן שבצפון תאילנד, והפכה לפוליטיקאית הטרנסג'נדרית הבכירה ביותר בארצה. סואניוט התמודדה בבחירות כמתמודדת עצמאית, ולא כחלק משום מפלגה.
עדיה חורון

ביוגרפיה

חורון נולד ב-1907, בקייב בירת אוקראינה, כאדולף גורביץ', בן למשפחה יהודית אמידה. עם השנים עברת את שמו לעדיה כדי להבדילו בין היתר מן ה"אדולף האחר". את השם חורון אימץ כקריצה בשל הידמותו הפיזית לאל המצרי "חור". בצעירותו השתלם בלימודים קלאסיים ולמד לתארים מתקדמים בפריז. היה עוזרו של פרופ' שארל וירולו, חושף עיר המלוכה אוגרית. בפריז נפגש עם ערי ז'בוטינסקי בנו של זאב ז'בוטינסקי. שם פגש את אשתו לעתיד, עדה שטיינברג, שהייתה בתו המאומצת של גיסו של ז'בוטינסקי. הוא התקרב אל תנועת בית"ר ועוד בשנת 1931 החל לפרסם בפריס מאמרים בראזסווייט הרוויזיוניסטי שזיהו את הפיניקים הקדמונים עם העברים, עליהם חתם בכינוי "אל ראיד" - "הצופה", בעברית. ז'בוטינסקי התלהב מרעיונות אלו וטיפח את המלומד הצעיר. בכנס של תנועת בית"ר באותה שנה הוקמה על ידי חורון תנועת "רודי גל" שמטרתה להכשיר את הנוער הבית"רי לספנות מסחרית וצבאית.
בשנת 1935 ייסד ז'בוטינסקי את "ההסתדרות הציונית החדשה", לאחר פרישתו הזועמת מן ההסתדרות ה"ישנה". חורון תבע כי הגוף החדש יתנער מהדת היהודית ומרוח היהדות. ז'בוטינסקי סירב לכך, וחורון פרש מתנועתו, תוך שהוא מצהיר כי "איני יהודי מיבנה אלא עברי מהשומרון" וכי "אין לשכנע כי קורה דבר יהודי בפלשתינה כשקורה דבר מה עברי בכנען". אז פגש באוריאל הלפרין הצעיר, המשורר שנודע לימים כיונתן רטוש. המפגש בין השניים הוליד ידידות מתמשכת והפרה אותם, איש בדרכו וביצירתו. סביבם התפתח חוג רעיוני שהתרכז סביב כתב עת בשם "שם".
מלחמת העולם השנייה ותבוסת צרפת ב-1940 הפרידו בין רטוש ובין חורון. חורון, לאחר תקופה של שירות בצבא צרפת, הצליח להימלט לארצות הברית, עם אשתו ובתו הראשונה, עליזה שנולדה בניס שבצרפת. הוא ומשפחתו התיישבו בניו יורק, שם פעל כדי לגייס כספים עבור הלח"י, ושיתף פעולה במאבקים שונים עם הלל קוק, ערי ז'בוטינסקי ואחרים. בשנת 1948 נולדה בתו השנייה, מרגלית ולאחר מלחמת העולם השנייה עלו חורון ומשפחתו לארץ ישראל.
חורון נפטר ב-1972 בתל אביב, ונטמן בראש פינה.
אפרת שפירא-רוזנברג

ביוגרפיה

נולדה בתל אביב, בתם של הכלכלן ד"ר אהוד שפירא והשופטת בדימוס תחיה שפירא (בתו של הרב שלמה גורן). גדלה לסירוגין בישראל ובארצות הברית, שם עבד אביה בתפקידים בכירים בבנק לאומי. 
שפירא-רוזנברג היא בעלת תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר מוסמך במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב. כמו כן היא בוגרת מכון מנדל למנהיגות ומכון הרטמן בתוכנית דו-שנתית בפורום מנהיגות צעירה.
את התמחותה כעורכת דין עשתה בלשכת היועץ המשפטי לממשלה. עבדה כמשפטנית במחלקה הבינלאומית בפרקליטות המדינה, במחלקה המשפטית של משרד התמ"ת ובלשכה המשפטית במשרד העבודה והרווחה המטפלת בתביעות נגד מעסיקי עובדים זרים. 
בשנת 2003 החלה את הקריירה העיתונאית בערוץ התכלת, שבו השתתפה בהגשת תוכנית האירוח "הצנועות והחסודות". היא בעלת טור באתר האינטרנט ynet, שבו היא עוסקת בעיקר בנושאים הקשורים במגזר הדתי-לאומי, מזווית ליברלית ופמיניסטית.
שפירא-רוזנברג מגישה תוכניות טלוויזיה במסגרת "רשת" בערוץ 2.  בין סדרות התוכניות בהנחייתה: "סיפור מההפטרה" – על אישים ומאורעות תנ"כיים; "מבוא ל..." – שעסקה ב'מבואות' לתחומי החיים המרכזיים; ו"שישים, שבעים, שמונים" – על ההתמודדות בתוך המשפחה עם הדור המבוגר.
בשנת 2018 מגישה ביחד עם ישי שריד את תוכנית התחקירים "נקודת מפנה" בכאן 11 תאגיד השידור.
שפירא-רוזנברג מנהלת פרויקטים בקרן אבי חי ופעילה בתנועת נאמני תורה ועבודה. עסקה בהקמת בית הספר לבנות 'פלך השרון' באזור השרון. הייתה פעילה כמדריכת כלות בארגון צוהר.  נמנתה עם צוות השופטים של פרס מפקד גל"צ.
נשואה למשפטן ד"ר רוני רוזנברג מומחה למשפט פלילי ולדיני חוזים. בעבר התגוררה בגבעת שמואל, וכיום היא מתגוררת ופעילה ב"קהילת קשת" - קהילה דתית-חילונית משותפת שהוקמה במזכרת בתיה. היא אם לארבע בנות (מתוכן זוג תאומות) ובן.
חברה בוועד המנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
חומת אורליאנוס

חומת אורליאנוס (באיטלקית: Mura aureliane) הייתה חומת העיר רומא שנבנתה בין השנים 271–275 בתקופת שלטונו של הקיסר אורליאנוס ופרובוס.
חומות אלה הקיפו את שבע גבעות רומא (שהוקפו עוד בחומת סרוויוס) וכן את שדה מרס ואת מחוז טרסטוורה בגדתו השמאלית של נהר הטיבר.

תיאור החומות

אורכן של חומות אורליאנוס כ-19 ק"מ והן הקיפו שטח של 13.7 קמ"ר. החומות נבנו מלבנים ובטון, עוביין הגיע ל-3.5 מטרים, וגובהן ל-8 מטרים. מגדלים ריבועיים נבנו כל 100 רגלים (כל 29.6 מטרים).
במהלך המאה החמישית הוגבהה החומה לגובה של 16 מטרים. באותה עת היו בחומה 383 מגדלים, 18 שערים ראשיים ו-2,066 חלונות תצפית.

היסטוריה

החל מראשיתה של הקיסרות הרומית, בשל השלום הרומאי והשגשוג שבעקבותיו, גדלה העיר רומא אל מעבר לחומת העיר הישנה (חומת סרוויוס שנבנתה עד בתקופת הרפובליקה הרומית, בשלהי המאה הרביעית לפנה"ס). עוצמת הצבא הרומי בראשית הקיסרות, שמרה על שלום תושבי העיר מבלי צורך בחומות.
במהלך המאה השלישית, בשל החלשותה של האימפריה הרומית תקפו שבטים ברבריים מבעד לגבולות הקיסרות מצפון. בשנת 270 הגיעו הוונדלים לצפונה של איטליה בטרם הצליח הצבא הרומי להדפם. מרד שפרץ בעיר והביא למותם של כ-7,000 תושבים היה גורם נוסף לבנייה.
בעקבות פלישה זו והמרד החלה בניית החומות על ידי הקיסר אורליאנוס. פרויקט הבנייה היה הגדול ביותר ברומא מאז ימי ראשיתה של האימפריה. הפרויקט בא להבהיר לתושבים מהי עוצמתו של הקיסר, וליצור רושם של יציבות בעיר, מתוך כוונה למנוע מרידות נוספות. אורליאנוס עצמו מת לפני השלמת העבודה.
על מנת לחסוך בעלויות שולבו מבנים שונים קיימים בחומות - בהם אמפיתיאטרון קסטרנסה, קסטרה פרטוריה, אקווה קלודיה ופירמידת קסטיוס. מעריכים כי כשישית מהחומה נבנתה ממבנים קיימים ששולבו בה.
השטחים שמחוץ לחומות נוקו על מנת לאפשר תצפית למגיני העיר.
יעילותה של החומה נתונה במחלוקת, בשל המספר הקטן של הלוחמים שהוקצו להגנה על העיר - כ-25,000 לוחמים של המשמר הפרטוריאני. ואולם החומה לא נבנתה על מנת להתגונן בפני מצור ממושך. כוחות הברברים שתקפו את האימפריה נהגו לתקוף מתקפות פתע, ולא לצור תקופה ממושכת, ומפני מתקפות אלה יכלה החומה להגן על תושבי העיר.
בתקופת שלטונו של הקיסר מקסנטיוס, בין השנים 306–312 לספירה, הוכפל גובהה של חומת אורליאנוס ותוגבר המשמר הפרטוריאני, על מנת לאפשר לעיר לעמוד במצור ממושך. זאת מפני ששלטונו של מקסנטיוס הוכרז בשנת 308 כשלטון 'בלתי חוקי' על ידי הקיסרים והאוגוסטים המכהנים בשלטון המרובע של אותה העת - הטטררכיה, והעיר נדרשה לעמוד בהתקפות מצבאות סדירים של קיסרים ואוגוסטים שונים באימפריה. 
בשנת 401 לספירה, בתקופת שלטונו של הקיסר הונוריוס שופצו החומות והשערים, וקבר הדריאנוס שמעברו המערבי של הטיבר שולב בחומה כמבצר.
בתקופת שלטונו של טוטילה מלך האוסטרוגותים, בשנת 545 נהרסו כשליש מהחומות, על מנת למנוע מהאימפריה הביזנטית להגן על העיר רומא, במלחמתו בה.
יתרת החומות נותרו חלק מהגנת העיר עד ה-20 בספטמבר 1870 עת שנהרסו חלק מהחומות (בסמוך לפורטה פיה) על ידי חיילי ממלכת איטליה, והעיר נכבשה על ידם במטרה שתהפוך לבירת המדינה.
החומות נותרו גבולה של העיר עד אמצע המאה ה-19, וכמעט לא הייתה בנייה מחוץ לחומות עד תקופה זו.
בשל שימושן הממושך לא נעשה שימוש משני באבני החומות והן נותרו עד ימינו. בקרבת פורטה סן סבסטיאנו (שער סן סבסטיאן) הוקם מוזיאון החומה.
Z

היסטוריה

מקורה של האות באות היוונית זטא שמקורה באות השמית זין או באות צדי.
האות קרויה "זד" באנגלית, למעט באנגלית אמריקאית בה הצורה "זי" - שמקורה באנגלית מהמאה ה-17 - היא הצורה המקובלת. 
בלטינית הקדומה הצליל "ז" לא היה קיים והאות שימשה למעשה לצליל "ר". מאוחר יותר השתמשו באות R לבדה לצליל זה. במאה הראשונה לספירה שבה האות ללטינית במטרה לייצגת את הצליל "ז" שייוצג בעבר על ידי שתי אותיות S רציפות.
לידור יוספי

ביוגרפיה

לידור יוספי נולד ב-6 במרץ 1974, בשם דורון יוסף בעיר ראש העין. הוא התחיל את דרכו המוזיקלית בלהקות נוער מקומיות בראש העין והסביבה. בהמשך עבד כקלידן ולעיתים כמלחין של ליאור פרחי ושל נריה חובב.
לקראת צאת אלבום הבכורה שלו, ב-1997, אימץ את השם לידור יוספי, בעצת המפיק שלו, יוסי בן דוד. בן-דוד כתב והלחין חלק ניכר משירי אלבום הבכורה של יוספי, "ראש בראש", כולל את שיר הנושא. עוד בלטו באלבום "ספרי ילדה" (מילים: מיקי אפל, לחן: לידור יוספי) ו"נערתי" (מילים ולחן: אביחי מליחי). נחום עושרי עיבד את השירים, כאשר במימון האלבום השתתף חברו של יוספי ובן דודו של בן-דוד, הזמר חיים משה.
במהלך שנה זו נספה בנו בן השלוש של יוספי בשריפה שפרצה בביתם, לאחר שהפעוט שיחק במצית. בהמשך, התגרש יוספי מאשתו. את אלבומו השני של יוספי, "ילד אתה עולם" (1998), הוא הקדיש לבנו המנוח. האלבום נמכר בכ-40 אלף עותקים. באלבום נכללו שיר הנושא (מילים ולחן: מיקי מדר), "הדרך מתמשכת" (מילים ולחן: לידור יוספי) וכן דואטים של יוספי עם הזמר יואב יצחק בשיר "השחפים" (מילים: יוסי דוד, לחן: יוסי בן דוד ויואב יצחק), ועם הזמר חיים משה בשיר "תני לי" ( (מילים: יוסי בן דוד, לחן: יווני - ניקוס קרבלס), שהפך ללהיט גדול. נחום עושרי עיבד את כל שירי האלבום.  
גם באלבומו הבא של יוספי, "הכל הפוך" שיצא ב-1999, הוא הקליט דואט עם חיים משה בשם "סודך גלי לי" (שהיה גרסה עברית של יוסי בן דוד ללהיט של הזמרת האמריקאית שר). עוד בלטו באלבום: שיר הנושא (מילים: אייל צברי), ו"התאהבתי" (מילים: יוסי בן דוד ואייל צברי) שהלחין יוספי עצמו, וכן חידוש לשיר "זירת חיי" שביצע במקור ישי לוי. עיבודי השירים נחלקו בין שי ראובני ונחום עושרי. 
בשנת 2000 יצא האלבום "מרגיש כחול", בו הקליט יוספי דואט עם מיכל אמדורסקי - "שני עולמות ביחד" (מילים: נועם נתנאל, לחן: יוסי בן דוד), חידש את "מישהו הולך איתי" של עופרה חזה, וביצע גרסה עברית של אהוד מנור לשיר צרפתי - "אלין". תמיר צור עיבד את שירי האלבום. שני האלבומים הצליחו פחות מקודמיהם במכירות, ויוספי יצא להפסקה ממושכת, במהלכה החליף חלק מצוות העבודה שלו.
במרץ 2004 יצא אלבומו השישי, "רוצה לעוף", שכלל את השיר "חזרתי" (מילים ולחן: ברק רוני) וכן הדואט "תחשבי" (מילים ולחן: יאיר תותחני) עם נתי לוי. רובי בן שמעון עיבד את שירי האלבום.
בנובמבר 2005 יצא האלבום "תרקוד איתה הלילה", מתוכו בלטו שיר הנושא, ו"דלוק עליך אש" (מילים: ארלט ספדיה, לחן: יווני) שזכו להצלחה. את שירי האלבום עיבד רובי בן שמעון. 
באפריל 2008 יצא אלבומו השמיני של יוספי, "לאהוב ולחייך", שכלל את הדואט "אח יא בינתי" עם עופר לוי. את מרבית שירי האלבום עיבד ניר אדוש רחני, כששירים נוספים עובדו על ידי רובי בן שמעון, שי ראובני, תומר עג'ם, וחגי מזרחי. בסוף אותה שנה יצא דואט נוסף עם נתי לוי - "אוהב אותך" (מילים: מוטי דוד, לחן: גיא יהוד, עיבוד: ניר אדוש רחני), שהוקלט לאלבום "שניים סוכר 4".
מנשר אוקטובר

מִנְשָׁר אוקטובר (ברוסית: Октябрьский Манифест) הוא קובץ של זכויות שניתן על ידי הצאר הרוסי ניקולאי השני ב־17 באוקטובר 1905 (לפי הלוח היוליאני; 30 באוקטובר לפי הלוח הגרגוריאני) כתגובה למהפכת 1905. בין הזכויות שניתנו במנשר אוקטובר הם: חופש הדת, חופש הביטוי וחופש ההתארגנות.
מנשר אוקטובר הוא גם הבסיס של החוקה הרוסית של שנת 1906.
עם הצגת המנשר לצאר ב-14 באוקטובר (לפי הלוח היוליאני) בידי סרגיי ויטה ואלכסיס אובולסקי, התווכח הצאר על תוכנו במשך שלושה ימים. אולם בסופו של דבר אושר על ידו. לאחר פרסום המנשר התחרט הצאר על כך שחתם על המנשר. הוא אמר כי הרגיש באותו רגע "בחילה ובושה על הבגידה בשושלת".
מנשר אוקטובר לא שינה את חייו של הרוסי הממוצע. למרות פרסום המנשר עדיין היה הצאר גורם מכריע בפוליטיקה הרוסית, שיכול לשנות ולהתאים את חוקי המדינה כרצונו. כמו כן שמר הצאר על שליטתו בפרלמנט הרוסי - הדומה.
רון (קרחון)

קרחון הרון (גרמנית Rhonegletscher) הוא קרחון באלפים האוריים, מוצאו של נהר הרון ואחד ממקורותיו של אגם ז'נבה בקצה המזרחי של הקנטון השווייצרי, ואלה. מכיוון שהקרחון ממוקם בקירוב לדרך מעבר הפורקה הוא נגיש בקלות.
קרחון הרון הוא הקרחון הגדול ביותר באלפים האוריים בשווייץ והוא שוכן בצד הדרומי של הרכס במקור של הרון. הקרחון Undri Triftlimi, שגובהו 3,081 מטרים, מחברו לקרחון טריפט. הקרחון ממוקם בחלקו הצפוני של קנטון ואלה, בין מעברי הגרימזל והפורקה והוא משתייך לעיריית אוברולד שבוואלה. הדמאסטוק היא הפסגה הגבוהה ביותר בקרב קרחון הרון, בגובה של כ-3,630 מטרים.
קרחון הרון נגיש בקלות יתרה כך שהאבולוציה שלו נצפתה עוד מהמאה ה-19. הקרחון איבד בסביבות ה-1,300 מטרים במהלך ה-120 שנה האחרונות כשהוא משאיר מאחוריו מסלול של "אבן ערומה".
כרמן אלקטרה

ביוגרפיה

אלקטרה נולדה בשרונוויל, אוהיו לפטרישיה והארי פטריק. אימה הייתה זמרת ואביה גיטריסט. יש לה 4 אחים ואחות אחת. משפחתה ממוצא אנגלי, אירי וגרמני. כשהייתה ילדה למדה ריקוד עד גיל 9 ולאחר מכן נרשמה לבית ספר למשחק ודוגמנות.
ב-1991 אלקטרה עברה ללוס אנג'לס ובתוך שבוע הכירה את הזמר פרינס. פרק זמן קצר לאחר מכן, חתמה על חוזה הקלטות עם חברת פייזלי פארק רקורדס ששייכת לפרינס. קריירת השירה שלה הייתה קצרה ולא מוצלחת.
ב-1995 השתתפה אלקטרה בתוכנית טלוויזיה בערוץ ניקלודיאון ובמאי 1996 היא הופיעה בעירום למגזין פלייבוי. מכאן הייתה דרכה סלולה לשורה של תפקידים.
בין 1997 ל-1998 גילמה את לני מקנזי - מצילה בסדרה "משמר המפרץ".
אלקטרה הופיעה בסרטים רבים ביניהם משחקי חיזור ופרודיית סרטי האימה: מת לצעוק. היא גם הופיעה כרקדנית בקביעות בלהקת הבורלסק "הפוסיקאט דולז", אך עזבה את הלהקה עם קבלת החוזה המוזיקלי של הלהקה.
בנובמבר 1998, נישאה אלקטרה לשחקן הכדורסל דניס רודמן בלאס וגאס. תשעה ימים לאחר מכן רודמן הגיש תביעת גירושין. הזוג השלים, אך לבסוף התגרש באפריל 1999.הזוגיות של השניים זכתה לתודעה תקשורתית רבה.
ב-22 בנובמבר 2003, אלקטרה התחתנה עם דייב נאבארו, גיטריסט להקת ג'יינז אדיקשן. הזוגיות שלהם תועדה בתוכנית ריאליטי של ה-MTV.
ב-17 ביולי 2006 היא הודיעה על פרידתם. אלקטרה הגישה תביעת גירושים נגדו ב-10 באוגוסט, והתהליך הסתיים ב-20 בפברואר 2007. לאחר מכן יצאה תקופה קצרה עם מפיק הטלוויזיה סיימון קאוול.
די גאלדענע קייט

די גאָלדענע קייט (יידיש: "שרשרת הזהב") היה כתב עת ביידיש אשר יצא לאור בישראל בשנים 1948 - 1995, על ידי ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל. עורכו של כתב העת לאורך כל שנות קיומו היה אברהם סוצקבר.
מקור שמו של כתב העת הוא מחזה בשם זה, שכתב י"ל פרץ.
כותרת המשנה של כתב העת הייתה: "פערטל-יארשריפט פאר ליטעראטור און געזעלשאפטלעכע פראבלעמען", כלומר רבעון לשאלות הספרות והחברה. יוסף שפרינצק, מזכיר ההסתדרות באותה העת, היה מן היוזמים מצד ההסתדרות. אברהם סוצקבר הצליח לשכנע את ראשי מפא"י בחשיבות הקמת הרבעון. וכך, חרף אי-הסובלנות הבוטה ששררה אז בארץ כלפי לשון היידיש, כולל שרידים ממלחמת הלשונות, הוקם הרבעון הייחודי הזה.
"די גאלדענע קייט" היה במשך שנים רבות הרבעון הייצוגי של תרבות היידיש בישראל ובעולם, לאחר השואה ומלחמת העולם השנייה. הרבעון יצא לאור בתל אביב, בעריכתו של המשורר אברהם סוצקבר (סוצקעווער). אברהם סוצקבר היה בין מייסדי הרבעון, יחד עם אברהם לוינסון, בשנת 1949, וערכו עד שנת 1995. הרבעון שימש במשך שנים ארוכות האכסניה המרכזית וכמעט היחידה של שרידי תרבות היידיש וסופריה. וסביבו נתרכזו מיטב יוצרי היידיש במשך קרוב לחמישים שנה. בסך הכל יצאו לאור 141 גליונות, שחלקם הקיף למעלה מ-200 עמודים.
כתב העת התייחד, בין השאר, גם בכך, שהביא לראשונה תרגומים ליידיש של שירה וסיפורת עברית מהספרות העברית החדשה.
ליד מערכת כתב העת, הייתה במשך שנים רבות גם הוצאת ספרים קטנה לספרי יידיש. בבית הספרים הלאומי נמצאים ורשומים כל כרכי "די גאלדענע קייט", משנת 1949 ועד שנת 1995.
אברהם משה קליין

חייו

אברהם משה קליין נולד בשנת 1909 ברטנה שבאוקראינה. היגר כתינוק עם משפחתו האורתודוקסית, כנראה בשנת 1910, והמשפחה השתקעה במונטריאול. הוא למד בבית ספר קנדי, במקביל ללימודי יהדות שקיבל מאביו וממורים יהודיים פרטיים. סיים את בית הספר היסודי ואת התיכון בשנת 1922, ובשנת 1925 החל לימודיו באוניברסיטת מקגיל בכלכלה ובמדע המדינה. בראשית שנות השלושים החל לפרסם משיריו בכתבי עת ספרותיים במונטריאול, ואף ייסד וערך עם צעירים אחרים כתבי עת ספרותיים קצרי ימים.
קליין הצטרף לתנועת סטודנטים יהודים וציונים, ואף ערך את בטאונה, ופרסם בו מיצירותיו הראשונות. בשנת 1934 סיים לימודי משפטים והצטרף כשותף למשרד עורכי דין. במקביל היה נשיא תנועת הצעירים הציוניים בקנדה. משנת 1938 ואילך פרסם קליין שירים וסיפורים, מאמרים, מסות, ביקורת ועוד בעיתונות הקנדית-יהודית ושמו החל להתפרסם בציבור היהודי.
בשנת 1940 יצא לאור ספר שיריו הראשון של קליין, ובשנת 1945 התמנה למשורר תושב באוניברסיטת מקגיל. החל משנת 1946 החלו להתפרסם גם יצירות הפרוזה שלו, מאמריו ומסותיו, וזכו לפרסום נרחב בקנדה ובארצות הברית. לאחר הקמת מדינת ישראל ביקר בה ב-1949, וכתב שורה של כתבות אוהדות על ישראל ועל התנועה הציונית בעיתונות הקנדית, וכן נובלה בשם "המגילה השנייה" שנושאה הקמת מדינת ישראל.
א.מ. קליין זכה לשורה של כיבודים ופרסים ספרותיים נחשבים בקנדה. החל משנות החמישים יצאו ספריו בהוצאות ספרים גדולות ומכובדות בארצות הברית. בשל מחלה וניסיונות התאבדות פרש מהחיים הציבוריים הרבה קודם זמנו. שירתו של א"מ קליין לא תורגמה לעברית. על שמו של קליין מוענק מדי שנה פרס יוקרתי בשירה, מטעם אגודת הסופרים של קוויבק. לאונרד כהן, בן מונטריאול, הושפע מקליין והביע את הערצתו לשירתו בכמה שירים.
נפטר במונטריאול ב-1972.
פרח מלאכותי

פרח מלאכותי או כְזַבְזֵר – חפץ שמעוצב בצורת פרח, בדרך כלל לצורכי נוי.
נוסף על שימושם לנוי, לעיתים נעשה אף שימוש בפרחים מלאכותיים לצרכים מדעיים, למשל באוסף פרחי הזכוכית אשר באוניברסיטת הרווארד, שמציג את מגוון הצומח בארצות הברית.

היסטוריה

בראשית המאה ה-18 התקדמו הצרפתים, שבמקור למדו את אמנות ייצור הפרחים המלאכותיים מן האיטלקים, התקדמות ניכרת במידת הדיוק של חיקוי מראה הפרח, ולקראת סוף המאה נהנו יצרני פריז ממוניטין עולמי בתחום זה. בסביבות אותה תקופה אמנות זו אף חדרה לאנגליה דרך פליטים צרפתים, ולא מאוחר מכך היא התפשטה גם לאמריקה.

חומרי הכנה

לאורך ההיסטוריה יצר האדם פרחים מלאכותיים מחומרים שונים ומגוונים, בהם בדי פשתן צבועים וחומר קרני צבעוני במצרים; זהב וכסף ברומא העתיקה; מעטה הגולם של טוואי המשי באיטליה; נוצות צבעוניות בדרום אמריקה; וכן שעווה וצדפות ססגוניות. גם כיום ישנן שיטות שונות להכנת פרחים מלאכותיים, ובהן פיסול ועיבוד סבון; הכנת מבנה שלדי מתיל המכוסה בכיסוי ניילון; עיבוד של תערובת אדמה, מים וצבע; פרחים מבד או מנייר (שניתן, בין היתר, ליצור באוריגמי); וכן פרחי פלסטיק שמיוצרים בייצור המוני על פי תבנית קבועה.
ברוס גרינווד

ביוגרפיה

גרינווד נולד בקוויבק, קנדה. בן למרי סילביה, אשר עבדה כאחות, וליו ג'ון גרינווד, גאופיזקאי ומרצה באוניברסיטת פרינסטון. הוא נשוי לסוזן דוולין ומתגורר בלוס אנג'לס.

קריירה

גרינווד ידוע בתפקידיו בסרטים "סטארטרק", "אני, רובוט", "טרומן קפוטה", "שְמוֹנָה, מתחת לאפס" ו-"הטיסה". בנוסף הוא מדבב את Overlord במשחק Call of Duty: Modern Warfare 3.
הוא שיחק בסרטים "אקזוטיקה", "המתיקות שאחרי" בבימויו של אטום אגויאן ואשר זכו בין היתר בפרסי ג'יני.
הוא זכה ב-1995 ב-Gemini Awards בפרס "שחקן האורח הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה", ב-2001 זכה בפרס סטלייט בקטגוריית "שחקן המשנה הטוב ביותר" וב-2009 ב-Boston Society of Film Critics Awards.
בשנת 2013 שיחק לצד קולין פירת' וריס וית'רספון בסרט הפשע "קשר שטני" של הבמאי אטום אגויאן.
בשנת 2017 שיחק בסרטו הביוגרפי של פיטר לנדסמן "האיש שהפיל את הבית הלבן", בכיכובו של ליאם ניסן.