google/wiki40b huggingface dataset:
אברהם ניניו

ביוגרפיה

אלברט ניניו נולד לבכור שמואל, סוחר בעיסוקו, ולדונה לבית בונדי באלכסנדריה שבמצרים.
משפחתו הייתה ספרדית והוא למד את שפת הלאדינו.
הוריו עלו עמו לארץ ישראל בשנת 1927 והשתקעו בתל אביב. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר אליאנס.
ניניו החל את דרכו בסטודיה של צבי פרידלנד. בהמשך שימש גם כעוזרו של פרידלנד בסטודיה בגימנסיה הרצליה, שבה גם הכיר את אשתו לעתיד, חנה זילברשטיין (בן ארי).
בתחילה השתתף בהצגות בהתנדבות ועבד כפקיד בכמה מקומות.
הוא החל להופיע בתיאטרון הבימה כשחקן מבטיח בשנת 1939.
במלחמת השחרור גויס לצה"ל ולאחר המלחמה השתלם בפריז בקורס במאים.
בין תפקידיו הבולטים בתיאטרון: פוק ב"חלום ליל קיץ", אנדרה ב"אמא טבע" וזמלה ב"עלי כינור". מרבית הצגותיו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 זכו הן להצלחה אמנותית והן להצלחה אדירה בקופות.
בתיאטרון הבימה ביים את ההצגות "אגדת הנהר", "אמא טבע", "שש כנפיים לאחד", "העושה נפלאות", "12 המושבעים" מאת רג'ינלד רוז (אשר זכתה בפרס מילוא), "ג'יג'י", "אירמה לה דוס", "הפיזיקאים", "בלוז למיסטר צ'ארלי", "קשה להיות יהודי", "דבר אלי בורדים", "חינניות הסתיו". על עבודתו במחזה"ממלא המקום" זכה בפרס כינור דוד בשנת 1964.
בתיאטראות אחרים ביים אברהם ניניו את "שלושת המלאכים שלי" (בתיאטרון האהל), "החייל האמיץ שוויק", "רצח האחות ג'ורג'", "מיקולינסקי", "אוסקר", "במזל דגים" (תיאטרון גיורא גודיק) ועוד. כמו כן ביים את רביעיית מועדון התיאטרון ביריד המזרח בתחילת שנות השישים. באמצע שנות השבעים היה מעורב, כחבר הנהלת הבימה, בשערורית מעילות שבעטיה נשפט ונידון לשמונה חודשי מאסר בפועל. בשנת 1979 שב לביים ולהופיע ב"הבימה".
בנו רוני ניניו כתב וביים סרט על פרשה זו בשם "היו לילות",בשנת 2010. 
מנהלי תיאטרון אלכסנדר ביוהנסבורג צפו באחת מהצגותיו של ניניו בהבימה והזמינו אותו לביים שם. "שלהבת בהירה", "משפט אנדרסונוויל", "עצרו את העולם אני רוצה לרדת", "ממלא המקום", "12 המושבעים", "יתוש בראש" ו"פאני" היו הצלחות גדולות ביוהנסבורג, בשפה האנגלית.
ניניו ביים גם הצגות ביידיש, בין היתר גם עם שמעון דז'יגאן ובתיאטרון הפולקסבינה בניו יורק.
בנוסף ביים באופרה הישראלית, לפני סגירתה בסוף עונת 1982, את ההצגות "סיפורי הופמן" ו"הרוזנת מאריצה".
אברהם ניניו נפטר בתל אביב ונטמן בבית עלמין הדרום, לצד רעייתו חנה בן ארי, שנפטרה כבר ב-1978 ממחלת הסרטן. הוא הותיר אחריו את בנו רוני – במאי תיאטרון וקולנוע, וביתו דורלי.
במאי 2011 הציבה עיריית תל אביב שלט זיכרון על הבניין בו התגורר עם אשתו חנה בן-ארי ברחוב קפלן.
בועז צבאן

ביוגרפיה

בועז צבאן נולד וגדל באור יהודה.
בגיל 16, השתתף בתוכנית לנוער מוכשר במתמטיקה של המרכז הישראלי לקידום מדעי המתמטיקה. הוא השלים שלושה תארים במתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופסור הלל פורסטנברג חתן פרס וולף, זיכתה אותו בפרס נסיהו עבור הדוקטורט הטוב ביותר במתמטיקה בישראל בשנת 2003. שימש כעמית פוסט-דוקטורט באוניברסיטה העברית במשך שנתיים. לאחר מכן היה עמית קושלנד במכון ויצמן למדע במשך שלוש שנים. בשנת 2007 התמנה לחבר סגל במחלקה למתמטיקה, אוניברסיטת בר-אילן.

תרומותיו

בשנת 2009 זכה בפרס קריל על הצטיינותו במחקר מדעי.
בתחום עקרונות בחירה, צבאן פיתח את שיטת "השמטת הקטעים" להוכחת תכונות כיסוי של קבוצות של מספרים ממשיים.
בקריפטולוגיה מתמטית, פיתח את שיטת הנפרש האלגברי, שפתרה מספר בעיות חישוביות העומדות בבסיס מספר הצעות עבור פרוטוקולי הצפנה ציבורית לא-אבלית (כגון החלפת מפתחות).
ארז ברזוליק

ביוגרפיה

ברזוליק נולד בחיפה. את דרכו האמנותית החל בשנת 1993 בשיר "שבים מקווים" שכתב ליזהר כהן מתוך האלבום "לגעת במים לגעת ברוח". בשנות התשעים עבד עם המוזיקאי אלי סורני על אלבום הבכורה של הרכב הרוק "אנשי החצר", שיצא לאור בשנת 1997.
בסוף שנות התשעים הופיע ברזוליק בליווי נגנים במועדונים שונים בתל אביב עם המופע "קילומטר לזריחה". המופע הכיל קטעי סטנד אפ ומוזיקה.
בשנת 2000 השתתף בכתיבת האלבום "עד הקצה" של דנה ברגר, ובשנת 2003 באלבום "הזמן האבוד" של ירמי קפלן. ב-2004 השתתף ביצירת האלבום "עולם" של הזמרת דקלה. בשנת 2005 עבד עם רמי קלינשטיין על האלבום "הרבה פנים" ועם עופר מאירי על אלבום הבכורה של להקת מטרופולין. כמו כן, תרגם מצרפתית את שירו של ז'אק ברל La chanson des vieux amants ("שיר האוהבים הישנים"), ואת שירה של הזמרת דלידה Histoire d'un amour.
בשנת 2005 כתב לזמרת מירי מסיקה את השיר "שני כוכבים" (שעסק בהתאבדות בעקבות אהבה) עבור אלבום הבכורה שלה. שיתוף הפעולה בין השניים נמשך שנתיים אחר כך, בכתיבת שירים לפסקול הסרט "שלוש אמהות".
בשנת 2007 כתב לאמיר פיי גוטמן את השיר "שפעת" שעסק בתרבות המועדונים של שנות התשעים.
בשנת 2008 כתב לאלבומה של קורין אלאל את השירים "עד סוף אפריל" ואת "שיר ליונתן" שהוקדש להולדת בנה.
לרמי קלינשטיין כתב את השיר "אלה החיים שלי" שנקשר לגירושיו ולדרכו החדשה מתוך האלבום שיר חשוף.
בשנת 2009 כתב ליאיר זיו את השיר "ואחרי שהכל ייגמר".
בשנת 2011 ראה אור הסינגל הראשון מתוך הפרויקט "ברזוליק- מילים ומנגינות" שנקרא "יום אחד אולי תצטער".
אוסקר פון מילר

קורות חיים

בנם של פרדיננד פון מילר ואנה פוזל. למד ב"גימנסיה הריאלית הישנה", אותה סיים ב-1874. בהמשך למד הנדסה אזרחית בבית הספר הגבוה להנדסה במינכן. עם סיום לימודיו, ב-1878, החל לעבוד בשרות הבניה הממלכתי. אולם במהרה עבר לתחום הנדסת החשמל. בשנים 1883 עד 1889 ניהל, יחד עם היהודי אמיל רטנאו (אביו של ולטר רטנאו) את חברת אדיסון הגרמנית (לימים חברת AEG). ב-1890 פתח משרד תכנון עצמאי שבמהרה הפך לגורם מרכזי בתחום.
ב-1884 נישא לציירת מרי זייץ (Marie Seitz), לזוג היו 5 צאצאים.
נפטר ב-9 באפריל 1934 במוזיאון המדע שאותו הקים וניהל.

פעילותו ההנדסית

ב-1882 ארגן את תערוכת החשמל הראשונה בגרמניה, במסגרת התערוכה הפגין לראשונה את האפשרות של הולכת חשמל למרחקים. מגנרטור בעיירה מיזבך נמתח קו הולכה של כ-60 קילומטר לתערוכה במינכן שם חובר למשאבה חשמלית שהזינה מפל מים מלאכותי.
ב-1884 בנה במינכן את תחנת הכוח הראשונה בגרמניה.
ב-1891 ניהל את תערוכת החשמל העולמית בפרנקפורט, שבמסגרתה הציג לראשונה קו הולכה של זרם חילופין תלת פאזי למרחק של 176 קילומטר שהיווה פריצת דרך משמעותית בתחום הולכת החשמל.
בשנים 1918 עד 1924 יזם ובנה את Walchenseekraftwerk תחנת כוח הידרואלקטרית שהייתה אז הגדולה מסוגה בעולם.

מוזיאון המדע

בתחילת 1903, בכנוס של איגוד המהנדסים הגרמני, מילר שכנע קבוצת תומכים ברעיון שלו להקמת מוזיאון למדע וטכנולוגיה. חברי הקבוצה גם גייסו 250,000 מרק למטרה זו ובחרו וועדה שתקדם את הפרויקט. בהמשך השנה הנסיך לודוויג, יורש העצר והשליט בפועל של בווריה, קיבל על עצמו להיות פטרון של המוזיאון, עיריית מינכן תרמה אי בנהר האיזר שיהווה אתר למוזיאון. בתכנון המוזיאון השתתפו מבחירי המדענים הגרמנים, ביניהם: מקס פלאנק ווילהלם רנטגן.
ב-1906 המוזיאון נפתח במשכנו הזמני במוזיאון הלאומי במינכן. באותה שנה גם הונחה, על ידי הקיסר הגרמני וילהלם השני, אבן הפינה למבנה הקבע של המוזיאון. אולם הבניין נחנך רק ב-1925 ביום הולדתו ה-70 של מילר.
חבר את הנקודות

חבר את הנקודות (ביפנית: 点つなぎ), מוכרת גם כנקודה לנקודה, היא סוג של חידה הכוללת סדרה של נקודות ממוספרות. כאשר מחברים מציירים קו המחבר בין הנקודות, נגלה תרשים של חפץ או עצם כלשהו. המשחק מיועד בעיקרו לילדים. השימוש במספרים יכול להיות מוחלף באותיות או בסמלים אחרים.
בשיח בין אנשים בוגרים, משתמשים בביטוי "לחבר את הנקודות" כמטאפורה לתיאור יכולת (או אי יכולת) לקשר רעיון אחד עם רעיון אחר, לראות את ה"תמונה הגדולה", או למצוא תכונה בולטת בתוך מידע רב.
ראובן פוירשטיין מציג את החיבור בין נקודות ככלי הראשון בהתפתחות קוגניטיבית.
היינריך ליכנר

חייו

ליכנר נולד בהארפרסדורף שבשלזיה. הסונאטינות שלו, בהן אופוס 4, 49 ו-66, בין השאר, כתובות בסגנון התקופה הקלאסית, קליל ורהוט, אף כי ההרמוניה מסגירה לא אחת את השפעת התקופה הרומנטית.
נוסף לפעלו כמלחין, היה ליכנר גם מנהל מוזיקלי ונגן עוגב - הוא עבד כנגן עוגב ב"כנסיית 11,000 הבתולות" וחלק גדול מחייו עשה כמנהל פסטיבל המקהלות בברסלאו, שם הלך לעולמו.
דראגונפורס

מחלוקת

בסוף 2006, לאחר סבב ההופעות של אלבומם השלישי, התעוררה מחלוקת לגבי דראגונפורס. היו להם תקלות טכניות בגיטרות, ככל הנראה בשל כיוון לא נכון בגיטרות על ידי הטכנאי שלהם, וכתוצאה מכך לא יכלו חברי הלהקה לשמוע את צליל הגיטרות בצורה מיטבית. בנוסף, סרטונים של ההופעות הועלו באיכות נמוכה לרשת, והופצו שמועות שחברי הלהקה מנגנים ומאיצים את קצב המוזיקה בסטודיו שלהם בגלל שהם לא יכולים לנגן במהירויות גבוהות. דראגונפורס הוכיחו בהופעות שלאחר מכן שהם יכולים לנגן באותה מהירות את הסולואים כמו באלבומים, ובכך הפריכו את השמועות.
רנצו דה פליצ'ה

ביוגרפיה

דה פליצ'ה נולד בריאטי (Rieti), עיר במרכז איטליה, ולמד אצל פדריקו שאבו ודליו קנטימורי באוניברסיטת רומא ("ספיאנצה"). במהלך לימודיו, דה פליצ'ה היה חבר המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (PCI). לאחר שב-1956 דוכאה המהפכה ההונגרית בידי הסובייטים, דה פליצ'ה היה אחד מ-101 אנשי רוח איטלקיים שביקרו בחריפות את המפלגה הקומוניסטית על גיבויה את הסובייטים. הוא עזב את הקומוניסטים והצטרף למפלגה הסוציאליסטית האיטלקית.

חקר הפשיזם

דה פליצ'ה נודע בשל עבודתו המונומטלית בת ארבעת הכרכים על בניטו מוסוליני, אותה סיים סמוך למותו. רנצו דה פליצ'ה הקים וערך לאורך שנים את כתב העת בעל ההשפעה "Storia Contemporanea" (היסטוריה בת־זמננו). הוא כתב גם על חיי היהודים תחת המשטר הפשיסטי, ועל יעקוביניזם באיטליה.
תחום התעניינותו העיקרי של דה פליצ'ה היה פשיזם. לתפישתו, שאותה פרסם בספר "ראיון על הפשיזם" (1975, (איט')) עם המראיין מיכאל לידין, היו שני דגמי פשיזם: "פשיזם כתנועה אידאולוגית", ו"פשיזם כמשטר". דה פליצ'ה ראה בפשיזם, בעיקר ב"פשיזם כתנועה", אידאולוגיית מעמד-ביניים מהפכנית שלה שורשים עמוקים בנאורות. יתר על כן, דה פליצ'ה התעקש על כך שהפשיזם לא נגרם מפחד מפני מהפכת מעמד פועלים של בני המעמד הבינוני-הנמוך – כפי שנטען בהיסטוריוגרפיה השמאלנית – אלא היה תנועה אסרטיבית שנוצרה בידי בני המעמד הבינוני שחיפשו אחר מקומם הראוי להם. תנועה פרוגרסיבית שפונה אל עבר העתיד, ומטרתה לעצב מודל אדם חדש.
מצד שני, את ה"פשיזם כמשטר" ראה דה פליצ'ה כלא יותר ממדיניותו של מוסוליני – שנטה להשתמש באידאולוגיה פשיסטית רק אם הדבר הועיל למעמדו וכוחו האישי. דה פליצ'ה סבר שיש לראות בפשיזם אידאולוגיה פוליטית תקפה, ולא משהו שיש לדחות באופן פשטני. הוא טען כי מחקרים על פשיזם צריכים לצאת מהוויכוח הפוליטי ולהפוך לנושא מחקר היסטוריוגרפי המבוסס על טענות מדעיות.
יותר מכך, דה פליצ'ה התעקש שאין שום קשר או השוואה תקפה בין הפשיזם האיטלקי לבין הנאציונל-הסוציאליזם הגרמני, שבו ראה דה פליצ'ה אידאולוגיה שונה לחלוטין. זאת עשה באמצעות צמצום ופיחות הקשרים בין התנועות, ותוך הצבעה על ההבדלים ביניהם. מבקרים משמאל תקפו את דה פליצ'ה בשל גישתו, אותה ראו כאוהדת מדי לפאשיזם האיטלקי. אחדים אף האשימוהו בכתיבת כתבי התגוננות לפשיזם.
מרדית מונק

ילדות ונעורים

מרדית מונק נולדה בניו יורק, לאיש העסקים תאודור גלן מונק ולזמרת אודרי לויס (זלמן) מונק. אמה, זמרת מקצועית של מוזיקה קלאסית ופופולרית, שנודעה בשם הבמה אודרי מארש, הייתה בעצמה בת למוזיקאים מקצועיים - זמר הבס-בריטון היהודי-רוסי יוזף ב. זלמן ורוז (קורניקר) זלמן, פסנתרנית קונצרטים ממוצא יהודי-גרמני, מפילדלפיה. למרדית אחות אחת, טרייסי, ילידת 1948.
מרדית מונק נודעת בעיקר בחידושיה הווקאליים, בהם מגוון רחב של טכניקות מורחבות, שאותן פיתחה לראשונה בהופעות הסולו שלה לפני שהקימה הרכב משלה. בדצמבר 1961 הופיעה מונק באקטור'ס פלייהאוז בגריניץ' וילג' בניו יורק כרקדנית סולו בעיבוד אוף ברודוויי לתיאטרון מוזיקה לילדים של מזמור חג המולד, על פי הסיפור של צ'ארלס דיקנס, בשם "סקרוג'", (מוזיקה ומילים של נורמן קרטיס; בימוי וכוריאוגרפיה של פטרישה טיילור קרטיס). בשנת 1964 סיימה מונק את לימויה במכללת שרה לורנס קולג', שם למדה אצל ברלי שמידט בלוסום, ובשנת 1968 ייסדה את להקת "הבית", שעסקה בגישה בין-תחומית לביצוע.
הופעותיה של מונק משפיעות על אמנים רבים, בהם ברוס נאומן, שאותו פגשה בסן פרנסיסקו בשנת 1968 ב-1978 הקימה מונק את "מרדית מונק והרכב ווקאלי" (שעוצב על פי הרכבים דומים של עמיתים מוזיקליים, כגון סטיב רייך ופיליפ גלאס, לחקר מרקמים וצורות ווקאליים חדשים ורחבים יותר, שעמדו לא פעם בניגוד למרקמים אינסטרומנטאליים מינימליים. מונק החלה קשר ארך-ימים עם מרכז ווקר לאמנות במיניאפוליס, שממשיך להציג את עבודתה עד היום. במשך התקופה הזאת הקליטה מונק את "מוזיקת דולמן" (1979), ואלבומה הראשון יצא בחברת ההקלטות מנפרד אייכר ( ECM) בשנת 1981.
בשנות ה-80' כתבה מונק וביימה שני סרטים, "אליס איילנד" (1981), ו"ספר ימים" (1988). אלה פותחו מרעיון שלה; "יום אחד בקיץ 1984, בשעה שטיאטאתי את הרצפה בביתו בכפר, צצה במוחי תמונה של נערה (בשחור-לבן) ורחוב בניימי בקהילה יהודית בימי הביניים (גם הוא בשחור-לבן)." מונק מביאה את התיאור הזה ברשימות הנלוות להקלטה של ECM. מלבד הסרט, קיימות גרסאות שונות של היצירה הזאת. שתיים נועדו לאולם קונצרטים, ואלבום, בהפקת מרדית מונק ומנפרד אייכר, הוא "סרט לאוזניים".
בראשית שנות ה-90', חיברה מונק אופרה בשם "אטלס", שעלתה בהצגת בכורה ביוסטון, טקסס, ב-1991.
 כמו כן כתבה מונק יצירות להרכבים אינסטרומנטאליים ולתזמורות סימפוניות. יצירתה הסימפונית הראשונה הייתה "שמיים אפשריים" (2003). אחריה באה "שירי מיתרים" (2004) לרביעיית מיתרים, בהזמנת רביעיית קרונוס. ב-2005 התקיימו אירועים בכל רחבי תבל לחגוג את שנת ה-40 לקריירה שלה, בהם קונצרט בקרנגי הול בהשתתפות אמנים שונים, בהם ביורק ופסיפיק מוצרט אנסמבל. מרדית מונק הייתה מלחינת הבית בקרנגי הול, כהונה שהסתיימה בשנת 2015.
בראיון אמרה מונק, שהמוזיקה החביבה עליה כוללת מוזיקה ברזילאית, בעיקר הקלטות של קטאנו ולוסו, המוזיקה של מילדרד ביילי ("זמרת הג'אז הגדולה משנות ה-30' וה-40') והמחזור לפסנתר של בלה בארטוק, "מיקרוקוסמוס"

אותות כבוד ומורשת

מונק זכתה במספר רב של פרסים, בהם מענק מחקר ע"ש מק'ארתור ופרס "ההון היצירתי" בתחום אמנויות הביצוע. היא קיבלה תוארי דוקטור לשם כבוד בתחום האמנויות מאת בית הספר ג'וליארד, המכון לאמנות בסן פרנסיסקו והקונסרבטוריון של בוסטון. בשנת 2007 קיבלה באיטליה את פרס דמטריו סטראטוס הבינלאומי על ניסויים במוזיקה.
ב-10 בספטמבר 2015 העניק נשיא ארצות הברית ברק אובמה למונק את המדליה הלאומית לאמנויות, אות הכבוד הרם ביותר בארצות הברית, הניתן ספציפית על הישג באמנויות.
אלפרדו קאטאלאני

ביוגרפיה

קאטאלאני נולד בלוקה. הוא התנגד לסגנון הוריזמו, שנעשה פופולרי בשנות ה-80' של המאה ה-19. יצירותיו איבדו במידה רבה את מקומן ברפרטואר לאופרות של מאסנה ופוצ'יני, שהדמיון למוזיקה שלהם ניכר ביצירתו; גם השפעתו של פונקיילי נתנה אותותיה במוזיקה שלו. אף על פי כן, "לה ואלי" נהנית מדי פעם מהתחדשות מזדמנת, אם גם לעיתים רחוקות.
קאטאלאני למד בקונסרבטוריון של מילאנו אצל אנטוניו באציני (1818-1887), שהיה למנהל הקונסרבטוריון והדריך גם את פוצ'יני.
בשנת 1893, עם מותו בטרם עת משחפת, נטמן קאטאלאני בבית הקברות הגדול במילאנו, שם קבורים גם פונקיילי והמנצח ארטורו טוסקניני. טוסקניני היה תומך נלהב במוזיקה של קאטאלאני.
Not About Us

וידאו קליפ

הווידאו קליפ לסינגל לא נכלל המתופף ניר צדקיהו שעזב את ג'נסיס לפרויקטים אחרים.
חדר מצב (תוכנית טלוויזיה)

רקע לעליית התוכנית

בעקבות פיצול ערוץ 2 והמעבר לאפיק 14, בערוץ עשר רצו לקבל נתוני מדרוג גבוהים וניצלו את המצב שקשת ורשת לא יכולים לשדר מהדורת חדשות מוקדמת. ברשות השנייה, שהתנגדו בעבר לבקשת חדשות עשר להאריך את המהדורה, נתנו אישור לשידור התוכנית (שבהמשך פורסם שהיה מדובר באישור שבוקש כל יום). בערוץ רצו שהתוכנית תוגש על ידי מגישות המהדורה ואז תקבל הקשר ישיר למהדורה מה שיגרום לצופים להמשיך לצפות במהדורה המרכזית של הערוץ.

מבנה התוכנית

התוכנית החדשה הובלה על ידי מגישות המהדורה (תמר איש שלום וטלי מורנו). בתוכנית השתתפו פרשני וכתבי חדשות עשר, מרואיינים ואורחים. התוכנית כללה את פינת "עוד בחדשות" (שבהמשך עברה למהדורה המרכזית) ועיסוק בסוגיות של אקטואליה, שרובם לא היו חלק מהמהדורה המרכזית.

הורדת התוכנית מהאוויר

ב-13 בנובמבר 2017 פורסם לראשונה ב"וואלה ברנז'ה" שהתוכנית תרד מהאוויר פחות משבועיים לאחר עלייתה לשידור. הסיבה, מחלוקות של ערוץ עשר עם הרשות השנייה על אופי התוכנית.
בערוץ עשר וחדשות עשר החליטו להוריד את התוכנית מהאוויר, בשל הדרישה של הרשות השנייה ליוצר תכנים שונים מהמהדורה המרכזית. ב-1 בנובמבר 2017 פורסם שהרשות השנייה אישרה לערוץ עשר לשדר את התוכנית. מה שהתגלה שהאישור הוא חד פעמי שניתן מדי יום, זאת בשל סירובה של הרשות השנייה לאשר את הארכת המהדורה.
כפיר כהן

ביוגרפיה

כהן התגייס לצה"ל ושובץ בגדוד דוכיפת. שירת כלוחם בגדוד. לאחר קורס קציני חי"ר חזר לגדוד דוכיפת ומונה למפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגת מסלול. לאחר מכן מונה למפקד פלוגת החוד בגדוד, והוביל את הפלוגה בין היתר במהלך מבצע חומת מגן. במהלך קרב ברמאללה נפצע בצווארו ובלסתו מירי. על פועלו בקרב זכה לצל"ש ממפקד פיקוד המרכז. לאחר שלושה שבועות של טיפול ושיקום חזר לפקד על הפלוגה. לאחר מכן שימש כמפקד מחזור בבא"ח כפיר.
בשנת 2009 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד חרוב, ושימש בתפקיד עד שנת 2011. בהמשך מונה למפקד בא"ח כפיר בין השנים 2011–2013. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של אוגדת איו"ש בין השנים 2013–2015. בשנת 2015 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת ירושלים ובמקביל מונה בשנת 2016 למפקד בא"פ לכיש, ושימש בתפקידיו עד שנת 2018. בשנת 2018 מונה לסגן מפקד אוגדת איו"ש.
צבי הירשפלד

צבי הירשפלד (תרמ"ב, 1882 – ח' בניסן תרע"ח, מרץ 1918) היה איש העלייה הראשונה, שעמד בראש מתיישבי רוחמה, היישוב היהודי הראשון בנגב בעת החדשה. על שמו היישוב שדה צבי (תרגום של הירשפלד).

ביוגרפיה

נולד בריגה שבגוברניית ליבוניה של האימפריה הרוסית לאליהו מאיר ולחיה מלכה הירשפלד. אמו הייתה בת הרב אברהם אבא ורנר, שהיה הרב הראשי של פינלנד ולאחר מכן רבהּ של קהילת "מחזיקי הדת" בלונדון. אביו של אליהו מאיר, שמואל הירשפלד, עלה לארץ ישראל בשנת 1887 עם אשתו גרונה ועם חלק מבני משפחתו. בשנת 1889 עלה צבי הירשפלד לארץ ישראל עם הוריו ושלוש אחיותיו. בשנת 1892 התייתם מאביו, ואמו שלחה אותו למשפחתה בלונדון, שם שהה ארבע שנים, ובסיומן שב לארץ.
בשנת 1901 נישא הירשפלד לברכה קרישבסקי, בת חיים יעקב קרישבסקי. לשניים הייתה היכרות משפחתית קודמת, שכן כעשר שנים לפני כן נשא אחיה של ברכה, ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי, את דודתו - אחות אביו - של הירשפלד, בתיה. ביתם של צבי וברכה הירשפלד בראשון לציון היה שוקק חיי תרבות וכן שימש כתובת של עזרה וסיוע לנזקקים.
בשנת 1913 נענה הירשפלד להצעתם של ארתור רופין ויהושע טהון מטעם המשרד הארצישראלי של ההסתדרות הציונית לנהל את המשק בנחלת ג'ממה, שנרכשה עבור אגודת ""שארית ישראל" במוסקבה. הוא הציע להנהלת האגודה במוסקבה לקרוא להתיישבות החדשה בשם "רוחמה", על שם הפסוק בספר הושע "וזרעתיה לי בארץ וריחמתי את לא רוחמה", והצעתו התקבלה. הירשפלד הקפיד להעסיק פועלים יהודים בלבד.
בשנת 1914 נסע הירשפלד למוסקבה למסור להנהלת האגודה דין-וחשבון על מצב המשק, ויומיים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה שב ארצה. בשל המלחמה נותק הקשר עם הנהלת האגודה ברוסיה והופסקה העברת הכספים. הירשפלד לווה כספים ומשכן את אחוזתו הפרטית בראשון לציון, כדי להמשיך בעיבוד המשק ברוחמה.
באותה תקופה ביקר ברוחמה הארכאולוג האנגלי תומאס אדוארד לורנס ("לורנס איש ערב"), ששירת כקולונל של השירות החשאי הבריטי, וניסה לגייס את הירשפלד לפעולות חשאיות עבור הצבא הבריטי, אך הדבר לא יצא לפועל.
בשל מיקומה של רוחמה בקרבת החזית, התנדב הירשפלד לסייע לחיילים יהודים שהיו בדרכם אל החזית וממנה. כמו כן סייע לאנשי ניל"י ששהו באזור לצורך פעולות חשאיות. הירשפלד חפר באר, שסיפקה מים לאנשי הסביבה. בשנת 1918, כשנסוג הצבא העות'מאני מדרום הארץ, נעשה ניסיון כושל לפוצץ את הבאר כדי למנוע מן האנגלים להשתמש בה, והיא שרדה. בשנת 1946 חיבלו חיילים בריטים בבאר בעת שערכו חיפושים במקום בניסיון למצוא נשק אצל חברי "ההגנה". הבאר היא אחד השרידים היחידים שנותרו מן ההתיישבות הראשונה של רוחמה.
בשנת תרע"ח (1918) חלה הירשפלד במחלת טיפוס הבהרות שפרצה אז בארץ, והוא מת בראשון לציון בח' בניסן תרע"ח.
על קברו הוקמה מצבה מעמוד שיש עליו כתוב "המלאך הגואל אותי מכל רע יזכני לעלות לירושלים". המצבה נמצאה במקום המשוער של בית הכנסת העתיק של עזה, והובאה על ידי הירשפלד לרוחמה.
בתו עליזה-גרונה (השם "גרונה" ניתן על שם גרונה הירשפלד, סבתו של צבי) נישאה לאריה תגר.
לאחר מותו נקרא על שמו היישוב שדה צבי שבצפון הנגב, וכן רחוב בראשון לציון.
פרוטליקס

היסטוריה

פרוטליקס בע"מ נוסדה בשנת 1993 על ידי יוסף שאלתיאל, בעל תואר ד"ר בביוכימיה צמחית ממכון ויצמן ששירת ביחידה הביולוגית של מרכז אב"כ בצה"ל. אחד מגדולי המשקיעים הראשוניים בחברה היה פיליפ פרוסט. בימיה הראשונים פעלה החברה במחסן בקריית שמונה.
בשנת 2006 נכנסה החברה להסכם שותפות עם חברת טבע לפיתוח של שני חלבונים למטרות רפואיות, תוך שימוש בפלטפורמת גידול תאי הצמחים שבידי פרוטליקס. בשנת 2009 חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם חברת פייזר לפיתוח ולשיווק של המוצר שהיה למוצר הדגל של פרוטליקס, ELELYSO.
בדצמבר 2006, הפכה החברה לחברה ציבורית, בעקבות מיזוג משולש הופכי עם חברת Orthodontix, שנסחרה בבורסה באותה עת. לאחר המיזוג שינתה החברה הממוזגת את שמה לשם הנוכחי, פרוטליקס ביות'רפיוטיקס אינק.. במרץ 2007 החלה החברה החדשה שנוצרה בעקבות המיזוג להיסחר בבורסה.
בספטמבר 2010 החלה החברה להיסחר בבורסה בתל אביב כמניה דואלית, במקביל להמשך המסחר בה בבורסה בניו יורק. החברה כלולה במדד ת"א טק-עילית החל מיום היווסדו.
בינואר 2015 הכריזה החברה על אסטרטגיה עסקית חדשה. לפי האסטרטגיה החדשה, החברה תשקיע בעיקר בתרופות משופרות לתרופות קיימות (Bio-better), להן פוטנציאל ליתרון משמעותי על התרופות הקיימות, וכך תוכל להשיג יתרון אסטרטגי.
אברהם דרוקמן

אברהם דרוקמן (1895-1964) היה רנטגנולוג ישראלי, פרופסור מן המניין לרדיולוגיה בבית הספר לרפואה האוניברסיטה העברית בירושלים, מנהל מכון הרנטגן בבית החולים הדסה בירושלים.

קורות חיים

דרוקמן נולד בפרומוסול שבאזור שרשרת הרי הקרפטים, באוסטרו-הונגריה, למשפחה אמידה בעלת מנסרת עצים אשר ייצאה ארגזי עץ לתפוזים של ארץ ישראל. דרוקמן סיים תיכון בעיירה רדאץ', שבו התבלט כספורטאי, ועם אחיו מקס היו ממקימי אגודת הספורט "הגברה". במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא האוסטרי. למד רפואה באוניברסיטת וינה. במקביל עסק בסיף, והיה כדורגלן בקבוצת "הכח וינה". בסיום לימודיו עבד דרוקמן במספר מחלקות, בקליניקה של אוניברסיטת וינה.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל. דרוקמן התחתן עם ליצ'י לאה (1909–1942), בתו של הרנטגנולוג פרופסור יצחק רובינסון אשר כיהן בשנת 1927 מספר חודשים כמנהל מכון הרנטגן בהדסה. לזוג נולדו 3 ילדים: שרה, אליעזר וראובן.
דרוקמן התקבל לעבודה במכון הרנטגן של בית החולים הדסה, כרופא עוזר, טיפס בסולם הדרגות, ובשנת 1933 התמנה למנהל המכון. בשנת 1949 קיבל דרוקמן מינוי של פרופסור חבר ובהמשך מינוי של פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, ובשנת 1963 פרש לגמלאות.
מתלמידיו: הפרופ' שמואל שור. דרוקמן נפטר בשנת 1964.
צ'ארלס גוסט

ביוגרפיה

גוסט נולד ביישוב פרינסטאון שבאיידהו ולמד בבתי ספר ציבוריים באוהיו. אחר כך עבר מערבה לקנינגהאם שבמדינת וושינגטון ב-1907, וב-1910 התיישב באונטריו שבאורגון. לבסוף הגיע לעיר נמפה שבאיידהו ב-1922. הוא החל לעסוק בחקלאות ובגידול בעלי חיים. ב-1932 נבחר גוסט לבית הנבחרים של איידהו, הבית התחתון בבית המחוקקים של המדינה. ב-1936 הוא נבחר לסגן מושל איידהו, וכיהן בתפקיד במשך שנתיים תחת המושל ברזילה קלארק. גוסט שב לתפקיד סגן המושל שנית ב-1940, הפעם תחת המושל צ'ייס קלארק, אחיו הצעיר של ברזילה.
ב-1944 נבחר למושל איידהו. ביוני גבר בבחירות המקדימות בתוך המפלגה הדמוקרטית על מבקר המדינה קלווין רייט ומזכיר המדינה ג'ורג' קרטיס, ובנובמבר נבחר בחירות הכלליות אחרי שניצח את ויליאם דטוויילר, מועמד המפלגה הרפובליקנית. אלה היו הבחירות האחרונות באיידהו בהן נבחר המושל לתקופת כהונה בת שנתיים, אך גוסט כיהן בתפקיד פחות משנה: הוא התפטר בנובמבר 1945 כדי לאפשר ליורשו, סגן המושל ארנולד ויליאמס, למנותו לסנאט של ארצות הברית לשם איוש מושבו של ג'ון וו. תומאס שנפטר בעודו מכהן.
בבחירות המיוחדות לסנאט ב-1946, הובס גוסט בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לחבר הסנאט של איידהו, ג'ורג' דונארט, שבבחירות הכלליות הובס בידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הנרי דוורשאק. לאחר ההפסד, חזר גוסט למגזר העסקי.
גוסט ניסה לשוב לפוליטיקה כאשר הכריז על התמודדותו לתפקיד המושל. ניסיונו לשוב לזירה הפוליטית לא קרם עור וגידים כאשר הובס בבחירות מקדימות במפלגה הדמוקרטית בידי חבר הסנאט של איידהו קלארק המילטון, שבבחירות הכלליות הפסיד לתובע הכללי רוברט סמילי מהמפלגה הרפובליקנית. גוסט מונה לוועדת המיסוי של מדינת איידהו על ידי סמילי ב-1956 וכיהן בתפקיד זה עד 1967. אחרי מאבק במחלה ממושכת, הלך גוסט לעולמו בגיל 86 בבויסי בספטמבר 1974, ונטמן בבית העלמין קולרלאון שבנמפה.
כדורגלן השבוע בליגת העל

כדורגלן השבוע בליגת העל הוא פרס כדורגל המוענק מדי מדי שבוע לשחקן המצטיין בליגת העל בכדורגל. הזוכה בפרס נקבע על ידי חלוקת קולות בין הצבעה הנערכת בעמוד האינסטגרם של מנהלת הליגות לכדורגל המהווה 50% מהתוצאה הסופית ו-50% נוספים נקבעים על ידי פאנל שחקני עבר בכירים בכדורגל הישראלי שנבחרים על ידי המנהלת. במחזורים המשוחקים בסוף החודש לא נערכת הצבעה לכדורגלן השבוע אלא לכדורגלן החודש.
הפרס חולק על ידי מנהלת הליגות לכדורגל וחברת HUAWEI החל מנובמבר 2015, והזוכה הראשון היה שלומי ארבייטמן אז כדורגלן הפועל באר שבע. שיאן הזכיות הוא יוסי בניון עם חמש זכיות.
GitHub

תיאור

האתר מספק פונקציונליות של רשת חברתית מקוונת ומאפשר למפתחים לשתף את סטטוס ההתקדמות שלהם בכתיבת הקוד.
החל מינואר 2010 GitHub פועל תחת השם GitHub, Inc.
התוכנה שמריצה את GitHub נכתבה בשפות התכנות Ruby on Rails, Erlang על ידי GitHub, Inc.
תאוריית השיירים

תאוריית השיירים היא תאוריה אנתרופולוגית העוסקת בהיווצרותם של סיפורי עם. תאוריה זו גובשה עקב פרסום ספרו של האנתרופולוג אדוארד טיילור ב-1871, "התרבות הפרימיטיבית: מחקרים בהתפתחות של מיתולוגיה, פילוסופיה, דת, אומנות ומנהגים". 
על פי תאוריית השיירים, סיפורי עם שונים הם למעשה שיירים של מיתוסים קמאיים. התאוריה מניחה כי יסודות אשר נראים צורמים לכאורה בתרבות מפותחת יחסית, הם שיירים של סיפורים רלוונטיים לתקופות קדומות יותר, אשר שרדו למרות אי התאמתם למציאות המשתנה. בכך מבטאים סיפורי העם את "האני היוצר" של חברות קמאיות (לדוגמה: מעשייה המתארת אכילת בנים על ידי אבות מתארת מנהג קדום אשר אבד עליו הכלח).
סלים השני

בתרבות הפופולרית

בסדרת הטלוויזיה הטורקית "הסולטאן", מגולם שחזאדה סלים על ידי השחקן הטורקי אנגין אוזטורק.
פריז לבלואה

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 2007 ממיזוג של קבוצות ראסינג פריז ששיחקה בליגה הבכירה ונקלעה לקשיים כלכליים, ולבלואה ספורט קלאב ששיחקה בליגה השנייה. בסיום עונת 2007/08 נשרה הקבוצה לליגה השנייה וחזרה לאחר עונה אחת.
קבוצת ראסינג פריז זכתה בעבר 4 פעמים באליפות צרפת (1951, 1953, 1954, 1997), והגיעה עד לגמר הגביע הצרפתי בעונות 1956, ו-2000. כמו כן, החל מעונת 1991/92 השתתפה בגביעי אירופה השונים: יורוליג, גביע ספורטה, גביע קוראץ' והיורוצ'לנג'. 
קבוצת לבלואה ספורט קלאב הגיעה פעמיים לגמר הגביע הצרפתי (1996, 1998).
בתחילת עונת 2010/11, הפסידה הקבוצה במוקדמות היורוצ'לנג' לקבוצת מכבי חיפה בסיכום שני מפגשים.
בעונת 2012/13 הגיעה הקבוצה עד לרבע גמר היורוצ'לנג. ובנוסף זכתה לראשונה בגביע הצרפתי, לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת נאנטר 74-77.
אולם הבית של המועדון הוא היכל מרסל סרדאן בלבלואה-פרה, המכיל 3,051 מקומות ישיבה, ולעיתים משתמשת הקבוצה בהיכל פייר דה קוברטן (אצטדיונה של ראסינג פריז) בפריז המכיל 4,016 מקומות ישיבה.