google/wiki40b huggingface dataset:
מיה וסיקובסקה

ביוגרפיה

וסיקובסקה נולדה וגדלה בבירת אוסטרליה קנברה.
בתם של מרצנה וסיקובסקה, צלמת פולנייה שהיגרה לאוסטרליה, ושל ג'ון ריד, צייר מקומי.
לווסיקובסקה אח צעיר ואחות גדולה.
הוריה נהגו לקחת אותה לגלריות בכל רחבי אירופה. בה חיה ברוב שנות נעוריה. במשך שנה גרה בפולין, וכן התגוררה בגרמניה, צרפת ורוסיה.
בגיל שמונה החלה להתאמן באינטנסיביות כדי להיות בלרינה. לאחר מספר שנים של אימונים בתחום שקלה אפילו ללכת לבית ספר מקצועי, אך לבסוף ויתרה מפני שנכשלה בבניית גוף מתאים למקצוע. וסיקובסקה 
החלה לגלות עניין במשחק לאחר שנחשפה לקולנוע האוסטרלי והאירופאי, בעיקר לקולנוען הפולני קשישטוף קישלובסקי וסרטו "שלושת הצבעים: כחול, אדום, לבן".
בתחילת דרכה העריצה ולקחה השראה משחקניות הקולנוע רובין רייט והולי האנטר.
בזמנה הפנוי, וסיקובסקה היא צלמת חובבת, מצלמת את מסעותיה ברחבי העולם, וגם תמונות מאתרי צילומים של סרטים שהיא משתתפת בהם.

קריירת משחק

בשנת 2004 חתמה על חוזה עם סוכנות שחקנים בסידני, והופיעה בשני פרקים בסדרת הדרמה האוסטרלית הפופולרית "כל החטאים", ובגילבבת חמש עשרה קיבלה את תפקידה הראשון בקולנוע האוסטרלי, בדרמת ההתבגרות "מהומה פרברית". וסיקובסקה קיבלה שבחים על הופעת הבכורה שלה, ולאחר מכן הופיעה בשני סרטים מצליחים נוספים: הדרמה הפוליטית "ספטמבר" ומותחן האימה "הטורף".
בשנת 2008 התקבלה וסיקובסקה לסדרת הדרמה האמריקאית "In Treatment", המבוססת על הפורמט הישראלי של חגי לוי "בטיפול", ולוהקה לתפקידה של סופי, מתעמלת צעירה הנוטה להתאבדות ומטופלת אצל הפסיכולוג ד"ר פול וסטון (גבריאל ביירן).
וסיקובסקה הופיעה בסדרה במשך תשעה פרקים, ולשם כך נאלצה לנטוש את לימודיה בקנברה ולהעתיק את מגוריה ללוס אנג'לס למשך שלושה חודשים. בארצות הברית היא השלימה את פערי הלימודים דרך מערכת למידה מרחוק.
הביקורות האוהדות על משחקה בתוכנית, ובפרט על המבטא האמריקאי שהפגינה, העניקו לה תפקיד הוליוודי ראשון בדרמת המלחמה ההיסטורית "התנגדות", בה גילמה את חיה, אשתו הטרייה של האח מבית פרטיזני ביילסקי עשהאל (ג'יימי בל).
ב-2009 גילמה את דמותה של הטייסת אלינור סמית' בסרט "אמיליה" המבוסס על חייה של הטייסת האמריקאית המפורסמת אמיליה ארהארט, אולם תפקידה השני באותה שנה, בדרמה "השמש הישירה הזאת" היה זה שתפס את עיני המבקרים ועליו הועמדה וסיקובסקה לפרס אינדפנדנט ספיריט בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
וסיקובסקה הצליחה לגבור בשנת 2010 על אלפי שחקניות צעירות ולזכות בתפקיד הראשי של אליס קינגסלי בסרטו גורף מיליארד הדולרים של טים ברטון "אליס בארץ הפלאות".
תפקיד זה מינף את הקריירה של וסיקובסקה וזימן לה הצעות מקצועיות רבות, בהן תפקיד משני בדרמה הקומית המוערכת "הילדים בסדר", שם הופיעה בתור ג'וני, בתן של זוג הלסביות ניק (אנט בנינג) וג'ולס (ג'וליאן מור).
בשנת 2013 ביימה וכתבה סרט קצר שנכלל באנתולוגיה "ההפיכה", המורכבת מ-18 סיפורים קצרים.
טום הדלסטון

קריירת מועדונים

הדלסטון החל את הקריירה המקצוענית שלו בדרבי קאונטי, וערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במחזור הפתיחה של עונת 2003-2004, בתבוסה הביתית 3-0 לסטוק סיטי. למרות התבוסה, הדלסטון נבחר כשחקן המצטיין במשחק.
הוא חתם בטוטנהאם בינואר 2005, תמורת סכום של 2.5 מיליון פאונד, אבל בכל זאת נשאר בדרבי עד לסיום אותה העונה.
הדלסטון הושאל מספר חודשים מעונת 2005-2006 לקבוצת וולבס, בה כבש את שער הליגה הראשון שלו בקריירה, באופן אירוני זה היה במשחק חוץ בדרבי. לאחר שחזר לטוטנהאם, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-31 בינואר 2006, בהפסד החוץ של קבוצתו 1-0 לפולהאם. הוא פתח לראשונה בהרכב טוטנהאם, ב-14 בספטמבר 2006, במשחק חוץ נגד סלביה פראג במסגרת גביע אופ"א, בו ניצחה טוטנהאם 1-0. ב-8 בנובמבר 2006 כבש את שערו הראשון בקבוצה נגד פורט וייל במסגרת השלב הרביעי של גביע הליגה שבו כבש צמד, כששערו השני העלה את טוטנהאם לשלב רבע גמר הגביע. ב-17 בדצמבר 2006 כבש את שער הבכורה שלו בליגה בטוטנהאם נגד מנצ'סטר סיטי.
הוא רכש לעצמו מעמד של אחד הכדורגלנים הקשרים הצעירים המבטיחים ביותר בפרמייר ליג במהלך עונת 2006-2007, ואפילו מאמנו דאז בקבוצה, מרטין יול, השווה אותו לאגדת הכדורגל הגרמני פרנץ בקנבאואר.
ב-25 בדצמבר 2006, הדלסטון חתם על חוזה חדש בטוטנהאם ל-4 שנים, עד שנת 2001. ב-30 ביוני 2008, הוא חתם שוב על הארכת חוזה משודרגת בטוטנהאם, הפעם ל-5 שנים עד שנת 2013. באוגוסט 2013 עבר להאל סיטי. ב-15 ביולי 2017 חזר לאחר 12 שנה לקבוצת נעוריו דרבי קאונטי וחתם לשנתיים.

קריירה בינלאומית

הדלסטון הוא שחקן הרכב קבוע בנבחרת אנגליה עד גיל 21. שיחק פעמיים במהלך אליפות אירופה לנבחרות צעירות ב-2007, עד שקיבל כרטיס אדום שמנע ממנו לשחק בשלבי חצי הגמר וגמר הטורניר.
מאמן נבחרת אנגליה פאביו קאפלו זימן את הדלסטון לסגל הנבחרת הבכירה לקראת משחקי הידידות נגד ארצות הברית וטרינידד וטובגו, אך בשני המשחקים הוא לא שותף ונותר על ספסל המחליפים.
הפזורה הפלסטינית

הפזורה הפלסטינית (בערבית: الشتات الفلسطيني, תעתיק לעברית: א-שתאת אל-פִלסטיני), הם הפלסטינים החיים מחוץ לשטחי "פלסטין ההיסטורית", כלומר מחוץ לשטחי המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על פלשתינה (א"י), לשעבר, שטחים שהיום נמצאים בשליטת ישראל והרשות הפלסטינית.

היסטוריה

מאז מלחמת העצמאות ומעבר ארץ ישראל משלטון המנדט הבריטי לשלטון ישראלי, ירדני ומצרי, אוכלוסיית הפלסטינים, שרבים מהם הפכו לפליטים, חוותה כמה גלים של הגירה והתפשטה למדינות שונות ברחבי העולם. לאחר מלחמת ששת הימים התגברה ההגירה הפלסטינית, במיוחד למדינות אמריקה הדרומית. להגירה היו סיבות שונות, שביניהן: עקירה עקב מלחמה, הזדמנויות תעסוקתיות, חינוך ורדיפה דתית. בין השנים 1977-1967 היגרו בממוצע 21,000 פלסטינים מדי שנה.

אוכלוסייה

לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2013 עמד מספר הפלסטינים בפזורה על 7.3 מיליון.
רובין כהן בספרו "תפוצות בעולם" (1997), כתב כי לפלסטינים, בדומה לארמנים, היהודים וקהילות שונות באפריקה, למונח "פזורה" יש "משמעות מרושעת ואכזרית, המסמלת טראומה קולקטיבית, גירוש, מצב שבו אדם חולם על הבית, אבל חי בגלות."
סוגיית זכות השיבה היא בעלת חשיבות מרכזית לפלסטינים. רבים בפזורה הפלסטינית שואפים לחזור לבית משפחתם, בעיקר תושבי מחנות הפליטים הפלסטיניים. במחנה הפליטים הפלסטיני הגדול ביותר בלבנון, עין אל-חילווה, ישנן שכונות הקרויות על שם ערים וכפרים בגליל שמהם הגיעו הפליטים המקוריים, ביניהם צפצאף וחיטין. אף על פי ש-97% מתושבי המחנה לא ראו מעולם את הערים והכפרים של אבותיהם, רובם מצהירים שזכות השיבה היא זכות מובנת מאליה ושהם לעולם לא יוותרו עליה.
המפלגה הדמוקרטית הגרמנית

היסטוריה ואידאולוגיה

בתקופת הקיסרות הגרמנית התקיימה המפלגה הליברלית הלאומית, שריכזה סביבה תעשיינים ובעלי הון ודגלה בליברליזם כלכלי ובלאומיות גרמנית לוחמנית ונחרצת בתחום יחסי החוץ. לאחר תבוסתה של גרמניה התפרקה המפלגה. הפלג השמאלי שלה, יחד עם שברי-מפלגות פרוגרסיביות יצר את המפלגה הדמוקרטית, בעוד שהפלג הימני, בראשותו של גוסטב שטרזמן, יצר את מפלגת העם הגרמנית. בראשות המפלגה ניצבו פרידריך נאומן, תאודור וולף והוגו פראוס.
המפלגה הגדירה את עצמה כביתם של "הרפובליקנים הרציונלים" (Vernunftrepublikaner), שתמכו ברפובליקניזם והתנגדו לסוציאליזם. המפלגה ביקשה לשמר חוק וסדר, התנגדה הן לקומוניזם ולמהפכות השמאל בגרמניה והן לחוזה ורסאי, סלדה מלאומנות, אנטישמיות ורודנות מכל סוג ותמכה בקידום מתון של מודרניזציה. בשל המחויבות לדמוקרטיה, שיתפה המפלגה הדמוקרטית כוחות עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת המרכז ליצירת קואליציית המרכז-שמאל שהובילה את הרפובליקה במשך רוב שנותיה. המפלגה פנתה לקהל עירוני של המעמד הבינוני, בעיקר מועסקים בשירות הציבורי ואקדמאים, רבים מהם יהודים. 
המפלגה הייתה חברה בכל הממשלות בשנים 1918–1931. עם ההקצנה ימינה של המערכת הפוליטית הגרמנית התדרדרו הישגי המפלגה בבחירות ולקראת בחירות 1930 חברה לאיגוד הגרמנים הצעירים (Jungdeutscher Orden, Jungdo) הימני-קורפורטיסטי ליצירת "מפלגת המדינה הגרמנית" (Deutsche Staatspartei, DStP), דבר שהוביל קבוצה שמאלית-פציפיסטית שהתגבשה במפלגה בראשותו של לודוויג קווידה לפרישה מהמפלגה. בבחירות שהתקיימו במרץ 1933 רצה המפלגה כחטיבה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 וחיקוק חוק ההסמכה, חדלה המפלגה להתקיים. 
חברים לשעבר במפלגה היו בין מייסדי המפלגה הדמוקרטית החופשית והמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (במערב גרמניה) והמפלגה הליברלית דמוקרטית של גרמניה (במזרח גרמניה) לאחר מלחמת העולם השנייה.

מפלגה יהודית-ליברלית

בין החותמים על הצהרת הכוונות שהובילה ליצירת המפלגה ב-1918 נמנו פרופסורים רבים, חלקם הגדול ממוצא יהודי ובהם אלברט איינשטיין. שניים מבין מייסדיה, תאודור וולף והוגו פראוס היו ממוצא יהודי. המפלגה קודמה גם מעל דפי עותוניו של המו"ל היהודי רודולף מוסה. בסיס תומכים יהודי זה נעוץ במקורה ההיסטורי של המפלגה. בתקופת הקיסרות הייתה תמיכה מסורתית של יהודים מהמעמד הבורגני האמיד במפלגה הליברלית הלאומית ורובם מצאו את ביתם הפוליטי לאחר המלחמה במפלגה הדמוקרטית. המפלגה שלחה נציגים יהודים לכל מוסדות השלטון ומשורותיה יצא גם המדינאי הבכיר ביותר בגרמניה ושר החוץ היהודי היחיד שלה, ולטר רתנאו. 
עם ההקצנה ימינה וניסיונות החבירה לארגונים לאומניים יותר, מצאו עצמם היהודים חברי ותומכי המפלגה היהודית-אינטלקטואלית במיעוט. המיזוג עם איגוד הגרמנים הצעירים (שהיה סגור לחברים יהודים) גרם לפיצול גם בין יהודיה, חלקם פרשו יחד עם קווידה, בעוד שאחרים היו אדריכלי החיבור בין המפלגה הליברלית המיושבת לבין מעיין החיים הגרמניים הצעירים. השאלה היהודית הייתה לגורם מפלג בתוך האיחוד החדש, שגרם גם לבלבול בקרב המצביעים היהודיים המסורתיים של המפלגה, שקיבלו מסרים סותרים, דבר שבא לידי ביטוי בירידת כוחה של המפלגה בבחירות (במקום שתתחזק עקב האיחוד).
יחסי דנמרק–ניו זילנד

היסטוריה

באמצע המאה ה-19, חיה קהילה דנית קטנה בניו זילנד, צאצאיה של קבוצה זו נשארו בניו זילנד על מנת להקים יישובים כגון דנבירקה ונורסווד. ראש ממשלת דנמרק לשעבר, כומר דתי בכיר בדנמרק, ראש הממשלה הדני והבישוף דיטלב גוטרהד מונרד, התיישבו ליד פלמרסטון בצפון בשנות ה-60 של המאה ה-19, והקימו את מפעל החלב הראשון באזור. מונרד חזר לדנמרק לאחר שהות של שלוש שנים באזור, אך בני משפחתו נשארו בניו זילנד. הוא הותיר אחריו את אוסף האמנות שלו, שכיום נמצא במוזאון טא פפה טונגאריווה בניו זילנד.
ב-1946 חתמו שתי המדינות על הסכם החלפת שטרות ורכוש שנערך במלחמת העולם השנייה. בשנת 2016, קראן פולאר מונה על ידי מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק כקונסול כללי של דנמרק לניו זילנד.

סחורה

דנמרק וניו זילנד היו המתחרים העיקריים בשוק מוצרי המזון הבריטי מאז תחילת המאה ה-20. הרצון של דנמרק לגישה לשוק החלב בבריטניה השפיע על המשא ומתן על הצטרפותה של בריטניה לקהילה הכלכלית האירופית בשנות השבעים, ובכך השפיע בצורה משמעותית על כלכלת ניו זילנד בשנים שלאחר מכן.
מישלין קלמי-רה

רקע משפחתי ושנות לימודיה

מישלין קלמי-רה נולדה בשנת 1945 בסיון בקנטון ואלה כאחת משלוש בנותיה של משפחה פרנקופונית קתולית שמוצאה ביישוב שרמיניון. הוריה הם שארל רה ואדלין ,בת לבית פורנייה. למשפחה מסורת של פעילות קהילתית ופוליטית. אביה, שארל ריי, היה מורה ועובד חברת הרכבות, והיה חבר מועצת היישוב סן מוריס מטעם המפלגה הסוציאליסטית. אחותה, אליאן, היא חברה במועצת העיר לוזאן מטעם המפלגה הליברלית. 

מישלין קלמי-רה למדה בבית הספר למסחר ביישוב סן מוריס בקנטון הולדתה, עברה בחינות בגרות במגמה מסחרית בעיר סיון, ואחר כך סיימה לימודים במדעים פוליטיים במכון ללימודים גבוהים בינלאומיים באוניברסיטת ז'נבה. יחד עם בעלה, אנדרה קלמי, חברה להפצת ספרים ניהלה עד שנת 1997.

הפעילות הפוליטית והדיפלומטית

בשנת 1979 קלמי-ריי הצטרפה למפלגה הסוציאליסטית בסניף ז'נבה שבראשו עמדה בשנים 1986-1990 ו-1993–1997. החל משנת 1981 נבחרה במועצה הגדולה (הפרלמנט) של הקנטון ז'נבה והייתה יושבת הראש שלה בשנים 1992–1993.
כחברה במועצת המדינה (הממשלה) של הקנטון ז'נבה בין השנים 1997–2002 הייתה שרת האוצר של הקנטון. במסגרת תפקיד זה עשתה רפורמות בארגון המשרד ופעלה להצלת הבנק הקנטונלי של ז'נבה.
בדצמבר 2002 ניצחה את רות לותי בסיבוב הבחירות השישי לתפקיד של נציגת המפלגה הסוציאליסטית מטעם הקנטון פריבור במועצת הברית של שווייץ. מאז כיהנה כשרת החוץ של שווייץ והחליפה את ג'וזף דייס בתפקיד. בתוקף תפקיד זה חתמה את ההסכמים הדו-צדיים בין שווייץ ובין האיחוד האירופי. כמו כן בדצמבר 2003 תמכה ביוזמת ז'נבה בנוגע לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במשרד החוץ הקפידה מישלין קלמי-רה לקדם את מעמד הנשים ולהבטיח ייצוג שווה לנשים וגברים במשרות של נציגים דיפלומטיים של שווייץ. עלו מחאות נגדה כשעל רקע מדיניות זו דחתה מועמדותם של ששה גברים לתפקידים דיפלומטיים.
נמתחה בקורת על שרת החוץ מישלין קלמי-רה מפני שב 19 במרץ 2008 חבשה רעלה בפגישה עם נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד. 
הופעתה על ידו של הנשיא האירני הידוע כמכחיש שואה, באיומיו התכופים כלפי ישראל ובצידודו בהפיכת ארצו למעצמה גרעינית עוררה תגובות שליליות, כמו זו של נשיא הקונגרס היהודי העולמי, רון לאודר 
 ושל חברת הפרלמנט ממפלגתה שלה, מריה רות-ברנסקוני שהתייחסה לדיכוי הנשים באירן.
 
מישלין קלמי -רה הסבירה כי כיבדה את כללי הפרוטוקול של המקום.
בעת הביקור באיראן נכחה גם בטקס חתימת חוזה של אספקת כמות גדולה של גז טבעי מאיראן לחברה שווייצרית.

בעת כהונתה נאלצה להתמודד עם המשבר שפרץ בשנת 2008 ביחסים בין ארצה ובין הנשיא הלובי מועמר קדאפי, בעקבות מעצר אחד הבנים שלו, "חניבעל" אל קדאפי, בשווייץ. מישלין קלמי-רה הייתה מעורבת במאמצים להגיע להסכם שיאפשר שחרור בני הערובה השווייצרים שהוחזקו כתגמול על ידי המשטר הלובי.

נשיאה

ב 1 בינואר 2007 קלמי-רה הייתה לאשה השנייה שכיהנה (במשך שנת 2007) כיושב ראש מועצת הברית של שווייץ, אחרי רות דרייפוס, אחרי שהייתה סגן יו"ר המועצה. בתפקיד נשיא באה במקום מוריץ לויינברגר. בדצמבר 2010 נבחרה שנית בתפקיד זה עם 106 קולות מתוך 189 (התוצאה הגרועה ביותר בתולדות ארצה)
 והחליפה כנשיאה את דוריס לויטהרד.
מישלין קלמי-רה נשואה (משנת 1966) לאנדרה קלמי ויש לה שני ילדים ושלושה נכדים.
אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן

היסטוריה

בשנת 2010 מותגה האגודה מחדש והיא נקראה "הגילדה". מהלך המיתוג הובל על ידי יו"ר האגודה דאז, שי בכור, בעקבות ירידה משמעותית באמון הסטודנטים בה. ב-2015 בוטל המיתוג על ידי יו"ר האגודה אדם ארבל.
בשנת 2014 רשמה האגודה בראשות היו"ר דאז מתן בר-נוי הישג כאשר קיבלה לראשונה אישור על ניהול תקין מרשם העמותות.

חברי האגודה

כל סטודנט הלומד באוניברסיטת בר-אילן בן 17 ומעלה, זכאי להיות חבר באגודת הסטודנטים. חברות באגודת הסטודנטים מקנה לסטודנט את הזכות ליהנות מכל שירותי האגודה, וכן את הזכות לבחור ולהיבחר למוסדותיה. סטודנט מתחת לגיל 17 אינו יכול להיות חבר באגודה, בשל מגבלות חוק העמותות, אולם באפשרותו ליהנות ממעמד של "ידיד אגודה". המעמד מקנה לו את הזכות ליהנות ממרבית שירותי האגודה, אך הוא אינו יכול לבחור או להיבחר למוסדותיה.

מועצת הסטודנטים

מועצת הסטודנטים היא האספה הכללית שלה, והיא מהווה את הגוף העליון בה. המועצה בוחרת את שאר מוסדות האגודה (נשיאות, הנהלה ועדות), מפקחת על פעולות הנהלת האגודה, מאשרת את התקציב השנתי ואת הדוחות הכספיים של האגודה, והיא המוסמכת לאשר שינויים בתקנון האגודה. המועצה מורכבת מ-45 חברי אגודה, המייצגים את מחלקות הלימוד השונים בקמפוס, ונבחרים בבחירות אזוריות ואישיות על ידי ציבור הסטודנטים חברי האגודה.
בנוסף, ישנו את הוועד המנהל של האגודה שנבחר על ידי מועצת הסטודנטים וכפוף לה.

הנהלת האגודה

הנהלת האגודה הנה הזרוע המבצעת שלה. ההנהלה מורכבת מארבעה חברי אגודה. בראשה עומד יו"ר אגודת הסטודנטים, אשר מייצג את האגודה בפני רשויות האוניברסיטה ובפני גורמים חיצוניים. סגן יו"ר האגודה אחראי על הפן האקדמי ועוד שני חברי הנהלה נוספים: מנכ"ל - האחראי על ניהולם השוטף של ענייני המנהלה ומנהל הכספים של האגודה האחראי על ניהול כספי האגודה.

תקציב האגודה

תקציב האגודה נקבע מדי שנה בהתאם ללוח השנה האקדמי (אוקטובר עד ספטמבר) ולא על פי לוח השנה הקלנדרי, וזאת בדומה לתקציב האוניברסיטה. הצעת התקציב מוגשת על ידי הנהלת האגודה ומאושרת על ידי מועצת האגודה. מקור התקציב העיקרי (80%-75%) מגיע מדמי הרווחה שגובה האוניברסיטה מהסטודנטים, אשר מועברים בחלקם הגדול לאגודה, בהיותה הספקית המרכזית של שירותי הרווחה בקמפוס.
בית לייוויק

פעילויות

בבית לייוויק מאורגנים קורסים והרצאות חד-פעמיות ביידיש ובנושאים מתרבות היידיש. המוסד מארגן גם סדנאות חינוך בבתי ספר ובגנים, במטרה לחשוף את הדור הצעיר בישראל למורשת יהדות מזרח אירופה. בין אירועי התרבות שנערכים במקום - הקרנות סרטים, הופעות מוזיקה, הקראות שירה ומחזות.
ארכיון בית לייוויק משמש לצורכי מחקר בנושא היידיש וספרותה, בדגש על תולדות היידיש בארץ ישראל והשפעות הגומלין בינה ובין העברית. הוצאת הספרים ה. לייוויק, שליד בית לייוויק, מוציאה לאור ספרי פרוזה, שירה ומחקר ביידיש, וכן תרגומים מיידיש לעברית ולרוסית ומהדורות דו-לשוניות. מאז הקמתה ב-1970 הוציאה כמאה כותרים.
מורדוביה

היסטוריה

חבל מורדוביה היה חלק מהנסיכויות הטטריות שהיו באזור עד שנכבש ב-1554 על ידי איוואן האיום, נסיך מוסקבה. המורדובים, שלא הייתה להם מדינה משלהם, לא התנגדו בצורה פעילה לשלטון החדש. הרוסים במאה ה-17 ניסו לנצר בכוח את המורדובים, שהאמינו בשמאניזם, אך הדבר לא עלה בידם בקלות, ורבים מהמורדובים ברחו ליערות.
מ-1918 עד 1920 שלט ברפובליקה רוב הזמן הצבא הלבן, עד שבשנת 1920 כבשו את האזור הכוחות הקומוניסטיים. ביולי 1928 הוקם "אוקרוג" (יחידה מנהלית) מורדוביה. בינואר 1930 הפך האוקרוג לחבל אוטונומי וב-1934 הפך החבל לרפובליקה אוטונומית בפדרציה הרוסית. ב-1990 הפכה הרפובליקה האוטונומית לרפובליקה. החוקה המודרנית קיימת משנת 1994.

גאוגרפיה

הרפובליקה נמצאת במרכזו של מזרח החלק האירופי של רוסיה. בין שאר הסובייקטים בפדרציה היא במקום ה-71 בשטחה. היא גובלת מצפון ובמערב במחוז ניז'ני נובגורוד, בצפון-מזרח - במחוז פנזה, ממזרח ודרום מזרח - ברפובליקת צ'ובשיה, ממערב ודרום מערב - במחוז אוליאנובסק.
הנהרות החשובים של הרפובליקה הם סרנקה ואינסר, יובליו של הוולגה.

דמוגרפיה

רוב האוכלוסייה הם רוסים, המהווים 60.8% מהאוכלוסייה.
המורדבינים (עם פינו-אוגרי) מהווים 31.9% מהאוכלוסייה.
עמים נוספים החיים במורדוביה הם הטטרים המהווים 5.2% מהאוכלוסייה, אוקראינים וצ'ובשים.
משנות ה-70 של המאה ה-20 ישנה מגמת ירידה באוכלוסייה. בשנים 1970–2010 פחתה האוכלוסייה ב-195,000 תושבים בקירוב.
Good Hit

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי דה דרים וטריקי סטיוארט, והופק על ידי סטיוארט, דה דרים וקוק הרל.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר צולם ובוים על ידי אלכסנדר מורס, באוקטובר 2010. ההצצה של הקליפ עלתה לאוויר כבר באוקטובר 2010, אך הוסרה מיד לאחר מכן. לבסוף, הקליפ המלא יצא לאור ב-15 בינואר 2011.
בקליפ נראית לופז כשהיא מחופשת למורה. לאחר שלופז נכנסת לכיתת הלימוד, היא מתחילה לשיר את השיר ובסמוך לכך התלמידים שלה עולים על הכיסאות, ומחזיקים בידם מייבשי שיער. בעזרת מייבשי השיער לופז מראה להם כיצד לעצב את שיערם, וכיצד לטפחו. לאחר מכן, הם יוצאים מכיתת הלימוד אל המסדרון. בקליפ, לופז ותלמידיה לבושים בדולצ'ה וגבאנה, דבר אשר גרם למבקרי המוזיקה להגיד כי יש בקליפ משיכה מינית. גרסה חלופית של הקליפ הועלתה לאינטרנט בדצמבר 2011. בגרסה החלופית ניתן לראות את לופז כשהיא יושבת על ספה ומולה ניצבת מראה, ובסמוך לכך היא מדברת בטלפון.
רוברט הרווארד

ביוגרפיה

הרווארד נולד בניופורט, רוד איילנד, ארצות הברית. בשנת 1979 השלים הרווארד את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית. בסיום לימודיו הוסמך כקצין בצי ארצות הברית.

קריירה

הרווארד שירת תחילה כקצין ימי במשחתת "USS Scott" וב-1983 התנדב ליחידת הקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים" (Navy SEALs), שם שימש כלוחם ומפקד. הרווארד היה מפקד צוות לוחמים בצוות 3 של היחידה, בהמשך פיקד על פלגה בצוות 6 של היחידה (צוות הלוחמה בטרור הנחשב למעולה שבצוותים) ולקח חלק בשורת מבצעים בבוסניה. בהמשך פיקד על כוחות מיוחדים במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק. בשנת 2003 הוצב לשרת במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית ובנשת 2006 מונה לסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים. בשנת 2011 מונה לסגן מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית. בשנת 2013 פרש לגמלאות.
ב-15 בפברואר 2017 הציע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את תפקיד יועץ הנשיא לביטחון לאומי להרווארד, זאת לאחר שמייקל פלין ששימש בתפקיד התפטר. יום למחרת הודיע הרווארד על סירובו לקבלת התפקיד.
וולף חצקביץ'

חייו

וולף חצקביץ', בן בֶר (דב) שהיה ממעמד פקידות, נולד בכפר פאראפייבקה של גוברניית צ'רניגוב באימפריה הרוסית.
קיבל השכלה יסודית והצטרף למפלגה הקומוניסטית הרוסית ב-1930 בזמן שעבד ברית מעבדי עורות בנובוסיבירסק.
בשנת 1931 התגייס לצבא האדום ולאחר שנתיים סיים בלימודי חוץ מבחנים למפקד סגל תיכון. השתתף במלחמת העולם השנייה מאז פלישתם של גרמנים ב-1941.
בלילה לקראת 26 בספטמבר 1943 בהיותו מפקד חטיבת 104 של חיל רגלים באוגדה 36 שהייתה חלק מן הארמייה ה-57 בחזית סטפ הוא היה זה שארגן ופיקד על צליחת נהר דנייפר סמוך לכפר סושינקה וכיבוש כביש שחיבר את הכפר עם כפר צ'רבונויה והדף 11 התקפות.
על כך זכה לפי פקודה מ-20 בדצמבר אותה השנה לעיטורי גיבור ברית המועצות, עיטור לנין (מס' סידורי 15696) וכוכב הזהב (מס' סידורי 1432). כמו כן במהלך חייו עוטר בשלושה עיטורי הדגל האדום, שני עיטורי הכוכב האדום ואותות נוספים.
לאחר המלחמה ב-1946 סיים קורסים המיועדים לקצינים מצטיינים: "ויסטרל" ("Выстрел") ו"קורס שיפור צוות קצינים" שנוהל על ידי שירות הביטחון הסובייטי.
השתחרר למילואים ב-1955 בדרגת קולונל. בהמשך התגורר בכפר דאריינסקויה בצפון-מערב קזחסטן שם גם נפטר. עפרו נטמן בבית הקברות "דונסקויה" במוסקבה.

הנצחה

בכפר הולדתו על בית הספר בו למד מוצב קיר זיכרון.

מקורות

דף אישי באתר גיבורי ברית המועצות (רוסית)
מוריס בז'אר

מוריס בז'אר (בצרפתית: Maurice Béjart; נולד ז'אן מוריס ברז'ה Maurice-Jean Berger;‏ 1 בינואר 1927 – 22 בנובמבר 2007) היה כוריאוגרף צרפתי שניהל את "באלט בז'אר לוזאן" בשווייץ.

ביוגרפיה

בז'אר נולד במרסיי שבצרפת כבן של הפילוסוף גסטון ברז'ה. 
ייסד את להקת "באלט הכוכב" (Ballet de l'Etoile) בשנת 1954. ב-1960 ייסד בז'אר את "באלט המאה ה-20" בבריסל. בשנת 1987 התאסלם ועבר ללוזאן שבשווייץ, שם ייסד את "באלט בז'אר לוזאן", אחת מלהקות הבלט המפורסמות והמצליחות ביותר בעולם. ב-1998 הורשע בז'אר בגין פלגיאט. בית המשפט קיבל את הטענה שמחול של בז'אר בשם "Presbythère" הכיל קטע ש"נגנב" מתוך היצירה "chute La d'Icare" (התרסקות איקריוס) של הכוריאוגרף הבלגי פרדריק פלמן (Frédéric Flamand).
בין יצירותיו עיבוד חדשני ומקיף של מפצח האגוזים בהשראת סיפור חייו הוא, שהועלה על הבימה בשנת 2000. המוזיקה לבלט היא עדיין הפרטיטורה המקורית של צ'ייקובסקי, אבל העלילה והדמויות המקוריות הוחלפו כולן בסיפור חדש, על מאמצי ילד להתאחד מחדש עם אמו. הבלט מאפשר גם מבט אל הפנטזיות המיניות המוזרות של הנער. עיצוב ההפקה מלא דימויים ארוטיים, שכמה מהם עלולים לזעזע רבים מן הצופים, כמו רחם ונרתיק פעורים לרווחה. אחת הדמויות היא של מריוס פטיפה, ההופך למפיסטו. דמות אחרת קרויה "פליקס החתול", כנראה בעקבות הדמות המצוירת המפורסמת.
זכויות להט"ב ברשות הפלסטינית

החוק הפלילי וזכויות אזרחיות

חוק היסוד של הרשות הפלסטינית כולל סעיפי הגנה מפני אפליה על רקע גזע, מין, צבע, דת, דעות פוליטיות או נכות, וכן הגנה על זכויות האדם, חופש הביטוי ועוד. עם זאת, לא קיימת ברשות הפלסטינית חקיקה מוגדרת לשמירת זכויות הלהט"בים מפני אפליה או הטרדה. לפי אוגדן החוקים נגד הומוסקסואליות שהופץ על ידי האיגוד הבינלאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרסקס (ILGA) ב 2010, הפיכת הומוסקסואליות לחוקית ברשות הפלסטינית היא מעשה טלאים ואינה אחודה. מחד, בגדה המערבית הוצאת ההומוסקסואליות מחוץ לחוק בוטלה ב-1951, ומאידך ברצועת עזה, סעיף מספר 84 בהחוק המנדטורי משנת 1936 האוסר על קיום יחסי מין בין גברים (אך לא בין נשים) עדיין בתוקפו.
בשני המקרים, החקיקה הפלסטינית לא קבעה חוקים בעד או נגד זכויות להט"בים, אלא ירשה חוקים קודמים שחלו בשטחיה. ב-20 במאי 1994 הוציא ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת צו שמשאיר על כנו כל חוק שנחקק לפני 5 ביוני 1967. בפועל, מצב זכויותיהם של הלהט"בים ברשות הפלסטינית נקבע על ידי מערכות חוקים שונות ואף סותרות: החוק העות'מאני, החוק המנדטורי, החוק הירדני, החוק המצרי, החוק הפלסטיני וצווים צבאיים של צה"ל.
החוק ברשות הפלסטינית אינו מכיר בנישואים חד מיניים, באיחוד אזרחי או שותפות ביתית.

איידס / HIV

ב-1998 הושקה תוכנית איידס / HIV פלסטינית. על פי הדיווחים, מעט מאוד פלסטינים נדבקו באיידס משנת 1987. החולים סובלים ממחסור בתרופות ומדעות קדומות.
היער הלאומי (אנגליה)

היער הלאומי הוא פרויקט סביבתי להקמת יער, הנערך במרכז אנגליה. במסגרת הפרויקט ניטעים עצים בתוך שטח של 520 קילומטרים מרובעים במחוזות לסטרשייר, דרבישייר וסטפורדשייר, במטרה ליצור יער לאומי חדש על ידי עירוב של שטחי חורש עתיקים עם נטיעות חדשות. שטח היער משתרע מפאתי לסטר במזרח ועד ברטון שעל נהר טרנט (Burton-upon-Trent) במערב, ומיועד לחבר בין היערות העתיקים נידווד (Needwood) וצ'ארנווד (Charnwood).
מטרת הפרויקט היא להסב כשליש משטח הפרויקט (135 קילומטרים מרובעים) ליער, בין השאר על ידי שכנוע בעלי הקרקעות בו לשנות את ייעודן. מטרה נוספת של הפרויקט היא להגביר את התיירות באזור ולהגדיל את מספר מקומות התעסוקה הקשורים אליו.
הפרויקט החל ב-1990, ועד אוקטובר 2012 ניטעו במסגרתו 8 מיליון עצים, שמקצתם הם כבר עצים בוגרים בני למעלה מעשרים שנה. העצים שניטעו שילשו את שטחי החורש מכלל מתחם הפרויקט מ-6% ל-18%. ‏85% מן העצים הניטעים הם ממינים רחבי עלים שהם מינים ילידים באנגליה. הם כוללים בין השאר אלון אנגלי, מילה, צפצפה, אורן שחור ואורן סקוטי.
בתחומי היער הלאומי נמצאים שני מרכזי מבקרים וכן מספר רב של אתרי תיירות אחרים, לרבות תעלת אשבי (Ashby), טירת אשבי דה לה זוש (Ashby de la Zouch Castle), פארק ביקון היל (Beacon Hill), אגמי קרוקסאל (Croxall), בית מלבורן (Melbourne Hall) ומשתלת הזיכרון הלאומית.
הפרויקט מוצא לפועל על ידי חברת היער הלאומי, חברה ללא כוונת רווח שהוקמה ב-1995. היא נתמכת על ידי משרד הסביבה, המזון והכפרים של בריטניה.
נעמן סתוי

ביוגרפיה

סתוי נולד בשם נעמן סטַבסקי בשנת 1911 בתל אביב, בנו של הסופר משה סתוי (שלעיתים חתם את יצירותיו בשם "אבו נעמן"), ושל המשוררת היידית אנה מרגולין (שם עט של רוזה לבנסבוים). ב-1931 למד במכללה החקלאית בנאפולי שבאיטליה וב-1936 סיים את לימודיו באוניברסיטת ננסי שבצרפת והוכשר כאגרונום.
משנת 1938 ועד 1947 שירת במחלקת הביטחון של הסוכנות היהודית בירושלים. בראשית שנות ה-40 החליף את יהושע אלוף כקצין הקשר של הסוכנות, האחראי על חיל הנוטרים במחוז ירושלים. מ-1947 כיהן כקצין המנהלה הראשי של צה"ל במחוז ירושלים.
ב-1948, עם הקמת מדינת ישראל, הצטרף למשטרת ישראל. היה מפקדו הראשון של מחוז הצפון (1948–1950) ועמד בראש אגף החקירות (1950). (ב-1948 עִברת את שמו ל"סתוי".) בתפקידו האחרון היה העוזר הראשי למפקח הכללי.
בשנת 1950 הצטרף סתוי לצה"ל ומחודש דצמבר 1950 שימש ראש הממשל הצבאי בגליל בדרגת סגן-אלוף, עד התפטרותו בפברואר 1953.
לאחר מכן עבר לעבוד כראש האגף לסיוע חקלאי במשרד החקלאות וכמנהל חבל הצפון במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית. במסגרת תפקידו לקח חלק במאמצי הסיוע הבינלאומי, ובשנת 1960 יצא לגאנה כיועץ בתהליך הקמת משרד החקלאות במדינה. ב-1966 התמנה ליועץ לבעיות קרקע חקלאית למינהל מקרקעי ישראל.
היה נשוי לשולמית לבית ברניצקי ואב לשושנה.
התגורר בבנימינה. נפטר ב-18 בפברואר 1982.