google/wiki40b huggingface dataset:
זכריס טופליוס

זכריס טופליוס (בפינית: Zachris Topelius; ‏14 בינואר 1818 - 12 במרץ 1898) היה סופר ומשורר פיני שכתב בשוודית, ונחשב לדמות מייסדת בספרות הילדים והנוער בשוודיה ובפינלנד. כן עבד כעיתונאי, היסטוריון ושימש כרקטור אוניברסיטת הלסינקי.

חייו וכתיבתו

שמו הרשמי של טופליוס היה "זכריאס" (Zacharias), ולעיתים אף השתמש בשם זה, אך העדיף את השם "זכריס" ולעיתים חתם אך בקיצור "ז.". "טופליוס" הוא צורה לטינית של השם הפיני "טופילה".
טופליוס נולד בעיירה קודנאס, במחוז אוסטרובותניה במערב פינלנד, שתושביו דוברי שוודית. אביו היה רופא ונשא אף הוא את השם "זכריאס טופליוס". כתחביב עסק אביו בתיעוד שירי עם פינים. בילדותו נשלח לבית הספר בעיר אואולו ושהה שם אצל קרובי משפחה שהפעילו ספריית השאלה, וטופליוס גדל כשהוא מוקף בספרים, שהפעילו את דמיונו העשיר.
ב-1831 הגיע להלסינקי והסתובב בחוג הלאומנים הפינים שסבבו את לודוויג רונברג, שבביתו שהה. ב-1833 החל ללמוד באוניברסיטת הלסינקי, עד לקבלת תואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1847 לאחר שהגן על תזה שעסקה במנהגי הנישואים של הפינים הקדמונים. הוא למד היסטוריה, תאולוגיה ורפואה. הוא היה "המזכיר של החברה הפינית לחי והצומח", ובין 1846 ל-1861 הועסק בספריית האוניברסיטה ולימד היסטוריה, סטטיסטיקה ושוודית בבית ספר.
ב-1854 קיבל משרת פרופסור להיסטוריה שלא מן המניין באוניברסיטה, ולאחר מכן ב-1863 קיבל משרת פרופסור מן המניין לפינית, רוסית והיסטוריה נורדית, וב-1876 קיבל משרת פרופסור מן המניין להיסטוריה כללית. הוא היה רקטור של האוניברסיטה בין 1875 ל-1878, ולאחר מכן פרש, וקיבל את התואר "יועץ ממלכתי" (статский советник), תואר כבוד באימפריה הרוסית שפינלנד הייתה חלק ממנה באותו הזמן. ב-1878 פרש, אך המשיך בקשר עם האוניברסיטה, ובמקביל השקיע עצמו ביצירה ספרותית.
עוד בצעירותו התפרסם כמשורר לירי, ופרסם שלושה כרכי שירה בשם "פריחת האברש" בין 1845 ל-1854. בשנת 1850 פרסם רומן היסטורי בשם "דוכסית פינלנד". כן ערך את העיתון "הלסינגפורס גזט" בין 1841 ל-1860. יצירתו האהובה ביותר היא "סיפורו של רופא צבאי", רומן היסטורי, בסגנון ולטר סקוט המתאר את סיפורה של משפחה שוודית פינית במאות ה-17 וה-18, החל מימי גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה ועד ימי גוסטב השלישי, מלך שוודיה. היצירה פורסמה בהמשכים בין 1853 ל-1867. כן שלח ידו במחזאות, ומיצירותיו זכתה להצלחה טרגדיה בשם "רגינה ואן אמריץ" (1854). ביצירותיו כיוון לטיפוח לאומיות פינית חזקה. טופליוס עסק אף באופרה, ככלי ביטוי לאומי ורומנטי. בין היתר כתב, ביחד עם ידידו המלחין פרדריק פאסיוס, ליברטו לאופרה הפינית הראשונה "Kung Karls jakt", (הציד של המלך קרל). על אף שהליברטו נכתב בשוודית, הנושא נחשב לנושא לאומי פיני.
טופליוס זכור אף כאחד האבות המייסדים של ספרות הילדים הפינית והשוודית. בין 1865 ל-1896 ערך חוברות בשם "קריאת ילדים" שהשפיעו על ספרות הילדים הנורדית. טופליוס מזוהה עם ספרות הילדים עד כדי כך שבמרכז הלסינקי מצוי פיסלו כשהוא מוקף בילדים.
טופליוס מת באחוזתו בסיפו שבפינלנד בשנת 1898.
חנה יפה

קורות חייה

יפה נולדה לדב ואסתר בכפר ילדים בו היו הוריה חברי סגל, וגדלה בתל מונד ובמושב חרות, אחותם של אברהם יפה ("הקטן"), יוסי יפה ושרה. בקיץ 1945 הצטרפה להגנה כקשרית. ב-1946 התגייסה לפלמ"ח. היא שרתה בייצור נשק בקיבוץ משמרות. היא הוצבה בגדוד הרביעי ("הפורצים") של חטיבת הראל, שמפקדו היה בן דודה, אורי יפה. ב-1947 עברה קורס חובשים ובסיום הקורס עברה לשרת בפלי"ם (שהיה שייך גם הוא לגדוד הרביעי) כחובשת במפקדה בשדות ים ולאחר מכן ביגור. היא השתתפה גם במבצעי הורדת מעפילים. בסוף 1947 עברה קורס קצינים בג'וערה ומונתה לקצינת החובשים של הגדוד הרביעי. ב-1948 שירתה במפקדת הגדוד בקריית ענבים וניהלה את הטיפול בפצועי מבצעי הגדוד ובגופות החללים, ובכלל זה פינויים מזירות הקרבות ואשפוזם, בגזרת הדרך לירושלים הנצורה; בהם שיירת חולדה, מבצע נחשון, מבצע הראל ומבצע יבוסי. בהמשך מונתה כקצינת השלישות של חטיבת הראל.
ב-1949 השתחררה, חזרה למושב חרות והחלה ללמוד סיעוד בבית החולים בילינסון. ב-1952 הייתה לאחות מוסמכת בבית החולים. אולם כבר ב-1954 שכנע אותה אחיה, יוסי יפה (לימים מפקד סיירת צנחנים) לחזור לצבא. יפה חזרה לצה"ל והקימה את יחידת "חר"פ 537" שכונתה "יחידה כירורגית מוטסת" וסופחה לחטיבת הצנחנים (יחידה זו הייתה הבסיס ממנו צמח "בית החולים המוצנח" עליו פיקד דן מיכאלי במלחמת ששת הימים). בשנת 1956 עבר כל סגל היחידה קורס צניחה בתל נוף.

הצניחה במבצע קדש

ביום ה-26 באוקטובר 1956, במסגרת מבצע קדש, הוצנח גדוד 890 במעבר המיתלה ו-160 מלוחמיו נפגעו. מפקד חטיבת הצנחנים, אריאל שרון הורה על הכנת מבצע חילוץ מוטס. על החילוץ ומיון הפצועים פיקד בשטח שלמה שיבולת ועל הפינוי המוטס פיקדה חנה יפה מהחמ"ל בתל-נוף, כאשר קצין רפואה ראשי, ברוך פדה, תיאם את כל הכוחות הצבאיים והאזרחיים.
ב-2 בנובמבר ביקש ממנה מוטה גור להצטרף כקצינת ארגון רפואה לצניחה בא-טור. היא צנחה יחד עם כח סיירת צנחנים ואף טיפלה במפקד הכוח, מוטה גור, שנפצע בצניחה. על כך זכתה לענוד כנפי צניחה בעלות רקע אדום, והייתה האשה היחידה בצה"ל לעשות זאת מאז ומעולם.
בשנים שלאחר מכן הקדישה את זמנה לעבודתה כאחות, ולאחר מכן כאחות ראשית במחלקת פנימית ד' בבית החולים בילינסון.
פרנקו בלריני

קריירה כרוכב

בלריני הפך למקצוען בשנת 1986 עת הצטרף לקבוצת "מאניפלקס". הישגו הבולט הראשון היה ניצחון במרוץ החד-יומי "טרה ואלי וארזינו" ב-1987. ב-1990, במדי קבוצת "דל טונגו", ניצח בשני מרוצים חד יומיים יוקרתיים: ג'ירו דל פיימונטה ופריז - בריסל ובקטע ה-14 בג'ירו ד'איטליה באותה שנה. שנה לאחר מכן הצטרף לקבוצה החזקה "GB-MG מליפיצ'ו", שהפכה בשנים שלאחר מכן ל-"מאפיי-GB". בעזרת הקבוצה עטורת הכוכבים החל להתבלט כאחד מהמועמדים המובילים במרוץ החד-יומי היוקרתי ביותר, פריז - רובא. ב-1993 נכנע בלריני על קו הסיום בוולודרום ברובא לרוכב הצרפתי ז'ילבר דוקלו-לאסאל וסיים שני. שנה לאחר מכן סיים שלישי וב-1995 ניצח בפריז - רובא כשחצה את קו הסיום לבדו, בפער של 1:56 דקות מאנדריי צ'מיל שסיים שני. ב-1996 סיים חמישי וב-1998 ניצח בלריני שנית בפריז - רובא, גם הפעם לבדו, בפער של 4:16 דקות מאנדראה טאפי שסיים שני.
ב-2001 היווה מרוץ פריז - רובא את מרוץ הפרישה שלו וכשחצה את קו הסיום (במקום ה-32) הוא חשף מתחת לחולצת הרכיבה שלו חולצה נוספת עליה התנוססו המילים "Merci Roubaix" ("תודה רובא").
במרוץ פריז-רובא של 2010 הודיעו המארגנים כי הרוכב האיטלקי הראשון שיחצה את קו הסיום יקבל אבן פאב'ה ממסלול המרוץ כפרס לזכרו של בלריני. בפרס זכה פיליפו פוצאטו.

קריירה כמאמן

זמן לא רב אחרי פרישתו מרכיבה במרוצים באפריל 2001, מונה בלריני כמאמן נבחרת אופני הכביש של איטליה. בשנים שלפני מינויו סבלה נבחרת איטליה, שנחשבה כחזקה בעולם, מחוסר לכידות קבוצתית, דבר שהתבטא בכישלונות חוזרים ונשנים בניסיונותיה לנצח באליפות העולם (ניצחונם האחרון של האיטלקים היה, באותה עת, ניצחונו של ג'אני בוניו ב-1992).
בלריני השכיל לאחד את הנבחרת האיטלקית סביב רוכב מטרה אחד במרוצי אליפות העולם. תחילה בנה את הנבחרת סביב מריו צ'יפוליני שניצח באליפות העולם ב-2002 , ולאחר מכן סביב פאולו בטיני שניצח במרוץ הכביש באולימפיאדת אתונה (2004) ובאליפויות העולם ב-2006 וב-2007. באליפות העולם של 2008 נחשב בטיני כמוביל הנבחרת האיטלקית, אך חברו לנבחרת, אלסנדרו בלן, היה זה שניצח במרוץ. גם במרוצי אליפות העולם בהם נכשלה הנבחרת האיטלקית, היא הפגינה בדרך כלל רכיבה מלוכדת.
סימנס ולארו

ולארו D

חברת דויטשה באן הזמינה 15 רכבות מגרסה זו בשווי מוערך של 500 מיליון אירו.

ולארו E

בשנת 2001 הזמינה חברת הרכבות הספרדית renfe ‏16 רכבות מגרסה זו, אשר בספרד נקראות AVE S-103. ההזמנה המקורית הוגדלה ל-26 רכבות בסך הכל. הרכבות מיועדות לקו ברצלונה-מדריד שאורכו 621 ק"מ, ומתוכננות לנוע במהירויות של עד 350 קמ"ש כדי לגמא את המרחק בשעתיים ו-25 דקות.
הרכבות הראשונות נמסרו בחודש יולי 2005 והשלימו נסיעות ניסיון בחודש ינואר 2006. ב-15 ביולי 2006 קבעה רכבת מגרסה זו מהירות שיא של 403.7 קמ"ש בקטע המסילה שבין גוודלחרה לקלטיוד, על קו מדריד-סרגוסה. זהו שיא עולמי במהירות לרכבת נוסעים רגילה, להבדיל משיאים שנקבעו על ידי רכבות TGV (‏574.8 קמ"ש), ICE ושינקנסן, אשר הושגו ברכבות שקוצרו ושונו במיוחד לצורך קביעת שיא המהירות.

ולארו CRH3

בנובמבר 2005 הזמינה סין, 60 רכבות מסדרת ולארו לקו המהיר בייג'ינג-טיינג'ין. בכל רכבת 8 קרונות. גרסה זו דומה לגרסת ולארו E, אולם רוחב הקרונות גדול ב-300 מילימטר, דבר המאפשר הגדלת מספר הנוסעים כמעט ב-50% בתצורת כיסאות של 2+3. רכבת מגרסה זו יכולה להסיע בישיבה כ-600 נוסעים. גרסה זו מיוצרת במשותף על ידי סימנס גרמניה וחברת CNR Tangshan בסין. ב-11 באפריל 2008 נחשפה רכבת ראשונה מגרסה זו שנבנתה בסין. בנסיעות מבחן שנערכו בסין הגיעה רכבת מדגם זה למהירות של 394.3 קמ"ש. בשנת 2009 הזמינה סין רכבות נוספות מגרסה זו.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–ספרד

סקירה כללית

בין מדינת האמירויות הערביות המאוחדות לבין ממלכת ספרד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
היחסים הבילטרליים בין שתי המדינות משתפרים ומשתפרים עקב ביקורים חוזרים ונשנים של ראשי מדינה ספרדיים באיחוד האמירויות הערביות ובעקבות התעניינות גוברת באזור מצד משקיעים ספרדים שגילו פוטנציאל בהשקעה במגזר הנפט והגז הטבעי במדינה. 
בין שתי המדינות מחלוקת בנושא שימוש באנרגיה מתחדשת (ספרד תומכת ואיחוד האמירויות הערביות מתנגדת), מחלוקת הנובעת בין השאר בעקבות היותה של איחוד האמירויות הערביות חברה בארגון אופ"ק ואחת מהמובילות בעולם בתחום ייצוא הנפט (אנרגיה מתכלה).
סון יאפאנג

רקע

סון למדה תואר ראשון באוניברסיטה למדעים אלקטרוניים וטכנולוגיה של סין. ב-1982, היא התחילה לעבוד כטכנאית ב"יצרנית הטלוויזיות שין פיי". ב-1985 עבדה כמהנדסת במכון המחקר של בייג'ינג לטכנולוגית תקשור. היא התחילה את הקריירה שלה ב-Huawei ב-1989 והפכה ליושבת הראש של החברה ב-1999 .
דיווח של ה-CIA מ-2011 מציין שסון עבדה עבור המשרד לביטחון הסיני, וקישר אותה לצבא הסיני.

פרסים

במאי 2012 קיבלה את הפרס "WTISD" מאיגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי. וב-2014 היא הגיעה למקום ה-81 ברשימת הנשים החזקות בעולם של מגזין פורבס.
משה קליין (רב)

ביוגרפיה

נולד בפתח תקווה ולמד בבי"ס 'נצח ישראל' בעיר עד כיתה ח'. בהמשך היה שותף בתנועת הנוער בני עקיבא בשבט שובה. לאחר מכן החל בישיבת נתיב מאיר, אך בתום שנה עבר לישיבת נחלים למשך שלוש שנים. לאחר מכן בעצת רבותיו החל ללמוד בישיבת הנגב החרדית, אך לאחר חצי שנה עזב את המקום עם 29 מחבריו לישיבת מרכז הרב, בעיקר בגלל שיחה עם הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, "שהאיר לי פנים והייתי כאחד מילדיו, כל חייו ראיתי בו את רבי המובהק" . בעל תואר ראשון במשפטים במכללת שערי משפט ושני באוניברסיטת בר-אילן. כמו כן הוסמך על ידי לשכת עוה"ד לכהן כעו"ד.

פעילותו הציבורית

היה מעורב בהקמת מדרשת עפרה והחל ללמד הוראה במספר מקומות. בגיל עשרים וארבע התמנה לעמוד בראש אולפנת צפירה לאחר הצעה של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא להצביע דווקא עליו כשהרב משה צבי נריה חיפש ראש אולפנה ל'צפירה'. כיהן שם במשך 19 שנים, כשבחלק מהתקופה היה גם סגן יו"ר מרכז ישיבות בני עקיבא. בתקופה זו האולפנה גדלה מ‑370 בנות ל‑1,376. בהמשך היה מנכ"ל אגודת בת עמי לשירות לאומי לפרק זמן קצוב. בהמשך נקרא על ידי הרב חיים דרוקמן להקים איתו את מערך הגיור, ושימש סגן ראש מערך הגיור במשרד ראש הממשלה בין השנים 2004–2010.
בשנת תשע"ג התמנה לרב המרכזים הרפואיים הדסה, זאת לאחר שזכה לתמיכת חוגים נרחבים חלקם ממפלגת ש"ס ומהציבור הליטאי, ובכך גבר על מועמדים המזוהים עם היהדות החרדית, של ש"ס ושל הליטאים. החליף בתפקידו את הרב יעקב רקובסקי, אשר כיהן כרבה של הדסה במשך למעלה מחמישים שנה. מתוקף תפקידו משמש כחבר בוועדה לבחירת הרבנים הראשים לישראל ובועדה לרפואה והלכה של הרבנות הראשית לישראל מקורב לגדולי ישראל מכל הזרמים והחוגים הסומכים על שיקול דעתו בסוגיות של רפואה, הלכה, אתיקה, מוסר ומשפט. כגון: הרב אהרון לייב שטיינמן והרב חיים קנייבסקי, גאב"ד העדה החרדית הרב יצחק טוביה וייס, האדמו"רים מגור ובעלזא ועוד.
כמו כן חבר בפורומים רבים: החולה הנוטה למות, הילד בסיכון, הפורום המינהלי של הדסה, ועדת האתיקה ועוד. כחלק מפעילותו מופיע בפאנלים ובתקשורת וכותב מאמרים.

משפחתו

בן יחיד לניצולי שואה. נשוי למילכה, אשת היי-טק. לזוג ארבעה ילדים ונכדים. בנו הבכור הוא סמנכ"ל טכני של רדיו קול חי. בתו היא עו"ד בפרקליטות המדינה.
מוסדות יקירי ירושלים

ירושלים

בשנת ה'תשמ"ג (1983) יסד הרב כהן את הישיבה הקטנה ואת תלמוד התורה. בסביבות שנת ה'תשנ"ו, נוסדה הישיבה הגדולה "באר התלמוד".
הישיבה עברה מספר תחנות, ברחוב תחכמוני וברחוב יוסף קארו בירושלים. כיום שוכנות שתי הישיבות באותו מבנה, ברחוב מלכי ישראל בשכונת מקור ברוך. לצד הבניין נבנו מבנים המשמשים את הישיבות והתלמוד תורה.
הרב כהן עומד בראשות הישיבה הקטנה ומכהן כנשיא המוסדות. בעבר עמד גם בראשות הישיבה הגדולה. כיום עומד בראשה בנו הרב חנוך, המשמש גם כראש ישיבה בישיבת "אהל יוסף". עם השנים פרשו הר"מים הוותיקים, ובמקומם מונו צעירים, בהם הרבנים מנחם אביטן, ומשה הראל. המשגיח הוא הרב אליהו אהרן.
נכון ל-2018, לומדים בישיבה הגדולה כ-450 בחורים, בישיבה הקטנה כ-200 ובתלמוד התורה כ-600 ילדים.
ג'ון קיגן

ג'ון קיגן (באנגלית: John Keegan; ‏ 15 במאי 1934 - 2 באוגוסט 2012) היה היסטוריון צבאי בריטי ועתונאי, אביר מסדר האימפריה הבריטית. ספריו משתרעים על פני התקופה שבין המלחמות שנערכו במאות הארבע עשרה עד העשרים ואחת בקרקע, באוויר, בים, במודיעין, הוא דן אף בפסיכולוגיה של הקונפליקטים.

חייו

קיגן נולד בקלפהאם, בן למשפחה אירית קתולית, שאביו שירת במלחמת העולם הראשונה. בגיל שלוש עשרה לקה קיגן בשחפת אורתופדית, שהשפיעה לבסוף, על אופן הליכתו. מחלתו קטעה את לימודיו בשנות הנעורים, חרף זאת כללו לימודיו שנתיים בקולג' וימבלדון שהובילו לבייליול קולג' שבאוקספורד בשנת 1953. לאחר סיום לימודיו הוא עבד בשגרירות האמריקנית שבלונדון במשך שנתיים.
בשנת 1960 התמנה למרצה להיסטוריה צבאית באקדמיה הצבאית המלכותית, המוסד בו התלמדו קציני הצבא הבריטי. הוא החזיק במשרה זו במהלכן של עשרים ושש שנים ונהפך להיות מרצה בכיר להיסטוריה צבאית במהלך תקופת זו. במהלך תקופה זו הוא גם היה פרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון והורה בקולג' ואסאר כמרצה אורח.
קיגן עזב את האקדמיה בשנת 1986 והצטרף לדיילי טלגרף ככתב צבאי והיה עורך לענייני צבא. הוא אף כתב עבור אתר הרשת האמריקאי השמרני סקירה לאומית.
בשנת 1998 הוא כתב והציג את סדרת 'הרצאות רייט' של ה-BBC, המכונה "מלחמה ועולמנו".
לקיגן הוענק התואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) במהלכה של מלחמת המפרץ ובפתח המילניום הוא זכה לתואר אביר.
השפעותיה ארוכות הטווח של השחפת הפכוהו לבלתי כשיר לשירות צבאי, והוזכרו בעבודותיו כאבחנה אירונית אודות מקצועו ועניינו.

עבודותיו

ספריו של קיגן כללו תיאורי קרבות, ניסיונותיו של הפרט, סיבות היסטוריות לעימותים צבאיים, שינויים טכנולוגיים בזמן מלחמה, אסטרטגיה צבאית ואתגרים של מנהיגות. הא כותב בעיקר עבור הקורא המשכיל שאינו מתמחה בכך.
עבודתו בוחנת את אירועי הלוחמה במהלך ההיסטוריה, בכללם היסטוריה פרה-אנושית והתקופה הקלאסית, על כל פנים, עיקר עבודתו נסבה אודות התקופה שהחלה במאה ה-14 ועד לעימותים מודרניים בני המאה העשרים והמאה ה-21.
הוא אף תרם לעבודה אודות היסטוריוגרפיה בעימותים מודרניים.
פרנק ס. מהנק כתב כי קיגן נחשב "בין ההיסטוריונים הצבאיים הבולטים והנקראים ביותר במאה העשרים". בדברי השבח על עטיפת הספר שנלקחו ממאמר, כתב מייקל הווארד: "סוף סוף ההיסטוריון הקריא ביותר והמקורי ביותר מבין ההיסטוריונים החיים".

ביקורת

קיגן ספג ביקורת מצד עמיתיו, בכללם מייקל הווארד, פטר פארט וכריסטופר באספורד. עבור עמדתו הביקורתית על קרל פון קלאוזביץ, קצין וסופר פרוסי של פילוסופיה צבאית. בפרט חלק קיגן על אמרתו המפורסמת של קלאוזוביץ' כי "המלחמה אינה אלא המשך המדיניות באמצעים אחרים" וטען שבחברות אדם רבות לאורך ההיסטוריה, המלחמה לא הייתה מכשיר מדיני אלא תרבות ודרך-חיים. באספורד תיאר את קיגן כשוגה ביותר בעניין זה והצהיר כי "אין דבר בהתקפותיו הצולבות של קיגן על קלאוזביץ או 'קלאוזביות' - שניתן להבין מקריאה בכתביו של קלאוזביץ עצמו".
בית כנסת הכיפה

הבנייה

דוד טנא, שכיהן כראש אגף השיכון הממשלתי, ביקר בתערוכת "אינרטבאו" שהתקיימה בברלין ב-1957, והציגה רעיונות וניסיונות חדשים בתחום הדיור. לאחר שחזר לישראל, החליט לגייס צוות אדריכלים בראשותו של אברהם יסקי (שהיה בן 31) ולהפקיד בידיהם תפקוד של שכונה באר- שבעית חדשה, שתשמש חלופה לבנייה השיכונית הגנרית של העיר.

המבנה

בקדמת בתי השטיח ובמרכזה של כיכר ציבורית נבנה בית הכנסת ברוח המודרניסטית של השכונה, בניין בסגנון ברוטליזם, בתכנונו של האדריכל נחום זולוטוב. בית הכנסת נחנך בשנת 1970.
צורת הכיפה של בית הכנסת נולדה מאילוץ תקציבי. צורה קונסטרוקטיבית של כיפה מרחבית, מצומצמת בכמויות בטון ובעובי הבטון. בהתאם לכך, גם התקרה נוצקה בשלוש קשתות בטון מרחביות. בחזית המרכזית חורר הקיר בדוגמה של משרביה מודרניסטית, כדי לסנן את השמש המדברית העזה. ילדי השכונה ראו במבנה "מגרש משחקים", ונהגו לטפס עליו במעין "מבחן אומץ" ].

שיפוץ המבנה

בשנת 2007 בית הכנסת עבר הרחבה, שבה הוקם בקדמת מבנה הכיפה אגף חדש המכיל עזרת נשים וזאת ללא התייעצות עם זולוטוב וללא התייחסות לשפה של המבנה. האגף החדש מסתיר את הכיפה שהקנתה לבית הכנסת את שמו.
זולוטוב, בן 83, הזדמן למקום והביע את תגובתו:
אני נוהג לבקר בניינים שבניתי כדי לראות מה מצבם. במקרה הזה לדעתי התוספות לא משתלבות טוב עם הבניין. התוספת היא מאבן והיא בכלל לא מהמשפחה של המבנה הזה. כמעט שלא מצליחים להכיר את המבנה המקורי. זה לגיטימי להוסיף ולשנות, בניין נבנה למטרה מסוימת, עוברות שנים, לפעמים המטרה משתנה, לפעמים הצרכים משתנים. בית שייך לבעליו וזכותו לעשות בו כרצונו, רק שלפעמים חבל שזה לא נעשה ברוח הבניין.
— נחום זולוטוב
העריה הגיבה:
התוספת כפי שאושרה אינה פוגעת כלל בעיצובו האדריכלי והמקורי של המבנה ומשתלבת עם המבנה הקיים. רשימת המבנים לשימור בבאר שבע אינה כוללת מבנים שניבנו מקום המדינה ואילך. העירייה שוקלת בימים אלה את הרחבת הרשימה גם למבנים שיש להם ערך אדריכלי ייחודי.
— נועם דביר, חומה בבית הכנסת בבאר שבע, מתוך אתר עכבר העיר, יום רביעי 30 בדצמבר 2009
אנטרפרייז (ספינת חלל בדיונית)

מסע בין כוכבים: שלב II

בטרם יצא לאקרנים הסרט מסע בין כוכבים: הסרט, פאראמונט פיתחה סדרת טלוויזיה חדשה, ספין אוף לסדרה המקורית, בשם "מסע בין כוכבים: שלב II" (במקור: "Star Trek: Phase II"). בשלב מוקדם של ההפקה, המעצב ראלף מק'קווארי נשכר לעצב מחדש את הספינה. התכונה הבולטת ביותר של העיצוב מחדש הייתה להחליף את הגוף המשני הארוך דמוי סיגר, עם חלק גוף גדול יותר, בצורה משולשת. העיצוב של מק'קווארי נזנח, לטובת השמירה על הצורה הכללית של הספינה המקורית ללא שינוי.

קבלה והשפעה

כתוצאה מקמפיין מוצלח של מעריצי הסדרה, נאס"א שינתה לאנטרפרייז את שמה של מעבורת החלל הראשונית ששימשה לצורך טיסות מבחן. בשנת 1994, מעבורת החלל אנטרפרייז אירחה כנס של "ועידת מסע בין כוכבים", אשר במסגרתו שובצו מזכרות של "מסע בין כוכבים" בכל רחבי הספינה.
המוזיאון הממלכתי במיידנק

היסטורית המוזיאון

לאחר שחרור המחנה בידי הצבא האדום ב-23 ביולי 1944 הוכרז המתחם כמוגן באופן רשמי. המוזיאון הופעל לראשונה באוקטובר 1944, בתור הדוגמה הטובה ביותר למחנה השמדה בתקופת השואה כאשר תאי הגזים והקרמטוריום הגדול שבו שלמים ובמצב תקין להפעלה. אתר המחנה מיידנק (האדמה והצריפים) הוכרז כאתר זיכרון בצו משנת 1947 של הפרלמנט הפולני. באותה השנה נחפרו כ-1,300 מטרים מעוקבים קרקע, מעורבבים עם אפר אדם ושברי עצמות ונאספו לגבעה גדולה מתוך רצון לסמן קבר סמלי. לשם השוואה, מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ שוחרר כחצי שנה מאוחר יותר, ב-27 בינואר 1945 והוכרז לראשונה כאתר זיכרון באפריל 1946 אבל שוחרר לפולין מידי הצבא האדום רק ב-1947. הצהרת הפרלמנט הפולני הכריזה על שני האתרים יחד כאתרי זיכרון. מוזיאון מיידנק קיבל את המעמד של המוזיאון הלאומי של פולין בשנת 1965.
הגרמנים נסוגו בחופזה ולכן לא היה להם הזמן הנדרש להרס יסודי של המחנה. הקרמטריום הקטן (שני תנורים) ומסמכים חשובים הועלו באש, אך תאי האסירים ותאי הגזים נותרו כמעט במצבם המקורי. מוערך כי במהלך 34 חודשי פעילות של ההשמדה, נרצחו באזור כ-130 אלף אנשים, מתוכם כ-18 אלף יהודים נרצחו במיידנק במהלך הטבח הגדול ביותר של יום אחד בתקופת השואה, ב-3 בנובמבר 1943, במבצע "חג הקציר" (סה"כ מוערך כי נרצחו במבצע 43,000 איש כולל בתת-המחנות).
ב-1969, כחלק מציון 25 שנים לשחרור המחנה, הוקמה במקום אנדרטה המוקדשת לקורבנות השואה. האנדרטה עוצבה על ידי האדריכל הפולני ויקטור טולקין , וכוללת שלושה חלקים וכן חלק מאפר הנרצחים. בבעלות המוזיאון גם רשומות של האס אס, שניצלו מניסיון של מפקד האדמיניסטרציה האחרון של מיידנק, אובר-שטורמפיהרר אנטון תרנס  להשמידם במהלך משפטי מיידנק.

היסטוריה מאוחרת

בשנת 2003 הוקמה במקום מצבת זיכרון גבוהה ומחודדת לזכר הנספים במבצע "חג הקציר". ב-2004 נחנכה שלוחה חדשה של המוזיאון אשר הוקמה על שרידי מחנה מחנה ההשמדה בלז'ץ, הממוקם בסמיכות. ב-2005 נעשו עבודות חפירה בהם נמצאו פריטים שנקברו על ידי אסירים יהודים בשנת 1943. ב-2009 זכה המוזיאון בפרס פולני על תרומה יוצאת מהכלל לתרבות הפולנית. זוכים אחרים הם המוזיאון הממלכתי באושוויץ-בירקנאו ומוזיאון שטוטהוף.
באוגוסט 2010 פרצה שריפה באחד הצריפים. השריפה הרסה כ-7,000 זוגות נעליים מתוך אוסף הנעליים של נרצחי המקום, לפי דיווח המוזיאון. לא ידוע במה פגעה השריפה בנוסף.
בוגנוויל

היסטוריה

ההתיישבות האנושית הראשונה בבוגנוויל התרחשה לפני 28,000 שנים. לפני 3000 או ארבעת אלפים שנים הגיעו לאי אנשים אוסטרונזים, והביאו עימם בעלי חיים מבויתים כגון חזירים, תרנגולות, כלבים וגם כלי אובסידיאן. החוקר האירופאי הראשון שהגיע לבוגנוויל היה הצרפתי לואי דה בוגנוויל, שנחת באי ב-1768 ונתן לו את שמו. גרמניה טענה לריבונות על האי ב-1899 וסיפחה אותו למדינת החסות שלה בגינאה החדשה הגרמנית. במהלך מלחמת העולם הראשונה כבשה אוסטרליה את גינאה החדשה הגרמנית, כולל את האי בוגנוויל, וסיפחה אותה במסגרת מנדט חבר הלאומים.
ב-1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, כבשה האימפריה היפנית את האי, אך הוא שב לשליטה אוסטרלית ב-1946. בוגנוויל הפך לחלק ממדינת פפואה גינאה החדשה ב-1975. מלחמות אזרחים שפרצו באי הובילו לשתי הכרזות עצמאות של בוגנוויל, הראשונה ב-1975 והשנייה ב-1990. שיחות שלום בתיווך ניו זילנד נפתחו ב-1997, והסתיימו במתן אוטונומיה לבוגנוויל.

גאוגרפיה ואקלים

הגאוגרפיה הפיזית של בוגנוויל והמערכת האקולוגית שלו הן זהות. הוא מהווה חלק מהאזור האקולוגי של יערות הגשם של איי שלמה. בוגנוויל והאי הסמוך לו, בוקה, הם שני שטחי יבשה נפרדים שביניהם מפריד מצר ים רדוד ברוחב 800 מטרים. שטחו של האי הוא 9,000 קמ"ר, ופזורים בו מספר הרי געש, חלקם פעילים, חלקם רדומים וחלקם כבויים. הר בגאנה (Bagana), שבצפון החלק המרכזי של האי, פעיל בצורה ניכרת, ולעיתים נפלט ממנו עשן הנראה למרחק קילומטרים. רעידות אדמה מתרחשות בתכיפות אך לרוב הן לא מסבות נזק רב. האקלים באי הוא טרופי, עם טמפרטורה ממוצעת של 26.7 מעלות צלזיוס בגובה פני הים.

דמוגרפיה

רוב האוכלוסייה באי בוגנוויל משתייכת לנצרות. כש-70% מהתושבים הם קתולים. כיום חיים באי מספר מועט של לא-ילידים, שכן רובם פונו בזמן מלחמות האזרחים.

לקריאה נוספת

Pelton, Robert Y. The Hunter, the Hammer, and Heaven. Lyons Press, 2002. ISBN 9781585744169.*
קאן-קאן

קאן-קאן (בצרפתית: Cancan) הוא מחול שמוצאו בצרפת של ראשית המאה ה-19. לרוב מבוצע על ידי מספר רקדניות-שורה, לבושות בגרביים ארוכים וחצאית רבת-שכבות. במהלך הריקוד מונפות רגלי הרקדניות גבוה אל-על, כך שחלקים גדולים מרגליהן של הרקדניות נחשפים, דבר שנחשב מגונה ובלתי מוסרי במאה ה-19 והעניק לריקוד שם של ריקוד זנותי.

היסטוריה

מקור הריקוד הוא בגאלופ מהיר במקצב של 2/4, ריקוד שהיה נפוץ במועדונים של מעמד הפועלים במונפרנס (פריז) של שנות ה-30 של המאה ה-19. בראשיתו היה ריקוד-זוגות ובהדרגה הפך לריקוד ראווה המוצג לעיני הקהל במועדוני לילה ובתי בושת ונקרא לעיתים Chahut ("מהומה"), לעיתים השתתפו בריקוד הראווה גם גברים. במהלך השנים שילב הריקוד לתוכו מאפיינים של אקרובטיקה, צעקות של הרקדניות, ומחוות טיפוסיות כמו הרמת החצאית עד מעל הראש, בעיטות, קפיצות, שפגאט וכדומה. בשנות ה-90 של המאה ה-19, עם פתיחת מועדוני קברט ובראשם המולן רוז', הפך הריקוד לממוסד יותר ומספר רקדניות (כגון לה גולו וג'יין אבריל) הפכו לכוכבות ידועות. 
הריקוד צבר פופולריות בארצות הברית ואנגליה במפנה המאה העשרים במסגרת מחזות זמר, אופרטות ומופעי וודוויל, התנועות הפרועות מותנו והונהגה כוריאוגרפיה מוקפדת שהפכה לגרסה מעודנת יותר של הריקוד שנקראה "קאן קאן צרפתי". בשנות העשרים נדרשו גם מועדוני פריז לאמץ את ה"קאן קאן הצרפתי" (המעודן, שהומצא בארצות דוברות אנגלית), לפי דרישת התיירים.

באמנות

מספר מלחינים כתבו יצירות קאן-קאן, הבולט והידוע ביותר הוא הקאן-קאן מתוך "אורפאוס בשאול" (1858) של  ז'אק אופנבך. קאן-קאן ידוע נוסף הוא זה של פרנץ להר מתוך האופרטה "האלמנה העליזה" (1905). ב-1954 כתב קול פורטר את המחזמר "קאן-קאן" שעובד לסרט ב-1960 בכיכובם של פרנק סינטרה ושירלי מקליין.  
ג'ורג' גרשווין השתמש בקאן-קאן על מנת לאפיין את פריז החוגגת ביצירתו אמריקאי בפריז.
ציירים כאנרי דה טולוז-לוטרק, ז'ורז' סרה ופבלו פיקאסו ציירו רקדניות קאן-קאן.
גידי יהושע

ביוגרפיה

גידי (גדעון) יהושע נולד וגדל בחיפה. בצבא שירת כלוחם ומפקד ביחידת מיתר שנחשפה לאחרונה בתקשורת.
לאחר השירות הצבאי יהושע עשה תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. בוגר תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב.
בוגר מחזור כ"ב (2015) של התוכנית למנהיגות בבית ספר מנדל למנהיגות חינוכית
יהושע יצר וערך לאורך השנים תוכניות טלוויזיה רבות, בהן תוכניות תחקיר, תעודה, תרבות וסאטירה. הוא שימש כעורך ראשי וכמנהל התוכן של חברות הפקה והיה שותף לפיתוח פורמטים מקוריים לארץ ולחו"ל. כמו כן ריכז יהושע קבוצות טלוויזיה קהילתית.
בין השנים 2005 ל 2010 היה העורך הראשי של שמיים הפקות (כיום ענני תקשורת).
כיום הוא משמש כמרצה במחלקה האקדמית לאומנות הקול והמסך במכללה האקדמית ספיר. בשנת 2015 הקים יהושע את מחלקת הווידאו והמדיה במרכז לטכנולוגיה חינוכית, ועומד בראשה כיום.
יהושע הוא בנו של הסופר אברהם ב. יהושע ונכדו של המזרחן והסופר יעקב יהושע. 
יהושע נשוי לשרון ואב לשלוש בנות. מתגורר עם משפחתו בגבעתיים.

הופעות שונות בתקשורת

כשחקן הופיע ב"זהירות, פורנו" (כוכבי מהדורה מוגבלת יוצאים לתעד סרט פורנו ישראלי) בתפקיד העורך הראשי של "המשמר האזרחי".
יהושע השתתף בשנת 2012 בסדרת הטלוויזיה "אתם שם בבית" שעסקה בתולדות הפריים טיים הישראלי ושודרה בערוץ 8.
בשנים 2000–2001 הגיש את הפינה "אב טרי" בתוכנית הטלוויזיה "לשבת לקום" בהנחיית אביגיל אריאלי. התוכנית עסקה בחוויית ההורות וכללה פינות שונות בהגשת הורים ואנשי מקצוע מתחומים שונים ושודרה בערוץ 2.