google/wiki40b huggingface dataset:
מחנה הריכוז סרד

מחנה העבודה

צו ממשלתי מספר 198/1941, מיום 9 בספטמבר 1941, הידוע בכינוי "הקודקס היהודי", קבע את מעמדם המשפטי של היהודים בסלובקיה. הצו שלל מן האוכלוסייה היהודית את כל זכויות האדם והאזרח ברפובליקה הסלובקית. על פי הצו, כל היהודים בגילאי 16–60 הצטוו לעבוד על פי הוראות משרד הפנים. בתוך חודש ימים ממועד פרסום הצו הקים משרד הפנים מחנה מעצר ועבודה ליהודים בסרד.
המחנה כלל מספר מפעלים לייצור מוצרי נגרות, צעצועים, בגדים וסחורות אחרות. המחנה אובטח על ידי משמר הלינקה. במהלך הגל הראשון של הגירושים מסלובקיה למחנות עבודה וההשמדה בפולין, המחנה שימש למעצר זמני של המגורשים. במחנה פעל בית חולים יהודי שצוותו הורכב מצוות בית החולים היהודי בברטיסלבה ובית החולים היהודי בניטרה, אשר גורשו למחנה. יהודים שנפטרו במחנה, קודם לספטמבר 1944, נקברו בבית הקברות היהודי בסרד.
בסך הכל, באביב וקיץ 1942 גורשו ממחנה סרד 4,463 יהודים, בחמישה משלוחי רכבות נפרדים, לצורך ביצוע עבודות כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית בפולין ולהשמדה; רוב המגורשים לא שרדו. שני משלוחי המגורשים האחרונים כללו חולים מבית החולים היהודי שפעל בסרד וכן נכים בגופם ובנפשם ממוסדות רפואיים שונים. לאחר משלוחים אלה השתפרו התנאים במחנה. לאחר פרוץ המרד הסלובקי הועברה השמירה על המחנה לידי המשטרה המקומית, וזו פתחה את השערים ואיפשרה ליהודים שנותרו בו להימלט לאחר תחילת המרד. אסירים רבים במחנה השתתפו במרד, אולם חלק מן הנמלטים לא הצליחו להסתתר וחזרו אל המחנה.

מחנה הריכוז

בספטמבר 1944, עם השתלטות גרמניה הנאצית על סלובקיה, עבר המחנה לשליטת האס אס תחת פיקודו של פרנץ קנולמאייר (Franz Knollmayer), גרמני אתני יליד ברטיסלבה. קציני וחיילי האס אס החלו לבצע מעשי זוועה נגד האסירים שהיו במקום, כולל עינויים, אונס ורצח. בסוף ספטמבר 1942 הוחלף קנולמאייר על ידי הפושע הנאצי אלויס ברונר, אשר הופקד על ידי אדולף אייכמן על פתרון "השאלה היהודית" בסלובקיה. חילופי הפיקוד במחנה לא היטיבו את מצבם של האסירים במקום.
מחנה סרד הפך למחנה הריכוז הראשי ממנו יצא הגל השני של יהודים שגורשו מסלובקיה. באזור מופרד של המחנה היו כלואים גם אנשי צבא מורדים סלובקים, פרטיזנים, ואנשים שהואשמו בתמיכה במרד. ברונר אירגן 11 רכבות לשילוח האסירים מן המחנה לאושוויץ, זקסנהאוזן, מחנה ראוונסבריק וטרזין. הטרנספורט האחרון יצא מסרד ב-31 במרץ 1945, זמן קצר לפני שחרורו על ידי הצבא האדום.

מוזיאון השואה בסרד

שטח מחנה העבודה והריכוז הוכרז כאנדרטה תרבותית לאומית של הרפובליקה הסלובקית. זהו מחנה הריכוז היחיד שהשתמר בסלובקיה (המחנות שפעלו בנובקי ובויהנה לא השתמרו).  בשנת 2016 נפתח בשטח המחנה מוזיאון השואה של סרד, המכיל תערוכות על התרבות היהודית בסלובקיה, חיי המחנה, והשואה. בשנת 2018 העניקה ממשלת סלובקיה תקציב של 850 אלף אירו להשלמת בניית המוזיאון.
סבסטיאנו ציאני

סבסטיאני ציאני (באיטלקית: Sebastiano Ziani; נפטר בשנת 1178) היה הדוכס ה-39 של ונציה. סבסטיאני כיהן כדוג'ה משנת 1172 ועד פטירתו. 
במהלך תקופת כהונתו הקצרה פיקח סבסטיאני על רפורמות בחלוקה המנהלית של העיר. בתקופתו, בשל הרעש הרב שגרמו המספנות, שהיו סמוכות באותה עת לארמון הדוג'ה, הורה סבסטיאני על הזזת המספנות לשטח שתרם במיוחד לצורך זה (לימים הארסנאלה) על מנת להרחיק אותן ממרכז השלטון.
סבסטיאני אירח את האפיפיור אלכסנדר השלישי, הקיסר פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומשלחת של ויליאם השני, מלך סיציליה לוועידה שבסיומה נחתם הסכם ונציה ביולי 1177.
כף פרוול

כף פרוול (בגרינלנדית: Uummannarsuaq, בדנית: Kap Farvel) הוא מצוק בדרום האי אגר בגרינלנד.
כף פרוול היא הנקודה היבשתית הדרומית ביותר בגרינלנד ומהווה נקודה חיבור בין האוקיינוס האטלנטי וים לברדור. קו הרוחב של הכף זהה לקו הרוחב של אוסלו, סנקט פטרבורג ואיי שטלנד.
האי אגר והאיים הקטנים שלידו הם חלק מארכיפלג כף פרוול. הארכיפלג הוא חלק מהעיר ננורטליךּ (Nanortalik) שבמחוז כויאשק.
קבאד הראשון

חייו

בצעירותו נלקח קבאד בשבי האפתליטים לאחר שהללו ניצחו את אביו, ושוחרר כעבור שנתיים, תמורת תשלום כופר כבד. דודו של קבאד, ולאש, הומלך בשנת 484 לאחר הקרב שבו נהרג פירוז אביו, ומשהודח, הוכתר קבאד למלך תחתיו. השפעתו של ולאש כמלך הייתה מועטה, והוא התקשה להפעיל את סמכותו נגד בעלי ההון והאצילים. תקוותם של הללו, שקבאד ימשיך את דרכו של דודו, התבדתה עד מהרה.
קבאד הושפע רבות מן המזדקיות, תנועתו הדתית-חברתית של הכהן הפרסי מזדק, שהטיפה לסגפנות ושאפה להגיע לשוויון מוחלט על ידי שיתוף ברכוש ובנשים, ותמך בה בניסיון לעצור את כוחם המתעצם של האצילים ובעלי ההון. הדבר קומם עליו את בני ההיררכיה השמרנית (ובפרט את האצילים והזורואסטרים). אלה הדיחו אותו, שמו אותו במאסר, והמליכו במקומו את אחיו ג'אמאספ ב-496. 
קבאד הצליח לברוח מהכלא ומצא מקלט אצל האפתליטים. הוא נשא לאישה את בתו של מלך האפתליטים, ארגן סביבו את הצבא האפתליטי (שהמלך מסר לו תמורת התחייבות שיעלה לו מס) וכבש את המלוכה בשנית בשנת 499. כדי לשלם את המס שהתחייב, ביקש קבאד הלוואה מאנסטסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. אנסטסיוס סירב, ובתגובה פתח נגדו קבאד במלחמה, תוך שהוא מסתייע באפתליטים ובערבים. תחילה נחל קבאד מספר ניצחונות וכבש כמה ערים בארמניה ובסביבתה, אך פשיטות של הונים מקווקז על אזור הים הכספי אילצו אותו להסכים לשביתת נשק ולהשיב את הערים שכבש מהביזנטים תמורת תשלום במהלך שנת 505.   
המלחמה עם האימפריה הביזנטית התחדשה מאוחר יותר עם הכתרתו של יוסטיניוס הראשון לקיסר האימפריה הביזנטית. תחילה הביס קבאד את הביזנטים בפיקודו של בליזריוס, אך לאחר מכן נוצח בקרב דאראס. באחרית ימיו היה קבאד נתון להשפעתו החזקה של בנו האהוב, יורש העצר כוסרו הראשון. כוסרו, שעורר את התנגדותם של המזדקים, הצליח להטות את לב אביו נגד חברי הכת ושכנע אותו להזמין את ראשיה לוויכוח תאולוגי. בסוף  הוויכוח ערך קבאד טבח במנהיגי המזדקים ושרף את ספריהם. לא ידוע אם מזדק עצמו היה בין ההרוגים. 
תמיכתו של קבאד במזדקיות והתיקונים הדתיים שבאו בעקבותיה, ובפרט השיתוף בנשים, הביאו לפגיעה חמורה בטהרת חיי המשפחה של היהודים ולרדיפות קשות כלפיהם, והם שהובילו, כפי הנראה, לפרוץ המרד בראשותו של ראש הגולה, מר זוטרא.
ארגאלוס

ארגאלוס (ביוונית: Άργαλος) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, מלך ספרטה בנו של אמיקלס ואחיו של קינורטס.
הוא היה בנם של אמיקלס ודיומדה, אחיהם של קינורטס ולאודמיה. לאחר מותו של אביו ירש את כיסא המלוכה ולאחר מותו ירש אותו קינורטס אחיו.
מרטין הנגל

מרטין הנגל (בגרמנית: Martin Hengel ‏; 14 בדצמבר 1926  – 2 ביולי 2009) היה היסטוריון גרמני של הדת. מחקריו התמקדו בתקופת בית שני, ההשפעה ההלניסטית על היהדות והתפתחות ראשית הנצרות.

ביוגרפיה

הנגל נולד ברוטלינגן (Reutlingen), דרומית לשטוטגרט, ב-1926 וגדל באלן (Aalen) הסמוכה. בהיותו בן 17, ב-1943, הוא גויס לצבא הגרמני ושירת בסוללה אנטי-אווירית בחזית המערבית. ב-1945, בתום אחד הקרבות האחרונים של מלחמת העולם השנייה, הוא נפטר מנשקו ומדיו וצעד לביתו מצרפת, והשלים את חוק לימודיו ב-1946. בשלהי 1947 החל הנגל את לימודי התאולוגיה בטובינגן, ועבר לאוניברסיטת היידלברג ב-1949. הוא הוסמך לכומר קהילה לותראני ב-1951, אולם אביו התנגד לכך והתעקש שהוא יצטרף ל"הנגלה", עסק הטקסטיל המשפחתי באלן (Aalen) לייצור לבני נשים.
הדבר הביא את הנגל לתקופה מפרכת בת עשר שנים, בה עלה בידו ללמוד רק בשעותיו הפנויות מהעבודה. הלחץ שהעיק עליו פגע בבריאותו. מאוחר יותר הוא התייחס לעשר השנים הללו כ"שנים מבוזבזות" והותיר את הרושם שהדבר יצר אצלו תסביך נחיתות בשל הזמן המיותר שנגזל מלימודיו. אולם, הוא נותר מנהל בחברה שלו עד למותו. באוגוסט 1957 הוא נשא לאישה את מריאן קיסטלר.
במשך זמן קצר הוא הרצה גם בקולג' התאולוגי, ושירת כאסיסטנט לפרופסור אוטו מישל באוניברסיטת טובינגן, אולם תקופה זו באה לתומה ב-1957, כשהוא נשלח לנהל מפעל בלסטר למשך מספר שנים. הוא המשיך לעבוד על תזת הדוקטורט שלו בזמנו הפנוי. הנגל סיים את לימודיו ב-1959 וקיבל דוקטורט . הוא השלים את לימודיו המתקדמים על תזת ההבליטציון (Habilitation), שהיא תנאי לקבלת משרת הוראה באקדמיה, והחל ללמד באוניברסיטת טובינגן ב-1967. עבודתו עסקה ביהדות ובהלניזם. הוא שימש כפרופסור באוניברסיטת ארלאנגן (Erlangen) החל מ-1968. הוא שב לאוניברסיטת טובינגן על מנת לרשת את פרופסור מישל ב-1972.
ב-1992 הוא פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס לברית החדשה וראשית היהדות באוניברסיטת טובינגן. הנגל התמחה בראשיתה של היהדות הרבנית ובכלל זה בראשית הנצרות ומקורותיה. 
תקופה מחקרי היהדות שלו כוללת את ראשית הנצרות והשדה הידוע בשם מקורות הנצרות. עבודה מחקרית רבה מושקעת כיום בצומת ההלניזם, היהדות, הפגניזם והנצרות והדרכים שבהן מונחים אלה מציבים דילמות עבור עידן הבית השני. עבודה כזו בשניים-שלושה העשורים האחרונים באה בעקבות חמישים שנות מחקריו של הנגל, שניסח מחדש את הגישה הנקוטה במחקר התקופה בעבודות כמו Judentum und Hellenismus, ואחרות. 
המכון שלו לדתות היהדות המוקדמת וההלניזם מושך מלומדים מכל רחבי תבל, בכללם ישראל, וקרן פיליפ מלנכטון, אותה ייסד, מביאה חוקרים צעירים קרוב לעולם היווני והרומי העתיק. 
הוא זכה לתאר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות אופסלה, סנט אנדרוז, קיימברידג', דרהאם, שטראסבורג ודבלין. הוא היה חבר חוץ של האקדמיה הבריטית והאקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ומדעים. 
הנגל הלך לעולמו בגיל 82 בטובינגן והותיר אחריו את אשתו, מריאן.
לק (מטבע)

היסטוריה

מטבע הלק של כיום הוא הגרסה השלישית של המטבע.
הגרסה הראשונה הונפקה לראשונה בשנת 1926. בשנת 1965 המטבע עבר רענון והתחדש (הגרסה השנייה). ולסוף הגרסה האחרונה והנוכחית מצויה מאז 1996.
פאולוס הראשון

ביוגרפיה

פאולוס נולד בשנת 700 ברומא, והיה אחיו של סטפנוס השני. הוא ואחיו סטפן התחנכו לכמורה בארמון לטראנו. בתחילה הוא שימש כדיאקון רומא, הועסק לעיתים קרובות על ידי אחיו, סטפנוס השני, במשא ומתן עם המלכים הלומברדים. אחרי מותו של סטפנוס ב-26 באפריל 757, פאולוס גבר על הסיעה שרצתה להפוך את סגן הבישוף תאופילקט לאפיפיור, ונבחר ליורשו של אחיו על ידי הרוב שרצה ההמשך המדיניות של האפיפיור המנוח. שלטונו של האפיפיור החדש נשלט על ידי היחסים עם המלכים הפרנקים והלומברדים ולא עם האימפריה הביזנטית. הוא נהג כמנהג עצמאי ליידע את האקסרכיה הקיסרית ברוונה על הבחירות שלו, אבל כתב לפפין הגוץ כי הברית הפרנקית צריכה להישמר ללא פגע. פאולוס היה ככל הנראה מודאג מהסכנה הנשקפת מהמלך הלומברדי דזידריוס.
הלומברדים החזיקו את הערים אימולה, אוזימו, בולוניה, ואנקונה, אשר נתבעו על ידי רומא, ובשנת 758 תפסו את דוכסויות ספולטו ובנוונטו. בשובו מן דיכוי מרד בבנוונטו, דזידריוס ביקר ברומא, ואילץ את פאולוס לכתוב לפפין ולבקש ממנו לוותר על כל הטענות על לומברדיה. הוא הבטיח להחזיר את אימולה, אבל בתנאי שהאפיפיור ישכנע את פפין להחזיר את בני ערובה הלומברדים המוחזקים על ידי הפרנקים.
במכתב שנועד להפקיד את השליחים במעבר בטוח דרך שטח לומברדיה, הסכים פאולוס לדרישותיו של דזידריוס, והתחנן בפני פפין שיסכים לרצון הלומברדים על ידי הסכם שלום והחזרת בני הערובה. במכתב סודי שני, פאולוס יעץ לפפין על הסכם דזדיריוס עם הביזנטים לכיבוש רוונה, והפציר בפפין לבוא לעזרת האפיפיור, כדי לאלץ את מלך לומברדיה להשיב את הערים שנשמרו על ידו.
פפין ראה לנכון כי רצוי לשמור על יחסים טובים עם דזידריוס, ופאולוס ככל הנראה לא השלים הרבה במשחק הכפול שלו. מאוחר יותר, עם זאת, פפין נתן לאפיפיור תמיכה והוא שימש בורר בין הנציגות הרומית לטענות הלומברדיות.
בשנת 765 זכויות האפיפיור שוקמו בבנוונטו ובטוסקנה, וכן בטריטוריה חלקית בספולטו. בינתיים, הניכור מן קונסטנטינופול גדל יותר ויותר. מספר פעמים, במיוחד ב-759, פאולוס חשש שהקיסר הביזנטי ישלח צבא נגד העיר רומא. פאולוס חי בחרדה מתמשכת, שמא שאיפות הביזנטים במזרח יהפכו את ההשפעה הפרנקית לטובת הלומברדים. זה היה למעשה ניסיון, אבל פפין שמר על מדיניות החוץ המקורית שלו לגבי איטליה.
פאולוס מת ברומא ב-28 ביוני 767, ובמקומו נבחר סטפנוס השלישי.
אטלה סלברג

ראשית דרכו

סלברג נולד בשנת 1917 בלנגסונד שבנורווגיה. בעודו בבית הספר הושפע מאוד מעבודותיו של סריניוואסה רמנוג'אן ופיתח בעקבות עבודה שלו את הנוסחה האנליטית המדויקת של פונקציית החלוקה. לצערו, הוא גילה שהתגלית פורסמה לפניו על ידי האנס ראדמאכר. תקרית זו הייתה טראומטית עבורו והוא העדיף לשמור חלק מעבודותיו לעצמו עד שיהיה בטוח שאף אחד עדיין לא פרסם תגלית דומה. על כך אמר יו מונטגומרי: "לסלברג היו המון עבודות שלא פורסמו, ותמיד היה חשש שהוא יאמר 'אה כן, אני יודע על כך כבר כמה שנים". הוא למד באוניברסיטת אוסלו וקיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1943.

סלברג במלחמת העולם השנייה ולאחריה

בתקופת מלחמת העולם השנייה עבד סלברג בבידוד, עקב הכיבוש הנאצי של נורווגיה. לאחר המלחמה התפרסמה עבודתו של סלברג בעולם, ובעיקר עבודתו על פונקציית זטא של רימן. הוא הוכיח כי אחוז האפסים המצויים על הקו Re(s)=1/2 אינו שואף לאפס ככל שמתקדמים על ציר המספרים. אחרי המלחמה הוא פנה לתאוריית הנפה, שננטשה על ידי המתמטיקאים עד שסלברג החזירה שוב לאור הזרקורים. במאמר משנת 1947 הוא הציג את שיטת הנפה של סלברג. בשנת 1948 הציג סלברג הוכחה אלמנטרית למשפט המספרים הראשוניים. פאול ארדש השתמש בתוצאה חשובה של סלברג והגיע להוכחה בערך באותו הזמן, מה שגרם למחלוקת ביניהם לגבי זכות הראשונים. בעבור כל התגליות הללו ועוד, קיבל סלברג את מדליית פילדס, הפרס החשוב ביותר למתמטיקאים, בשנת 1950. 
סלברג היה גאון מתמטי שפועלו היה רב, ואחדים כינו אותו הגאוס החדש. הסיפור מספר על קרל לודוויג זיגל, ששב מאוניברסיטת פרינסטון וביקר את חברו הטוב הארלד בוהר. הוא שאל אותו: "ובכן, קרה משהו מאז יצאתי לגלות בפרינסטון?", בוהר השיב במילה אחת: "סלברג!".
בשנת 1950, עזב סלברג את נורווגיה למכון למחקר מתקדם בארצות הברית, שם נשאר עד מותו ב-2007, מאי-ספיקת לב.
סלברג נשא לאשה את הדוויג ליברמן, שעבדה אף היא במכון למחקר מתקדם, ולזוג נולדו שני ילדים. אחרי מותה ב-1995 נישא בשנית.

פרסים והוקרה

מלבד מדליית פילדס בה זכה, זכה סלברג בפרס וולף במתמטיקה בשנת 1986. הוא נבחר לאקדמיה הנורווגית למדעים ולאמנויות, האקדמיה המלכותית הדנית למדעים ולאמנויות, והאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
אברהם יעקב זלזניק

רבי אברהם יעקב זלזניק (1912 - 31 באוגוסט 2010) היה ראש ישיבת עץ חיים בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.

ביוגרפיה

נולד בירושלים בשנת תרע"ב לרב שלמה זלמן זלזניק, ראש ישיבת עץ חיים. לאחר פטירת אביו, בשנת תשל"ה מונה תחתיו כאחד מראשי הישיבה.
נישא לאיטה בתו של הרב ישראל שלום לוריא מירושלים. התגורר כל ימיו בשכונת כרם בירושלים.
בשנת תשל"ז מונה לכהן במועצת גדולי התורה. במשך כל השנים היה מחברי המועצה שסרו למרותו של הרב שך, וכשהרב שך פרש ממועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בתחילת שנת ה'תשמ"ט וייסד את תנועת דגל התורה, הצטרף אליו הרב זלזניק, ועבר לכהן במועצת גדולי התורה של התנועה החדשה.
נפטר בירושלים בכ"א באלול תש"ע, בגיל 98.
אחיו הרב שמעון זלזניק, שימש כר"מ בישיבת ההסדר שעלבים. אח נוסף, הרב אפרים היה אף הוא תלמיד חכם בולט, כיהן בראשות ישיבת עץ חיים והיה תלמידם של רבי יצחק זאב סולובייצ'יק ושל הרב יוסף דב סולובייצ'יק. גיסיו הם הרב חיים גריינימן, הרב אברהם יעקב ויינר (מחבר ספרי "שארית יעקב"), הרב יוסף ליס והרב חיים אהרן טורצ'ין, ראש "הישיבה למצוינים".
חתנו הרב יוסף קפלן, נכדו של הרב ירוחם ליבוביץ, כיהן כראש כולל "בית אשר" בירושלים.
קתי דניס

דניס כמבצעת

דניס פרצה לתודעה כזמרת עם הוצאת הסינגל "C'mon and Get My Love" בשנת 1989 עם המפיק המוזיקלי די מוב. הסינגל הגיע למקום ה-15 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-10 בבילבורד הוט 100 (מצעד הסינגלים האמריקאי). סינגל נוסף עם די מוב, "That's the Way of the World", זכה אף הוא להצלחה. בשנת 1990 הוציאה דניס את אלבום הבכורה שלה – Move to This. שלושה מהשירים באלבום זכו להצלחה מרובה, ונכנסו לרשימת הטופ-20 בממלכה המאוחדת ולטופ-10 בארצות הברית. דניס הצליחה מאוד גם ביפן בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים. לאחר מכן הצלחתה פחתה. השיר האחרון בביצועה שנכנס לטופ-40 בארצות הברית היה "You Lied to Me" (מאלבומה השני Into the Skyline) בשנת 1992. השיר האחרון בביצועה שנכנס לטופ-40 בממלכה המאוחדת היה "Waterloo Sunset" (מתוך אלבומה השלישי והאחרון Am I the Kinda Girl?) בשנת 1997.

דניס כיוצרת

מאז דעיכת קריירת הסולו שלה זכתה דניס להצלחה עצומה כיוצרת וזכתה בפרסים רבים על להיטים שכתבה עבור אחרים. דניס כתבה תחילה עבור אמנים שיוצגו על ידי הסוכן הידוע סיימון פולר, לרבות הספייס גירלז ו-S Club 7, ולאחר מכן גם עבור אמנים אחרים. שבעה מלהיטיה הגיעו למקום הראשון במצעד הבריטי: "Never Had a Dream Come True" ו-"Have You Ever" (בביצוע S Club 7);‏ "Anything is Possible" (בביצוע ויל יאנג); "Toxic" (בביצוע בריטני ספירס); "Can't Get You Out of My Head" (בביצוע קיילי מינוג);‏ "About You Now" (בביצוע ה-Sugababes);‏ ו-"I Kissed a Girl" (בביצוע קייטי פרי). ארבעה מבין השבעה (השיר "Never Had a Dream Come True" והשירים שכתבה לספירס, מינוג ופרי) הגיעו גם לטופ-10 בארצות הברית.
השיר "Can't Get You Out of My Head" זיכה את דניס בפרס אייוור נובלו ליצירה המושמעת ביותר בשנת 2001. בשנת 2003 זכתה בפרס אייוור נובלו נוסף על השיר "Anything Is Possible". דניס זכתה גם בשני פרסי גראמי, אחד עבור "Come into My World" שבוצע על ידי קיילי מינוג, והשני עבור "Toxic" בביצוע בריטני ספירס (שתי הזכיות בקטגוריית שיר הדאנס הטוב ביותר).
דניס כתבה את שיר הנושא של "תוכניות הריאליטי", "פופ איידול" ו-"אמריקן איידול", וכמה מן הסינגלים הראשונים של מתחרים בולטים בתוכניות היו שירים שלה.
בין האמנים שביצעו משיריה של דניס נמנים כריסטינה אגילרה, סופי אליס בקסטור, קארי אנדרווד, אמה בנטון, דלתא גודרם, ג'נט ג'קסון, סלין דיון, דני מינוג, פינק, רונאן קיטינג וקלי קלרקסון. דניס תרמה קולות רקע לכמה מהשירים שכתבה, לרבות שירים בביצוע קיילי מינוג ובריטני ספירס.
דן גולדפוס

קורות חייו

גולדפוס נולד וגדל בירושלים. התגייס לצה"ל במרץ 1995, והתנדב לשייטת 13. השלים את הכשרת מסלול הלוחם בשייטת, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון, בין היתר נמנה עם כוח החילוץ באסון השייטת. בהמשך יצא לקורס קציני חי"ר. עם תום הקורס שב לשייטת ומונה למפקד צוות. בהמשך השלים מספר תפקידי פיקוד בשייטת. לאחר מכן עבר לחטיבת הנח"ל ומונה למפקד סיירת נח"ל בין השנים 2002–2004, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. על אופן פיקודו על הסיירת הוענק לו צל"ש אלוף מאת מפקד פיקוד המרכז, משה קפלינסקי.
בשנת 2007 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד פלגת הלוחמים בשייטת, והוביל אותה בין היתר במבצע עופרת יצוקה, הוא שימש בתפקיד עד שנת 2009. בהמשך מונה למפקד גדוד 931 בין השנים 2009–2011. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור ל"ט (2012-2011). בסיום לימודיו מונה לסגן מפקד השייטת בין השנים 2012–2013. ב-6 ביוני 2013 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת חירם, ושימש בתפקיד עד 12 ביולי 2015. ביולי 2015 מונה למפקד חטיבה 226 ובמקביל למפקד מגמה בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, ושימש בתפקידיו עד מרץ 2017. ב-2 במרץ 2017 מונה למפקד חטיבת הנח"ל, ושירת בתפקיד זה עד 15 באוגוסט 2019. ב-16 בספטמבר 2019 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי.
גולדפוס נשוי ואב לארבע. בעל תואר ראשון בפוליטיקה, ממשל ולימודי המזרח התיכון מהמרכז הבינתחומי הרצליה, ובעל תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
דרור וינברג

ביוגרפיה

וינברג נולד בכפר סבא, לאוריאל ולבת שבע. בהיותו בן שנתיים וחצי נהרגו שני דודיו, אחי אמו, שמעון ושלמה קניגסבוך, במלחמת ששת הימים. הוא למד בבית ספר ממלכתי-דתי בעיר הולדתו. היה חניך ומדריך בתנועת הנוער בני עקיבא בכפר סבא. בתיכון למד במדרשית נעם בפרדס חנה ולאחר מכן בישיבת ירושלים לצעירים בירושלים.

שירותו הצבאי

וינברג התגייס לצה"ל בשנת 1983 והתנדב לסיירת מטכ"ל. עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה, סיים קורס קציני חי"ר בהצטיינות ושימש מפקד צוות ביחידה. בסיירת השתתף בפעולות חשאיות שונות ועל אחת מפעולות אלו עוטר בציון לשבח. כמו כן השתתף בפעולה לשחרור בני הערובה בקו 300. וינברג שימש ביחידה כמפקד צוות מוערך. בשנת 1987 עבר לחטיבת הצנחנים ושימש סגן מפקד פלוגת אוגוסט 1987 בגדוד 890. בשנת 1988 עבר קורס מ"פים וקיבל פיקוד על הפלוגה המסייעת בגדוד 890. כמפקד הוא הוביל את הפלוגה במבצעים בלבנון מחד, ונלחם בנורמות פסולות שהנהיגו חיילים ותיקים בפלוגה מאידך. בתקופת פיקודו הוכתרה הפלוגה כפלוגה מצטיינת. לאחר מכן שימש סמג"ד, יצא ללימודים במכללה לפיקוד ולמטה וחזר לשמש כקצין אג"ם בחטיבה. יצא ללימודי תואר ראשון במדע המדינה ובמזרח-תיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר סיום לימודיו מונה וינברג למפקד גדוד 890 של חטיבת הצנחנים, תפקיד שאליו שאף מאז שעבר לצנחנים, והוביל אותו בעת הלחימה בדרום לבנון. במהלך תקופת פיקודו על הגדוד היו לגדוד הצלחות והישגים מבצעיים וכן הוענק לו התואר הגדוד המצטיין בחטיבה. לאחר מכן כיהן כמפקד יחידת מגלן. בתפקיד זה חולל שינויים משמעותיים ביכולות הייעודיות של היחידה והובילה להצלחות מבצעיות בלבנון. ב-1999 הועלה וינברג לדרגת אלוף-משנה ופיקד על חטיבה 623 (חטיבת צנחנים במילואים) ובמקביל על בית הספר למודיעין וסיור (מו"ס) בצאלים. בתפקידו האחרון שימש מפקד חטיבת יהודה ("חטיבת חברון") באוגדת איו"ש. כמח"ט הגיזרה הצליח לקשור קשרים טובים הן עם המתיישבים היהודים והן עם הפלסטינים. וינברג הקפיד על לחימה נחושה במחבלים באופן ממוקד ונקודתי, ללא פגיעה מיותרת באזרחים "בלתי מעורבים" ובחפים מפשע. המהלך זכה להצלחה, וחברון נחשבה לאזור רגוע באופן יחסי. זמן קצר לפני מותו התבשר וינברג כי הוחלט למנותו למפקד חטיבת הצנחנים הסדירה.
בליל שבת, י"א בכסלו תשס"ג (15 בנובמבר 2002), חוליית מחבלים ביצעה פיגוע ב"ציר המתפללים" בחברון. וינברג, ששהה במפקדת החטיבה באותו זמן, חש לאירוע. כאשר יצא מהג'יפ כדי לאתר את המחבלים נפגע מכדור ומת מפצעיו תוך זמן קצר. בתקרית נהרגו 12 איש, חיילים ואנשי כיתת הכוננות של קריית ארבע.
וינברג הובא לקבורה בבית העלמין הצבאי בכפר סבא, ליד שני דודיו שנהרגו במלחמת ששת הימים. הוא הותיר אחריו אישה וחמישה ילדים. מספר חודשים לאחר מותו ילדה אלמנתו בן נוסף אשר נקרא בשם דרור נחמיה. ב-2005 נישאה בשנית לאבי רואה.

הנצחתו

על שמו קרויים ישיבת "נתיבות דרור" באור עקיבא, בית המדרש "נתיבות דרור" בתלם ו"פרויקט דרור" בבני עקיבא.
בית הכנסת "בית דורשי" בכפר סבא קרוי על שמו ועל שם אחיו שי שנפטר ממחלה כשנה וחצי לאחר מותו של דרור.
בשנת 2013 נפתח "בית דרור", מרכז חירום אזורי בהר חברון, במבנה של בסיס אדוריים לשעבר.
בשנת 2014 הקים חברו הרב מאיר כהן בבני נצרים ישיבה תיכונית חקלאית בשם "חלוצי דרור".
מדי שנה נערך מרוץ של 11 קילומטרים, מהישוב כרמל עד היישוב סוסיא על שמו, שמכונה "מרוץ דרור" או "מרוץ הלפיד".
ויליאם חאווי

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  וכן תרגום ביוגרפיה מהערך באנגלית.
נולד וגדל בניו יורק, שם הפך לתעשיין זכוכית.
קרן יחד

פעילות

"קרן יחד" היא יוזמה שמטרתה היא לאגד מספר רב של משפחות ביחד שיעניקו תמיכה כלכלית למשפחות החברות בה, במקרה שאחד מההורים נפטר. הקרן הושקה בדצמבר 2013 בתמיכתם של מספר רבנים מהציונות הדתית. הקרן פועלת כך שבמקרה שאחת מהמשפחות המנויות בקרן מתייתמת מאחד ההורים, יגויס עבור כל אחד מהיתומים שגילם קטן מ-30, סכום של 10 שקלים מכל מנוי עד לסכום של 150,000 שקלים.
בינואר 2014 יצא קמפיין פרסומי בעיקר על גבי עלוני שבת שמחולקים בבתי הכנסת שבו נראו מספר ידוענים מקומיים מהמגזר הדתי, שהצטרפו לקרן בעצמם.
במרץ 2014 הקרן עברה את ה-5000 משפחות שמנויות בקרן והחלה בהפעלתה של הקרן.
בספטמבר 2014 הודיעה הקרן על מקרה ראשון של אסון פתאומי והפעלת הקרן לטובת היתומים.
נכון ליולי 2018, בקרן חברות כ-22,000 משפחות.

מועצת הקרן

יוזם הקמת הקרן והיושב ראש הוא הרב הלל הורוביץ, מהיישוב היהודי בחברון.
בנוסף, קיימת מועצה ציבורית שמלווה את הקרן, נשיא המועצה הוא הרב יעקב אריאל, רב העיר רמת גן, ובין חברי המועצה ניתן לראות את:
הרב אבי גיסר, פרופ' אמנון שפירא, פרופ' אשר כהן, הרב ברוך גיגי, הרב חיים גנץ, דר' יגאל בן שלום, הרב יהושע שפירא, פרופ' יפה זילברשץ, הרב יצחק לוי, השופטת בדימוס שרה פריש, הרב חיים אידלס, והרב בן ציון אלגאזי.
שימור אתרים ארכאולוגיים

שימור אתרים ארכאולוגיים נדרש משום שחפירה ארכאולוגית מטבעה הורסת אתרים ארכאולוגים. התל על כל ממצאיו נשמר כקפסולת זמן עד לבואו של הארכאולוג אשר חופר ומוציא את האוצרות הטמונים בו לאור. חשיפת הממצא לאור משאירה אותו חשוף לפגעי הטבע, ולעיתים קרובות הוא נהרס. המודעות לבעיה זו גדלה עם השנים, והיום בכל העולם מוקדש חלק מתקציב החפירה לשימור האתר וממצאיו. גודלו תלוי במשאבי החפירה הספציפית ובמקורות המימון. במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, נהגו משלחות החפירה לחפור ולהסיר שכבות גדולות מהתל. המשלחת שחפרה בתל מגידו בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 תכננה לחפור את כל התל. רק בגלל פרוץ מלחמת העולם השנייה החפירה נעצרה, והאתר ניצל. גם שיטות השימור השתכללו עם השנים. היום יודעים למשל ששימור וחיזוק קיר בעזרת בטון מזיק לאתר כיוון שהבטון מפריש מלחים המזיקים לקיר האבן הקדום. עם השנים נוסד מקצוע חדש הנקרא "שימור ארכאולוגי" ויש ללמוד אותו בנפרד. לא כל ארכאולוג יודע איך לשמר. האתר סוסיתא מהווה דוגמה לדרך נכונה לטפל בנושא. האתר הוא גן לאומי, רשות הטבע והגנים מקצה תקציבים לשימור הנעשה במקביל לחפירות משלחת מאוניברסיטת חיפה המתנהלת באתר מאז שנת 2000.
פעולות השימור נעשות לאור המקובל בעולם כפי שהתוותה הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים - איקומו"ס, ולאור ההגדרות וההנחיות של מסמכים דוקטרינרים הנוגעים לנושא כמו אמנת ונציה.
לאונין

לאונין (בצרפתית: Léonin, גם: Leoninus, Leonius, Leo, נזכר לראשונה בשנות ה-50' של המאה ה-12, נפטר כמשוער ב-1201), ידוע כמלחין החשוב הראשון של אורגנום פוליפוני. לאונין היה כנראה צרפתי, ונראה שחי ועבד בפריז, בקתדרלת נוטרדאם, והיה החבר המוקדם ביותר ששמו ידוע באסכולת נוטרדאם הפוליפונית. השם "לאונין" לקוח מ"לאונינוס", צורת ההקטנה הלטינית ל"לאו", ומכאן סביר להניח, שהשם הצרפתי שניתן לו בלידתו היה לאו.
כל הידוע על לאונין מקורו בכתביו של סטודנט, שלמד במועד מאוחר יותר בקתדרלה ונודע כ"אנונימוס IV", אנגלי, שהניח אחריו מסה על תאוריה ומזכיר את לאונין כמחבר ה"מגנוס ליבר", "ספר האורגנום הגדול". חלק גדול מן ה"מגנוס ליבר" מוקדש לקטעים הקישוטיים של
המזמור הגרגוריאני, שהוצאו ליצירות נפרדות, בהאטה ניכרת של ערכי הצלילים המקוריים והוספת קול עליון מהיר. לאונין גם היה כנראה המלחין הראשון שעשה שימוש באפנונים רתמיים וייתכן שגם המציא להם שיטת תיווי (כדברי ויליאם וייט, שכתב ב-1954: "היה זה הישג שאין דומה לו ללאונין, שהביא, בפעם הראשונה, מערכת רציונלית של ריתמוס אל המוזיקה הפוליפונית וכן, הישג חשוב בה במידה, יצר שיטת תיווי המבטאת את הריתמוס הזה.") 
ה"מגנוס ליבר" נועד לשימוש ליטורגי. לדברי אנונימוס IV, "מגיסטר לאונינוס היה המעולה במלחיני האורגנום; הוא כתב את הספר הגדול (מגנוס ליבר) לפרק הזמרה (גרדואל) ולזמרת המקהלות (אנטיפונרה) בטקס עבודת הקודש." כל ה"מגנוס ליבר" נכתב לשני קולות, אם כי לא הרבה ידוע על נוהל הביצוע בפועל: שני הקולות לא היו בהכרח סולנים.
לפי אנונימוס IV, יצירתו של לאונין השתפרה במידה רבה והורחבה בידי המלחין המאוחר יותר פרוטין. 
המוזיקולוג קרייג רייט סבור, שקיימת אפשרות שלאונין והמשורר הפריזאי בן זמנו לאוניוס, שעל שמו נקראה אולי החריזה הלאונינית הם אותו אדם עצמו. אם יש אמת בהנחה זו, הרי שהשימוש שעשה לאונין במשקל משמעותי עוד יותר.