google/wiki40b huggingface dataset:
אלחנן (גרינברג) בולקינד

אלחנן (גרינברג) בולקינד (1834 - כ"א באב תרס"ה, 1 באוגוסט 1905) איש העלייה הראשונה, ותעשיין הטקסטיל מהראשונים בארץ ישראל.

ביוגרפיה

בולקינד נולד בביאליסטוק. נמנה עם קבוצת ה"ביאליסטוקאים" ואנשי קופלמן. עלה ארצה בשנת 1882, בראשית תקופת העלייה הראשונה. משהגיעו לחוף יפו, השלטונות העות'מאנים סירבו להכניסם ארצה. בולקינד ובנו הבכור יעקב הורדו לחוף בהיחבא בחצות הלילה. יתר העולים הועברו לביירות. אשתו רבקה בולקינד ושלושת ילדיהם האחרים עלו ארצה בדרך חוקית ולא בנתיב ההברחה. ר' יהושע שטמפפר איש פתח תקווה, הגיע למקום מסתורם בביירות, ובהתחפשם כבני משפחתו נסעו עמו ליפו ומשם ליהודיה. 
בולקינד למד בישיבת הרב מרדכי גימפל יפה ברוז'ינוי. הוא וחבריו ייסדו שותפות "אחוה ועבודה" לעיבוד קרקע, אך הוא לא מצא בכך פרנסה מספקת. ולכן החליט לנסות את מזלו במלאכתו הישנה שעברה מדור לדור בקרב יהודי ביאליסטוק - תעשיית-אריגים ושמיכות. הזמין את הנולים והחלקים הדרושים להקמת המטווייה באמצעות ידידיו בביאליסטוק. את השאר בנה בבית המלאכה הקטן במקווה ישראל, ותוך פחות משנה נשמע משק הנולים בכל יהודיה. רבקה אשתו וכמה ביאליסטקיאיות עשו במלאכה. היו לו שני "קווי ייצור" עיקריים: טליתות וכפטנים ליהודים ועביות לערבים. 
ימים רבים עשה בולקינד מכפר ערבי אחד למשנהו, לרכישת צמר הכבשים. לשם כך הגיע עד לעדרי הבדואים הרחוקים בנגב. 
החוקר גרשון גרא, כותב כי בולקינד זכה לתמיכת הברון רוטשילד, לאחר שבביקורו בארץ בשנת 1887, הגיע למפעלו וקנה במקום כ-300 עביות עבור האיכרים במושבות העבריות שהיו אז תחת חסותו; והטעם שניתן לרכישה: שלא יתגנדרו בלבושם האירופאי ושלא ימשכו את תשומת הלב של שכניהם. לבוש זה - פסק הברון - מתאים מאוד לאקלים המקומי ולצורכי האיכר היהודי.]
מתוך הסיפורים שנמסרו מפה לאוזן בארץ ישראל ידוע היה כי ביישוב עקרון, השתמשו בעביות. אחד עשר המייסדים לבשו אותן, ואכן זכו לכינוי "אחד-עשר העביות".
לא נערכו רכישות רבות נוספות מהמפעל. שודדים התנפלו על אלחנן בולקינד בדרכים וגזלו ממנו חומרי גלם ותוצרת מוגמרת והביאו לחיסולו של המפעל, ובעקבות זאת, שיירת גמלים הובילה את חלקי מפעלו החלוצי של אלחנן בולקינד לירושלים, אל בתי המלאכה של "כל ישראל חברים". 
אחרי נטישת יהוד עבר לראשון לציון, שם עבד כטכנאי ביקב הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
בולקינד נפטר ב-1905. רעייתו רבקה נפטרה ב-1940.
גלוקוצרברוזידאז

גלוקוצרברוזידאז (באנגלית: Glucocerebrosidase, ידוע גם כגלוקוזילצראמידאז) הוא אנזים הדרוש לפירוק גלוקוצרברוזיד על ידי הידרוליזה. 
בתא האנזים פועל בליזוזום והוא בעל משקל מולקולרי של 59.4 קילודלטון.
מוטציה באנזים זה גורמת למחלת גושה.
חדית' ע'דיר ח'ם

עַ'דִיר חֻ'ם (ערבית: غدير خم) הוא שמו של חדית' מפורסם באסלאם הקובע, על פי טענת השיעים, כי יורשי מוחמד צריכים להיות צאצאי עלי אבן אבו טאלב.
החדית' מספר שכאשר מוחמד ועלי טיילו באזור מכה יחד עם עוד מספר חסידים הם עצרו לנוח ליד מעיין מים חמים. שם אמר מוחמד: "מי שמכיר בי כמַוולַא צריך להכיר בעלי כמַוולַא" (من كنتُ مولاه فعلي مولاه). למילה "מוולא" יש שני פירושים: חבר ואדון. הסונים מפרשים את המילה כחבר והשיעים כאדון.
לטענת השיעים זוהי ההוכחה הדתית לכך שעלי וצאצאיו צריכים להנהיג את המדינה המוסלמית. לעומת זאת טוענים הסונים כי מדובר בהוכחה לידידותם של מוחמד ועלי בלבד.
השיעים עתידים לטעון כי השלטון על המדינה המוסלמית נלקח בזדון מעלי. זה מקור הפילוג בין הסונים והשיעים עד היום.
דרגה צבאית

דרגה היא הביטוי להיררכיה הצבאית. ככל שהדרגה גבוהה יותר, כך החייל הוא בעל עמדה בכירה יותר. הדרגות בצבא מתקיימות בשני מסלולים נפרדים: חוגרים וקצינים. על פי רוב, חוגר עובר למסלול של קצין באמצעות מעבר הכשרה בקורס קצינים.

טבלת דרגות השוואתית

בטבלאות ישנה השוואה בין דרגות בזרוע היבשה של צבא הגנה לישראל (בניגוד לדרגות הקצונה, בדרגות החוגרים אין הבדל בישראל בין זרועות הצבא), בצבא הבריטי, צבא ארצות הברית וכוחות היבשה הרוסיים. לעיתים סדר הדרגות ורמותיהן אינם זהות, ועל כן קוד נאט"ו לדירוג דרגות צבאיות מדרג כל דרגה ודרגה. בטבלאות הדרגות מסודרות לפי קוד זה.
ויליאם שייבס

ויליאם שֶיְבֵּס (נכתב לעיתים שאבאס; באנגלית William Schabas; נולד ב-19 בנובמבר 1950) הוא מומחה קנדי למשפט פלילי בינלאומי ולמשפט של זכויות אדם, ועוסק בין השאר ברצח עם ובעונשי מוות. הוא פרופסור למשפט בינלאומי ומרצה באוניברסיטת מידלסקס. בשנת 2009 נבחר לנשיא האגודה הבינלאומית של חוקרי רצח עם. הוא קצין במסדר קנדה וחבר האקדמיה האירית המלכותית.
באוגוסט 2014 מונה לעמוד בראש ועדת שייבס - ועדת חקירה בינלאומית שמינתה מועצת זכויות האדם של האו"ם כדי לחקור אם ביצעה ישראל פשעי מלחמה במהלך מבצע צוק איתן, אך התפטר ממנה ב-3 בפברואר 2015, בעקבות גילוי היותו יועץ בתשלום של אש"ף.

ביוגרפיה

שייבס נולד ב-1950 בקליבלנד, אוהיו, וב-1952 היגר לקנדה עם הוריו ואחיו. אביו, עזרא שייבס (Ezra Schabas), יהודי יליד ניו יורק, הוא מוזיקאי ומחנך, שכיהן כמנהל הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה ופרש כפרופסור אמריטוס מהפקולטה למוזיקה של אוניברסיטת טורונטו. אמו, אן שייבס, כיהנה כדקאנית הפקולטה לספרנות ולמידענות באוניברסיטה זו.
הוא קיבל תואר ראשון ושני בהיסטוריה מאוניברסיטת טורונטו, וכן תואר ראשון, שני ושלישי במשפטים מאוניברסיטת מונטריאול. בנוסף לכך יש לו תוארי דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטאות דלוויס, הליפקס, קליבלנד, נורת'ווסטרן, שיקגו וקייס וסטרן ריזרב.
בשנים 1991–2000 כיהן כפרופסור למשפט של זכויות האדם ומשפט פלילי באוניברסיטת קוויבק, וראש הפקולטה למשפטים שם בשנים 1994–1998.
הוא לימד כפרופסור אורח בכמה אוניברסיטאות נוספות, בהן אוניברסיטת מקגיל, האוניברסיטה המלכותית שבבלפסט, אוניברסיטת LUISS שברומא, בית ספר קרדוזה למשפט והאוניברסיטה הלאומית של רואנדה.
הוא חבר בחֶבֶר הנאמנים של קרן האו"ם לשיתוף פעולה בתחום זכויות האדם. עוד כיהן כיו"ר ועדת האמת והפיוס בסיירה לאון.
שייבס בעל אזרחויות קנדית ואירית. הוא נשוי, אב לשניים וסב לנכדים.

עמדותיו המשפטיות

שייבס הוא פעיל בולט למען ביטול עונש המוות בעולם. הוא כתב בנושא זה ספר משפיע בשם The Abolition of the Death Penalty in International Law. הוא מרצה וכותב בתחום זה, ודבריו מצוטטים בערכאות חשובות בעולם, בכללן בתי המשפט העליונים של ארצות הברית, קנדה ובריטניה. בשנת 2009 מונה ליועץ מטעם מזכ"ל האו"ם להכנת דו"ח בנושא עונש מוות. הוא משמש עוד כיו"ר הוועדה המדעית המייעצת של האקדמיה הבינלאומית נגד עונש מוות, וכיועץ של המרכז הבינלאומי לחקר עונש המוות שבאוניברסיטת בייג'ינג.
שייבס מחזיק בגישה פרשנית מגבילה כלפי המונח המשפטי "רצח עם" (ג'נוסייד). לדבריו, במקרים רבים כל מקרה של הרג המוני מתואר כרצח עם, על אף שאין זה כך מבחינה משפטית. לדעתו, המקרים שאכן מתאימים לתיאור זה הם שואת העם הארמני בידי הטורקים, השואה היהודית ושואת הצוענים בידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה, וכן רצח העם ברואנדה בידי הממשל המקומי. לעומת זאת הוא מציג, למשל, את הטיהורים הגדולים שביצע סטלין ואת ההרג ההמוני של סלאבים וסובייטים בידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה כדוגמאות למקרים שאינם מתאימים לתיאור זה. לדעתו, גם הזוועות שהתחוללו במלחמת בוסניה לפי דבריו מתאימים לתיאור כטיהור אתני ולא כרצח עם, זאת בניגוד לעמדת בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר ובית הדין הבינלאומי לצדק, שקבעו שאירע שם רצח עם. דוגמאות נוספות, שלדברי שייבס אינן עונות למאפיינים של רצח עם מהעדר כוונה לכך, הן ההרג שביצע הקמר רוז' בשנות ה-70 המאוחרות בקמבודיה וההרג ההמוני בדארפור. גישתו של שייבס להגדרה של רצח עם זכתה לאשרור במקרים מסוימים בערכאות שיפוטיות כדוגמת בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר ובית הדין הבינלאומי לצדק.
משה ויינברגר

ביוגרפיה

נולד ליששכר דוב ויינברגר בעיירה זבורוב (שהייתה אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית), בבחרותו למד אצל רבי אלעזר לעוו באונגוואר.
בשנת ה'תר"ם, 1880, היגר לארצות הברית וזמן מה לאחר בואו התמנה כרבם של המהגרים היהודים יוצאי הונגריה בניו יורק, כרב בית המדרש הגדול "אנשי אונגארן" [=הונגריה]. לחוגים מסוימים בין יהודי העיר, נחשב כרב ראשי לניו יורק. ומאוחר יותר כיהן כרב קהילת "אוהב שלום" בפילדלפיה.
בתקופת הקמת ישיבת רבינו יצחק אלחנן, תמך בהקמתה וסבר שעל כל עדות החרדים להתאחד סביבה, הוא עודד בחורים ממוצא הונגרי שלמדו בישיבת רבינו שלמה קלוגר, להמשיך את לימודיהם בישיבה הליטאית. אך לאחר 1915 ומינויו של הרב דב רבל לעמוד בראש הישיבה, התנגד הרב ויינברגר למהלך הכנסת ההשכלה הכללית לתוכנית הלימודים בישיבה, למרות שנעשתה בתחילה בבית ספר שסונף לה ולא בישיבה עצמה; הוא נעשה מתנגד של הישיבה ופעל בקרב תלמידי ישיבת רבינו שלמה קלוגר שלא יבואו ללמוד בה.
ב-1915 התפטר מתפקידיו הרבניים וחזר לניו יורק, הוא הקים מאפיית מצות לפסח ברחוב פיט וממנה התפרנס.
הוא כיהן כמזכיר האגודה הציונית "ציון המצוינת" שבראשה עמד הרב ד"ר הלל קליין, אך בשנת ה'תרפ"ב, 1922, התגלעה ביניהם מחלוקת חריפה על רקע היתר שנתן הרב ויינברגר, שלטעמו של הרב קליין היה שגוי.
בתו נישאה לצבי הירש אייזנשטיין, אחיו של יהודה דוד אייזנשטיין.
אוניברסיטת רייס

רקע

ההיסטוריה של אוניברסיטת רייס החלה עם מותו בטרם עת של איש העסקים ממסצ'וסטס, ויליאם מארש רייס, אשר עשה את הונו בתחומי הנדל"ן, פיתוח מסילות ברזל ומסחר בכותנה במדינת טקסס. בשנת 1891, החליט רייס לייסד מכון חינוכי חינמי ביוסטון, הנושא את שמו ויוקם עם מותו, ובשעה שמרבית נכסיו הוקצו למימון הפרויקט. רייס ציין כי המוסד היה אמור להיות "מוסד תחרותי ברמה הגבוהה ביותר" וכי רק סטודנטים לבנים יורשו ללמוד בו. בבוקר ה־23 בספטמבר 1900, רייס, בן 84, נמצא ללא רוח חיים בידי משרתו, וזה הניח כי הוא מת בשנתו. זמן קצר לאחר מכן, פקיד בנק עירני לא אישר המחאה בחתימתו של רייס המנוח עקב שגיאת איות. ההמחאה הייתה לפקודת עורך דינו של רייס, אלברט ט. פטריק, שטען כי מר רייס עדכן את צוואתו. התובע הכללי של מדינת ניו יורק פתח בחקירה ולאחר עשור של חקירה, הואשמו המשרתו האישי של רייס ועורך הדין ברצח אייס ובניסיון לזייף צוואתו.
בשנת 1907, חבר הנאמנים בחר את ראש המחלקה למתמטיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת פרינסטון, אדגר אודל לובט, לעמוד בראש המוסד, שעדיין נמצא בשלבי תכנון. הוא הוזמן לתפקיד זה על ידי נשיא אוניברסיטת פרינסטון דאז, וודרו וילסון. ב־1908 קיבל לובט את התפקיד, ונכנס רשמית לתפקיד הנשיא הראשון של המכון ב־12 באוקטובר 1912. לובט ביצע מחקר מקיף לפני שהסדיר את תוכניות המכון החדש, שכלל ביקורים ב־78 מוסדות להשכלה גבוהה ברחבי העולם במסגרת סיור ארוך בין 1908 ל־1909. לובט התרשמה מדברים כגון היופי האסתטי של אחידות האדריכלות באוניברסיטת פנסילבניה (דבר שאומץ על ידי המכון), וכן ממעונות הסטודנטים באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה, אשר התווספו למכון מספר עשורים מאוחר יותר.

פתיחתה האוניברסיטה וצמיחתה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בשנת 1911 הונחה אבן הפינה בבניין הראשון של המכון - בניין המנהלה, הידוע כיום בשם "אולם לובט לכבוד הנשיא המייסד". ב־23 בספטמבר 1912, המוסד החל ללמד. 48 סטודנטים ו־29 סטודנטיות נרשמו, לא שילמו שכר לימוד, וסגל בן תריסר מורים לימד אותם. באופן חריג באותה העת, רייס לימדה בשיטת החינוך המעורב.
שלושה שבועות לאחר הפתיחה, נערך פסטיבל אקדמי בינלאומי מרהיב, שהביא את רייס לידיעת העולם האקדמי כולו. ארבע שנים לאחר מכן, בטקס חלוקת התארים הראשון, הוענקו 35 תוארי בוגר אוניברסיטה ותואר מוסמך אוניברסיטה אחד. באותה שנה, הצביע הסטודנט על אימוץ "שיטת הכבוד", שעדיין קיימת כיום. הדוקטורט הראשון הוענק בשנת 1918 למתמטיקאי הוברט אוולין בריי.
במלחמת העולם השנייה, מכון רייס היה אחד מ־131 המכללות והאוניברסיטאות הארציות שהשתתפו בתוכנית ההכשרה של צי ארצות הברית, אשר הציעה לסטודנטים מסלול לתפקידים בצי.
בנאום מפורסם שנשא הנשיא קנדי באוניברסיטה ב־12 בספטמבר 1962 הצהיר:
"אנו בוחרים להגיע לירח בעשור זה ולעשות דברים נוספים, לא משום שהם קלים, אלא מפני שהם קשים".
— Rice Webcast Archive: President John F. Kennedy on the Space Effort

כיום

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

קמפוס

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
דוד ויהונתן

אהבה רומנטית

בעת החדשה החלה להתבסס הפרשנות שלפיה הסיפור המקראי מתאר מערכת יחסים הומוארוטית בין דוד ליהונתן, או לפחות מכיל רמזים מעודנים לאפשרות זו. משנות השבעים של המאה העשרים החלה גישה זו לזכות בתמיכה מפורשת מצד חוקרי מקרא. מבקריה של פרשנות זו סבורים שאין לה בסיס ממשי בכתוב. משנות התשעים ואילך החלו להתפתח גישות פרשניות בחקר המקרא המבוססות על תאוריה קווירית. חוקרים המחזיקים בגישות אלה אינם מתיימרים לגלות את המשמעות ה"אמיתית" של הטקסט אלא מציעים קריאה חתרנית משלהם. חוקרים אלה מקבלים בדרך כלל את הפרשנות ההומוארוטית של יחסי דוד ויהונתן. 
הגישה האורתודוקסית ביהדות ובנצרות מתנגדת לפרשנות זו ורואה בה חילול הקודש. שוללי פרשנות זו מצביעים על העובדה כי התנ"ך, שלא נמנע מלפרט את חטאיו וכשלונותיו של דוד בפרשת בת שבע ובמקרים נוספים, אינו מציג קשר מיני ביחסי דוד ויהונתן האסור באיסור חמור על פי המקרא, וממקרא הפסוקים משתמע תיאור חיובי של אהבה זו, ומשכך אין מקום לפרש כי מדובר באהבה מינית אלא מושג האהבה המדובר הוא רגשי, כמו לאחוות גברים והקרבה עצמית עד מסירות נפש הנפוצה לא אחת בין לוחמים. למשל כפי שמתבטא ב"שיר של רעי" שכתב דן בירן לזכרו של רעו-חברו סא"ל משה (סטמפל) פלס המוכר מאד בביצוע הגבעטרון.
בשנת 1978 תיאר חוקר המקרא טום הורנר, לראשונה בפירוט ובצורה מפורשת, את יחסי דוד ויהונתן כמערכת יחסים הומוסקסואלית, בספרו Jonathan Loved David שעסק בהומוסקסואליות במקרא. הורנר מצא תימוכין לפרשנות זו במספר פרטים המוצגים בכתוב המקראי ביחס להתנהגותם של דוד ויהונתן, ובהקשר התרבותי של חברה הנתונה להשפעת התרבות הפלשתית, שלטענתו הייתה סובלנית כלפי הומוסקסואליות. חוקרים מאוחרים מתחו ביקורת על המתודולוגיה של הורנר בניתוח הכתובים.
סילביה שרואר ותומאס סטאובלי הסתמכו בעיקר על עדויות לשוניות לאישוש הפרשנות של יחסים הומוסקסואליים. כנגד זאת נטען כי השימושים הלשוניים שציינו שרואר וסטאובלי אינם מחייבים הקשר ארוטי.
המפרשים את אהבתם של דוד ויהונתן כאהבה רומנטית סוברים כי מערכת היחסים הקרובה בין דוד ויהונתן, כפי שהיא מפורשת כתנ"ך כפשוטו, חשובה בכך שהיא מציגה מודל אפשרי של אהבה בין גברים. גם גישה זו מסתמכת על היעדר אזכור מפורש ליחסים מיניים. טענת המצדדים בגישה זו, היא כי כותבי התנ"ך בחרו - בעת עריכתם - להשאיר את הנושא מספיק מעורפל. אילו רצו - היו יכולים להבהיר שאין מדובר ב"משכב זכר", שהרי המונחים המדויקים והאיסורים היו מוכרים להם. אלא שתיאורה העז של אהבת יהונתן ודוד, באופן שאינו שולל אהבה גופנית אלא משאיר את התחום מעורפל דיו ולא חד משמעי, הוא תיאור שנעשה באופן חכם ואוהב אדם.
הדיון הציבורי בישראל, בתחום זה, הגיע לשיא בדברים שנשאה חברת הכנסת יעל דיין בכנסת, במסגרת נאום על הצורך בשוויון ללהט"ב, ובו ציטטה את הפסוקים המוכרים מקינת דוד.
מאזיר (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה מאזיר 128,817 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 90.11% בלארוסים,  6.20% רוסים ו-1.94 אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (56.86%) ורוסית (39.76%).
יהודה כהן (מוזיקאי)

יהודה (וַלטר) כהן (בגרמנית: Yehuda Walter Cohen;‏ 14 במרץ 1910 – 23 ביולי 1988) היה מוזיקולוג, מבקר מוזיקה ומלחין ישראלי, עורך מוזיקלי ב"קול ישראל" והיסטוריוגרף של המוזיקה הקלאסית הישראלית.
לילי פונס

חייה

אליס ז'וזפין פונס נולדה בדראגיניאן סמוך לקאן, ולמדה תחילה פסנתר בקונסרבטואר של פריז, שם זכתה בפרס ראשון בגיל 15. בתקופת מלחמת העולם הראשונה ניגנה ושרה לפני חיילים בבתי חולים בפריז. כמו כן שרה בקבלות פנים בקאן. ב-1925, בעידוד הסופרן דינה בוימר, החלה ללמוד שירה אצל אלברטי דה גורוסטיאגה בפריז.
הופעתה האופראית הראשונה הייתה ב"לאקמה" של דליב במילוז, בשנת 1928. היא קצרה הצלחה בהופעתה זו והמשיכה לשיר תפקידי קולורטורה בבתי אופרה בערי שדה בצרפת.

קריירה

מי שגילה את לילי פונס היה האמרגן ג'ובאני זאנטלו, שלקח אותה לניו יורק, שם נבחנה אצל ג'וליו גאטי-קאזאצה, המנהל הכללי של המטרופוליטן אופרה. המטרופוליטן הייתה זקוקה לקולורטורה אחרי פרישתה של אמליטה גאלי-קורצ'י בינואר 1930. ב-3 בינואר 1931 הופיעה פונס, זמרת אלמונית בארצות הברית, לראשונה בתפקיד לוצ'יה ב"לוצ'יה די למרמור" של גאטנו דוניצטי. למרבה ההפתעה, הופעתה המוצנעת, שלא קדמה לה פרסומת רבה, זיכתה אותה בביקורות עתירות שבחים. בן-לילה הייתה לכוכבת וירשה את רוב תפקידי הקולורטורה החשובים של גאלי-קורצ'י. כמו כן חתמה על חוזה הקלטות עם חברת RCA ויקטור.
פונס הייתה הסופרן הראשי במטרופוליטן במשך שלושים שנה והופיעה 300 פעמים בעשרה תפקידים, מ-1931 עד 1960. הופעותיה התדירות ביותר היו כלוצ'יה (93 הופעות), ג'ילדה בריגולטו של ורדי (49 פעמים), ורוזינה בספר מסביליה של רוסיני (33 הופעות).
הרפרטואר שלה כלל גם את אולימפיה בסיפורי הופמן של אופנבאך, פילין ב"מיניון" של אמברואז תומא, אמינה ב"סונאמבולה" של בליני, מרי ב"בת הגדוד" של דוניצטי, המלכה ב"תרנגול הזהב" של רימסקי-קורסקוב ולינדה ב"לינדה די שמוני" של דוניצטי (תפקיד ששרה בהצגת הבכורה במטרופוליטן ב-1 במרץ 1934). בהופעתה האחרונה במטרופוליטן, ב-14 בדצמבר 1960, שרה את "Caro nome" מתוך "ריגולטו" כחלק מהצגה חגיגית.
לילי פונס שרה בהופעות אורח באופרה גרנייה בפריז, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, "לה מונאי" בבריסל, "תיאטרו קולון" בבואנוס איירס, האופרה הלירית של שיקגו והאופרה של סן פרנסיסקו. אחרי שנפרדה מן המטרופוליטן, המשיכה לשיר בקונצרטים עד 1973.

חיים אישיים

בשנת 1940 קיבלה פונס אזרחות אמריקנית. בין 1938 ל-1958 הייתה נשואה למנצח אנדרה קוסטלנץ. בתקופת מלחמת העולם השנייה סיירה בשדות הקרב של צפון אפריקה ומזרח אסיה. מולדתה העניקה לה את עיטורי "צלב לוריין" ו"לגיון הכבוד".

סרטים והקלטות

לילי פונס כיכבה בשלושה סרטי קולנוע: I Dream Too Much‏ עם הנרי פונדה (1935), That Girl From Paris‏ (1936) ו-Hitting a New High‏ (1937). כמו כן השאירה מורשת נכבדה של הקלטות, רובן לחברת RCA. רוב הקלטותיה זמינות כיום על גבי תקליטורים (, , , ).

מותה

לילי פונס מתה מסרטן הלבלב בדאלאס, טקסס בגיל 77, ונקברה בקאן שבריביירה הצרפתית.

מורשתה

כפר במחוז פרדריק שבמרילנד, ארצות הברית נקרא "ליליפונס" על שם הזמרת.
ג'ורג' גרשווין עמד בכתיבת יצירה מוזיקלית שהתכוון להקדיש לה, אך נפטר לפני שסיים אותה, בשנת 1937. הסקיצה הלא-גמורה נמצאה בין העבודות שהותיר אחריו במותו. מייקל טילסון תומאס לקח אותה לידיו לאחר זמן, השלים אותה והכתירה בשם הפשוט "ללילי פונס".
משנה ברורה

תיאור הספר

ספר המשנה ברורה הוא למעשה פירוש על חלק אורח חיים בשולחן ערוך, העוסק בהלכות יום יום. והוא בא לבאר ולהוסיף על דברי השולחן ערוך. וכן להכריע ולפסוק הלכה בנושאים הנידונים בשולחן ערוך על בסיס הספרות ההלכתית לאורך הדורות.
הספר כולל ששה חלקים וכתיבתו ארכה כשלושים שנה (עריכתו הסתיימה בי"ט בחשוון תרס"ז).
הספר משמש כספר בסיסי בהלכה לכל עדות ישראל, ובעיקר ביהדות אשכנז.
הספר נדפס לפי הוראת המחבר יחד עם החיבורים "באר היטב" ו"שערי תשובה" בגוף הספר אף שהוא כולל כבר בדבריו ציטוטים רבים משני הספרים הללו.
באופן כללי, נוהג המשנה ברורה לציין את המקור לדבריו בשער הציון. אך במקרים מסוימים, כגון שהרבה אחרונים מחזיקים באותה דעה מבלי חולק, או כאשר המשנה ברורה עורך ציטוט מתומצת ממספר אחרונים שכתבו דברים דומים, או כשהוא מצרף יחד קטעים המועתקים ממספר אחרונים ועוד, הוא מציין את המקור כ"אחרונים", או "תמצית דברי האחרונים".
הספר נערך כולו בידי החפץ חיים. עם זאת, חלקים ממנו נכתבו בידי בנו ונערכו על ידו.

השפעה

המשנה ברורה נחשב כפוסק אחרון ברוב קהילות אשכנז, והמקובל לנהוג הלכה למעשה כהכרעת המשנה ברורה. אולם לפעמים כאשר המשנה ברורה מכריע שלא כשולחן ערוך הרב, בחסידות חב"ד מקובל השולחן ערוך הרב כפוסק הקובע ונוהגים על פיו, גם בחצרות אחרות ישנם מקרים בהם נוהגים כשולחן ערוך הרב, זאת על פי מסורת הקהילה/החסידות ובהתאם לכך שבאופן כללי מקובל בקהילות החסידיות, לנהוג להלכה על פי מסורת אבות או מנהגי קהילה.
מאז כתיבתו, התקבל הספר כספר פסיקה מרכזי ביהדות אשכנז. ביטוי לכך ניתן למצוא בדבריו של החזון איש: "ההוראה המקובלת מפי רבותינו אשר מפיהם אנו חיים כמו מרן הבית יוסף, המגן אברהם והמשנה ברורה, היא הוראה מקוימת כמו מפי סנהדרין בלשכת הגזית". וכך גם הרב אברהם יצחק הכהן קוק כותב עליו 'הלכה כמותו בכל מקום'.

המשנה ברורה וערוך השולחן

בתקופה שלאחר השואה גברה השפעתו של המשנה ברורה בקרב הישיבות הליטאיות, וכמעט דחתה לחלוטין את השפעתו של הספר ערוך השולחן שהיה עד לאותה עת הספר שלא מש משולחנם של רבנים כספר פסיקה בסיסית, ושנכתב על ידי הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, רב ואב בית דין בקהילת נבהרדק.
השפעתו של המשנה ברורה לאחר השואה, הייתה כה גדולה עד שהצליחה לעקור למעשה פסיקות ומנהגים רבים של קהילות המתנגדים במזרח אירופה.
למרות זאת, היו פוסקי הלכה גם בתקופה שלאחר השואה שהחשיבו מאוד את ערוך השולחן, ביניהם הרב משה פיינשטיין, הרב יוסף דב סולובייצ'יק. ואף כאלו שבמפורש הכריזו שהוא עדיף על המשנה ברורה בתור ספר פסיקה, ביניהם הרב יוסף אליהו הנקין, והרב בנימין זאב בנדיקט.
לכידות קבוצתית

מדידת הלכידות

ניתן למדוד את מידת הלכידות של קבוצה חברתית, במטרה לעמוד על מצבה ודרכי פעולתה המשותפים. דרך אפשרית למדידה היא סוציומטריה. בדרך זו עוקבים אחר המצבים החברתיים בין חברי הקבוצה ומידת הדדיות הקשרים הנוצרים בין חבריה.
ספרינגפילד (רובה)

רובה ספרינגפילד (באנגלית: M1903 Springfield) הוא רובה בריחי שפותח בנשקיית ספרינגפילד האמריקאית, שבעיר ספרינגפילד שבמסצ'וסטס, בסוף המאה ה-19, ושימש את צבא ארצות הברית עד מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1903 פותח דגם חדש של הרובה והוא נקרא M1903A1. כשהתחילה מלחמת העולם הראשונה, ה-M1903A1 הוחלף בדגם מתקדם יותר של הספרינגפילד: M1903A2, ובסוף מלחמת העולם הראשונה בM1903A3. בשנת 1938 צבא ארצות הברית החליף את הספרינגפילד המיושן בM1 גאראנד החצי אוטומטי, אבל הספרינגפילד האחרון, M1903A4, שפותח כרובה צלפים, שימש את הצלפים האמריקנים עד סוף מלחמת העולם השנייה, ומספר יחידות צלפים גם בתחילת מלחמת וייטנאם.
איתי שגב (בדרן)

ביוגרפיה

שגב נולד, גדל והתחנך ברחובות. בצה"ל שירת בתחילה כלוחם בחיל התותחנים עד שנפצע והמשיך את שירותו בלהקת המפח"ש. לאחר שירותו הצבאי החל להנחות בתוכנית תוססס ששודרה בערוץ הראשון. במקביל החל להופיע כסטנדאפיסט, משם הגיע לתוכנית הקומית בערוץ 2 "הקומדי סטור", שם הופיע לצידם של צביקה הדר, אסף אשתר, רובי דואניאס וגיל ססובר. בין דמויותיו הזכורות של שגב מהתוכנית הם הכתבת ג'ודי לוץ, לולו, האמא הפולניה וילד יום ההולדת. לאחר "קומדי סטור", עבר שגב להנחות בערוץ הילדים שם שימש כמנחה בין השנים 1994–1999, ובמקביל שיחק במחזמר "הקוסם!", בהצגות "בגדי המלך החדשים", "פינוקיו", "שלושת המוסקטרים" ובהצגות נוספות. בנוסף שיחק שגב במספר תוכניות טלוויזיה, ביניהן "שחר" (על מורה שמתחפש לאישה) ו"בעקבות הסיפורים הקסומים" אשר השתתף גם ביצירתה. שגב הופיע בערוץ הופ! במסגרת תוכניות הקיץ לקטנטנים, והגיש בערוץ את תוכנית הילדים "איתי ולילי". בשנת 1996 הוא השתתף בפסטיגל עם השיר "ילד טוב" שזכה במקום השלישי. באותה שנה הנחה בערוץ הילדים את התוכנית "איתי שמח" והגיש לצד רמה מסינגר את התוכנית "שובו של השריף" בטלוויזיה החינוכית לרגל 30 שנים להיווסדה.
ב-1997 הנחה שגב את תוכנית הבידור לילדים "איתי ורבותיי" בערוץ הילדים.
ב-2002 הופיע בהצגות ילדים, ביניהן ההצגה "ספר הג'ונגל 2" ובמופעי סטנד-אפ שונים.
במקביל להיותו מנחה טלוויזיה, החל שגב לעבוד כעורך תוכניות טלוויזיה. ב-2002 ערך את התוכנית "זוהי ילדותי" ששודרה בערוץ 2. בין השנים 1997–2004 היה בין צוות העורכים של הסדרה הקומית "שמש".
ב-2004 הופיע בעונה הראשונה של "השיר שלנו" ובמקביל הגיש תוכנית ב־yes בה אירח את שחקני "השיר שלנו".
בשנת 2005 ערך שגב את תוכנית הסאטירה "מכת מדינה", בערוץ ביפ שבה מתאבקות דמויות שונות מההווי הישראלי בזירה. ב-2006 ערך את תוכנית הראיונות "קאובוי 2006" ששודרה בערוץ אגו. בשנת 2008 ביים וערך את הסדרה הדוקומנטרית "אבי ביטר חי בסרט" בערוץ ביפ וגם ביים וערך את העונה השישית של התוכנית "כוכב נולד". בשנת 2009 שימש כמראיין באודישנים של התוכנית "כוכב נולד" וכן הגיש יחד עם יואב צפיר את אחד השידורים הליליים מ"האולפן השקוף" בערוץ 24.
בשנת 2010 השתתף בתוכנית ההומוריסטית "חומר טוב" בערוץ ביפ והנחה את התוכנית "קן הקוקיה", בצוותא עם שי נובלמן וימית סול, ששודרה באתר פייסבוק ובסלולר. בקיץ של אותה השנה ערך את עונתה השלישית של תוכנית הספורט הסאטירית "בראש ובראשונה" ששודרה באתר וואלה!.
ב-2011 החל להשתתף בתוכנית הקומית "האיש הכי מטומטם בעולם", ששודרה ברצועת "ביפ" בערוץ 2.
בשנת 2012 זכה בגמר העונה השישית של תוכנית הריאליטי "הישרדות" עונת ה-VIP, ששודרה בערוץ 10 וזכה במיליון שקלים. כמו כן, החל להגיש את התוכנית "עם ישראל חי", המשודרת בערוץ 24 ובמקביל החל לערוך את תוכנית הדוקו-ריאליטי, "מה שקורה באילת", המשודרת אף היא בערוץ 24.
שגב הוא גם מורה לספרות בבית ספר תיכון ובראיון משנת 2014 סיפר כי הוא עוסק בתחום מזה כמספר שנים.
ב-2016 השתתף בהופעת אורח בסדרה "משפחה שולטת" ששודרה בערוץ הילדים.
ב-2018 השתתף בהופעת אורח בסדרה "אילת" המשודרת בHOT.

חיים פרטיים

שגב גרוש ואב לילדה, שלקחה חלק בדיבוב הגרסה העברית לסרט "ג'לי טרזן". אחיו הצעיר הוא השחקן אוהד שגב.
שגב היה בזוגיות עם הזמרת מאיה רוטמן.
שגב ידוע באהדתו לקבוצת הכדורגל הפועל פתח תקווה.
מסיבת יצירה

עלילה

בכל פרק מלמדות המנחות שי-יה ומור את הצופים להכין יצירות מסוגים שונים הקשורים לנושא הפרק.
בעונה הראשונה והשנייה, לימדו שי-יה ומור את הצופים להכין יצירות מסוגים שונים.
בעונה השלישית, לימדו שי-יה ומור את הצופים איך להכין נושאים למסיבות יום הולדת.
בעונה הרביעית הצטרפו להנחיה שירה וגילי, ויחד עם שי-יה ומור לימדו את הצופים איך להפוך את החדר למושלם.
בעונה החמישית מלמדות שי-יה ומור את הצופים להכין יצירות הקשורות לחגי ישראל.
המרכז האיסלמי של ווינה

היסטוריה

בשנת 1969 רכשה הקהילה המוסלמית בווינה שטח של 8300 מטרים רבועים במרכז העיר כדי לבנות מסגד. בשל קשיים כלכליים היה צורך לדחות את תחילת הבנייה מספר פעמים. בשנת 1975 הבטיח מלך ערב הסעודית פייסל בן עבד אל-עזיז אל-סעוד לממן את בניית המסגד בעצמו.  
לאחר שריצ'רד לוגנר נבחר להיות הקבלן שיבנה את המסגד, החלו עבודות הבנייה ב-1 ביולי 1977. ב -20 בנובמבר 1979 נחנך המרכז האסלאמי של וינה על ידי רודולף קירשלאגר, נשיא אוסטריה. התקשורת המקומית סיקרה את אירוע חנוכת המסגד.

מסגד

למסגד מינרט אחד שגובהו 32 מטר, וכיפה שגובהה 16 מטר וקוטרה 20 מטר.