google/wiki40b huggingface dataset:
חוה סמואל

ביוגרפיה

חוה (אוה) סמואל נולדה בעיר הגרמנית אסן. אביה, ד"ר סולומון סמואל שימש כחזן וכרב בעיר. בית המשפחה נטה לאמנות. אחיה, הנס-יוחנן היה נגן עוגב ואילו אחותה אדית סמואל הייתה אמנית בובות. בין השנים 1921–1923 למדה סמואל אמנות בבית הספר "פולקוונג" (Folkwang-Schule) באסן. בעת שהותה בכפר האמנים וורפסדוודה (Worpswede), בשנת 1923, נחשפה לרעיונות של תנועת הבאוהאוס, והושפעה מיצירותיו של פרנק מאזארל (Masereel). את ההתמחות בקרמיקה עשתה בין השנים 1924–1927 בבית המלאכה לקרמיקה "מרגרטנהוה" בראשות וויל לאמארט (Lammert). בשנת 1931 למדה בבית הספר לאמנות מעשית בשטוטגרט.
בשנת 1934 עלתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. בירושלים הקימה בית מלאכה לקרמיקה בשם "היוצר", בשיתוף המהנדס יצחק רייך. היה זה בית המלאכה הראשון לקרמיקה בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל. בית המלאכה מוקם בחצר בית הספר "תורה ומלאכה", שנסגר בשנת 1930. בחודש מאי 1933 נערכה ב"בית הנכות בצלאל" תערוכה מעבודותיה של סמואל. ביוני 1933 הצטרפה לבית המלאכה האמנית פאולה אהרונסון, במקומו של רייך שעזב. השתיים חלקו חדר מגורים בביתה של משפחת בן-דוד ברחוב הנביאים בעיר.
בשנת 1934, בעקבות נישואיה של פאולה, סגרו השתיים את בית המלאכה בירושלים והקימו בית מלאכה לקרמיקה בשם "כד וספל" בראשון לציון. בית המלאכה הכיל תנור בעל שני מבערים ומדחס. העבודות של "כד וספל" כללו מגוון רחב של כלי חרס העשויים בטכניקות קרמיות שונות. בשנת 1936 עזבה פאולה את בית המלאכה בין הפריטים שעוצבו ב"כד וספל" היו דמויות קרמיקה מזוגגת היצוקות בתבניות אותן עצבה סמואל. דמויות אלו, כגון "מוכרת התרנגולות", מאופיינות במוטיבים יהודיים או מזרחיים וכוללות דמויות של מנגנים, דמויות מזרחיות ודמויות מן המסורת היהודית. בנוסף, עיצבה סמואל כלים שונים ועליהם עיטור בסגנון מזרחי, כגון "כד עם דמות פרש".
על העבודות הציבוריות שיצרה נמנים: תבליטי המזלות (1948) עבור מבנה "קולנוע קסם" בתל אביב-יפו, קיר קרמיקה (1965) עבור בית העם במושב סתריה, קיר קרמיקה בבית יד לבנים בראשון לציון וכן קיר (1973) במרתף יקב כרמל מזרחי בעיר.
בשנת 1979 נסגר "כד וחומר" וסמואל עברה להתגורר ברמת גן. היא נפטרה בשנת 1989.

יצירתה

למרות שעיקר יצירתה של חוה סמואל היה בתחום הקרמיקה, הרי שהרבתה להציג גם ציור ורישום בתערוכות שונות. היא גישרה ביצירתה בין היותה ציירת להיותה קדרית וב-1940 עדיין הציגה כציירת במוזיאון תל אביב. התייחסותה של סמואל לקדרות היא מנקודת המוצא הדואלית של ציירת ופסלת, גם אם הציור תופס רק חלק קטן מהכלי. זהו ציור דקורטיבי, ספונטני, אך מאופק, שנושאיו בעיקר: הטבע (פרחים וחיות האזור), דמויות מזרחיות וסיפורי התנ"ך. יצירות הקרמיקה שלה כללו דמויות ופריטים היצוקים בתבנית ומעוטרים בזיגוג צבעוני. רבים מפריטים אלו נשאו מוטיבים מן התרבות היהודית. כלי הקדרות שיצרה במפעל עוטרו בציור חופשי שהושפע גם מן הארכאולוגיה הארץ ישראלית. על הייחודיות של סגנונה נכתב ש"סגולתה של חווה סמואל הקדרית בכך שאינה נרתעת מן הקישוט הצבעוני. לפי שהיא ציירת וקדרית כאחת, היא נמנית עם המועטים בארץ, במשך שנים הייתה היחידה, שלא הדירה מאמנותה את השימוש בעיטורים ובזיגוג. ולא מפני שיצירותיה היו לוקות בלי קסם הצבע ובלי חן העיטורים, אלא מפני שמעולם לא חסרה את כוח הדמיון ואת חדוות המשחק היוצרת".
יוהאן גוטפריד קלר

קורות חייו

קלר נולד בעיירה גאורניץ (Gauernitz) שבחבל מייסן, כיום במדינת סקסוניה שבגרמניה. הוא עבד משנת 1771 ועד לשנת 1776 כמזכיר החברה האסטרונומית של דרזדן ובשנת 1776 הוא מונה למפקח על שני מוזיאונים: הסלון למתמטיקה ופיזיקה (Mathematisch-Physikalischen Salon) שהציג כלים ומכשירים מדעיים וחדר האומנות (Kunstkammer) שהציג חפצי אומנות. בשנת 1784 הוא הפך להיות המנהל בפועל של הסלון למתמטיקה ופיזיקה. הוא בנה בעצמו מספר כלים אסטרונומיים וצפה בשמים באמצעות טלסקופים שעמדו לרשותו. בין השנים 1772 ו-1779 הוא הרכיב רשימה של 20 ערפיליות שבהן צפה ושהתפרסמה בשנתון האסטרונומי לשנת 1784 שיצא לאור ב-1782. מתוך 20 הערפיליות רק אחת, M67, הייתה תגלית שלו וחלק מהערפיליות שברשימה לא זוהו עד היום. בשנת 1779 בזמן שעקב אחרי שביט שעבר בקבוצת הכוכבים בתולה הוא גילה את הגלקסיות M59 ו-M60 ימים ספורים לפני שנצפו על ידי האסטרונומים ברנבה אוריאני ושארל מסיה שעקבו גם כן אחרי אותו שביט. בשנת 1782 פרסם יוהאן אלרט בודה את הצעתו של קלר לסמל של אורנוס  שהתקבלה ונמצאת בשימוש עד היום.
קלר נפטר בשנת 1801 בדרזדן.
יגדל אלוהים חי

מחבר הפיוט

מקובל, שמחבר הפיוט "יגדל" הוא דניאל בן יהודה דיין, שחי באיטליה, כנראה במאה ה-13. הפיוט נדפס לראשונה במחזור "קמחא דאבשונא" שנדפס בבולוניה בשנים ש'-ש"א (1541).
אך יש שייחסו  את הפיוט למחברים אחרים, הרב יעקב עמדין ייחסוהו בוודאות להרמב"ם, והרב יחיא צאלח והיש"ר מקנדיאה ייחסוהו לר"ש אבן גבירול.

מקור אמירת הפיוט

בספר "סדר היום" שחיבר המקובל משה בן מכיר בסוף המאה ה-16 נאמר: 
"ויש שנהגו לומר אחר התפלה י"ג עיקרים שהוא פזמון יגדל אלהים חי וכו' בנעימת קול והוא מנהג טוב ויפה ועולה לד' עניינים לקבל עליהם האמנת י"ג עיקרים גם לומר אותם בשמחה לכבוד היום הקדוש והוא מכלל העונג"
מנגד, כתבו בשם האר"י ז"ל שהוא לא אמר שום פיוטים ובפרט פיוט 'יגדל'. כמו כן הגר"א לא אמר שום פיוטים ולא פסוקים רק עיקר התפילה.

זמן אמירת הפיוט

למעשה, הפיוט התקבל בכל תפוצות ישראל, אך מקום אמירתו שונה מקהילה לקהילה. האשכנזים נוהגים לאומרו לפני תפילת שחרית או בסופה; בקהילות ספרד הוא מושר בליל שבת וחג לאחר סיום תפילת ערבית; יוצאי מרוקו אומרים אותו בשחרית של שבת לפני ברוך שאמר, וגם כשמלווים את החתן בשבת חתן;  חלק קטן מהתימנים השאמיים אומרים אותו בתוך סדר קבלת שבת;  והבלדיים (ושאר מתפללי הנוסח השאמי) אומרים אותו אחרי ערבית של שבת, או לפני עלינו לשבח. יש שאומרים אותו גם בעת קבורת המת, שכן מוזכר בו תחיית המתים. הקראים אומרים אותו בשמחת תורה אחרי קריאת התורה. בקרב יהודי גאורגיה נוהגים לאומרו אחרי ערבית של שבת בניגון מיוחד לשבתות, ובימים נוראים בניגון אחר.
מרסדס מקיימברידג'

ביוגרפיה

מקיימברידג' נולדה בעיר ג'ולייט שבאילינוי למשפחה נוצרית קתולית, בתם של מרי וג'ון פטריק מקיימברידג'. בוגרת "מכללת מאנדליין".

קריירת משחק

מקיימברידג' החלה את דרכה כשחקנית רדיופונית.
מקיימברידג' פרצה לתודעה בשנת 1949 בתפקיד הבכורה הקולנועי שלה בדרמה של רוברט רוסן "כל אנשי המלך". בסרט היא שיחקה בתור סיידי בורק העוזרת הפוליטיקאי ווילי סטארק (ברודריק קרופורד) וזכתה בעבור הופעתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
מקיימברידג' מינפה את זכייתה באוסקר לכדי קריירה מרשימה בשנות ה-50 בהן הופיעה במערבון "ג'וני גיטאר" של ניקולס ריי בתפקיד אמה סמול יריבתה של בעלת המסבאה וינה (ג'ואן קרופורד) ובדרמות "ענק" של ג'ורג' סטיבנס בתפקיד לוץ בנדיקט עליו הועמדה שנית לפרס האוסקר,"פתאום, בקיץ האחרון" בתור גרייס אמה של גרייס הולי (אליזבת טיילור) ו"הקץ לנשק". 
לאחר שנות ה-50 מעמדה הוליוודי של מקיימברידג' החל לדעוך והיא הופיעה בעיקר על בימות תיאטרון ובמספר מצומצם של סרטים: המערבון "סימארון" של אנתוני מאן בתפקיד שרה וייט ובסרט האימה הקלאסי של ויליאם פרידקין "מגרש השדים" בו דיבבה מקיימברידג' את קולו של השד מתוך הילדה הרדופה רייגן.
מקיימברידג' שתרמה את קולה להפקה תבעה מהבמאי הסרט להכיר בתרומתה לפרויקט.
בשנת 1972 הועמדה מקיימברידג' לפרס טוני על משחקה במחזה "The Love Suicide at Schofield Barracks".

חיים אישיים

מקיימברידג' נישאה לבעלה הראשון ויליאם פייפיילד בשנת 1939, לזוג נולד ילד אחד והם התרגשו ב-1946.
בנה היחיד של מקיימברידג' ג'ון מרקל רצח בסוף שנות ה-80 את אשתו, את שתי בנותיו והתאבד.
מקיימברידג' נישאה בשנית בשנת 1950, למפיק והבמאי בקנדי פלטצ'ר מרקל. מקיימברידג' סבלה בחייה האישיים מאלכוהוליזם ונשלחה פעמים רבות לגמילה. היא התגרשה ממרקל בשנת 1962 לאחר 12 שנות נישואין.
מקיימברידג' נפטרה ב-2 במרץ 2004 בשכונת לה חויה שבסן דייגו, קליפורניה בנסיבות טבעיות כשהיא בת 87.
למקיימברידג' שני כוכבים על שמה קולנוע וטלוויזיה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
סבטלנה דרוז'ינינה

קורות חייה

סבטלנה דרוז'ינינה נולדה בשנת 1935 במוסקבה. משפחתה התגוררה ברובע מרינה רושצ'ה. אביה, סרגיי דרוז'ינין, נהג במקצועו, נהרג ליד העיר סמולנסק במלחמת העולם השנייה. אמה, אנה מיזניקובה (1990-1910), שנולדה במשפחת קוזאקים באזור הדון, הייתה גננת.
ב-1946 דרוז'ינינה החלה ללמוד בבית הספר לקרקס, ובמשך שנה התאמנה בהצלחה בקבוצת לוליינים. בשנת 1947 עברה אל בית הספר לכוריאוגרפיה של התיאטרון המוזיקלי של מוסקבה על-שם ק"ס סטניסלבסקי וו"א נמירוביץ'-דנצ'נקו.
דרוז'ינינה המשיכה בלימודי הריקוד בבית הספר לכוריאוגרפיה של תיאטרון בולשוי במוסקבה, שאותו סיימה ב-1955. היא למדה שם עם רקדני הבלט המפורסמים לעתיד – מריס ליאפה ונטליה קסטקינה. דרוז'ינינה הייתה מהתלמידים המצטיינים במוסד, אך חלומה להיות רקדנית לא התגשם בגלל פציעתה הקשה.
בשנים 1965-1955 דרז'ינינה הייתה שחקנית באולפני הקולנוע על-שם גורקי שבמוסקבה. הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-1955, בתפקיד מוכרת בסרטו של סמסון סמסונוב "מעבר לחלון הראווה של חנות הכלבו".
בשנת 1957 דרוז'ינינה שיחקה בתפקידה הבולט ביותר על המסך. היה זה בסרטו של סטניסלב רוסטוצקי "זה קרה בפנקובו". היא גילמה את דמותה של לריסה, בתה של יו"ר הקולחוז בכפרה, שמתחתנת עם צעיר פרוע למרות התנגדות אביה. חיי הנישואים השלווים שלהם מופרים, אחרי שאל הכפר מגיעה טוניה מלנינגרד, כדי לעבוד בתחום התרבות. הצעירה העירונית מקימה בכפר מועדון תרבות. היא ובעלה של לריסה (בגילומו של ויאצ'סלב טיכונוב) נמשכים זה אל זה. הסרט זכה ב-30.5 מיליון צופים בבתי הקולנוע (מקום 13 מבין הסרטים שהוקרנו ב-1958 בברית המועצות). בסך הכול, דרוז'ינינה הופיעה ב-18 סרטי קולנוע (האחרון שבהם בשנת 1970).
ב-1960 דרוז'ינינה סיימה את הפקולטה למשחק ב-VGIK (המכון הכלל-סובייטי הממלכתי לקולנוע שבמוסקבה). בזמן הלימודים הכירה את בעלה לעתיד, מיכאיל מוקסיי, שלמד צילום קולנוע באותו מוסד. שניהם שיחקו כדורעף – היא הייתה קפטנית נבחרת הנשים של המכון, והוא קפטן נבחרת הגברים. (לאחר שדרוז'ינינה נהפכה לבמאית, מוקסיי היה הצלם כמעט בכל סרטיה).
בשנת 1969 דרוז'ינינה סיימה גם את הפקולטה לבימוי ב-VGIK. סרט הגמר שלה היה "זינקה". באותה שנה היא החלה לעבוד כבמאית באולפני "מוספילם". עד שנת 1982 ביימה חמישה סרטי קולנוע (לשלושה מהם, גם כתבה את התסריט).
משנת 1987 דרוז'ינינה החלה לביים סדרות של סרטי טלוויזיה באורך מלא. עד כה ביימה ארבעה סרטים לפי הרומן של נינה סורוטוקינה "השלושה מבית הספר לניווט" (בסדרת סרטים שנקראה "צוערי הצי" וכוללת את "צוערי הצי, קדימה!", "לחיי צוערי הצי!", "צוערי הצי 3" ו"צוערי הצי 4"), ושמונה סרטים בסדרה "סודות הפיכות החצר. המאה ה-18" (האחרון שבהם ב-2013). היא הייתה שותפה בכתיבת תסריטים לכל סרטי הטלוויזיה שביימה.
דרוז'ינינה היא גיבורת שני הסרטים התיעודיים שהוקדשו לה: "סבטלנה דרוז'ינינה, מלכת הפיכות החצר" (2010) ו"מהומת הנישואים, סבטלנה דרוז'ינינה ואנטולי מוקסיי" (2013, לכבוד 55 שנות זוגיותה עם בעלה).
בוסטון סיינטיפיק

תאגיד בוסטון סיינטיפיק (NYSE: BSX) (באנגלית: ‏ The Boston Scientific Corporation) (בקיצור BSC) היא מפתחת, יצרנית ומשווקת עולמית של התקנים רפואיים. מוצריה נפוצים לטווח רחב של תחומי התמחות כגון קרדיולוגיה, טיפולים היקפיים, נוירומודולציה, אלקטרופיזיולוגיה, ניתוח לב, ניתוח כלי דם, אנדוסקופיה, אונקולוגיה, אורולוגיה וגינקולוגיה.
בין מקימיה המקוריים של החברה היה הישראלי לשעבר יצחק בנטוב. בוסטון סיינטיפיק ידועה במיוחד בשל פיתוח טקסוס תומכן, שהוא תומכן מצופה תרופה, שנועד לפתוח עורקים סתומים. המוצר עמד במרכז תביעה להפרת פטנט מצידה של בוסטון סיינטיפיק, שנמצאה אשמה וחויבה לשאת בפיצוי של $431 מיליון עבור הנזקים. 
המתחרים העיקריים של החברה הם ג'ונסון אנד ג'ונסון, מדטרוניק וסט ג'וד מדיקל.
ב-2006 רכשה את חברת Guidant, שהייתה מתחרתה מזה זמן רב, עבור סכום של $27 מיליארד. Guidant פוצלה בהמשך בין בוסטון סיינטיפיק לאבוט לבורטוריס (Abbott Laboratories).  
Navilyst Medical נוסדה בפברואר 2008 מ- Boston Scientific's Fluid Management and Vascular Access business units. 
החל משנת 2003 היו מעורבות בוסטון סיינטיפיק וג'ונסון אנד ג'ונסון בסדרת דיונים משפטיים לגבי הזכויות על פטנטים של תומכן לעורקי ללב. שני הצדדים טענו שהצד השני עבר על החוק. הדיון הוסדר בספטמבר 2009, כשבוסטון סיינטיפיק הסכימה לשלם $716 מיליון לג'ונסון אנד ג'ונסון וסכום נוסף של $1.73 מיליארד בפברואר 2010.

בוסטון סיינטיפיק בישראל

בשנת 2000 פתחה החברה סניף בישראל, שהיה אמור לעסוק בשיווק וביצירת שיתופי פעולה אסטרטגיים. עקב שינויים פרסונליים והתנהלות משפטית עם שותפתה העסקית החליטה החברה לסיים עסקיה בישראל. בשנת 2008 נסגר המשרד המקומי ופעילות השיווק עברה לידי חברת מדיסון.
בשנת 2014 נרכשו זכויות השיווק של החברה בארץ, על ידי חברת עמוס גזית בע"מ. ב-2015 הצהירה החברה כי ברצונה לחזור להיות מעורבת בהשקעות ורכישות בישראל.
הומור בתי שימוש

הומור בתי שימוש, או הומור ביבים, הוא סוג של הומור העוסק בפעילויות גופניות המיוחסות לבתי שימוש. התייחסות פומבית לפעילויות כאלו נחשבת לטאבו בתרבויות רבות. הז'אנר מצטלב לעיתים עם ז'אנר ההומור הסקסואלי, בעיקר בגלל טבעם של חלקי הגוף המעורבים בשני הז'אנרים, הממלאים תפקידים שונים, וכן על רקע פטישיזם סקסואלי המיוחס לפונקציות גופניות שונות. הז'אנר כולל בין השאר בדיחות העוסקות בפעוטות או בקשישים שאינם מסוגלים לשלוט בפעולות השלפוחית או המעיים שלהם, ובדיחות על רקע צניעות, העוסקות בבני אדם עירומים או הלבושים בבגדיהם התחתונים בלבד. בדיחות המציגות "ודג'יז" (מתיחת תחתוניו של הקורבן עד לגרימת כאב רב) נופלות גם הן תחת קטגוריה זו.
זאב ערבות

אנטומיה

גובהו של זאב הערבות פחות מ-60 ס"מ, אורך גופו וראשו 70–97 ס"מ ואורך זנבו 30–38 ס"מ.
צבעו משתנה מאפור לחום צהבהב עם גוון אדמדם לפעמים. בצוואר ובבטן צבעו לבנבן. אוזניו ואפו של זאב הערבות נראים ארוכים ומחודדים במיוחד ביחס לגודל של הראש. משקלו נע בין 9 ל-22 ק"ג, כ-14 ק"ג בממוצע. ניתן לזהות את זאב הערבות לפי זנבו העבה שלעיתים קרובות מוחזק נמוך לרצפה. זאב הערבות הוא בעל חיים רזה מאוד ועשוי להיראות כאילו אינו מקבל תזונה מספקת אף אם הוא בריא.
הקויוטים המזרחיים גדולים יותר, כנראה בגלל הכלאות עם זאבים שאירעו לאחר נדידתם מזרחה לכיוון ניו אינגלנד. הקויוטים המזרחיים, כמו זאבים ובניגוד לקויוטים אחרים, אינם מפחדים לתקוף בעל חיים גדול מהם, ולכן קורים מקרים שבהם הקויוטים המזרחיים תוקפים גם בני אדם.

התנהגות

לזאבי ערבות כושר הסתגלות גבוה מאוד ולכן הם חיים במגוון בתי גידול, כולל בתוך ערים. התנהגותם יכולה להיות מושפעת מאוד מהמקום בו הם גרים, אך בדרך כלל הם חיים וצדים לבד או בזוגות מונוגמיים (לדוגמה, בפארק הלאומי ילוסטון, לפני תחילת פרויקט ההשבה של הזאב המצוי ב-1995 , הם החלו למלא את הנישה האקולוגית של הזאב, וצדו בקבוצות כדי להרוג טרף גדול).
זאבי ערבות מתרבים בסביבות חודש פברואר ו-4–6 גורים נולדים בסוף אפריל או בתחילת מאי. הגורים נולדים עיוורים ולאחר כ-10 ימים הם פוקחים את עיניהם. שני ההורים (ולפעמים צעירים שלא התפזרו מהשנה הקודמת) מסייעים להאכיל את הגורים. תקופת ההנקה היא כ-5–7 שבועות. הם מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה.

בתרבות

בסדרת האנימציה לוני טונס, וייל אי קיוטי הוא זאב ערבות הנכשל פעם אחר פעם בנסיונותיו לתפוס את רוד-ראנר, קוקייה רצנית מהירה וחכמה ובסדרת הטלוויזיה זאב צעיר מאליה היא זאב ערבות.
משפט קרתיאודורי (פונקציות קונפורמיות)

באנליזה מרוכבת, משפט קרתיאודורי הנו משפט הקובע כי העתקה קונפורמית מתחום פשוט קשר החסום על ידי עקומת ז'ורדן אל מעגל היחידה מורחבת באופן רציף אל שפת התחום, ומהווה הומיאומורפיזם בין עקומת הז'ורדן לבין שפת העיגול.
תוצאה זו, המהווה תוצאת המשך למשפט ההעתקה של רימן, הנה משפט חשוב באנליזה מרוכבת, המהווה בסיס למחקר של התנהגות פונקציות קונפורמיות ואוניוולנטיות באזור השפה של תחום הגדרתן. טענה זו הוכחה על ידי קונסטנטין קרתיאודורי בשנת 1913. מהות המשפט היא, שתחום פשוט קשר החסום על ידי עקומת ז'ורדן לא יכול להיות "מסובך מדי", שכן הוא שקול במובן חזק לעיגול, תחום דיי פשוט.
דרישת המשפט להיותה של השפה עקומת ז'ורדן אינה הכרחית לקיומה של העתקה קונפורמיות המשרה הומיאומורפיזם על השפה. למשל, ההעתקה  מחצי המישור המרוכב העליון אל  הנה קונפורמית ואכן מורחבת להעתקה הומיאומורפית (ואפילו אנליטית) בין השפות, אך אלו אינן עקומות ז'ורדן (אינן סגורות וחסומות).
ירבוע ארבע-אצבעי

מאפיינים

הירבוע הוא מכרסם קטן דומה לעכבר בעל רגליים ואוזניים ענקיות ובעל זנב ארוך עם קצה שחור שעיר. הזנב עוזר ירבוע להתאזן בעת עמידה וכן לתמרן בעת זינוקים. הוא בעל ידיים קטנות ביותר אבל עצמות רגליים חזקות היכולות להניע אותו קדימה פי כמה מאורך גופו - צעד העוזר לו לברוח מטורפים כמו קרקלים, תנים, שועלים ונחשים, אך לא יעיל נגד עופות דורסים. הפרווה של הירבוע בהירה ומתמזגת עם החול ומעט שחורה בקצה וכתומה מצדו האחורי. הגב אפור מלמעלה והבטן לבנה. אוזניו הגדולות של הירבוע עוזרות לו לשמוע רחש קל שבקלים וכך להימלט מטורפים שקטים. כמו כן הוא בעל חוש ריח חד. ירבוע זה הוא בעל 4 אצבעות ברגליו.
הירבוע יוצא ממאורתו המדברית בלילה ומחפש עשבים, זרעים ועלים. שיניו החזקות עוזרות לו לפצח את גרעיני הזרעים המדבריים והוא אינו צריך לשתות.
הירבוע מצוי בסכנת הכחדה בטבע, בעיקר בגלל פגיעה באזורי חיותו והפרעה מצד האדם.
שולחן בקרת אש

המונח שולחן בקרת אש (באנגלית: Rangekeeper) מתייחס למחלקה של מחשבי בקרת אש אלקטרומכניים בהם נעשה שימוש עד אמצע המאה ה-20. אלו היו מחשבים אנלוגיים מתוחכמים ביותר אשר ההתפתחות שלהם הגיעה לזנית שלה במהלך מלחמת העולם השנייה. כדוגמאות ספציפיות ניתן למנות את המחשבים Mk 47 ו- Mk 68. במהלך מלחמת העולם השנייה, נעשה שימוש במחשבים אלה לצורך הנחיית אש תותחים ביבשה, בים ובאוויר. בעוד שבמחשבים אלה נעשה שימוש מבצעי נרחב, המתוחכמים ביותר שבהם היו אלו שהוצבו על ספינות מערכה כדי לנהל את הירי של תותחים ארוכי טווח.
אמצעי החישוב הימיים היו חייבים להיות מורכבים כיוון שהבעיה של חישוב זוויות ירי בתרחיש ירי ימי היא מאוד מורכבת. בתרחיש ימי, גם הספינה היורה וגם המטרה נעים אחד ביחס לשנייה. בנוסף, הספינה היורה אינה פלטפורמה יציבה אלא שהיא חווה גלגול, עלרוד וסבסוב אודות לפעולת הגלים על הספינה, תמרוני התחמקות מירי המטרה שהספינה מבצעת, ועוד. אפקט זה גורם לכך שלקנה התותח היורה יש מהירויות צידוד והגבהה מסוימות, שהינן בעלי השפעה רבה על מיקום הפגיעה של הקליע. המחשבים האלה ביצעו גם את החישובים הבליסטיים (תוך התחשבות בהתנגדות האוויר, מהירות הרוח ועוד) הנלווים לירי תותח.
טומאת משא

טומאת משא היא מושג ביהדות המתאר טומאה הנוצרת על ידי הרמת חפץ הטמא (משא) או הזזתו (היסט), גם אם לא נגע בו. הרמב"ם מגדיר טומאה זו כמטמאת מחמת כובד המשא המונח על האדם, והוא היוצא את קשר הטומאה שביניהם.

כללי הדין

דרך זו להעברת הטומאה קיימת רק באבות הטומאות החמורים, כמו מת, נבלת חיה ובהמה, ואבות הטומאות שטומאתם יוצאת מגופם, אבל לא בנבלת שרץ ובבעל קרי. כמו כן, כלים ומאכלים שהזיזו טומאה (למשל, על ידי הנחתם בכף מאזניים כשהטומאה בכף השנייה) אינם נטמאים במשא.

בא לכלל מגע

במסכת חולין אומר רבי עקיבא, כי טומאת משא היא רק בטומאה שניתן לנגוע בה.
דין זה נלמד מהפסוקים הבאים:
פסוק לט וְכִי יָמוּת מִן הַבְּהֵמָה אֲשֶׁר הִיא לָכֶם לְאָכְלָה הַנֹּגֵעַ בְּנִבְלָתָהּ יִטְמָא עַד הָעָרֶב: פסוק מ וְהָאֹכֵל מִנִּבְלָתָהּ יְכַבֵּס בְּגָדָיו וְטָמֵא עַד הָעָרֶב וְהַנֹּשֵׂא אֶת נִבְלָתָהּ יְכַבֵּס בְּגָדָיו וְטָמֵא עַד הָעָרֶב
— ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק ל"ט- מ.
מכיוון שיחד עם טומאת משא (פסוק מ'), כתובה גם טומאת מגע (פסוק ל"ט), יש להסיק מכאן שטומאת משא היא רק בטומאה שניתן לנגוע בה. 
רבי עקיבא ורבי ישמעאל נחלקו בעור של בהמה, שיש עליו שני חצאי זיתים של בשר, שההלכה היא שנגיעה בעור אינה נחשבת לנגיעה, מכיוון שדין "שומר לטומאה" הגורם לעור להחשב כחלק מהבשר, הוא רק כאשר הוא שומר כזית שלם, ולא כאשר הוא שומר על שני חצאים. לפי רבי עקיבא, נשיאה של עור כזה אינו מטמא, ולפי רבי ישמעאל משא של עור כזה מטמא. חכמי הגמרא ובכללם רבה בר רב הונא הסתפקו בטעם המחלוקת. ניתן לומר, שרבי ישמעאל סבור שמכיוון שהטומאה באה לידי נגיעה בנגיעה בחתיכת הבשר עצמה (מצידה הגלוי), היא "באה לכלל מגע", ואילו רבי עקיבא סבור שדווקא חתיכת בשר שגלויה מכל צדדיה וניתנת לנגיעה, נחשבת ל"באה לכל מגע". ניתן לומר גם, שרבי ישמעאל חלוק על רבי עקיבא לגמרי.
כאשר רב אויא סבא שאל שאלה זו את רבה בר רב הונא, אחרי יום בו דרש בהלכות הרגל לפני העם והיה עיף ותשוש, הוא לא ענה לו, והעביר נושא בהעברת נושא, על ידי האמירה: עורבא פרח, כלומר ראה את העורב הפורח מעלינו. לאחר מכן הסביר לבנו רבא, כי הוא דחה את רב אויא לא מפני ששאלתו לא הייתה כראוי, אלא מפני שהייתה שאלה קשה, ולא יכול היה לענות עליה בעודו תשוש כל כך.
דין זה שטומאת משא היא רק בטומאה שניתן לנגוע בה, אין זה דווקא בטומאה המטמאת על ידי נגיעתה, שכן גם רקב של בהמה, שאינו מטמא בנגיעה, מטמא במשא.

טומאת בגדים

לטומאת משא יש חומרא מיוחדת ייחודית לה: כאשר אדם נושא עליו טומאה, הוא מטמא גם את כל הבגדים והכלים שהוא נושא ואת מה שנגע באותה שעה באותה דרגה של האדם עצמו, אם האדם למשל הוא אב הטומאה יהיו הבגדים אב הטומאה, למרות שאם היה נוגע בהם לאחר שכבר התנתק ממשא הטומאה, הם יורדים דרגה והם רק ראשון לטומאה. 
הרמב"ם מסביר, כי האדם הנושא את הטומאה, בשעה שהוא נושא אותה טומאתו חמורה יותר; שכן בעוד הטומאה שנהיית מכיוון שנגע רגע אחד בטומאה הוא טמא גם אחר כך, שהיא טומאה קלה יותר, שגורם הטומאה אינו מטמא בכל רגע מחדש את האדם, הרי שכאן טומאתו של האדם חמורה יותר, שכן גורם הטומאה נמצא עליו וגורם לטומאתו בכל רגע מחדש מפני הרגע העכשווי ולא בגלל העבר, וטומאה זו חמורה כל כך עד שהיא מטמאת את הבגדים באותה טומאה שהאדם עצמו נטמא
שפת הפרחים

שפת הפרחים היא צורת ביטוי באמצעות פרחים, שהייתה פופולרית בתקופה הוויקטוריאנית. השפה איפשרה לבטא רגשות שלא היה מקובל לבטאם מילולית.
בשפה זו, לכל פרח או צירוף של פרחים הייתה משמעות ספציפית. השימוש בשפה נעשה לרוב באמצעות זרי פרחים קטנים שניתנו כמתנות והיו אביזר אופנתי פופולרי באותה תקופה. אולם פרחים חיים לא היו האמצעי היחיד לשימוש בשפה. לעיתים נעשה שימוש בתמונת הפרח, ובפעמים אחרות שולבו שמות הפרחים בטקסטים אמנותיים או במכתבים.

רקע היסטורי

ייחוס של משמעות למיני פרחים היה מקובל לאורך אלפי שנים, והשימוש ב"שפת פרחים" היה מוכר בתרבויות מסורתיות ברחבי אירופה, אסיה והמזרח התיכון. צמחים ופרחים משמשים כסמלים בתנ"ך - במיוחד כנושאי מסר של אהבה או במשמעות של נאהבים ב"שיר השירים", כסמל לעם ישראל ולמשיח הממשמש ובא - וכן כסמל לישו בברית החדשה. ויליאם שייקספיר שייך משמעויות סמליות לפרחים בכתביו, במיוחד במחזה "המלט, נסיך דנמרק".
במהלך המאה ה-19 התעורר באנגליה הוויקטוריאנית ובארצות הברית עניין מחודש בשפת הפרחים, שמקורותיו בתקופה העותמאנית בטורקיה. בחצר הסולטאנים בקונסטנטינופול הייתה אובססיה לפרחי צבעונים, לאורך המחצית הראשונה של המאה ה-18. השימוש הוויקטוריאני בפרחים כשפת סתרים פרח לצד העניין הגובר בבוטניקה. בראשית המאה ה-19 הופיעו באירופה חיבורים ראשונים שקשרו בין פרחים מסוימים להגדרותיהם הסמליות. בשל ההתעניינות הגוברת בתחום, הודפסו לאורך המאה ה-19 מאות מהדורות של ספרים שעסקו בשפת הפרחים באירופה (במיוחד באנגליה ובצרפת), בארצות הברית ובדרום אמריקה.

משמעויות של פרחים

המשמעויות שיוחסו לפרחים מסוימים בתרבות המערבית היו מגוונות - כמעט כל פרח היה בעל הקשרים ומשמעויות רבים. במשך הזמן, נוצר קונצנזוס באשר למשמעות של מספר פרחים פופולריים. ההגדרות והמשמעויות שיוחסו לכל פרח נגזרו בדרך כלל מן המראה או ממחזור החיים של הפרח עצמו.
גולאש

גולאש (מהונגרית: Gulyás - "גול-יאש" - רועי צאן) הוא נזיד שמקורו בהונגריה. נזיד זה מכיל לרוב בשר בקר, בצלים, פלפל אדום או גמבה ופפריקה. יש המתבלים את התבשיל ביין.
הנזיד יכול להיות סמיך יותר או פחות לפי שימושו בארוחה והגרסה הדלילה שלו נקראת מרק גולאש (gulyás leves) ומוגשת כמנה ראשונה.
הגולאש הוא סמלו של המטבח ההונגרי, אולם הוא פופולרי בכל מרכז אירופה וארצות הבלקן. מקורו של מזון זה במאכל שהכינו רועי צאן החל מימי הביניים. נזיד זה התבשל בסיר מעל אש גלויה והיווה ארוחה שלמה. מאכל זה נחשב למאכל ביתי, והיה נפוץ בשל פשטות הכנתו. הבישול הממושך מאפשר שימוש בחלקי בשר פחות איכותיים (ולכן זולים יותר) ובשל כך היווה הגולאש מאכל של פשוטי העם והשכבות הסוציו-אקונומיות הנמוכות . כיום הגולש הוא מאכל פופולרי במדינות רבות.

גולש צמחוני

מאז שהחל ייבוא שיטתי ועקבי של תחליפי בשר שונים מסין לאירופה (אשר פותחו בעיקר על ידי נזירים בודהיסטים במזרח אסיה), החלו מופיעות גם גרסאות צמחוניות של הגולאש הנאכלות למשל על ידי צמחונים וטבעונים בהונגריה ומחוצה לה.
ארנולד רוטל

תולדות חייו

רוטל נולד ב־10 במאי 1928 באי סארמאה. בשנת 1949 סיים את לימודיו במכללה לחקלאות.
בשנים 1949–1963 רוטל עבד כמורה וכאגרונום, משנת 1957 כמנהל החוות הניסיוניות של המכון האסטוני לוטרינריה והרבעת מרעה. לאחר מכן מונה למנהל החווה הממשלתית "טרטו מודל", עד לסיום תפקידו בשנת 1969. במקביל, בשנת 1964, סיים את לימודיו באקדמיה החקלאית של אסטוניה.
בשנים 1969–1977 רוטל היה רקטור האקדמיה האסטונית לחקלאות.
משנת 1977 התגברה פעילותו במפלגה הקומוניסטית באסטוניה ומוסדותיה. בשנת 1983 מונה ליו"ר חבר הנשיאות של המועצה הגבוהה באסטוניה, התפקיד הבכיר ביותר במדינה. במהלך שנים אלו רוטל היה סגן יו"ר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית בברית המועצות.
רוטל לקח חלק מרכזי בהחלטות על ההתנתקות מברית המועצות וחידוש עצמאותה של אסטוניה, אשר החלו בשנת 1988. בשנת 1990 אושרה מחדש כהונתו כיו"ר נשיאות, כעת ברפובליקה. בתפקיד זה כיהן בעת ההכרזה על עצמאות המדינה ועד לסיום תפקידו בשנת 1992.
רוטל כיהן במועצה המחוקקת של אסטוניה (1991-1992), אשר יזמה את חוקת המדינה. בשנת 1991 סיים דוקטורט בחקלאות.
בין השנים 1994–2000 כיהן כיו"ר מפלגת העם של אסטוניה, מטעמה נבחר בשנת 1995 לפרלמנט וכיהן בו שנתיים כסגן יו"ר.
בשנים 1992 ו-1996 התמודד ללא הצלחה בבחירות לנשיאות המדינה.
בשנת 2001 רוטל נבחר לתפקיד נשיא אסטוניה, זכה לפופולריות בעת כהונתו. לקראת סוף כהונתו שורה של שערוריות, מצבו הבריאותי וגילו המתקדם פגעו בפופולריות שלו. הוא הכריז כי יתמודד בבחירות לכהונה נוספת, ולאחר שלושה סיבובי הצבעה הפסיד. כהונתו תמה ב־2006.
סירחאן סירחאן

סירחאן בישארה סירחאן (באנגלית: Sirhan Bishara Sirhan; בערבית: سرحان بشارة سرحان; נולד ב-19 במרץ 1944 בירושלים למשפחה נוצרית-פלסטינית) הוא רוצחו של הסנאטור והמועמד לנשיאות ארצות הברית רוברט קנדי, אחיו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי. סירחאן ירה בו ב-5 ביוני 1968, באקדח, לאחר שקנדי זכה במדינת קליפורניה בבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית.
סירחאן ירה בקנדי במלון אמבסדור ונעצר עד מהרה. ב-3 במרץ 1969 הודה ברצח בבית המשפט. סירחאן חש נבגד עקב תמיכת קנדי במדינת ישראל בזמן מלחמת ששת הימים, וההתנקשות ארעה בדיוק שנה אחת לאחר פרוץ אותה מלחמה. מאוחר יותר טען סירחאן כי "פעל באופן לא מודע, אולי כתוצאה משטיפת מוח היפנוטית". סירחאן הורשע ונידון למוות, אך גזר הדין הומר במאסר עולם בשנת 1972, לאחר שבית המשפט העליון של קליפורניה הכריז שעונש המוות אינו חוקתי. על אף שהוא כשיר מבחינה חוקית לשחרור מוקדם, נדחו 15 בקשותיו עד כה (2017), האחרונה שבהן בשנת 2016.
פארק אלכסנדרה

פארק אלכסנדרה הוא פארק ציבורי ברובע הארינגיי של העיר לונדון. הפארק נמצא על גבעה, הסמוכה לגבעת מאזוול ולקראוץ' אנד. בפארק נמצא ארמון אלכסנדרה.
בפארק מצוי אגם המשמש אתר קינון לציפורי מים כמו כן בפארק חיים איילים.

היסטוריה

חוק של הפרלמנט הבריטי משנת 1900 הקים את הקרן לשימור ארמון אלכסנדרה ופארק אלכסנדרה. הקרן מנהלת ומשמרת את הפארק והארמון הפתוחים לקהל.