google/wiki40b huggingface dataset:
חנה מוניץ

חנה מוּניץ (נולדה ב-1946) הייתה מנכ"לית האופרה הישראלית החדשה בין השנים 1995–2016.

ביוגרפיה

מוניץ נולדה ב-1946 בגרמניה. היא למדה באוניברסיטת תל אביב בחוגים לפילוסופיה, תיאטרון ומשפטים.
מוניץ הצטרפה לתיאטרון "במת השחקנים" ב-1968 ושנתיים לאחר מכן לתיאטראות הבימה, צוותא ותיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בשנת 1977 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי ושם עבדה כמנהלת שיווק, פרסום, יחסי ציבור ופרויקטים מיוחדים. אחד מהפרויקטים היה הקמת האופרה הישראלית החדשה במסגרת התיאטרון. לאחר הקמתה בשנת 1985, מילאה בה מספר תפקידים ביניהם סמנכ"לית. בשנת 1995 מונתה לתפקיד מנכ"לית.
מוניץ נשואה ואם לשני ילדים.
בית הספר יק"א פיק"א

הקמת בית הספר ושנותיו הראשונות

המוסד החינוכי, שנקרא בתחילה "בית הספר הברון" על שמו של הברון רוטשילד, הוקם בשנת 1885 בפתח תקווה בעקבות פנייה לברון רוטשילד מצד קברניטי המושבה, שהסבירו וטענו כי "תלמוד התורה" – שהיה מקובל באותה תקופה אינו מספק יותר. בית הספר הוקם בזכות תרומותיו של הברון רוטשילד. כאשר הברון רוטשילד העביר את עסקיו לברון הירש קיבל בית הספר את שם החברה שלו יק"א ולימים פיק"א.
יק"א= Jewish Colonization Association פיק"א=Palestine Association Colonization
בשנותיו הראשונות לא נבדל המקום משאר ה"חדרים" בפתח תקווה, ותוכנית הלימודים בו כללה שיעורי תורה ותפילה בעברית עם ביאורים ביידש בלבד.
בשנת תרס"ה 1904 התמנה דוד חיון כמנהל בית הספר יק"א לבנים. בית הספר החל לפעול עם תוכנית לימודים שכללה: לימודי תנ"ך, שפה, תפילה, חשבון, דברי ימי ישראל, דברי ימי העמים, כתיבת הארץ, כתיבה תמה, צרפתית, התעמלות, ציור ושירה.

בית הספר החל מהשנה 1909

בשנת תרס"ט, 1909 בתקופת ההנהלה של דויד חיון על בית הספר, דויד חיון הפך את בית הספר ל "בית ספר מעורב" שדגל בגישה ליברלית עם ערכים ציונים-לאומיים. 
עם הקמת בית הספר המעורב נערכה בו תוכנית לימודים לשמונה שנות לימוד. חיון קירב לעשייה סביב בית הספר את המורים, ההורים והחוגים המתקדמים במושבה. כמו כן קשר קשרים עם הסתדרות המורים בארץ ישראל.
הכיתות בבית הספר חולקו לשתיים, בצד האחד ישבו הבנים ובצד שני הבנות. בית הספר גדל בהתמדה במספר תלמידיו ויצר לעצמו דמוי חיובי בקרב תושבי המושבה.
תלמידיו נרתמו לסייע בעונות בוערות ואף השתתפו בגירוש הארבה שתקף את המושבה פעמיים. בית הספר פיתח תכנים חדשים ותוכניות לימודים ועבר לשיטת "עברית בעברית" שנלמדה בהוראת כל המקצועות.

בית הספר במלחמת העולם הראשונה ובתקופת המנדט הבריטי

במלחמת העולם הראשונה גירשו הטורקים את תושבי תל אביב ורבים מהם הגיעו לפתח תקווה. כ-100 מילדי המגורשים למדו בבית הספר. בתקופת המנדט, למדו בית הספר גם חקלאות במקצועות: כוורנות, לולנות ושתלנות והתלמידים לטיולים רבים להכרת הסביבה והארץ.

ההתנהלות הכלכלית של בית הספר

בית הספר גייס תרומות לקופתו ולספריה בו באמצעות: הצגות, חגיגות ונשפים, שהוצעו לכלל התושבים בפתח תקווה. בין השנים תרפ"ח – תש"ז בית הספר תוקצב על ידי ההנהלה הציונית, ועד המושבה וההורים של התלמידים הלומדים בו. מתש"ז והילך בית הספר הפך לבית ספר עירוני בתקצוב מחלקת החינוך העירונית בפתח תקווה.
גדוד קשר 533

היסטוריה

היחידה הוקמה בשנת 1969 כחלק מלקחי מלחמת ששת-הימים. בעשור הראשון להקמתה הייתה י"ק 533 יחידה קטנה. מאז מלחמת יום הכיפורים ועד היום, פועלת היחידה בכל המתארים: היא נמצאת בשטח במשימות שב"ה (שלוחת ביצוע הנחתות) של מטוסי ה"קרנף", שש"ה (שלוחת שדה הליקופטרים), פריסות הנ"מ לסוגיהן, נותנת שירותים בשטח ליחידות הל"א (לוחמה אלקטרונית), הכטב"ם (כלי-טיס בלתי מאויש) וכו'. היחידה פועלת במגוון עצום של מקומות ותרחישים ומחברת אל מטה השליטה את כל מי שעוזב את בסיסי חיל-האוויר ולפעמים גם בתוך הבסיסים עצמם. בנוסף להקניית אמצעי-קשר ניידים לדרגים הנפרסים בחיל, אמונה היחידה גם על הרחבת כיסוי הקשר של חיל-האוויר במשימותיו השונות.
לצורך התקנת, הפעלת ותחזוקת מערכות קשר בשטח, באתרי פעילות חיל האוויר שאינם קבועים, מפעילה היחידה תאי קשר (תק"שים) או ממסרים מוטסים, על מטוסי צופית או ראם.
חלק מהחיילים שמגיעים ליחידה עוברים הכשרה לתפקיד "מפעיל קשר מוטס" (המוגדר כצוות עזר-אווירי) לצורך ביצוע ותפעול ממסרים מוטסים כלומר: הרחבת טווח קליטה באמצעות מקמ"ש (משדר-מקלט) מוטס.
בתאריך 4 בפברואר 2009, עברה היחידה להיות תחת פיקודו של "מערך ההגנה האווירית" ("מערך הנ"מ" לשעבר). בעקבות מעבר הפיקוד, שונה שמה ל"גדוד הקשר 533". עד תחילת ינואר 2010, ישבה היחידה בבח"א 27, עת בה נסגר הבסיס סופית, בסמוך לכך עברה היחידה ל"בית הספר להגנה אווירית" (ביסנ"מ לשעבר).

דגל היחידה

ליחידה קיים, כמו בשאר יחידות החיל דגל ייצוגי המבוסס על דגלה הרשמי של זרוע האוויר-כאשר באמצעו מותקן סמל היחידה-כתחליף לסמל החיל. הדגל מוצג במספר מועדים: במסדר הענקת דרגות, ביום חיל-האוויר, ובמסדר החלפת פיקוד.

סמל היחידה

סמל היחידה מורכב מהפריטים הבאים:
שני ברקים-מייצגים את תחום הקשר
סמל חיל האוויר-במרכז
זוג כנפיים-כמייצגות את הרחבת גבולות הקשר (נייח, נייד, ומוטס)

מבנה היחידה

הגדוד פועל בצוותים קטנים, עד שבעה חיילים בצוות, החוברים בכל פעם ליחידה אחרת, מחיל-האוויר או מזרוע אחרת בהתאם למשימה, והם האחראים על הקמת קשר ותחזוקתו השוטפת. אופי פעילות היחידה גורם לכך שיש צורך במפקדים רבים ואכן, אופי הפיקוד בגדוד שונה מאוד מהפיקוד ביחידות אחרות בחיל-האוויר. על כל מספר קטן של חיילים היוצאים לבצע משימה, מפקד ומנהל חייל או חיילת שעברו הכשרת מפקד. המפקד אחראי על ביצוע המשימה בשטח, ללא קצינים ובלי מסגרת אליה הם שייכים בשטח.
ביחידה כ-330 חיילים בשירות סדיר ומספר רב של אנשי מילואים. בשונה מכל שאר היחידות המבצעיות בחיל-האוויר, בנויה היחידה במתכונת גדוד. בראש היחידה עומד מפקד בדרגת סא"ל וסגן בדרגת רס"ן.
ביחידה קיימים שלושה גפים לוגיסטיים - טכני, מנהלה ומבצעים; שלושה גפי הפעלה - גף חנית (בעבר רד"ט - רדיו-טלפון), גף רומח (בעבר רומ"ם - רדיו ומערכות משולבות) ובית-ספר להכשרת החיילים. צרכני גף חנית הם לרוב סוללות הנ"מ, יחידות הל"א, תעשיות ביטחוניות וטייסות הכטב"ם, ואילו צרכני גף רומח הם בעיקר היחידה לשיתוף פעולה (יחשת"פ). עם כניסת כיפת ברזל לפעילות מבצעית בשנת 2011 התווסף גף הפעלה נוסף, גף מגן - האמון על כל ענייני הקשר בכיפת ברזל.
משרד הביטחון – ההוצאה לאור

משרד הביטחון – ההוצאה לאור הייתה הוצאת ספרים, אשר פעלה במסגרת משרד הביטחון בין השנים 1958 ל-2009.

היסטוריה

בשנת 1959, בעידודו של ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון. הוקם גוף שירכז את הנושא - ההוצאה לאור. לצד מכתבים רשמיים של משרדים ממשלתיים, יצאו תחת ידי ההוצאה גם ביטאונים ועיתונים כמו מערכות, ביטאון חיל האוויר ואפילו במחנה. שלוש שנים מאוחר יותר, הציע הסופר ד"ר מרדכי נאור להפוך את הגוף להוצאת ספרים. כמה שבועות מאוחר יותר נולד הספר הראשון של נאור ושל ההוצאה, כאן השיריונים. במשך השנים היא הוציאה לאור ספרים במגוון תחומים, ובהם היסטוריה של עם ישראל, ארכאולוגיה של ארץ ישראל, היישוב היהודי בארץ ישראל לדורותיו, תולדות הציונות, סוגיות ביטחון והגנה, טבע ונוף בארץ ישראל, יהדות ופילוסופיה יהודית, המזרח התיכון ושאלת הסכסוך הישראלי-ערבי ועוד.
ספרים לדוגמה: מסיפורי ארץ אהבתי, החי והצומח של ארץ ישראל, מי שחלם, ספר המופת-אנשי מופת ומעש בישראל, זה היה סודי ביותר, אקח אותך לשם ועוד.
בשנת 1962 נוסדה במסגרת ההוצאה ספריית תרמיל, שפרסמה ספרות מופת בספרי כיס. ספרי הסדרה זכו להצלחה רבה, אך לאחר שחלה ירידה במכירות נסגרה הסדרה בשנת 1993.
סדרה בולטת נוספת היא סדרת אוניברסיטה משודרת, שבמסגרתה יצאו לאור, מאז שנת 1977, 320 ספרים המבוססים על הרצאות שניתנו בסדרה זו במסגרת "גלי צה"ל".
ההוצאה לאור של משרד הביטחון סיפקה שירותי הפצה גם לפרסומים של משרדי ממשלה אחרים, ובפרט היא הפיצה את "רשומות".
במהלך 50 שנות פעילותה יצאו לאור בהוצאה כאלפיים כותרים.

סגירת ההוצאה

באוגוסט 2005 התקבלה החלטת ממשלה, מספר 4135, 50 שנה, אחרי שנוסדה, החליטה הממשלה לסגור את ההוצאה לאור, משום שבפעולתה הצטבר במשך השנים גרעון של 18.6 מיליון שקל. ב-31 בדצמבר 2008 נסגרה ההוצאה לאור של משרד הביטחון. מלאי הספרים שלה הועבר למחסן בצריפין, ונפסקה הפקתם של ספרים שהיו בעיצומו של תהליך הוצאה לאור.
באוקטובר 2010 זכתה מודן הוצאה לאור במכרז לרכישת מה שנותר מהוצאת משרד הביטחון, וכן להפקת ספרים עבור משרד הביטחון והפצתם.
עין הבשור

היסטוריה

עין הבשור משתייך לתנועת המושבים, והוקם בשנת 1982 על ידי קבוצת מפונים מחבל ימית שבסיני, חלקם ממפוני המושב שדות. תחילה היו במושב 80 משקים. בשנת 2000 אישרה הווועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את הרחבת המושב בכ-80 משקים נוספים. ב-2004 חתמו המועצה האיזורית אשכול, משרד הבינוי והשיכון, ומינהל מקרקעי ישראל, על הסכם להגדלת המושב ל- 235 משפחות. בפרויקט בו התווספו 80 המשקים, ו-80 יחידות דיור במסגרת פרויקט "בנה ביתך".

כלכלה

רוב התושבים עוסקים ב חקלאות שונים כגון גידול תבלינים, פרחים, ירקות ועופות. בעין הבשור, יש מפעל לאוטומציה בחקלאות וכן בקתות לארוח כפרי. בכניסה ליישוב הוקמה אנדרטה לזכרם של חללי גדוד 46 של חיל השריון.
בהיותו יישוב חקלאי או יישוב באזור פיתוח, עובדים המעתיקים את מקום מגוריהם ליישוב וגרים בו לפחות שישה חודשים רצופים, נהנים מכך שאם  התפטרו לשם כך מעבודתם, ההתפטרות תיחשב להם כפיטורים. בהיותו אחד מיישובי עוטף עזה, ניתנת לתושביו הטבת מס בהתאם לסעיף 11 לפקודת מס הכנסה.
דמה אנדויה

קריירה

אנדויה החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הסנגלי ז'אן דארק בשנת 2003, ושיחק בו 3 עונות. בשנת 2006, הוא עבר למועדון הכדורגל הקטרי אל-סד תמורת 500,000 אירו. אחרי עונה אחת בלבד בקטר במהלכה זכה בדאבל הקטרי, אנדויה החליט שברצונו לעבור לשחק באירופה וכך חתם בקבוצה הפורטוגלית אקדמיקה דה קוימברה. בעונתו הראשונה בפורטוגל, כבש 9 שערים ב-24 משחקים. לאחר עונת הבכורה המוצלחת שלו באירופה, הוא עבר למועדון הצמרת היווני פנאתינייקוס תמורת 800,000 אירו. בפנאתינייקוס שיחק אנדויה עונה אחת ולאחר שמאמנו דאז האנק טן קאטה לא הכלילו בתוכניות הקבוצה לעונה הבאה, חתם באוגוסט 2008, במועדון היווני הצנוע יותר OFI כריתים. בכרתים, אנדויה שיחק ב-15 משחקי ליגה בהם כבש 7 שערים. ב-12 בינואר 2009, הוא חתם בקבוצת פ.צ. קופנהגן, על חוזה לארבע וחצי שנים, תמורת סכום המוערך בכ-2 מיליון אירו. במהלך שתי עונותיו הראשונות בדנמרק, אנדויה היה לחלק מהותי בחוד הקבוצה, לה סייע לכבוש כמות נכבדת של שערים חשובים בדרך לזכייה בשני תוארי אליפות ליגת העל הדנית רצופים ובגביע הדני. לאחר שבעונת 2010-2011, כבש שער אשר הבטיח את ניצחונה של קופנהגן על רובין קאזאן הרוסית במסגרת ליגת האלופות, ועוד שער נגד מועדונו היווני לשעבר פנאתינייקוס, גם כן בליגת האלופות, שמו של אנדויה נקשר עם מספר מועדונים בכירים באירופה כמו א.ז. אלקמאר, סמפדוריה וברמינגהאם סיטי. באוגוסט 2012 עבר ללוקומוטיב מוסקבה תמורת 5.5 מיליון יורו.
צ'זארה פבזה

קורות חייו

פבזה נולד בשנת 1908 בעיירה סאנטו סטפנו בֶּלְבּו שבנפת קוּנֶאוֹ ("קוֹנִי" בצרפתית, בפיימונטזית, באוקסיטנית ובפורטוגזית). 
בשנת 1914 נפטר אביו. מותו של האב היה טראומה עבור פבזה הצעיר, שנאלץ בהמשך לגדול תחת חינוכה הנוקשה של האם. פבזה השלים את לימודי התיכון בטורינו אצל אאוגוסטו מונטי שהיה שותפו של העיתונאי והפוליטיקאי פיירו גוֹבֶּטי, סופר, מחנך וחוקר. היה זה הקשר הראשון של פבזה עם עולמם של אנשי רוח ואינטלקטואלים, אנשים בעלי שיעור קומה כגון לאונה גינצבורג, טוליו פינלי, ויטוריו פואה ונורברטו בוביו.
בשנות הלימודים באוניברסיטה, פבזה פיתח עניין בספרות האמריקנית. בשנים אלה שימש הן כמתרגם והן כמורה לשפה האנגלית. את התואר השיג פבזה בעבודת תזה על אודות המשורר וולט ויטמן.
השירים בספרו "מעייף לעבוד" ("Lavorare stanca") משנת 1936 היו מרעננים בחדשנותם ולצד יצירות הסיפורת שלו משכו קהל רחב. 
בשנת 1950 זכה פבזה בפרס סְטְרֶגָה היוקרתי בזכות הרומן בשלושה חלקים (טריפטיכון) פרי עטו "הקיץ היפה" ("La bella estate").
האהבה הנכזבת בסיום הקשר של פבזה עם השחקנית האמריקנית קונסטנס דאולינג, שלה אף הקדיש את השירים האחרונים בספרו "יבוא המוות ועיניו יהיו עיניך", והמועקה הקיומית הובילו אותו לביצוע מעשה התאבדות ב-27 באוגוסט 1950, בחדר במלון "רומא" שבעיר טורינו.
ידידו של פבזה, הסופר דאווידה לאיולו, תיאר בספרו "ההרגל הרע האבסורדי" את הכאב הקיומי שתמיד אפף את פבזה. ידידתו וחברתו לעבודה בהוצאת "אינאודי", הסופרת נטליה גינצבורג תיארה אותו:
ביחסו של פאבזה אלינו, אל ידידיו, היה תמיד איזה יסוד לגלגני, בנימה של לגלוג היה מעיר את הערותיו ומתוודע אלינו; ובלגלוג זה, שאולי היה מתכונותיו היותר יפות, לא ידע להשתמש לגבי הדברים שהיו חשובים לו מכל - לא לגבי יחסיו עם הנשים שהתאהב בהן ולא לגבי ספריו; בלגלוג השתמש רק בתחום הידידות, כי הידידות הייתה בעיניו רגש טבעי, לא-מכוון במידת מה; כלומר, דבר שאין לנהוג בו בחשיבות יתירה. אך אל האהבה והכתיבה הטיל את עצמו בסערת-נפש קדחתנית ובמחושב, ובשום פנים לא יכול לצחוק עליהן או להיות עד תום הוא עצמו. עתה, כשאני מהרהרת בו לעיתים, אני זוכרת יותר מכל את לגלוגו ומבכה אותו, כי אינו קיים עוד. בספריו אין אף צל צלו של לגלוג; המקום היחיד שיכולת למצוא אותו היה בהבזק חיוכו הזדוני"
— נטליה גינצבורג, "לקסיקון משפחתי", תרגום מאיטלקית: מרים שוסטרמן, הוצאת עם עובד, 1988, עמ' 175
אהוד פראוור

ביוגרפיה

פראוור הוא בנו של ההיסטוריון יהושע פראוור. את שירותו הצבאי סיים בדרגת אלוף-משנה, ובמהלכו כיהן כסגן קצין חינוך ראשי, כראש ענף תורת חינוך והסברה, כעורך העיתון הצבאי "במחנה" וכמפקד מרכז החינוך של צה"ל בירושלים. בין השנים 1994–2004 ניהל את הגימנסיה העברית רחביה בירושלים. בין השנים 2004–2006 שימש כסגן ראש המועצה לביטחון לאומי לנושא חברה ותשתיות, במסגרתה פעל האגף טרם המעבר לירושלים.
לפראוור תואר ראשון בחינוך ובהיסטוריה של עם ישראל, ותואר שני בחינוך, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.

מתווה פראוור

פראוור עמד בראש צוות שמונה ליישם את מסקנות ועדה בראשות השופט בדימוס אליעזר גולדברג, שבדקה את מצב ההתיישבות הבדואית בנגב. מדובר בעשרות יישובים שלא זכו עד היום למעמד מוכר ובהם מתגוררים כשבעים אלף בני אדם. הצוות הגיש דו"ח שאושר בישיבת ממשלה ב-11 בספטמבר 2011. בדצמבר 2013 אימץ ראש הממשלה בנימין נתניהו את המלצת בני בגין לעצור את קידום חוק פראוור.
בולגריה במשחקים הפאראלימפיים

היסטוריה

בולגריה שלחה לראשונה משלחת למשחקים שהתקיימו בסיאול בשנת 1988 שכללה שמונה ספורטאים, גברים כולם. כבר המשלחת הראשונה אותה שלחה, הצליחה לשוב למולדתה עם שלוש מדליות פאראלימפיות במקצועות האתלטיקה. דונקו אנגלוב זכה במדליית הכסף בקפיצה משולשת (קטגוריה B3) עם תוצאה של 12.95 מטרים, ואילו גיאורגי סקלרוב זכה שבר שני שיאים פאראלימפיים (קטגוריה B2), כשזכה במדליית הזהב בזריקת דיסקוס עם תוצאה של 38.74 מטרים, ובמדליית זהב נוספת בהדיפת כדור ברזל עם תוצאה של 13.36 מטרים.
אל אולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992) שלחה בולגריה משלחת של שבעה ספורטאים, חמישה גברים ושתי נשים. המשלחת הצליחה לזכות בשלוש מדליות פאראלימפיות נוספות, כשאנגלוב זכה במדליית כסף נוספת בקפיצה המשולשת, עם תוצאה של 13.16 מטרים, שני רק לשיא עולם של אנריקה קפדה הקובני, ושתי מדליות נוספות של סקרלוב - מדליית הכסף בזריקת הדיסקוס, כשנכנע רק לשיא עולם, ומדליית זהב נוספת בהדיפת כדור ברזל, עם תוצאה של 13.35 מטרים.
באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) זכה סקרלוב במדליה נוספת בזריקת הדיסקוס, כשקטף את מדליית הארד עם תוצאה של 38.56 מטרים, ואילו פולינה דז'ורובה הייתה לבולגרית היחידה בתולדות המשלחת הבולגרית שזכתה במדליה מחוץ לתחרויות האתלטיקה, כשזכתה במדליית הארד במקצה השחייה ל-100 מטר בסגנון גב (קטגוריה S6) בתוצאה של 1:42.26 דקות.
באולימפיאדת הנכים סידני (2000) זכתה המשלחת הבולגרית במדליה אחת בלבד כשהודפת כדור הברזל איוונקה קולבה זכתה במדליית הזהב עם שיא עולם (קטגוריה F53) של 7.85 מטרים. ובמשחקים באתונה לא הצליחה המשלחת לזכות במדליה כלל. 
במשחקי אולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) שבה בולגריה אל הפודיום עם מדליית ארד אחת, ומדליית כסף אחת של האתלטית סטלה אנווה, ובמשחקים שהתקיימו בלונדון קטפה שלוש מדליות נוספות, כשאנווה מצטיינת במשלחת עם שתי מדליות כסף אישיות.
עבד א-רחמן זועבי

עבד א-רחמן זועבי (בערבית: عبد الرحمن زعبي; 19 בנובמבר 1932 - 12 בספטמבר 2014) היה שופט ערבי-ישראלי במערכת בתי המשפט. ב-2002 פרש ממשרתו כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת. קודם לכן, היה לשופט הערבי הראשון שכיהן בבית המשפט העליון.
זועבי נולד בסולם למשפחת זועבי המוסלמית. למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב וסיים את לימודיו בשנת 1958. בשנת 1960 קיבל רישיון עריכת דין, הצטרף למשרד של משה עמאר ופעל כעורך דין בחיפה ובנצרת, עד שבשנת 1978 מונה כשופט מחוזי בנצרת. בתחילת שנת 1996 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת. מ-1 במרץ 1999 כיהן כשופט בפועל בבית המשפט העליון, לתקופה של תשעה חודשים, שהוארך לשנה. בכך היה הערבי הראשון המכהן בבית המשפט העליון. בהמשך חזר לתפקידו בבית המשפט המחוזי כסגן נשיא לעניינים מנהליים, עד לפרישתו. 
בכהונתו כשופט דרש את סמכות בתי הדין השרעי לקבוע תשלום מזונות. בנוסף מיוחסת לו יצירת תקדים "העד השותק", שלפיו קיים תוקף לעדות המתקבלת לפני הרשות המבצעת, אף אם האדם סירב לחזור על עדותו לפני הרשות השופטת. כשופט היה זועבי תקיף מאוד בנוגע לסמים.
זועבי היה חבר בוועדת החקירה שקמה לאחר טבח מערת המכפלה, היה סגן יו"ר ההנהלה הבינלאומית והוועד המנהל של יוזמות קרן אברהם הפועל לדו-קיום בין ערבים ליהודים במדינת ישראל. לאחר פרישתו מכס המשפט עסק בבוררות משפטית. 
בשנת 1996, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
זועבי היה אב לשלושה.
ססיל טיילור

תולדות חייו

טיילור נולד בניו יורק ולמד בקונסרבטוריון ניו אינגלנד בבוסטון. בשנת 1956 הקים הרכב יחד עם הסקסופוניסט סטיב לייסי. ב-1957 הופיע ב-Five Spot Cafe בניו יורק יחד עם אורנט קולמן. הופעה זו מסמלת לדברי חוקרי הסוגה (ז'אנר) את ראשיתו של הג'אז החופשי. בהמשך אותה שנה הופיע עם לייסי בפסטיבל הג'אז בניופורט וב-1958 שיתף פעולה עם ג'ון קולטריין.
טיילור לא שקט על שמריו והמשיך לפתח את המוזיקה שלו במהלך העשורים הבאים, בהם הוציא למעלה מ-70 תקליטים שרובם זכו לביקורות מצוינות. המוזיקה שלו הפכה להיות עם הזמן ליותר ויותר מורכבת ורבת תחכום, מאז שנות השישים הוא מנגן כמעט אך ורק מוזיקה מקורית פרי עטו. בשנת 1973 זכה במלגת גוגנהיים. ב-1981 היה דמות מרכזית בסרט התיעודי הקנדי Imagine the Sound. ‏
טיילור כתב מוזיקה גם למחול ולבלט ומספר ספרי שירה. חלק משיריו משולבים בתקליטיו.
פסטוב

יהודי פאסטוב

בעיר פעל במשך תקופה קצרה, רבי אברהם המלאך, שאף קבור במקום.
בשנת 1941 הרגו הנאצים כ-1,500 מיהודי העיר, היהודים נקברו בקבר אחים בבית הקברות היהודי. שמות 229 מהם, שחברי הקהילה היהודית היו מסוגלים להזכר חקוקים על אנדרטה שהוקמה על קברם. האנדרטה הוקמה במימונו של יליד העיירה מיכאל פולק שהיגר לשיקגו.
KASUMI

KASUMI הוא צופן בלוקים שפותח ב-1999 על ידי 3GPP כתקן לאבטחת שיחה סלולרית מהדור השלישי בטכנולוגיות UMTS, GSM ו-GPRS. ב-UMTS הצופן משמש בשני רבדים, באלגוריתם f8 להגנה על פרטיות שיחה סלולרית ובאלגוריתם f9 לאימות והבטחת שלמות השיחה. ב-GSM/GPRS הצופן מהווה חלק אינטגרלי מאלגוריתם A5/3 בתור מחולל זרם מפתח שנקרא KGCORE שהוא מצב הפעלה OFB. צופן KASUMI פותח על ידי SAGE שהוא חלק מגוף התקינה האירופאי ETSI. בשל לוח זמנים לחוץ הוחלט בעצה אחת עם TGS (הצוות הטכני של 3GPP) להסתמך על אלגוריתם קיים במקום לפתח אלגוריתם חדש והצופן MISTY1 של מיצובישי נבחר כבסיס. כדי להתאימו לחומרה בוצעו מספר שינויים וניתן לו השם KASUMI שהוא תרגום mist (ערפל) ליפנית.

ביטחון

היתרון של KASUMI שהוא מבוסס על צופן MISTY1 שפותח על בסיס תאורטי שלטענת המפתחים מספק ביטחון מוכח נגד קריפטואנליזה דיפרנציאלית וליניארית וכן שהוא ממוטב במיוחד לחומרה. ב-2001 פורסמה התקפה תאורטית טובה מכוח גס שנקראת התקפת דיפרנציאלים בלתי אפשריים נגד גרסה מצומצמת של MISTY הישימה גם נגד KASUMI, בשישה סבבים בסיבוכיות זמן של  ומקום בסדר גודל של . התקפה יותר מעשית פורסמה על ידי Teruo Saito גם כן בשישה סבבים בזמן של  ועם  טקסטים. יש לזכור שב-KASUMI שמונה סבבים. ב-2005 פרסמו אור דונקלמן, אלי ביהם ונתן קלר מהטכניון התקפת מפתחות קשורים (related key) בשילוב עם התקפת בומרנג (סוג של התקפה דיפרנציאלית) נגד KASUMI שמסוגלת לשבור את הצופן בגרסה המלאה עם  הצפנות ועם כמות של  טקסטים נבחרים שהוצפנו עם 4 מפתחות קשורים. למרות שההתקפה תאורטית היא סותרת את טענת המפתחים לגבי הוכחת ביטחון האלגוריתם. ב-2010 הציגו אותם חוקרים התקפה משופרת בהרבה שהייתה מספיק פרקטית עד שהצליחו להמחישה על מחשב ביתי בזמן של מספר שעות, אפילו עם גרסה לא ממוטבת של הצופן. למרות זאת החוקרים ציינו שההתקפה אינה מעשית נגד אלגוריתם A5/3 שבשימוש GSM בשל אופן מימושו. על כל פנים ההתקפה אינה אפשרית נגד MISTY מה שמוכיח כי השינויים שביצעו מפתחי KASUMI השפיעו לרעה על ביטחון הצופן וזאת בניגוד לטענתם.
גיאורגי צ'יצ'רין

בשרות משרד החוץ הסובייטי

במרץ 1918 צ'יצ'רין היה בין חותמי הסכם ברסט-ליטובסק. לאחר שטרוצקי עזב את תפקיד שר החוץ, צ'יצ'רין מונה לממלא מקום ומ-30 במאי 1918 לקומיסר עממי לענייני חוץ. הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1930.
ולדימיר לנין העריך את פועלו של צ'יצ'רין ותיאר אותו כ"בן אדם מוכשר, בעל ידע רב אך ללא יכולות ניהול".
צ'יצ'רין פעל רבות להוצאת המדינה מהבידוד הדיפלומטי. בשנת 1921 הוא הצליח להביא לחתימת הסכמים עם טורקיה, אפגניסטן ואיראן. בשנת 1922 הוא היה בראש המשלחת הסובייטית בוועידת ג'נובה  במהלך חתם על הסכם רפאלו עם גרמניה. בשנת 1923 הוא עמד בראש המשלחת הסובייטית בוועידת לוזאן בה הוחלט על הסדרי מיצרים בין הים התיכון לבין הים השחור.
צ'יצ'רין היה ביחסים מתוחים עם סגנו מקסים ליטבינוב. כל עובדי משרד החוץ הסובייטי היו מעורבים במאבק בין שני האנשים.
בשנת 1928 צ'יצ'רין חלה ולמעשה ניהול המשרד עבר לסגנו. בשנת 1930 הוא הוצא לגמלאות באופן רשמי.
בשנת 1936 הוא נפטר והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'י. לאחר פטירתו, בתקופת סטלין פעולותיו של צ'יצ'רין בראש משרד החוץ לא הוזכרו כלל. בשנת 1988 צולם סרט קולנוע שהוקדש לתיאור פעילותו במשרד החוץ.
בית החולים המשפחה הקדושה

היסטוריה

בית החולים נוסד ב-1882 על ידי הפלג האוסטרי של מסדר האחים ההוספיטלרים של יוחנן של האלוהים, מסדר קתולי בינלאומי, המפעיל כיום כ-250 בתי חולים ב-52 מדינות. בשל כך זכתה שכונת נמסאווי שבה שוכן בית החולים בשמה ("נמסה" היא אוסטריה בערבית). 
בתחילה פעלה במקום מרפאה, וב-1884 נחנכה מחלקת אשפוז שבה ארבע מיטות, והוקמו במקום מנזר וכנסייה. ב-1893 נסגר בית-החולים בשל מחסור במשאבים ועקב מחלת הנזירים, אך הוא שב ונפתח מחדש, וב-1899 כבר היו בו שלושים מיטות אשפוז. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שימש המקום כבית חולים צבאי גרמני, וכחמישים חיילים גרמנים שנפטרו בו נקברו בקרבתו, דבר שהיווה את תחילתו של בית הקברות לחיילים הגרמנים בנצרת הנמצא בחצר בית החולים. המקום שב לתפקד כמוסד אזרחי ב-1918, אך ללא מחלקת אשפוז. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נעצרו הנזירים האוסטרים בידי שלטונות המנדט הבריטי, ובית החולים נתפס על ידי כוחות צבא. 
הנזירים שבו אל בית החולים רק ב-1952 ושיקמו את המבנה, וב-1963 היו בו חמישים מיטות אשפוז. בשנות ה-70 של המאה ה-20 נבנו במקום מבנים חדשים ונחנך חדר מיון חדש, והמבנים הישנים נהרסו. בשנת 2000 הסתיים פרויקט הרחבה נוסף, ובבית החולים ישנן כיום 120 מיטות אשפוז. המנזר נמצא כיום ברשות נזירות איטלקיות המשרתות בבית החולים, לצד הנזירים.
אדם הירש

קריירה

אדם הירש הופיע לראשונה בטלוויזיה בשנת 2000 בתוכנית "ארבעה בעקבות החג" בערוץ הילדים בתפקיד בן ובפינה קבועה בתוכנית "זאפזאפים" בערוץ 1.
בשנת 2002 השתתף בסרטו של ערן ריקליס "פיתוי" לצד דפנה רכטר ושרון אלכסנדר. 
בשנת 2003 השתתף בסרטו של שחר סגל "צעד קטן" לצד חלי גולדנברג ואבי נשר, ועל משחקו זכה למועמדות לפרס אופיר, והיה למועמד הצעיר ביותר.
בשנת 2004 השתתף בסדרת הטלוויזיה לילדים של יס "ראש גדול" בתפקיד תומר בן נון. הירש גילם את דמותו של תומר במשך שלוש העונות הראשונות של הסדרה, שאף הייתה הדמות הראשית בסדרה.
בשנת 2006 גילם את דמותו הראשית של אילן בסרט "בקרוב יקרה לך משהו טוב" של אייל שיראי לצד טינקרבל ואסי דיין, וזכה למועמדות שנייה לפרס אופיר. ב-2006 זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת ילדים ונוער על משחקו בעונה השנייה בסדרה "ראש גדול". בפברואר 2016 נודע כי ישחק בעונה השנייה של "שכונה", המשודרת בערוץ ניקלודיאון מספטמבר באותה שנה.
את שירותו הצבא עשה בחיל התותחנים בין השנים 2007–2010.
לאחר שירותו הצבאי למד משחק בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, אותו סיים בשנת 2016. 
בשנת 2018 שיחק בהצגה "מייד אין יזראל" לצד אסף הרץ, רועי ויינברג ועוד.
בשנת 2019 שיחק בהצגה "הדולפין" בדמות מיקי.
אד מרקי

ביוגרפיה

מרקי נולד במלדן, מסצ'וסטס, פרוור של בוסטון. הוא בנם של כריסטינה לבית קורטני וג'ון אי. מרקי. משפחתו היא נצרות קתולית ממוצא אירי. ב-1968 סיים תואר ראשון בבוסטון קולג', וכן תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה ב-1972. הוא שירת בכוחות מילואים של צבא ארצות הברית בשנים 1968–1973, והשיג את הדרגה מומחה (Specialist).
בשנת 1972 נבחר לייצג את המחוז ה-13 בבית הנבחרים של מדינת מסצ'וסטס, המכסה את פרברי בוסטון. לאחר שבמאי 1976  חבר הקונגרס, הדמוקרט טורברט מקדונלד, מת בעודו מכהן, התמודד מרקי בפריימריז הדמוקרטים, והביס את יריבו הרפובליקני בבחירות הכלליות בניצחון גורף. מאז שירת עד 2013 בנציג ה-26 של מסצ'וסטס, המייצג בעיקרו את מחוז מידלסקס שבמדינה. הוא אותגר שלוש פעמים בפריימריז הדמוקרטים לאורך כהונתו הארוכה בבית הנבחרים, ובשני המקרים, למעט אחד, הביס את יריביו כשגרך יותר מ-80% ממניין הקולות.
בשנת 2013 מינה הנשיא ברק אובמה את ג'ון קרי לתפקיד מזכיר המדינה, וכך נותר מושב ריק בסנאט, שאותו ייצג קרי. בבחירות המיוחדות שנערכו ביוני באותה שנה, אשר יועדו למילוי מושבו של קרי בסנאט עד תום כהונתו בשנת 2015, הביס מרקי את יריבו הרפובליקני גבריאל גומז ונבחר לסנאט. בבחירות בנובמבר 2014, נבחר מרקי לכהונה מלאה.
לאורך כהונתו בבית הנבחרים וגם בסנאט, מרקי נחשב לאחד מחברי הקונגרס הליברלים ביותר בבית המחוקקים. הנושאים עליהם הוא שם דגש הם איכות הסביבה ומאבק בשינוי האקלים, וכן הוא קורא לארצות הברית להכיר בשואת הארמנים, עוד מתקופת כהונתו בבית הנבחרים. בסנאט הוא חבר בוועדה למסחר, מדע ותחבורה, בוועדה לסביבה ועבודה ציבורית, בוועידה לעסקים קטנים ובינוניים ויזמות, וכן בוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית, הנחשבת יוקרתית.
מרקי נשוי מאז 1988 לד"ר סוזן בלומנטל, רופאה במקצועה.
מיקשביץ'

תולדות היישוב

מיקשביץ' נזכרת לראשונה במאה ה-18, ובשנת 1880 חוברה לקו מסילות הברזל. בעקבות הסכם ריגה בשנת 1921 נכללה העיר בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי מיקשביץ'

בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-400 יהודים, כרבע מתושביו, ופעל בו סניף של קק"ל.
עם כיבוש האזור בידי הגרמנים בסוף יוני 1941, רוכזו יהודי היישוב בגטו, בו הועסקו בעבודות כפייה והוטלו עליהם תשלומי כופר.
ב-6 באוגוסט 1942 רצחו הגרמנים את כל יושבי הגטו מחוץ ליישוב.