קרב באנוקברן

רקע

מלחמות העצמאות הסקוטיות בין אנגליה לסקוטלנד החלו ב-1296, כאשר תחת שלטונו של אדוארד הראשון ניצחו האנגלים בקרב דאנבר וכבשו את בריק. הדחתו של ג'ון באליול תרמה אף היא להישגי האנגלים. הסקוטים, בהנהגתו של ויליאם וולאס, הצליחו להביס את האנגלים בקרב גשר סטירלינג ב-1297, אך אדוארד ניצח שוב בקרב פאלקריק ב-1298. עד 1304 נכבשה סקוטלנד וב-1305 נלכד וואלס והוצא להורג, אך ב-1306 תפס רוברט דה ברוס את כס המלוכה הסקוטי והמלחמה התחדשה.
לאחר מותו של אדוארד הראשון עלה לשלטון בנו, אדוארד השני, ב-1307, אך זה לא מסוגל היה לספק את המנהיגות הנחושה שהראה אביו, ועד 1313 איבדו האנגלים את מרבית השטחים והטירות בהם החזיקו בסקוטלנד.
ב-1313 דרש רוברט דה ברוס מכל תומכי באליול הנותרים להעביר את נאמנותם אליו, תחת האיום של איבוד אדמותיהם אם יסרבו, כמו גם את כניעת הכוחות האנגליים בטירת סטירלינג. הטירה הייתה אחד הנכסים החשובים ביותר שהוחזקו בידי האנגלים, מכיוון ששלטה על הדרך צפונה אל ההיילנדס. ב-1314 צר על הטירה אדוארד ברוס, אחיו של רוברט, והשיג הסכם עם מפקד הטירה האנגלי, שאם לא יוסר המצור עד אמצע הקיץ ייכנעו אנשיו בפני הסקוטים.
האנגלים לא היו יכולים להתעלם מאתגר זה והתארגנו והצטיידו למערכה משמעותית. ידוע כי אדוארד ביקש להקים צבא של 2,000 פרשים כבדים ו-25,000 רגלים, אשר רבים מהם היו מצוידים בקשת ארוכה, שהתאספו מאנגליה, ויילס ואירלנד. ההערכות הן שלא יותר ממחצית הרגלים אכן הגיעו, אך עדיין היה צבא זה לגדול ביותר שפלש אי פעם לסקוטלנד. הצבא הסקוטי מנה כ-6,000 לוחמים, כולל לא יותר מ-500 פרשים. שלא כאנגלים, לא היה הפרשים הסקוטיים מצוידים להסתערות חזיתית והתאימו בעיקר לסיור ולהתכתשויות. הרגלים בצבא הסקוטי היו מצוידים בגרזנים, חרבות ורומחים וכללו רק קשתים מעטים. עם זאת, לאחר שמונה שנים של לוחמת גרילה מוצלחת ופשיטות לתוך צפון אנגליה יצרו הסקוטים צבא מנוסה וממושמע. בנוסף, סייעו פשיטות אלה למימון המאמץ המלחמתי הסקוטי.
היתרון המספרי המדויק של הצבא האנגלי אינו ידוע, אך חוקרים מודרניים מעריכים כי יחסי הכוחות נטו לרעת הסקוטים ביחס של 1.5 ל-2 או ל-3 מכוחם.

הכנות

אדוארד השני ויועציו היו מודעים למקומות בהם עשוי הצבא הסקוטי לתקוף אותם והוציאו פקודות לכוחותיהם להתכונן לאויב הממוקם באזורי הביצות שלאורך הנהר פורת', סמוך לסטירלינג. ככל הנראה נעו האנגלים במערך אשר הורכב מארבע "דיוויזיות", בעוד המערך הסקוטי הורכב משלוש דיוויזיות המכונות "סקילטרונים", מבנה היקפי חזק שאנשיהם מצוידים ברומחים ארוכים. תומאס רנדולף, רוזן מוריי הראשון, פיקד על החלוץ הסקוטי, אשר חנה כקילומטר וחצי דרומית לסטירלינג, סמוך לכנסיית סיינט ניניאן, בעוד המלך רוברט פיקד על המאסף, בכניסה לניו פארק. אחיו של המלך, אדוארד, פיקד על הדיוויזיה השלישית. על פי ג'ון בארבור, משורר בן התקופה, הייתה לסקוטים דיוויזיה נוספת, בפיקודו של וולטר, ראשון הלורדים הצעיר, כאשר הפיקוד הממשי על כוח זה היה בידי סר ג'יימס דאגלס. הקשתים הסקוטים היו מצוידים בקשתות עשויות עצי טקסוס, שעל אף שלא היו נחותות בהשוואה לאנגליות. עם זאת היה מספרם קטן, כ-500 בלבד, ונעשה בהם שימוש מועט במהלך הקרב. על פי שיר שנכתב בתקופה בה התקיים הקרב, עשו שני הצדדים שימוש בקשתות מוצלבות ובקלעים.

היום הראשון

לרוב, נמשכו קרבות ימי הביניים רק זמן קצר, כמה שעות, כך שקרב באנוקברן היה יוצא דופן בכך שנמשך יומיים. ב-23 ביוני 1314 נעו קדימה שני מערכי פרשים אנגליים, כאשר מטרתם הייתה חבירה מהירה לטירת סטירלינג והסרת המצור. על המערך הראשון פיקדו רוזן גלוסטר ורוזן הרפורד. הפרשים האנגליים נתקלו בכוח פרשים סקוטי, בפיקודו של רוברט דה ברוס. רוברט ואחיינו של רוזן הרפורד, סר הנרי דה בואן לחמו זה בזה בקרב פנים אל פנים. דה בואן הסתער, וכאשר חלפו זה על פני זה, פגע ברוס בראשו של סר הנרי באמצעות גרזן הקרב שלו והרגו. לאחר מכן הסתערו הסקוטים לעבר הפרשים הנותרים, שנסוגו בחזרה לעבר הצבא האנגלי העיקרי.

כוח הפרשים האנגלי השני היה בפיקודם של רוברט דה קליפורד והנרי דה בומון וכלל גם את תומאס דה גריי, אביו של הכרוניקאי תומאס גריי. גריי הצעיר תיאר מאוחר יותר את הקרב: 
רוברט הלורד קליפורד והנרי דה בומון, עם שלוש מאות פרשים כבדים, ביצעו עיקוף לצידו השני של היער, לכיוון הטירה, שומרים על תנועה בשטח הפתוח. תומאס רנדולף, רוזן מוריי הראשון, אחיינו של רוברט דה ברוס, אשר הוביל את כוח החוד הסקוטי, ששמע כי דודו הדף את כוח החוד האנגלי בצידו השני של היער, חשב כי עליו לתת את חלקו, והגיח בראש יחידתו מבין העצים כשהוא צועד בשטח הפתוח לכיוונם של שני הלורדים. סר הנרי דה בומון קרא לעבר אנשיו: 'הבה נמתין מעט, תנו להם להתקדם, תנו להם מקום'. 'אדוני', אמר סר תומאס גריי, 'אני מטיל ספק בכך, שככל שתתן שטח להתקדמות כעת, הם יקחו את כולו לעצמם בקרוב'. 'בסדר גמור' קרא הנרי, 'אם מפחד הנך, הסתלק!'. 'אדוני' השיב תומאס, 'לא מפחד אברח ביום זה'. באומרו זאת, נעמד בין בומון לסר ויליאם דינקורט והסתער אל תוך מעבה האויב. ויליאם נהרג, תומאס נלקח בשבי, סוסו נהרג על הרומחים, והוא עצמו נלקח מהמקום על ידי הסקוטים אשר המשיכו הלאה בצעידתם לאחר שהשמידו לחלוטין את כוחם של שני הלורדים המדוברים. חלק מהאנגלים נמלטו לטירה, השאר אל צבא המלך, שכבר עזב דרך היער והגיח אל מישור בסמוך לנהר פורת' שמעבר לבאנוקברן, שטח ביצתי רטוב, עמוק ומרושע, שם חנו האנגלים למשך הלילה, לאחר שלמצער איבדו את בטחונם והפכו מנוכרים בשל ארועי היום.
— Sir Thomas Grey, Scalacronica, translated by Herbert Maxwell

היום השני

במהלך הלילה חצה הצבא האנגלי את נחל באנוקברן וחנה בשטח המישורי שמעבר לו. עמדה זו לא היטיבה עם הצבא האנגלי, מכיוון שהעורף והאגף השמאלי (הדרומי) נשענו על נחל באנוקברן בעוד הימני (הצפוני) על פלג קטן בשם פלסטרים, כך שמספר גדול של חיילים התרכז בשטח צפוף וקשה לתנועה, ועם נתיב נסיגה בעייתי. אלכסנדר סטון, אביר סקוטי אשר לחם בשירותו של אדוארד השני, ערק מהמחנה האנגלי, דיווח לברוס על המורל הנמוך בקרב האנגלים והמליץ בפניו לצאת להתקפה.
בבוקר התקדם הצבא הסקוטי מכיוון ניו פארק, ואדוארד ואנשיו הופתעו למראה נושאי הרומחים הסקוטיים המגיחים ממחסה היער ונעים לעבר עמדתם. הצבא הסקוטי נע במעין מבנה אשלון, כאשר הסקילטרון בפיקודו של אדוארד ברוס נערך באגף ימין של המערך הסקוטי והוביל את ההתקפה, בעוד הסקילטרון בפיקודו של רוברט דה ברוס היה במרכז ומעט מאחור והסקילטרון בפיקודו של מוריי באגף שמאל. כאשר התקרבו עוד, נעצרו חייליו של ברוס וכרעו ברך בתפילה. על פי אחד הדיווחים קרא אדוארד בהפתעה: "הם מתפללים לרחמים!", "אכן לרחמים" השיב לו אחד ממלוויו, "אך מהאל ולא ממך. אנשים אלה יכבשו או ימותו".
ויכוח פרץ בין רוזן גלוסטר לרוזן הרפורד סביב זהותו של מי שינהיג את החלוץ האנגלי אל הקרב. רוזן גלוסטר אף ניסה לשכנע את המלך שמוטב לדחות את הקרב, מה שהוביל את האחרון להאשימו בפחדנות. בשל האשמה זו יצא גלוסטר לעבר הסקוטים אך רק מעטים ליוו אותו, וכאשר קרב אל שורות הסקוטים הוקפו הוא ואנשיו במהירות ונהרגו.
לאחר כישלון הסתערות הפרשים הכבדים, נדחקו האנגלים לאחור תחת איום הסקילטרונים, בצפיפות רבה וכשגבם לנחל. הקשתים האנגליים ניסו לסייע לפרשים אך קיבלו פקודה לחדול מירי, מכיוון שגרמו לאבידות גם בקרב אנשיהם. אז ניסו האנגלים לפרוס את הקשתים הוולשים והאנגלים כדי לתקוף את הסקוטים מאגפם, אך אלה פוזרו על ידי כוח של 500 פרשים סקוטיים בפיקודו של סר רוברט קית'.
הפרשים האנגליים נדחקו לעבר נחל באנוקברן, מה שהקשה עליהם לתמרן. לאחר שלא עלה בידם להישאר יחד כמערך לוחם, נשברו שורותיהם. תוך זמן קצר התברר לאמר דה ולאנס ולז'יל ד'ארז'נטאן (אשר נחשב לאביר השלישי בטיבו באירופה של אותה תקופה) שהאנגלים הפסידו בקרב ושעליהם להוביל את אדוארד השני למקום בטוח בכל מחיר. בניגוד לרצונו, נמלט המלך משדה הקרב, בליווי צמוד של 500 אבירים מהמשמר האישי שלו.
ברגע שיצאו מטווח הסכנה פנה ד'ארז'נטאן אל המלך ואמר שלאחר שהבטיח את שלומו כפי שדרש תפקידו עליו להפרד ממנו, מכיוון שלעולם לא נסוג מקרב לפני כן, ואין בכוונותו לעשות זאת כעת. לאחר מכן הסתער על שורות הסקוטים, הופל מסוסו ונהרג.

נסיגה אנגלית ואבידות

אדוארד השני נמלט עם משמר ראשו, והופעתו של כוח סקוטי נוסף (שהורכב למעשה מתומכי הלחימה הסקוטיים, אותם חשבו האנגלים בטעות כתגבורת משמעותית) גרם לבהלה שהתפשטה בקרב חייליו הנותרים, ותבוסתם הפכה למנוסה לא מאורגנת, בשעה שניסו לחצות את נחל באנוקברן. בשלב זה חדל הצבא האנגלי לשמש ככוח לוחם. תחילה הגיעו המלך ומלוויו אל שערי טירת סטירלינג, אך מכיוון שכניעת הטירה בפני הסקוטים הייתה למעשה בלתי נמנעת בעקבות התבוסה, סירב מפקדה לפתוח בפני אדוארד את שעריה. כאשר בעקבותיו מזנב כוח פרשים קטן בפיקודו של ג'יימס דאגלס, הצליח אדוארד להגיע לטירת דאנבר ומשם הפליג בספינה לבמבורו שבנורת'מברלנד. כוח הליווי של המלך רכב מדאנבר לבריק, אליה הגיע ב-26 ביוני, ואדוארד הצטרף אליהם ביום שלאחר מכן. משדה הקטל שבבאנוקברן ניסו שרידי הצבא האנגלי להגיע אל גבול ממלכת אנגליה, כ-140 ק"מ דרומה, ורבים מהם נהרגו על ידי כוחות סקוטיים רודפים או על ידי תושבי השטח הכפרי דרכו נמלטו.
ההיסטוריון פיטר ריס כתב כי "רק כוח משמעותי אחד של חיילים - כולם רגלים - הצליח להגיע לאנגליה בשלמותו". היה זה כוח של נושאי חניתות ולשיים, אשר נותרו מלוכדים בראשות מפקדם, סר מוריס דה ברקלי, ומרביתם הגיעו בשלום לקרלייל. ריס העריך, כי רק כשליש מהרגלים שהשתתפו בקרב הצליחו לשוב לאנגליה. אם נכונה הערכה זו, הרי מתוך 16,000 רגלים נהרגו כ-11,000. הכרונקאי האנגלי תומאס ולסינגהאם (Thomas Walsingham) העריך את מספרם של הפרשים שנהרגו ב-700 איש, כאשר 500 נוספים נשבו למטרות כופר נפש. אבידות הסקוטים הוערכו כקלות יחסית, כאשר רק שני אבירים נמצאו בין ההרוגים.

תוצאות הקרב

ביום שלאחר הקרב נכנעה טירת סטירלינג. רוזן הרפורד, גיסו של המלך, נשבה במהלך הקרב ושוחרר בתמורה לאשתו, בתו ואחיותיו של ברוס, לאחר כשמונה שנים בשבי האנגלי. אצילים נוספים שוחררו לאחר תשלום כופר נפש. התבוסה הותירה את צפון אנגליה חשופה לפשיטות הסקוטים, ואפשרה את הפלישה הסקוטית לאירלנד. אלה סייעו בסופו של דבר, לאחר כישלון הכרזת אבוראת' להבטיח את עצמאות סקוטלנד באמצעים דיפלומטיים, לחתימה על הסכם אדינבורו-נורת'האמפטון ב-1328. בהתאם לתנאי ההסכם, הכירה ממלכת אנגליה בעצמאותה המלאה של ממלכת סקוטלנד וברוברט דה ברוס ויורשיו כשליטיה החוקיים.