אניטה היל

שנותיה הראשונות והשכלתה

היל נולדה בלון טרי, אוקלהומה, הצעירה מבין 13 ילדיהם של אלברט וארמה היל, שהיו חקלאים. משפחתה הייתה במקור ממדינת ארקנסו, שם סביה וסבא רבא שלה מצד אמה נולדו לתוך העבדות. היל גדלה בדת הבפטיסטית. 
לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה התיכוניים, היל נרשמה ללימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת המדינה של אוקלהומה, וסיימה את התואר בהצטיינות ב-1977. היא המשיכה את לימודיה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ייל, וקיבלה תואר ראשון ב-1980.
היל התקבלה ללשכת עורכי הדין של מחוז קולומביה (וושינגטון די. סי.), והחלה את קריירת המשפטים שלה כעו"ד זוטרה במשרד עורכי הדין וואלד, הרקרדר ורוס. ב-1981 קודמה לתפקיד העוזרת-יועצת של קלרנס תומאס שהיה אז סגן השר הממונה על המשרד לזכויות האזרח במשרד החינוך האמריקאי. כשתומאס מונה ליו"ר הנציבות לשוויון הזדמנויות (EEOC) ב-1982, היל עברה איתו לתפקיד החדש ונשארה שם כשנה, עד 1983.
ב-1983 מונתה היל כפרופסור זוטר למשפטים באוניברסיטת אורל רוברטס, וב-1986 היא הצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת אוקלהומה, שם הרצתה במשפט מסחרי וחוזים.

פרשת קלרנס תומאס

ב-1991 הציג הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש את קלרנס תומאס כמועמד לבית המשפט העליון, למלא את מקומו של ת'ורגוד מרשל שיצא לגמלאות. בשימועים שנערכו בסנאט לאישור המועמדות, הוצג אופיו הטוב כבסיס החזק ביותר למינויו, כיוון שתומאס היה כמעט חסר ניסיון כשופט, עם כהונה של פחות משנה בכס המשפט בבית המשפט הפדרלי המחוזי. למינוי הייתה אך התנגדות מועטה, והיה נראה שהאישור הוא עניין פורמלי בלבד, כאשר דו"ח ראיון אישי עם היל שנערך על ידי ה-FBI הודלף לתקשורת. השימועים חודשו, והיל נקראה לתת עדות בפני הסנאט.
בשימועים, אשר שודרו בערוצי טלוויזיה ארציים, העידה היל שתומאס הטריד אותה מינית כשהיה ממונה עליה במשרד החינוך וכן בנציבות לשוויון הזדמנויות. כשנשאלה למה הלכה אחרי תומאס מתפקיד אחד לשני אם אכן הטריד אותה, היא ענתה שרצתה לעבוד בתחום זכויות האזרח, ושלא היו לה אלטרנטיבות אחרות, וגם "שהיה נראה, באותו הזמן, שההטרדות המיניות... פסקו".
לדברי היל, במהלך השנתיים שתפקדה כעוזרת של תומאס, הוא הזמין אותה לדייטים פעמים רבות, וכשסרבה לו הוא היה מנצל מצבים בעבודה כדי לדבר על נושאים מיניים. "הוא דיבר על... דברים כמו נשים שמקיימות יחסי מין עם חיות ועל סרטים שמראים סקס קבוצתי וסצנות אונס" היא אמרה, והוסיפה שבמספר מקרים תיאר תומאס תיאורים גרפיים של "אונו המיני" ופרטים על האנטומיה שלו. היל גם סיפרה על מקרה אחד בו תומאס בחן פחית קולה על שולחנו, ושאל, "מי שם שיער ערווה על הקולה שלי?"
ארבע נשים נוספות היו מוכנות להעיד בתמיכה לאמינותה של היל, אך הן לא נקראו לתת עדות, בעקבות מה שכונה על ידי הלוס אנג'לס טיימס פשרה פרטית בין "רפובליקנים אגרסיביים" ויו"ר הוועדה המשפטית של הסנאט, הדמוקרט ג'ו ביידן. על פי טיים מגזין, אחת העדות, אנג'לה רייט, הייתה עשויה להיחשב כבלתי אמינה בנושא הטרדה מינית מכיוון שפוטרה מהנציבות לשוויון הזדמנויות על ידי תומאס.
היל הסכימה לעבור בדיקת פוליגרף. התוצאות תמכו באמיתות דבריה. תומאס סירב לעבור בדיקה. הוא הכחיש בתוקף את ההאשמות של היל, וטען שהוא קורבן ל"לינץ' לשחורים ששוכחים את מקומם" בידי ליברלים לבנים, בניסיון למנוע מינוי של שופט שחור קונסרבטיבי. לאחר דיונים ארוכים, הסנאט אישר את מינויו של תומאס לבית המשפט העליון בהצבעה של 52-48, ההפרש הצר ביותר בהצבעת מינוי מאז המאה ה-19.
תומכיו של תומאס ערערו על אמינותה של היל וטענו שהיא הוזה או נקמנית. הם התייחסו בעיקר לתקופת הזמן - כעשור - בין המעשים שהיא העידה לגביהם לבין ההאשמה, וציינו את העובדה שהיא המשיכה עמו לתפקיד חדש והייתה עמו בקשר גם אחרי שהפסיקו לעבוד יחד, כולל פעם אחת שהסיעה אותו לשדה התעופה, דבר שלא יעלה על הדעת, לדבריהם, אם האשמותיה נכונות. 
היל השיבה להם שהיא הרגישה אחריות לספר את מה שהיא יודעת על אופיו של מי שעתיד לשבת על כס בית המשפט העליון בארצות הברית. היא העידה שאחרי שעזבה את הנציבות לשוויון הזדמנויות, היו לה רק שתי שיחות טלפון "לא משמעותיות" עם תומאס, וראתה אותו רק פעמיים; פעם אחת כדי לקבל המלצה למשרה, ופעם שנייה כשנאם באוקלהומה, שם עבדה.
ההתנגדויות לטענותיה של היל המשיכו גם אחרי שתומאס כבר התחיל את כהונתו בבית המשפט העליון. לדוגמה, ב-1993 כתב דייוויד ברוק ספר על היל, "אניטה היל האמיתית", בו שטח את משנתו להכחשת דבריה, אף על פי שמאוחר יותר הוא חזר בו מדבריו, כינה את הספר "רצח אופי", והתנצל בפני היל. עד 2004 שינה ברוק שינה את דעותיו הפוליטיות, הפך לליברל, ויסד את ארגון לפיקוח על התקשורת בשם "Media Matters for America". לאחר שראיין מספר נשים שטענו שתומאס הטריד אותן באמירות בעלות אופי מיני מובהק, פירסמו כתבות הוול סטריט ג'ורנל ג'יין מאייר וג'יל אברמסון ספר, שמסקנתו היא שתומאס שיקר במהלך תהליך מינויו. בטיים מגזין, לעומת זאת, סברו שהספר לא הצליח להוכיח לחלוטין את טיעונו. ב-2007, העיר קווין מרידה, שהיה אחד המחברים של ספר אחר על תומאס, ש"לא ניתן לדעת" מה קרה בין תומאס והיל, אך שברור ש"אחד מהם שיקר, נקודה." גם ב-2007, ניל לואיס מהניו יורק טיימס העיר ש"עד היום הזה, לכל צד ב 'הוא אמר/היא אמרה' האפי הזה יש את המאמינים שלו הבלתי ניתנים לשכנוע".
ב-2007 פרסם תומאס את האוטוביוגרפיה שלו, "הבן של סבי" (באנגלית, "My Grandfather's Son"), בו כתב על הפרשה. הוא כינה את היל "היריבה הבוגדנית ביותר שלי", ואמר שהיו אלה ליברלים תומכי הפלות אשר פחדו שיהפוך את החלטת בית המשפט העליון רו נגד ווייד אם מינויו יאושר, והם שניצלו את הסקנדל כדי לפגוע בו. הוא תיאר את היל כרגישה מדי ונתונה לתגובות יתר, וטען שעבודתה בנציבות לשוויון הזדמנויות הייתה בינונית. 
הוא הודה שהיו שלוש עובדות לשעבר שגיבו את סיפורה של היל, אך טען שכולן עזבו את הנציבות בתנאי סכסוך. הוא גם כתב שהיל היא "שמאלנית שמעולם לא הביעה סנטימנטים דתיים בכלל... והסיבה היחידה שהחזיקה במשרה במהלך כהונתו של רייגן כנשיא הוא מכיוון שאני נתתי לה אותה". היל הכחישה את דבריו במאמר דעה בניו יורק טיימס, והכריזה ש"אני לא אעמוד בצד בשתיקה בזמן שתומאס, בכעסו, ממציא אותי מחדש".
באוקטובר 2010, אשתו של תומאס, וירג'יניה, פעילה שמרנית, השאירה הודעה קולית במשרדה של היל בה היא דרשה שהיל תתנצל על עדותה ב-1991. היל בתחילה האמינה שההודעה מזויפת, והפנתה את העניין למשטרת הקמפוס באוניברסיטת ברנדייס לטיפול, ואלה הזעיקו את ה-
FBI.
לאחר שהחקירה העלתה שההודעה אכן הייתה מוירג'יניה תומאס, היל אמרה לתקשורת שהיא לא מאמינה שהייתה בהודעה כוונת התפייסות, והוסיפה, "אני סיפרתי את האמת בעדותי, ואני אומרת מאחורי דבריי". וירג'יניה ענתה שבהודעה היא הושיטה להיל "ענף זית" (מחוות פיוס).

השפעות

העניין הציבורי בעדותה של היל עורר מחדש את המודעות והשיח הפתוח בנושא הטרדות מיניות במקום העבודה, וכיום התנהגות זו היא פחות מקובלת. זמן קצר לאחר השימועים למינויו של תומאס, הנשיא בוש (האב) הסיר את התנגדותו לחוק שנתן לקורבנות הטרדה את הזכות לתבוע פיצויים בבתי משפט פדרלים, משכורות רטרואקטיביות, והחזרה לתפקיד. 
שנה לאחר חקיקת החוק, עלו ב-50% מספר התלונות על הטרדה מינית שנרשמו בנציבות לשוויון הזדמנויות, ודעת הקהל עברה לתמיכה בהיל. גם חברות פרטיות החלו לערוך תוכניות למניעת הטרדה מינית. 
האופן בו הוועדה בסנאט, שהיו חברים בה גברים בלבד, אישרה את מינוי של תומאס על אף טענותיה של היל לגבי ההטרדה המינית הכעיס פוליטיקאיות ועורכות דין רבות.  בספרן "כל הנשים הן לבנות, כל השחורים הם גברים, אך חלקנו אמיצים" (באנגלית, All the Women Are White, All the Blacks Are Men, but Some of Us Are Brave) תיארו העורכות גלוריה ט. האל, פטרישה בל-סקוט וברברה סמית את גיוס הכוחות של פמיניסטיות שחורות כ"תופעה ארצית מרשימה בתגובה לפרשיית אניטה היל-קלרנס תומאס".
עדותה של היל הדהדה אל מעבר לדיון הציבורי בנושא הטרדות מיניות במקום העבודה. השפעת הפרשה ניכרה במה שנקרא לימים "שנת האישה" (Year of the Woman), כאשר בבחירות  של שנת 1992 נבחרו מספר שיא של נשים לתפקידים פדרליים ומדינתיים. לקונגרס נבחרו 24 נשים נוספות, מה שהכפיל את המספר הקיים, ובסנאט המספר שולש, משתי נשים בלבד, לשש. ארגוני נשים התארגנו מתוך כעס על ההתייחסות להיל בוועדת הסנאט ולסוגיית ההטרדה המינית בכלל, ולכן נעשו מטעמן מאמצים מיוחדים לגייס כספים ולהריץ בבחירות נשים. בין הנבחרות החדשות לסנאט: קרול מוזלי בראון, ברברה בוקסר, דיאן פיינסטיין ופאטי מארי. מארי סיפרה שהיא החליטה לרוץ בבחירות לסנאט מכיוון ש"זה היה כל כך מוזר, לראות את הגברים האלה מתחקרים בתוקפנות את האישה הזאת מהכיסאות הגדולים שלהם ומביטים בה מלמעלה. אז אמרתי, אני הולכת לרוץ לסנאט. כי הם צריכים שם מישהי שתגיד מה שאני הייתי אומרת אם הייתי שם", שזה היה להגן על היל ולתחקר את תומאס במקומה.

המשך קריירה

ב-1992 ארגנה קבוצה פמיניסטית התרמה, ובעקבות זאת קיבלה מימון תואם מהמדינה, כדי לייסד קתדרה פרופסוריאלית על שם היל באוניברסיטת אוקלהומה. א. ז. מיליון, פעיל ימין ויועץ עסקי, אירגן מחאות והשווה את היל למתנקש בנשיא קנדי. פוליטיקאים שמרניים במדינת אוקלהומה הגיבו בדרישה להתפטרותה של היל, ואף הגישו הצעת חקיקה שתמנע מהאוניברסיטה לקבל כספים מתורמים מחוץ למדינה. לבסוף, ניסו דרך חקיקה לסגור את הפקולטה למשפטים. היו גם גורמים באוניברסיטה עצמה שניסו לבטל את קביעותה של היל. לאחר חמש שנים של עימותים, התפטרה היל מאוניברסיטת אוקלהומה.
לאחר תקופה קצרה כמרצה אורחת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, הצטרפה היל לסגל אוניברסיטת ברנדייס, קודם במחלקה ללימודי נשים, ואחר כך בפקולטה למדיניות חברתית. ב-2011 היא גם הצטרפה כיועצת משפטית לפירמה שעוסקת בדיני תעסוקה. במהלך השנים הופיעה היל כפרשנית לענייני גזע ומגדר בתוכניות טלוויזיה כמו "60 Minutes", "Face the Nation" ו"פגוש את העיתונות. היא גם דוברת קבועה בנושאי משפט עסקי וזכויות נשים ומיעוטים. היא כותבת מאמרים שפורסמו בניו יורק טיימס וניוזוויק. ותורמת גם לפרסומים אקדמיים בנושאי משפט מסחרי בינלאומי, פשיטת רגל וזכויות האזרח.
ב-1995 ערכה היל יחד עם אֶמה קולמן ג'ורדן את הספר Race, Gender and Power in America: The Legacy of the Hill-Thomas Hearings . 
ב-1997 פרסמה ספר אוטוביוגרפי בשם Speaking Truth to Power, בו תיעדה את חלקה בפרשיית המינוי של קלרנס תומאס, ובו כתבה שיצירת חברה הוגנת יותר זו מטרה מובילה בחייה. ב-2011 פרסמה היל ספר שני בשם Reimagining Equality: Stories of Gender, Race, and Finding Home, שהתמקד במשבר המשכנתאות אשר כתוצאה ממנו עוקלו בתיהם של אפרו-אמריקאים רבים. היא קראה לבחינה מחודשת לגבי חשיבות הבית ומקומו בחלום האמריקאי.
ב-2017 מונתה על ידי המפיקה קתלין קנדי לעמוד בראש "הוועדה נגד הטרדות", שקמה לאור גילויים אודות הטרדות ותקיפות מיניות בהוליווד (ראו Me Too) ונתמכה על ידי האולפנים הגדולים. היא אמרה כי 
"אנחנו צריכים לחגוג את העובדה שהתאחדנו למען המטרה. היום אנשים אומרים 'לא נסבול התנהגות כזאת' וזה מעורר התפעלות. זאת נקודת המוצא שלנו. אבל יש עוד הרבה עבודה".
היל היא נושא סרט דוקומנטרי מ-2013 בשם "אניטה" (באנגלית, "Anita"), שמספר את סיפור חייה בדגש על הפרשיה בגינה התפרסמה. ב-2016 יצא הסרט "באישור" שתיאר את השימועים בסנאט ואת הסיקור התקשורתי של האירועים.