google/wiki40b huggingface dataset:
ריימונדס ז'וטאוטאס

קריירה

בשנים 1992–1997 שיחק ב-4 קבוצות ליטאיות שונות וזכה ב-2 אליפויות ליטא. בשנת 1997 עבר למועדון הרוסי אלניה ולדיקווקז ושיחק שם שנתיים.
ב-1999 עבר ז'וטאטואס למכבי חיפה של אלי כהן. במחצית השנייה של עונת 1999/2000 נפצע והושבת ליתר העונה, דבר שהיה אחד מהגורמים לכך שחיפה לא זכתה באליפות באותה עונה אף שהציגה יכולת טובה מאוד. ז'וטאטואס החלים רק באוקטובר 2000 והיה חלק מההרכב שזכה באליפות בעונת 2000/2001. בעונה שלאחר מכן זכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות. בעונת 2002/2003 בהדרכת יצחק שום העפילה מכבי לשלב הבתים של ליגת האלופות. ז'וטאטואס השתתף במשחק שנערך בקפריסין מול מנצ'סטר יונייטד בו חיפה ניצחה 3–0. ז'וטאטואס כבש שער בבעיטה לחיבורים ממרחק של 30 מטר, השיג פנדל לקבוצתו וזכה בעיתונות הספורט לציון הנדיר 10, אולם נפצע והחמיץ את היישורת האחרונה של הליגה. פציעתו של ז'וטאטואס פגעה ביכולת ההגנתית של חיפה והיא הפסידה את האליפות בגלל הפרש שערים נחות. בסיום אותה עונה עבר עם יצחק שום לפנאתינייקוס וזכה עמה בדאבל (אליפות וגביע).
לז'וטאוטאס הייתה פציעה חוזרת בברכו, ובשנת 2005 פרש ממשחק בגלל פציעה זו. 
בשנים האחרונות מגיע ז'וטאוטאס לישראל מדי שנה כדי לשחק במדי מכבי חיפה בטורניר הוותיקים.

קריירת אימון

לאחר שפרש, מונה לעוזרו של יצחק שום, מאמן אלאניה ולדיקווקז. בספטמבר 2005, פוטר מהמועדון יחד עם שום.
ב-9 בפברואר 2010 מונה ז'וטאוטאס למאמן נבחרת ליטא. ז'וטאוטאס הוא המאמן הצעיר ביותר אי פעם שהתמנה למשרת מאמן ליטא, והוא עשה זאת כשהיה בן 37. ז'וטאוטאס התפטר מתפקידו, לאחר כשלונה של הנבחרת להעפיל ליורו 2012. 
לקראת תום עונת 2011/2012 הוגדר ז'וטאוטאס כמועמד לקבל את משרת המאמן במכבי חיפה, במקומו של אלישע לוי, אך לבסוף נבחר ראובן עטר לתפקיד.
ב-26 בינואר 2018 מונה למאמן הפועל כפר סבא מהליגה הלאומית. ב-15 במרץ 2018 סיים את תפקידו לאחר רצף כשלונות של הקבוצה.
ידידי השכחת

זמני שירת הפיוט

נוהגים לפייטו בשביעי של פסח - היום אשר ים סוף נבקע ועם ישראל זימר את שירת הים (שהייתה אז שירת הגאולה הראשונה). וכן בליל שבת (לפי מנהגי עדות המזרח) ואף בחתונות. 
מקובל לבצע את שירת הפיוט כך שהפייטן שר והקהל, מנגד, עונה לו; סגנון הנקרא שירת מענה (רספונסוריום) המקובל  מאז העת העתיקה בארצות אגן הים התיכון, ובקרב יהודים בפרט. אימוץ סגנון זה מבטא, כביכול, את כלל ישראל עונה לפייטן בעוצמה רבה, והפייטן שב ושואל ומזכיר "יְדִידִי הֲשָׁכַחְתָּ?!".
שביל אופניים

שביל אופניים או נתיב אופניים הוא מסלול נסיעה מיוחד המיועד לרוכבי אופניים הנסלל לאורך כבישים או רחובות או בשטחים פתוחים כגון פארקים.
שבילי אופניים מבטיחים נסיעה בטוחה ונוחה יותר באופניים. הם מקטינים את כמות התאונות המערבות רוכבי אופניים ומעודדים אנשים להשתמש יותר בכלי כתחבורה בת קיימא וכספורט].

לפני המצאת המכונית

בשנת 1821, לואיס גומפרץ (פעיל זכויות בעלי חיים וממציא שפעל לשיפור האופניים) הציע לבנות שביל אופניים מתוך חזון כי האופניים יחליפו את הסוסים ששימשו ככלי תעבורה מרכזי בלונדון, אולם הצעתו נדחתה. בסוף המאה ה-19, רכיבה על אופניים הפכה מתחביב לכלי תחבורה נפוץ. עם העלייה בשימוש באופנים, החל הביקוש לנתיבים המיועדים לרוכבי האופנים באותה התקופה, שדרשו לשפר את המצב הקיים. קבוצות מאורגנות כדוגמת Good Roads Movement האמריקאית ו-Cyclists' Touring Club הבריטית החלו במאמציהן להשגת מטרה זו. בהולנד, בין השנים 1870 ל-1920, האופניים היוו את כלי התחבורה העיקרי (כ- 75%), ושביל האופנים הראשון שנסלל בה חיבר את ברדה וטילברך (כ-1.4 קילומטר).

עד מלחמת העולם השנייה

עם המצאת המכונית ויתרונותיה הרבים בהשוואה לכלי התחבורה של אותה תקופה, החל השימוש בה לגדול במהרה ובמקביל לצמצם את השימוש בעגלות וסוסים ובאופנים.

לאחר מלחמת העולם השנייה

עם העלייה ברמת החיים, פיתוח הפרברים והירידה במחירי המכוניות בעולם, החלו יותר ויותר אנשים לרכוש מכונית, שתפסה את מקומם של כל כלי התחבורה שהשתמשו בהם עד אז ובהם גם האופניים. (נציין כי במספר מועט של מדינות כמו הולנד ודנמרק נשארו האופניים כלי תחבורה נפוץ באותה תקופה).
עקב המצב החדש, החלו המדינות והערים שבהן לפתח כבישים עירוניים ורשת ארצית של כבישים מהירים המחברים בין הערים.

שנות ה-70

הצפיפות הרבה במרכזי הערים בעולם ומשבר הנפט באותן שנים, היוו זרז לשינוי התפיסה של התנועה בעיר ופיתוח חלופות לתנועת אנשים בתוך העיר. אחת החלופות הייתה סלילת שבילי אופניים לצד מדרכות. בשנת 1971, ממשלת מדינת קליפורניה ערכה הסכם עם אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לתכנון ועיצוב שבילי אופניים.

בישראל

העיר הראשונה בישראל בה נסללו שבילי אופניים היא נהריה. במהלך שנות ה-90 עמותת "ישראל בשביל אופניים" יזמה פעילות "מסה קריטית" שנועדה לעודד סלילת שבילי אופניים בתל אביב ובעקבות הצלחתה החלה פעילות ארצית בנושא. בתל אביב וגוש דן ישנה רשת שבילי האופניים הנרחבת בישראל, עם מעל ל-120 ק"מ של שבילים. הגידול בשבילי האופניים, יחד עם השקת תוכנית תל-אופן, הובילו לגידול במספר הרוכבים בעיר. במקביל לרשת שבילי האופניים בתל אביב, נסללו שבילי אופניים בערים ורשויות מקומיות נוספות.
בשנים הראשונות לסלילת שבילי אופניים, נסללו שבילים לא תקניים כולל סימוני שבילי אופניים על מדרכות. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, משרד התחבורה פרסם הנחיות לסלילת שבילי אופניים, מה שגרם לשיפור באיכות שבילי האופניים שתוכננו לאחר מכן.
עקב ריבוי תאונות בין הולכי רגל לרוכבי אופניים ובפרט רוכבי אופניים חשמליים, תופעה שנובעת בחלקה מתשתית שתוכננה באופן לקוי, עיריית תל אביב הכריזה ביוני 2017 על שיטת קנסות חדשה שתחול על רוכבי אופניים והולכי רגל.
במקביל לסלילת שבילי אופניים עירוניים ועקב הגידול העניין ברכיבת שטח, נסללו ברחבי ישראל שבילים לאופני הרים ובהם שביל ישראל לאופניים.
נמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס

טיסות לישראל וממנה

החל מ-22 במאי 2019 מפעילה יונייטד איירליינס קו בין הנמל לתל אביב.
מריו אוסטין

חייו

בשנת 2001 שיחק באוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי. הוא נבחר על ידי שיקגו במקום ה-36 בדראפט 2003 של ליגת ה-NBA. בעונת 03/04 שיחק בליגה חצי מקצוענית (CBA), ובהמשך עבר לקבוצת ביאלה באיטליה, בעונת 04/05. 
בשנים 2005–2007 שיחק בקבוצת הפועל ירושלים בישראל. בשנת 2007 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה והצטיין בגמר עם 27 נקודות. בראשונה בישראל שמו נקשר בפרשת התעללות מינית בנערה ביחד עם חבריו לקבוצה הוראס ג'נקינס, רוג'ר מייסון ג'וניור ושחקן הפועל תל אביב דאז מרכוס האטן. בעונתו השנייה בקבוצה העמיד ממוצע של 19 נקודות ו-7 ריבאונדים למשחק. בסיום העונה נבחר לחמישיית העונה של מנהלת הליגה. בעונת הכדורסל הבאה, 07/08, עבר לקבוצת בנטון טרוויזו (איטליה), ובהמשך לקבוצת בשיקטאש (טורקיה).
מריו אוסטין פרש מכדורסל בשנת 2015.
צבעי הלאומיות הכלל-סלאבית

אדום, כחול ולבן נחשבים כצבעי הלאומיות הפאן-סלאבית. צבעים אלו משמשים בחלק ניכר מהדגלים של העמים הסלאביים וכן במדינות או ישויות פוליטיות שרוב התושבים בהן ממוצא סלאבי.
מקור הצבעים הוא צבעי סמל נסיכות מוסקבה. התנועה הפאן-סלאבית אימצה במהלך המאה ה-19 צבעים אלו. אולם מדינות סלאביות שונות כמו פולין שכבר אימצו לעצמן צבעי דגל, המשיכו להשתמש בצבעים הקיימים. 
לאחר פירוק ברית המועצות המשיכו גם חבלי ארץ שאינם מיושבים על ידי סלאבים (למשל המחוז האוטונומי צ'וקוטקה) להשתמש בצבעים אלו, אשר מציינים את השתייכותם לעם הסלאבי.

גרסאות של צבעים אלו

בולגריה אימצה את העיקרון, אולם החליפה את הצבע הכחול בירוק. דגל מונטנגרו היה בתכלת במקום הכחול והוחלף לדגל חדש ב-2004.
Celine Dion in Concert

היסטוריה

בפועל סיבוב ההופעות התחיל רק ב-24 באוגוסט אותה שנה אך בחודש וחצי שקדמו לו דיון הופיעה בסיבוב ההופעות של הזמר מייקל בולטון Time, Love and Tenderness Tour" בקליפורניה. הם הופיעו ביחד במשך חודש באצטדיונים של 20 אלף מושבים. דיון התוודה כי סיבוב ההופעות המשותף שלהם היה מתיש בגלל שהיו צריכים להופיע בעיר אחרת כל יום אך בסופו של דבר דיון הייתה מרוצה והיא אמרה כי היא השיגה את מטרתה. תחילה דיון הופיעה מול קהל חסר סבלנות ומנוחה אשר רצה לשמוע את בולטון ולא התעניינו בה כלל. "הייתה לי מערכת שמע פגומה מאוד וחלל קטן מאוד כי כל המשאבים והמכשור נלקחו עבור המופע הראשי" אמרה דיון. דבר נוסף אשר הקשה על דיון היה העובדה שהמופעים נערכו בחוץ והיא הופיעה לאור יום עד שבסוף רנה אנג'ל (אשר לימים היה בעלה) הצליח לשכנע את המפיקים לתת לדיון לעלות לבמה אחרי חצי שעה. בסוף סיבוב ההופעות לסלין הייתה מערכת תאורה ומערכת קול טובים יותר.
לאחר מכן דיון המשיכה להופיע לבד באופן עצמאי כאשר הופיע בערים רבות בקנדה כמו מונטריאול, קוויבק, טורונטו, המילטון ועוד. באוגוסט אותה שנה היא אף נבחרה לקחת חלק בפסטיבל אשר יום השנה ה-350 של מונטריאול שם הופיעה מול 45 אלף איש. הופעה זו שודרה גם בטלוויזיה על ידי רשת CBC. בהמשך גם לקחה חלק בפסטיבלים נוספים. במרץ 1993 התחילה את החלק ה-3 והאחרון של המופע אשר היה למוצלח במיוחד כאשר כל הכרטיסים להופעותיה במונטריאול נמכרו. בנוסף כל הכרטיסים של שאר המופעים בחלק זה אשר כלל 28 יעדים נמכרו בתוך 5 שעות בלבד (75 אלף כרטיסים שנמכרו).
בנובמבר 1992 הופיעה דיון בתיאטרון Capitole Theatre, שם הופיעה מול 1,300 איש בממוצע פרק הופעה ובכך הפכה לאמן הרווחי ביותר שהופיע בתיאטרון זה.
דיון הופיעה עם 15 משיריה במהלך ההופעה אשר נערכה כשעה וחצי. רשימת השירים כללה בעיקר שירים מהאלבום הנתמך אך גם שירים מהאלבומים Unison ו-Dion chante Plamondon. בנוסף לכך גם ביצעה גרסאות כיסוי לשירים: "Sorry Seems to Be the Hardest Word" של אלטון ג'ון, "Can't Help Falling in Love" של אלביס פרסלי ו-"(You Make Me Feel Like) A Natural Woman" של אריתה פרנקלין.
לקראת סוף סיבוב ההופעות דיון ביטלה 7 מופעים בגלל מותה של האחיינית שלה. אך חלק ממופעים אלה הועלו מחדש לאחר מספר חודשים, שם כבר ביצעה גם שירים מאלבומה הבא "The Colour of My Love".
הזמר לני גלנט שימש כמופע הפותח של מרבית מהמופעים ואילו אנתוני קוואנאה שמש כאקט הפותח של המופעים בקוויבק.
חטיפת פסקגאולה

חטיפת פסקגאולה היה אירוע של חטיפה בידי חוצנים שהתרחש לכאורה בשנת 1973 ובו נחטפו צ'ארלס היקסון וקלווין פרקר בעיר פסקגאולה, מיסיסיפי. התקרית זכתה לסיקור תקשורתי נרחב.

סיפור החטיפה

בערב ה-11 באוקטובר 1973 שני עמיתים לעבודה בשם צ'ארלס היקסון (בן 42) וקלווין פרקר (אז בן 19) דגו על גדות נהר פסקגאולה במיסיסיפי. הם סיפרו לשריף של מחוז ג'קסון שבאמצע הדיג הם שמעו מעין קולות של זמזום או שריקה, הבחינו בצמד אורות כחולים מהבהבים ובעצם בלתי מזוהה אליפטי ברוחב של 9 עד 12 מטרים וגובה של 2.5-3 מטרים. פרקר והיקסון סיפרו שהם היו "משותקים אך בהכרה" בעוד ששלושה "יצורים" העלו אותם לסיפון העב"ם, ביצעו בהם בדיקות שונות ולבסוף שחררו אותם.

פרסום התקרית

בתוך ימים, צוותי עיתונות וחדשות נהרו לעיירה כדי לסקר את האירוע. העב"מולוגים ג'יימס הרדר וג'י אלן היינק ראיינו את שני החטופים. הרדר ראיין אותם תחת היפנוזה והגיע למסקנה שהם חוו "תופעה על טבעית חוצנית", בעוד שהיינק הסיק שהם עברו "חוויה טראומטית וממשית מאוד". היקסון הופיע לאחר מכן בתוכנית אירוח וסיפר החטיפה שלו, וכן כתב ספר ובו פרסם את התקרית לפרטי פרטים. הוא אף טען שפגש חייזרים פעם נוספת בשנת 1974 ושהחייזרים אמרו לו שכוונתם לשלום. מספר שנים לאחר החטיפה פרקר הקים חברה שמטרתה לחקור ולהפיק תוכניות טלוויזיה לגבי חייזרים ועצמים בלתי מזוהים. צ'ארלס היקסון נפטר ב-9 בספטמבר 2011 בגיל 80.

ספקות על התקרית

עיתונאי וספקן בשם פיליפ ג'יי. קלאס מצא "פערים" בסיפורו של היקסון. היקסון עבר בדיקת פוליגרף ונמצא דובר אמת, אך קלאס ייחס את תוצאות הבדיקה לכך שהיקסון פשוט "האמין" לסיפורו האישי וכן שהמבחן נערך על ידי חוקר פוליגרף שאינו מנוסה דיו. בנוסף, היקסון סירב לעבור בדיקת פוליגרף נוספת והדבר הוביל את קלאס לקבוע שמדובר במתיחה. ספקן נוסף בשם ג'ו ניקל כתב שהתנהגותו של היקסון הייתה "מעוררת חשד" וכן שהוא שינה או ערך את סיפור החטיפה כאשר התראיין בתוכניות אירוח. ניקל הוסיף וטען שהיקסון כפי הנראה "פינטז" על חטיפה בעת שעבר ממצב של שינה למצב של ערות ושפרקר הצטרף אליו במתן עדות במשרד השריף מתוך לחץ חברתי.
קופת חולים

שירותי בריאות נוספים

קופות החולים רשאיות להציע חבילות שירותים נוספים שלא כלולים בסל ("ביטוחים משלימים") הכוללים בין היתר השתתפות ברכישת מוצרים שונים, רפואה משלימה, קבלת חוות דעת מרופאים מומחים, בחירת רופא מנתח, טיפולים אורטודנטיים, רפואת ספורט, ייעוץ דיאטני ועוד. 
עבור חבילת שירותי הבריאות הללו גובות הקופות תשלום חודשי קבוע (סכום כולל למשפחה, בהתאם למספר הנפשות ולגיל), בין אם נעשה שימוש באחד השירותים ובין אם לאו. 
אין חובה לרכוש את חבילות השירותים הללו, וחובה על הקופה למנוע אפליה ולאפשר לכל חבריה לרכוש אותן, אם ימצאו לנכון.
מעבר לכך קופות החולים נוהגות לגבות השתתפות עצמית עבור צריכת חלק מהשירותים, ובתמורה לכך המטופלים רשאים לראות רופא מומחה, לדוגמה: פסיכיאטר, נוירולוג, רופא ריאות וכן הלאה. בנוסף מתאפשר לחולים לקבל טיפול מרופא פרטי, שיש לקופת החולים הסכם איתו, אך שם עלות הטיפול אינה סמלית, כלומר קופת החולים מכסה חלק מהמחיר שדורש הרופא, ולא קובעת תעריף לחולים.
קרוסרודס

מידע

תסריט הסרט נכתב כבר בשנת 2001 על ידי שונדה ריימס. בשנת 2002 הוצע לבריטני ספירס להשתתף בתפקיד ראשי בסרט, במקביל להקלטת אלבומה השלישי. ספירס הסכימה להצעה. תמרה דייוויס ביימה את הסרט, אשר אמור היה להיקרא בהתחלה "What's Friends Are For" ("בשביל מה יש חברים?"), אך לבסוף שמו שונה ל"קרוסרודס". באירופה לעומת זאת, הסרט נקרא "Not A Girl" ("לא ילדה"). הסרט, אשר צולם במשך 40 ימים, צולם בקליפורניה, לוס אנג'לס, לואיזיאנה ועוד. פסקול הסרט כלל שירים מתוך אלבומה השלישי של ספירס, "Britney" ושירים של מדונה, שאניה טוויין, אן סינק, שריל קרואו, פארל ויליאמס ועוד. הסרט היה מועמד למספר פרסים בטקסים שונים, כגון טקס פרסי הילדים של ערוץ ניקלודאון וטקס פרסי הסרטים של ערוץ MTV, אך לא זכה.

עלילה

הסרט מציג את סיפורן של שלוש חברות ילדות: לוסי (ספירס), קית' (זואי סלדנה) ומימי (טרין מאנינג). השלוש היו החברות הכי טובות בילדות, אך כשהגיעו לתיכון כל אחת הלכה לדרכה: קית' הפכה ל'מלכת הכיתה', לוסי ל'חנונית' ואילו מימי נחשבה ל'פריקית'. ביום האחרון של התיכון, השלוש נפגשות בשנית, לאחר שנים שלא דיברו האחת עם השנייה. הן פותחות קופסה עם פתקים שהכינו כשהיו קטנות, בהם רשמו מה החלום שתרצה להגשים עד סיום התיכון. מימי, שנמצאת בהיריון, מציעה לבנות לנסוע איתה ועם ידידה, בן (אנסון מאונט) ללוס אנג'לס לעבור אודישנים לחוזה הקלטות. לוסי, אשר רוצה להיפגש עם אמהּ שנטשה אותה בגיל צעיר מסכימה וקית', אשר עומדת בפני חתונה ורוצה להיפגש עם ארוסה, מסכימה גם היא. הארבעה יוצאים למסע בין מדינות, הן מוצאות אהבה, ידידות ונאמנות, ומגלות שמה שחושב באמת זה לא לאן נוסעים, אלא עם מי.

ההצלחה בקופות

תקציב הסרט עמד על כ-12 מיליון דולרים, והכניס יותר מ-37 מיליון דולרים בארצות הברית. סך-הכל, הכניס הסרט $61,141,030. הביקורות לסרט היו מעורבות. המבקרים קראו לסרט "צפוי ועבור המעריצים הצעירים של ספירס". למרות זאת, קיבלה ספירס מחמאות על משחקה, ערוץ E! אמרו שמשחקה של ספירס מהנה יותר מחברותייה למקצוע, מנדי מור ומריה קארי.
מאוחר יותר סיפרה ספירס כי בסצנת הנשיקה עם אנסון מאונט הוא נאלץ לאכול טונה מסריחה ואילו היא נאלצה לאכול שום.
גלעד רבינוביץ

ביוגרפיה

גלעד רבינוביץ נולד וגדל בנס ציונה, בן לאביטל ולילי רבינוביץ. סבא של סבתו מצד אביו, ראובן לרר, ייסד את המושבה נס-ציונה ב-1883, וסבו מצד אביו, אברהם רבינוביץ, איש העלייה השנייה, הקים את המושב נטעים, היה המוכתאר הראשון שלו וכתב בעיתונים "הפועל הצעיר" ו"דבר".
שיחק כדורסל בקבוצת הנוער ואחר-כך בקבוצת הבוגרים של הפועל נס ציונה, אחר-כך שיחק באליצור ראשון לציון. שירת בצה"ל עשר שנים (1989-1979), והשתחרר בדרגת רב-סרן. בתום שירותו הצבאי החל לעבוד בבית התוכנה אלעד מערכות. בשנת 1991, בהיותו בן שלושים, מונה למנכ"ל החברה. במהלך כהונתו (1996-1991) גדלה החברה מ-70 ל-200 איש והיקף פעילותה גדל פי ארבעה.
כיהן כמנכ"ל קבוצת מלם (2000-1996), המונה מספר חברות בנות. במסגרת התפקיד הנפיק בבורסה לניירות ערך בתל אביב את חברת האם ואת אחת מהחברות הבנות.
בשנים 2000–2001 היה מנכ"ל נטוויז'ן ובחמש השנים שלאחר מכן, שימש יו"ר מועצת המנהלים של רשת "ACE קנה ובנה" וכן דירקטור בחברות אוברסיז, מ.פ.ל., שידורי קשת, קלי ועוד. הוא שב לתפקיד מנכ"ל קבוצת מלם (2006-2001). החברה עסקה במתן שירותי מיקור חוץ, פרויקטים ותשתיות טכנולוגיות בארץ ובחו"ל. היקף הפעילות השנתי היה כמאה וחמישים מיליון דולר ובחברה עבדו כ-1,500 עובדים.
בשנים 2006–2007 שימש מנכ"ל החברה לאוטומציה, המספקת שירותי מחשוב הפועלת בעיקר במגזר המוניציפלי.
כיהן כמנכ"ל EDS Israel and Mediterranean ‏(2010-2007), ניהל את פעילות EDS בתחומי מיקור חוץ (בזמנו הייתה החברה הגדולה בעולם בתחום) ופרויקטים בישראל וכן בטורקיה, יוון, מרוקו ואלג'יר. היקף הפעילות היה מאות מיליוני דולר וכאלפיים עובדים.
ב-2010 הקים את חברת ITStrategy, העוסקת בייעוץ לניהול, אסטרטגיה ומערכות מידע למגוון גופים וחברות מובילות במשק הישראלי. הוא מכהן כבעלים ומנכ"ל החברה מאז.
כיהן בתפקיד נשיא לשכת מנתחי מערכות מידע בישראל. החל מ-2010 משמש בהתנדבות כדירקטור ב"צופן - מרכזי טכנולוגיה עילית", עמותה שמטרתה שילוב עובדים מהמגזר הערבי בתעשיות המתקדמות עם דגש על התעשיות הטכנולוגיות.
ב-2004 נבחר על ידי המגזין "אנשים ומחשבים" כאחד משלושים המשפיעים בענף ה-IT בישראל.
ב-2003 ייסד תנועה חברתית התנדבותית בשם "שוהם בתנופה", ששמה לה כמטרה לקדם נושאים חברתיים עם דגש על נושא החינוך. החל מ-2003 הוא מכהן כסגן ראש המועצה ללא שכר ומחזיק תיק החינוך בשוהם. בתקופת כהונתו העפילה שוהם לצמרת שיעור מקבלי הבגרות בישראל והובילה בשילוב תלמידים עם צרכים מיוחדים במערכת החינוך הרגילה.
לאחר שבמהלך השנים היה פעיל במפלגת העבודה, ב-2011 נבחר למזכיר סניף מפלגת העבודה בשוהם. ב-2015 מינהו יושב ראש מפלגת העבודה, יצחק הרצוג, למנכ"ל מפלגת העבודה. בפברואר 2017 זכתה מפלגת העבודה בפרס "מצטייני המחשוב 2016‏ IT Awards" של אנשים ומחשבים.
החל מ-2015, מרצה במסלול לתואר שני בחוג למנהל עסקים בקריה האקדמית אונו.
רבינוביץ הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בלימודי ארץ-ישראל מאוניברסיטת חיפה.
גלעד רבינוביץ הוא אב לשלוש בנות.
קורוזיה

קוֹרוֹזְיָה (מאנגלית: Corrosion; בעברית: שִׁתּוּךְ) הוא תהליך כימי הרסני בחומר, הנובע מחשיפה לסביבה - מגע בחומר אחר (חמצן, למשל) או סביבה חומצית או בסיסית במיוחד. לרוב מתייחסים לחמצון אלקטרוכימי של מתכת, למשל מחמצן אטמוספירי. דוגמה מוכרת של קורוזיה בחיי היום-יום היא חלודה - תחמוצת ברזל שנוצרת כשברזל בא במגע עם אוויר (חמצן ולחות) לאורך זמן, והופעתה מואצת בנוכחות מים.
במקום שבו מתרחשת קורוזיה נוצרת תרכובת של המתכת - תחמוצת או מלחים. מכיוון שתרכובת זו חלשה ונקבובית בדרך כלל, היא מתפוררת עד מהרה וגורמת להרס המתכת. נזקי הקורוזיה מהווים שיקול חשוב מאוד בתכנון מבנים מתכתיים ובתעשיות מתכת שונות, דוגמת תעשיית התעופה, תעשיית הרכב, כורים גרעיניים, מבנים, מכלים וצינורות. ניתן להגן על מתכת בפני קורוזיה במגוון אמצעים: ציפוי במתכת אחרת, העמידה לגורמי הקורוזיה (דוגמת אבץ במקרה של חמצן או כרום) או צבע עמיד יותר לקורוזיה, ציפוי בחומר שמנוני למניעת מגע של המתכת עם מים, או יצירת מגע עם מתכת אחרת בעלת פוטנציאל חיזור גבוה יותר, אשר משותכת במקום המתכת המוגנת (הגנה קתודית).
במתכות מסוימות, שכבת הקורוזיה הנוצרת היא קשה וצמודה למתכת, ולכן היא אוטמת את המתכת ובכך מפרידה אותה מסביבתה ומונעת את המשך הקורוזיה. דוגמה למתכת כזו היא האלומיניום: החמצן באוויר מחמצן את האלומיניום ויוצר שכבה של התחמוצת Al₂O₃ (אלומינה), שמבודדת את האלומיניום שמתחתיה מהחמצן באוויר, וכך עוצרת את תהליך הקורוזיה.
המשחקים הפאן-ערביים

המשחקים הפאן-ערביים הם אירוע ספורט רב ענפי בו מתחרות נבחרות מרחבי העולם הערבי. המשחקים הראשונים נערכו בשנת 1953 באלכסנדריה שבמצרים. המשחקים היו אמורים להיערך אחת לארבע שנים, אולם אי בהירויות פוליטיות וכלכליות גרמו למשחקים להיערך באופן מצומצם הרבה יותר. נשים החלו להשתתף בתחרות בשנת 1985.
הרעיון למשחקים עלה בזמן משחקי הים התיכון הראשונים שנערכו באלכסנדריה, על ידי אחמד טוני שהיה חבר הוועד האולימפי הבינלאומי, ואכן ראש הליגה הערבית אישר ובירך על כינון המשחקים.
אולימפיאדת השחמט

אולימפיאדת השחמט היא אירוע שחמט דו שנתי, המאורגן על ידי פיד"ה והמתקיים, באופן לא רשמי מאז 1924 ובאופן רשמי מאז 1927.
לאחר התחדשות המשחקים האולימפיים בתקופה המודרנית, הוצע שהשחמט יהיה ענף ספורט באולימפיאדה, אך הקושי להבדיל בין שחקן חובב לשחקן מקצועני בתחום השחמט, מנע את קבלת השחמט כענף אולימפי. בתקופה בה התקיימו הדיונים התקיימו שתי אולימפיאדות שחמט לא רשמיות. הראשונה התקיימה ב-1924 בפריז שבצרפת, שבה הגיעה צ'כוסלובקיה למקום הראשון, הונגריה למקום השני ושווייץ למקום השלישי. השנייה התקיימה ב-1926 בבודפשט שבהונגריה - הונגריה זכתה במקום הראשון, יוגוסלביה בשני ורומניה בשלישי. ב-1936, במינכן שבגרמניה, התקיימה האולימפיאדה הלא רשמית השלישית והסתיימה בניצחון הונגריה.
ב-1927, בלונדון שבאנגליה, התקיימה אולימפיאדת השחמט הרשמית הראשונה ומאז ועד 1939 התקיימו סך הכל שמונה אולימפיאדות שחמט רשמיות. לאחר מלחמת העולם השנייה, בדוברובניק שביוגוסלביה, התחדשו אולימפיאדות השחמט והתנהלו בקביעות דו שנתית.
ישראל אירחה פעמיים את אולימפיאדת השחמט, ב-1964, בתל אביב וב-1976, בחיפה. ארצות ערב, מדינות הגוש הקומוניסטי ועוד מדינות עוינות לישראל, החרימו את אולימפיאדת השחמט בחיפה. לוב קיימה אירוע מתחרה בטריפולי, שם זכתה אל סלוודור במקום הראשון, תוניסיה בשני ופקיסטן בשלישי.

נבחרת ישראל באולימפיאדות

ב-1976, בהיעדר רוב המתחרות החזקות ממזרח אירופה, זכתה נבחרת ישראל לשחמט במקום הראשון בין נבחרות הנשים. ההישגים הגדולים של נבחרת הגברים הגיעו רק בעשור הראשון של שנות ה-2000: ב-2006 זכתה ישראל במקום הרביעי באולימפיאדה שנערכה בטורינו, ב-2008 במדליות הכסף באולימפיאדה שנערכה בדרזדן, וב-2010 במדליות הארד באולימפיאדה שנערכה בחנטי-מנסייסק.
וילאר-סור-אולון

תחבורה

אפשרויות הגישה לעיירה הן בעיקר בשני כבישים, האחד מכיוון העיירה בה ודרך העיירה גריון שהוא כביש צר למדי, והשני מכיוון העיירה אגל, בנוסף לחשמליות המגיעות מעיירות אלו לוילאר. ישנו כביש נוסף לעיירה מכיוון הרכס של לה דיאבלרה אך הוא סגור בחורף בשל השלגים.
ישנה תחבורה מסודרת ברכבת מהתחנה המרכזית בעיירה לאתר הסקי קול-דה-בריטיי (בצרפתית: Col-de-Bretaye) ובחודשי הקיץ קו אוטובוס לעיירה לה דיאבלרה ולקרחון טסנפלאורון, הנמצא בגובה 3,000 מטרים מעל פני הים, וכן מעלית גונדולה מרחוב רו דה לאייה (Route Des Layeux בצרפתית) לפסגת ההר 'רוק ד'אורסה' (Roc-d'Orsay) הנמצאת כ-200 מטרים מעל קול-דה-בריטיי, וכ- 200 מטרים מתחת לפסגת השאמוסר.

יהודים בוילאר

עד לשנת 2012 פעל במקום מלון "עלית" בבעלות יהודית, ברחוב Route Des Layeux סמוך לתחנת הרכבל.
כיום מתגוררים בעיירה 6 יהודים בלבד.
האלה אספניולי

קורות חייה

האלה אספניולי נולדה ב-1951. היא מתגוררת בנצרת. אספניולי מכהנת כיו"ר ועדת המעקב לענייני החינוך הערבי ויועצת שר החינוך, וחברה בהנהלות האגודה לזכויות האזרח ומרכז מוסאוא.
אספניולי הקדישה רבים ממחקריה לפערים במערכת החינוך בין יהודים וערבים בישראל. לדבריה, הסיבה העיקרית לפערים הללו - למשל באחוז הזכאות לתעודת בגרות - היא פער עמוק בשיטות ההוראה ובתשומות כגון בתי ספר ירודים וחסרי תנאים מינימליים שעדיין נפוצים במגזר הערבי. סיבות נוספות שתורמות להבדלים הן מעורבות נמוכה של ההורים בחינוך הערבי ומחסור במערכות שמאתרות ומאבחנות את הילדים שזקוקים ליחס מיוחד. היא מדגישה כי כבר בגן טרום חובה נקודת הזינוק בין יהודים וערבים איננה שווה ולכן בחלוף הזמן הפער רק הולך ומעמיק. כל מערכת החינוך הערבית, היא קובעת, לקויה וסובלת מחסרים – הן מבחינת יחס המערכת אליה והן מבחינת יחס המורים עצמם. במאמריה עמדה על כך שתוכניות הלימודים במערכת החינוך הערבית זרות וגורמות לניכור בקרב התלמידים.
הפתרון, להשקפתה, טמון בשוויון בחינוך, שוויון הזדמנויות, שוויון בחלוקת המשאבים, ואף אפליה מתקנת, כאשר המסגרת לכך תהיה הקמת מינהל חינוך ערבי בישראל.
אספניולי היא אחותה של נבילה אספניולי פסיכולוגית קלינית ופמיניסטית פעילה בארגוני נשים.
פנחס לצרוס

פאול (פנחס) לצרוס (בגרמנית: Paul Pinchas Lazarus;‏ 30 באוקטובר 1888, האמבורן, הקיסרות הגרמנית – 1 בינואר 1951, חיפה) היה רב גרמני שפעל בין השנים 1918 עד 1938 בוויסבאדן.

חייו ופועלו

פאול (פנחס) לצרוס היה בנו הצעיר של איש הדת והמורה רפאל לצרוס ואשתו בטי לזריץ. אחרי לימודיו בבית הספר בקלן וגטינגן ומבחן הסיום בגימנסית פרידריכסגימנאזיום בקאסל, החל לצרוס בשנת 1907 ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו. בנוסף ללימודי היהדות למד גם היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטאות בברסלאו, מרבורג וארלנגן, שם קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1912 על עבודתו על ועידת בזל. ב-1915 סיים בהצלחה את מבחן הרבנות בברסלאו. החל מ-1 בספטמבר 1914 היה משנה לד"ר סלומון סמואל (Salomon Samuel) באסן.
כבר באוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לשירות בחיל התותחנים של צבא גרמניה. באותו הזמן הביע נכונות לשרת כרב צבאי. משום שכבר היה חייל אך עוד לא מונה לרב קהילה, רק בדצמבר 1916 הועבר לתפקיד רב צבאי במקדוניה, שם שירת עד אוגוסט 1918. ב-1917 פגש לצרוס בסקופיה את פרנץ רוזנצווייג, ובין השניים התפתחה ידידות שכללה דיונים בענייני ספרות וחינוך יהודי. בינואר 1918 הוענק לו עיטור צלב הברזל מדרגה שנייה וצלב האביר של מסדר פרנץ יוזף. עם סיום שירותו הצבאי במקדוניה הגיש בקשה להעברה או חופשת מחלה על רקע מצב בריאותו. בחודשי יוני ויולי 1918 חזר לקהילה באסן וביולי 1918 עבר לוויסבאדן.
ב-1918 החליף לצרוס את אדולף קובר (Adolf Kober) מקלן כרב הקהילה היהודית הרפורמית בויסבאדן. שם כיהן כרב העיר והמחוז עד לפרישתו באוקטובר 1938.
בשנת 1921 הקים בויסבאדן בית מדרש בסיועו של פרנץ רוזנצוויג. רוזנצוויג הקים עוד ב-1920 את בית המדרש היהודי החופשי בפרנקפורט. ב-1925 נישא לידוויגה (יהודית) ולפיש. לזוג נולדו שתי בנות, חנה (1927–1998) וחוה (1930–1998). חוה לצרוס-יפה הייתה פרופסור ללימודי אסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים ופרסמה ספרים ומאמרים רבים אודות היחסים בין מוסלמים, יהודים ונוצרים.
פועלו של לצרוס כרב הקהילה בויסבאדן הייתה מגוונת. הוא הקים בית אבות ובית ספר, היה חבר באיחוד הרבנים הליבראלים של גרמניה ויושב ראש לשכת נסאו של מסדר בני ברית, קידם עבודת נוער וכתב ערכים באנציקלופדיה יודאיקה בגרמנית.
היות שסבל מסוכרת מאז 1922, באוקטובר 1938, בגיל 49, יצא לצרוס לגמלאות, שבועות אחדים לפני ליל הבדולח בנובמבר 1938. בפברואר 1939 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, שם עסק בחינוך בני נוער וכיהן כרב קהילת העולים בית ישראל. לצרוס נפטר ב-1951.
בריסטול 412

היסטוריה

חברת "בריסטול אירופליין" - חברה לייצור מטוסים, התחילה לבנות מכוניות יוקרה, במהדורות מאד מוגבלות לאחר מלחמת העולם השנייה.
בריסטול 412 היה הדגם הששי שיוצר על ידי חברת בריסטול לאחר שנפרדה מחברת האם.
בריסטול 412 הוא הדגם האחרון בסדרת 400.
דגם הבריסטול 412 אופיין על ידי מנוע V8 של חברת קרייזלר, מרווחי הטיפול השנתי צומצמו לכל 16,000 ק"מ
דגמי בריסטול 412 יוצאו ל- שווייץ ו- גרמניה.