google/wiki40b huggingface dataset:
מפגש ראשון

מפגש ראשון או מגע ראשון (באנגלית: First contact) הוא מונח המשותף ליצירות מדע בדיוני שונות ממדיות שונות, המתייחס למפגש הראשון שבין אדם לבין חיים מחוץ לכדור הארץ, או כל מפגש ראשון בין כל שני גזעים תבוניים, האחד עם השני.
נושא זה מאפשר לכותבי מדע בדיוני לחקור נושאים כגון כגון שנאת זרים, טרנסצנדנטליזם, ובלשנות בסיסית על ידי התאמת הנושא האנתרופולוגי של הקשר הראשון לתרבויות חוצנים. המושג "מגע ראשון" מתרחב לתחומי פילוסופיה, במיוחד כאשר דנים כיצד המין האנושי יגיב לאירועים כאלה בהקשר של עולם אמיתי.

סקירה כללית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

דוגמאות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
אהבה אסורה (סדרת טלוויזיה טורקית)

עלילה

אדנן הוא אלמן עשיר, שגר באחוזה מפוארת באיסטנבול עם שני ילדיו ועם אחיינו, בהלול, שהתייתם מהוריו בגיל צעיר. בהלול הוא גבר יפה ומרשים, שכל בחורות האזור נופלות לרגליו. ביחטר היא בחורה צעירה ויפה, בתה של אשת חברה בשם פידרבס. פידרבס שמה עינה מזה זמן מה על אדנן ורואה בו מטרה כלכלית שתביא לסגירת חובות העסק המשפחתי. לתדהמתה, היא מגלה שאדנן התאהב דווקא בבתה ביחטר, שצעירה ממנו בשנים רבות, ושהשניים עומדים להינשא. על אף התנגדותם של ילדיו, נושא אדנן את ביחטר לאישה, שהסכימה להינשא לו בעיקר כדי לנקום באימה רודפת הבצע. בהלול וביחטר אינם מחבבים זה את זה כלל וכלל - ביחטר חושבת שבהלול הוא רודף שמלות אגואיסט, שמשחק ברגשותיהן של בחורות, והוא סמוך ובטוח שהיא התחתנה עם אדנן אך רק בגלל הכסף. על אף תחושותיהם, השניים מוצאים את הדרך לשמור על שקט תעשייתי. אולם עם הזמן קורה משהו בין בהלול וביחטר. הם מכירים זה את זה טוב יותר והקרבה ביניהם הופכת למשיכה עזה. בין השניים מתפתח רומן אסור וסוער, שהשלכותיו יהיו קשות מנשוא לכל הסובבים אותם.
תחנת הרכבת התחתית ווטרלו

היסטוריה

התחנה התחתית הראשונה בווטרלו נפתחה על ידי קו ווטרלו וסיטי ב-8 באוגוסט 1898.
קו בייקר סטריט ו-ווטרלו (כעת נקרא בייקרלו) החל לשרת את התחנה ב-10 במרץ 1906.
ב-13 בספטמבר 1926 התחנה החלה לשרת את נוסעי הקו הצפוני.
ב-20 בנובמבר 1999 קו ג'ובילי הצטרף לשלושת הקווים הקודמים, ובמסגרת פרויקט הרחבת הקו החל לפעול גם בתחנת ווטרלו.
ב-2010 החל תיאטרון אולד ויק הסמוך להשתמש במנהרות נטושות מתחת לתחנה כחללים להצגת הצגות, חללים אלה נקראים "The Old Vic Tunnels"‏.

מתחם תחבורה מרכזי

מעל לתחנת התחתית נמצאת תחנת הרכבת ווטרלו, תחנה חשובה המשמשת כתחנת-קצה מרכזית עבור לונדון. עד ל-13 בנובמבר 2007 שימשה התחנה כמסוף בינלאומי לרכבות היוצאות מאנגליה לכיוון יבשת אירופה, לערים מרכזיות כבריסל, ליל ופריז. כיום, יוצא שירות הרכבות הבינלאומי מתחנת סיינט פנקראס.
בנוסף, קיימת תחנת אוטובוס מרכזית לצד תחנת הרכבת.
תחנת ווטרלו התחתית היא אחת מן התחנות העמוסות ברכבת התחתית של לונדון, מאחר שהתחנה משמשת כנקודת מפגש ל-4 קווים שונים, המאפשרים לנוסעים להחליף ביניהם. בשנת 2006 נרשמו כ-68.5 מיליון כניסות ויציאות בתחנה.
הקסם של אלה

עלילה

בעת היוולדה, קיבלה אלה את מתנת הצייתנות מהפיות הסנדקית שלה, לוסינדה (ויויקה פוקס). המתנה עד מהרה מתגלית כקללה כיוון שאלה נאלצת לעשות כל מה שמצווים עליה. אמא של אלה אוסרת עליה לגלות על דבר הקללה שלה לאיש, אפילו לא לאביה, ולאחר מכן מתה. כשאלה גדלה, אביה מודיע לה על נישואיו לגברת אולגה, עקב היתקלותו בקשיים כספיים ותקוותו שהיא תוציא אותו מהם. גברת אולגה (ג'ואנה למליי), אשתו החמדנית של אבא של אלה, ושתי בנותיה הנוראיות: הטי (לוסי פאנץ') ואוליב (ג'ניפר היים) מתעללות באלה, וכשהן מגלות על הקללה שלה, הן מנצלות אותה ומנסות להפוך את חייה לאומללים עוד יותר ממה שהם כבר היו.
אלה לא יכולה לחיות בצורה כזאת יותר ומחליטה למצוא את לוסינדה, כדי שזו תסיר את קללתה. מינדי (מיני דרייבר), פיית הבית, מראה לאלה את החבר שלה, בני, אשר עקב תאונה שביצעה נהפך לספר, אך ביכולתו לעזור לאלה ולהראות לה היכן לוסינדה נמצאת.
במהלך המסע שלה, אלה נתקלת באלף בשם סלאנן (איידן מקראדל). סלאנן מצטרף למסעה, והם נקלעים לצרה כשקבוצה של עוגים תופסים אותם, ומתכננים לאוכלם. רגע לפני שאלה מוכנסת לתוך הקדרה הרותחת, מגיע הנסיך צ'ארמונט (יו דנסי) ומציל אותם. בהתחלה שופטת אלה את הנסיך וחושבת שהוא שטחי מכיוון שכל בנות הממלכה מאוהבות בו. הנסיך צ'ארמונט מלווה את אלה וסלאנן לחתונה שבארץ הענקים, ששם אמורה להיות לוסינדה. לאחר החתונה מציע צ'אר לאלה לבדוק בהיכל הרשומות שבארמונו אם לוסינדה רשומה שם בספרים. בדרכם לארמון, צ'אר ואלה מתאהבים.
בארמון, סר אדגר (קרי אלווס), דודו של הנסיך צ'ארמונט והמלך של פרל עד הכתרתו של צ'אר, פוגש באלה ושומע על תוכניתו של אחיינו להציע לה נישואים. הטי, אחותה החורגת של אלה מספרת לסר אדגר על הקללה של אלה. סר אדגר ניגש אל אלה, מגלה לה שהוא היה זה שרצח את אביו של צ'אר, ומצווה עליה לנעוץ פגיון בנסיך צ'ארמונט כשיבוא להציע לה נישואים, וכל זה כדי שהוא יוכל להיות המלך. אלה, כדי להתחמק מלציית, מבקשת מסלאנן שיקשור אותה לעץ, ושילך להזעיק עזרה מהענקים.
אלה קשורה לעץ, כשלפתע מופיעה לוסינדה משום מקום. אלה מתחננת מלוסינדה שתיקח את מתנת הצייתנות בחזרה, אך לוסינדה לא מוכנה. לוסינדה, כדי להראות שהיא פייה טובה, משחררת את אלה מהעץ, מלבישה אותה שמלה יפה, ושולחת אותה לנשף שמתקיים בארמון. כשהנסיך צ'ארמונט רואה את אלה, הוא לוקח אותה לחדר המראות, וכשהשעון מתקתק חצות, הוא מציע לאלה נישואים. אלה נלחמת בפיגיון שמחפש את מותו של צ'אר, נלחמת בדחף שלה לציית, ומצליחה לבטל את הקללה. אלה חופשייה מהקללה, ומצילה את חייו של צ'אר.
הנסיך צ'ארמונט מאמין שאלה ניסתה להרוג אותו, וסר אדגר שצפה במתרחש שולח שומרים שיאסרו אותה. בינתיים חוזר סלאנן עם תגבורת של ענקים ומפלצות שהצטרפו גם הם, וביחד הם מחלצים את אלה מהכלא.
בני מגלה לאלה שאדגר הרעיל את הכתר של צ'אר. אלה והשאר נכנסים לאולם שבו מתרחשת ההכתרה של צ'אר, ומצילים אותו רגע לפני שהכתר הונח על ראשו. הנחש של אדגר קורא למשמר האדום, ואלה, המפלצות, הענקים וגם צ'אר נלחמים בהם.
נכונות דבריה של אלה, ואשמתו של סר אדגר, מתגלים כאשר אדגר צורח שרק הוא מתאים להיות מלך, ומניח את הכתר המורעל על ראשו, ונופל. כמה שניות לאחר מכן צ'אר מציע לאלה נישואים, ואלה מסכימה.

הפקת הסרט וביקורת

אן האת'וויי שרה בעצמה את קטע השירה שלה בסרט.
רבים מהמעריצים של הספר, התלוננו על השינויים הדרסטיים שהיו בסרט, וטענו שהסרט כלל לא דומה למקור. האת'וויי שקראה את הספר כשהייתה בת 16, אמרה שהתסריט המקורי היה הרבה יותר קרוב לגרסת הספר, אך לא היה ניתן לעשות מזה סרט ושהיא עצמה מעדיפה את התסריט הנוכחי של הסרט.
קרחון שינאן

גילוי הקרחון

הקרחון מופה בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר, על ידי משלחת החקר האנטארקטית היפנית (Japanese Antarctic Research Expedition)(בין השנים 1962–1957).

מקור השם

המשלחת היפנית קראה לקרחון "קרחון שינאן" - שמשמעו - "קרחון הדרום החדש".
יחיאל ברקוביץ'

תולדות חייו

נולד ביאשי שברומניה. בתקופה זו, מכיוון ששמות משפחה קבועים לא היו בשימוש, נקרא הבן על שם אביו (ברך) בשם המשפחה "בן ברך" - ברקוביץ'.
למד בחדר ובישיבה עד גיל 17. נשא לאישה את טובה ברקוביץ' כשהייתה בת 14. הוא עסק במסחר כספק לצבא והצליח בעסקיו. מנעוריו היה חובב ציון. גידל את ילדיו בחינוך יהודי מסורתי.
בתרנ"ב (1892), בהיותו בן 37, ויתר על עסקיו וביקר בארץ ישראל. בשובו השתתף כציר בוועידה הציונית בגאלאץ, בה מסר את רשמיו ממסעו. לאחר הוועידה היה בין מייסדי "האגודה של יהודי רומניה להתנחלות בארץ ישראל", ובמסגרת זו נסע לצרפת להיפגש עם הברון אדמונד דה רוטשילד כדי לקדם את רכישת הקרקעות לקראת עלייה לארץ.
בתרנ"ו (1896) עלה לארץ, בראש הקבוצה הראשונה שהתיישבה בסאחם ג'ולן, באזור החורן (דרום סוריה). אשתו טובה ועשרת ילדיהם הצטרפו עם עוד 25 משפחות מאוחר יותר. לאחר שלוש שנות קשיי הסתגלות למקום, תנאי מחיה קשים, מחלות וגניבות מצד שכניהם הערבים, נאלצו המתיישבים לנטוש את המושבה בחיפזון ולעבור לראש פינה, בה ישבו למשך שנתיים. עם רכישת אדמות ימה, הוקמה המושבה יבניאל, ובה הקימו את ביתם אלו שנותרו ממתיישבי החורן.
ברקוביץ' היה איש ציבור וחבר ועד המושבה במשך שנים רבות. הוא נפטר בתרפ"ו (1926) והובא לקבורה ביבניאל.
ליאו זקס

ביוגרפיה

זקס נולד בלייפציג שבגרמניה בשנת 1924, ובשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, היגר לאנגליה. בתום מלחמת העולם השנייה, הצטרף לתנועת נוער ציונית והחל בלימודי חקלאות כהכנה לחיים בקיבוץ. הוא סיים דוקטורט בגנטיקה באוניברסיטת קיימברידג' ובשנת 1952 עלה לישראל והצטרף לסגל מכון ויצמן למדע. בראשית דרכו במכון, נתבקש זקס לייסד את המחלקה לגנטיקה.
בין 1974 ל-1979, כיהן זקס כדיקן הפקולטה לביולוגיה של המכון.
מערכת התרבית להתפתחות תאי דם נתגלתה על ידיו לראשונה בשנת 1963. מחקריו התמקדו בהתפתחות תאי אב ויכולת השיבוט באמצעות חלבונים לוויסות ומיון גידולים משובטים. מכלול עבודתו הביאה להתקדמות כלל-עולמית בחקר מחלת הסרטן והמחקר הגנטי. ביחד עם חיים גינזבורג הם גידלו לראשונה תרביות תאים שהפכו לסרטניים בעקבות חדירה של וירוסים.
מחקריו זיכו אותו בהוקרה בינלאומית והוא היה אזרח הישראלי הראשון בין חתני פרס וולף (1980). בשנת 1972 קיבל זקס את פרס ישראל למדעי החיים (1972) והוא חתן פרס רוטשילד, פרס א.מ.ת (2002) וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחבר האקדמיות הלאומיות למדעים של ארצות הברית ואנגליה.
זקס נפטר ב-12 בדצמבר 2013 בגיל 89.
יחסי גרמניה–לטביה

היסטוריה

במהלך המאה ה-12 הקימו גרמנים תחנות סחר על הדווינה, ובמאה ה-13 ייסד אלברט מבוקסהובן את ריגה. מאוחר יותר ניהלו המסדר הליבוני והמסדר הטבטוני מסע לביעור הפגאניות באזור הים הבלטי. גרמנים-בלטים שלטו בתרבות, בדת ובחינוך של אסטוניה ולטביה עד שלהי המאה ה-19. אחרי כיבושן של אסטוניה ולטביה על ידי האימפריה הרוסית בתחילת המאה ה-18 תרמו גרמנים-בלטים רבות לקידום המדע והתרבות של רוסיה, ובני העדה התגייסו לצבא הרוסי, ואחדים מהם הגיעו לדרג הפיקודי הבכיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה לטביה על ידי צבא הקיסרות הגרמנית, ובשנת 1918 אף הוקמה על ידי הגרמנים דוכסות קורלנד וסמיגליה, אשר התפרקה עד מהרה בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמה. ב-15 ביולי 1920 נחתם הסכם הכרה הדדית בין רפובליקת ויימאר ולטביה, ולטביה העניקה מעמד שווה אף למיעוט הגרמני הגדול שחי בה.
בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב שנחתם ב-23 באוגוסט 1939 הוכרה לטביה כחלק מאזור ההשפעה הרוסי, ואכן ב-15 ביוני 1940 נכבשה לטביה על ידי ברית המועצות, אשר הקימה את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית ב-21 ביולי אותה שנה. בקיץ 1941 נכבשה לטביה על ידי הוורמאכט במהלך מבצע ברברוסה וצורפה לשטחי נציבות הרייך אוסטלנד. חלק ניכר מהלטבים ראה בגרמנים כמשחררים, ואלפי לטבים אף לחמו בשורות הוואפן אס אס עד סוף המלחמה. בשנת 1944 כבש הצבא האדום בחזרה את לטביה, ואלפי גרמנים גורשו לעבר גרמניה.
במהלך המלחמה הקרה היחסים בין ליטא לגרמניה המערבית היו מוגבלים מאוד, וכמעט לא היה קשר בין המדינות. בשנת 1986 הכריז מיכאיל גורבצ'וב על פרסטרויקה, וב-21 באוגוסט 1991 הכריזה לטביה על עצמאותה. ב-27 באוגוסט 1991 אסטוניה, לטביה וליטא הוכרו על ידי המדינות החברות באיחוד האירופי, וכך גם על ידי גרמניה. בתקופה שלאחר מכן נעה המדיניות הגרמנית כלפי לטביה בין הרצון והמחויבות לשלב את המדינות הבלטיות במוסדות האירופיים, לבין החשש להכעיס את רוסיה או להפריע להתקרבותה עם אירופה. בשנת 2004 הצטרפה לטביה הן לאיחוד האירופי והן לנאט"ו. היחסים הגרמניים-לטבים אינטנסיביים וידידותיים כיום, ומתפתחים הן במישור הבין-צדדי והן הרב-צדדי במסגרת הארגונים הנזכרים.

יחסים דיפלומטיים

גרמניה מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה, ואילו לטביה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-7 קונסוליות בברמן, דיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, קינצלזאו, מינכן ורוסטוק.
ארנסט פהר

ארנסט פהר (Ernst Fehr; נולד ב-21 ביוני 1956) הוא כלכלן אוסטרי, ראש המכון למחקר אמפירי בכלכלה שבאוניברסיטת ציריך. פהר ידוע בשל מחקריו הבולטים בכלכלה התנהגותית ובתחום המתפתח של נוירו-כלכלה, בהם שיתף פעולה עם חוקרים מענפים אחרים כגון ביולוגיה ופסיכולוגיה.

קורות חייו

פהר נולד בעיר הרד וגדל בעיר הורברנץ שתיהן במדינת המחוז פורארלברג באוסטריה. את התואר הראשון עשה בקולג' למנהל עסקים שבברגנץ ואת לימודי התואר השני והדוקטורט בכלכלה, אותו סיים ב-1986, עשה באוניברסיטת וינה. במקביל ללימודי הדוקטורט עבד כעוזר מחקר במכון למימון ציבורי ומדיניות כלכלית ובאוניברסיטה לטכנולוגיה של וינה. לאחר שנה בה שימש כעמית מחקר בבית הספר לכלכלה של לונדון חזר פהר ב-1989 לאוניברסיטה לטכנולוגיה, סיים את ההביליטציה והתמנה ב-1991 לפרופסור משנה. מאז 1994 עומד פהר בראש המחלקה למיקרו-כלכלה ומחקר כלכלי ניסויי בפקולטה לכלכלה ומדעי המחשב של אוניברסיטת ציריך. 
פהר הוא חבר באקדמיה הלאומית הגרמנית למדעים לאופודינה וחבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים והאקדמיה האמריקאית לפוליטיקה ומדעי החברה. ב-2008 כיהן כנשיא ההתאחדות האירופאית לכלכלה. ב-1999 זכה בפרס גוסן (Gossen Prize), פרס מטעם אגודת הכלכלה הגרמנית, המוענק לכלכלנים בולטים מתחת לגיל 45 וב-2008 זכה בפרס מרסל בנואה, הפרס הוותיק והיוקרתי ביותר למדעים שמוענק בשווייץ. 
פהר חבר במועצת העורכים של מספר כתבי עת אקדמים יוקרתיים, בהם Science וה-Quarterly Journal of Economics.
פהר נשוי ואב לשני ילדים.

עבודתו

במהלך הקריירה האקדמית שלו ועד 2009, פרסם פהר ארבעה ספרים ועשרות מאמרים. עיקר עבודתו עוסקת בתחומי הכלכלה ההתנהגותית, ובתחום הנוירו-כלכלה, ענף מחקר חדש יחסית, הבוחן את ההשפעות הביולוגיות והפסיכולוגיות על קבלת החלטות בכלכלה. מחקריו סוקרים ניסויים שערך על מנת לבחון התנהגות אנשים במצבים שונים, זולתנות, נורמות חברתיות, שיתופי פעולה, ועוד. 
מאמריו המצוטטים ביותר של פהר עוסקים בנושא ההוגנות ושיתוף הפעולה בין אנשים, בהם מוצגים ניסויים שערך ומראים כיצד מושפעת קבוצת אנשים אלטרואליסטים בטבעם מנוכחותו של אגואיסט ולהפך, וכיצד מנגנון ענישה מביא לשיתוף פעולה יעיל. 
במחקריו, משתף פהר פעולה עם חוקרים מענפים אחרים, בהם ביולוגים, חוקרי מדעי המוח, פסיכיאטרים, פסיכולוגים וסוציולוגים. כך למשל פרסם ב-2005, יחד עם ארבעה חוקרים נוספים, מאמר בבטאון Nature תחת הכותרת: Oxytocin increases trust in humans, בו מתוארים ניסויים שהעלו כי הורמון האוקסיטוצין מגדיל את תחושת האמון בין אנשים. מחקר אחר הראה כי אנשים יעדיפו להעניש כספית משתתפים שאינם משתפים פעולה להשאת התועלת הקבוצתית, גם אם הדבר כרוך באובדן תמורה כלכלית עבור עצמם, מכיוון שהם זוכים ל"תמורה פסיכולוגית", בניסויים אלו הראו הדמאות PET כי חלק המוח האחראי לתחושת הסיפוק, פעיל יותר כאשר הושגה נקמה על ידי ענישה מעין זו.
Sight & Sound

היסטוריה

המגזין יצא לראשונה בשנת 1932 כעלון חדשות מטעם "המכון הבריטי לחינוך מבוגרים" (BIAE). במסגרת עלון זה קודמה היוזמה להקמת מכון הסרטים הבריטי שנוסד ב-1933. כעבור שנה וחצי נמסרה מלאכת הוצאתו לאור למכון הסרטים הבריטי, שמפרסם אותו מאז ואילך.
Sight & Sound פורסם אחת לרבעון עד לראשית שנות ה-90, מלבד בתחילת שנות ה-50 אז יצא כירחון. ב-1991 אוחד המגזין עם ה-Monthly Film Bulletin, פרסום נוסף של המכון, והחל לצאת אחת לחודש. המגזין נערך בידי גאווין לאמברט בשנים 1949–1955 ובידי פנלופי האוסטון בשנים 1956–1990. לאחר איחודם של העיתונים עבר לערוך אותו פיליפ דוד, ומ-1997 עורך אותו ניק ג'יימס.
כתב העת מכיל סקירה של הנעשה בעולם הקולנוע ומאמרים תאורטיים בתחום. בהמשך לנעשה ב-Monthly Film Bulletin נסקרים הסרטים שיצאו בבריטניה באותו חודש, ובהם גם סרטים שיצאו בתפוצה מוגבלת וסרטים אמנותיים. הסקירה כוללת רשימת שחקנים מלאה ורשימת הקרדיטים לצוות ההפקה.
אקים וולינסקי

אקים וולינסקי (רוסית: Аким Волынский;‏ נולד בשם חיים לייבוביץ' פלקסר, רוסית: Хаи́м Ле́йбович Фле́ксер; ‏ 3 במאי 1863 ז'יטומיר - 6 ביולי 1926 לנינגראד) היה עיתונאי, מבקר ספרות, היסטוריון, עורך וטאורטיקן אומנותי (בעיקר של הבלט).

ביוגרפיה

הוא נולד ב-1863 בשם חיים פלקסר. אביו היה מוכר ספרים. בהיותו ילד הוריו התגרשו, לאחר גירושיהם אמו התנצרה ועברה יחד עם אקים לסנקט-פטרבורג. בזמן לימודיו באוניברסיטה הוא החל לכתוב בשביל עיתונים יהודים-רוסיים, הוא כתב בשביל רזסוויט, רוסקי ייבראי וווסחוד. ב-1884 הוא הוציא יחד עם זאב ברמן חוברת "פלשתינה" (Палестина).
ב-1888 הוא עבר לכתוב בעיתונות רוסית לא-יהודית והפסיק לכתוב על נושאים יהודיים. החל מ-1892 היה עורך של כתב העת סברני וסטניק (עברית: המודיע הצפוני).
וולינסקי התפרסם בזכות עבודותיו הביקורתיות על הספרות הרוסית. ב-1900 הוא פרסם עבודה אודות לאונרדו דה וינצ'י שהתקבלה בהערכה רבה באיטליה והוא קיבל מעמד של תושב כבוד מעיר מילאנו.
לאחר מהפכת אוקטובר הוא התמנה למנהל של בית הספר לכוראוגרפיה בפטרוגראד.

משפחה

זמן קצר לפני פרוץ מהפכת אוקטובר הוא התחתן עם רקדנית בלט מפורסמת אולגה ספסיבצבה שעליה השפיע רבות. הם נפרדו לאחר.
Butterfly (שיר)

רקע וכתיבה

השיר נכתב והופק על ידי קארי עצמה ווולטר אפנסייב. מבחינה מוזיקלית השיר הוא בלדת פופ אשר משלבת אלמנטים של R&B ו-גוספל. קארי הגתה את הרעיון לשיר עם הדי ג'יי דייוויד מורלס ובמקור השניים קראו לו "Fly Away (Butterfly Reprise)".
לאחר מכן, קארי כתבה את המילים של השיר ביחד עם וולטר אפנסייב ובו היא פונה לאדם כלשהו בשיר ואומרת לו להשתחרר ולהגשים את עצמו כמו פרפר שפורש כנפיים ועף.

הצלחה

בשל הסכסוך של קארי באותה תקופה עם קולומביה רקורדס השחרור והקידום של השיר היו מוגבלים מה שגם השפיעה על ההצלחה של השיר שהייתה נמוכה. השיר נכשל מלהיכנס למצעד האמריקאי, במצעד האירופאי הגיע למקום ה-61 בלבד ובקנדה ואוסטרליה גם השיר לא הצליח להיכנס לעשרים העליונים.
במהלך השנים קארי נהגה להכניס את השיר כקטע הפותח או הסוגר את סיבובי ההופעות שלה.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ לשיר צולם בתוך בית שנראה כנטוש, שומם וחסר חיים. הקליפ מתאר את תהליך יציאתה של קארי מהבית הנטוש אל עבר הטבע והאוויר הצח בדומה למילים של השיר שמתארות אדם שיוצא מהמקום בו הוא תקוע ו"פורש את כנפיו".
הקליפ לשיר התקשר גם לחיים האישיים של קארי באותה עת, במיוחד לאור נישואיה עם מנכ"ל חברת התקליטים שלה והמנהל האישי שלה באותה עת טומי מוטולה . הקליפ הוצג לראשונה בתוכנית SNL ובתוכניות טלוויזיה אירופאיות.
Wear Sunscreen

המסה

המסה פורסמה לראשונה תחת השם "עצות, כמו הנעורים, כנראה מבוזבזות על צעירים" ב-1 ביוני 1997, בטורה של העיתונאית מרי שמיץ'. הטור החל בפנייה לבוגרי הקולג' בשנת 1997 עם המלצה פשוטה למרוח קרם הגנה על העור והמשיך במגוון של עצות כיצד לחיות את החיים ללא חרטה, כדוגמת:
שמרו את מכתבי האהבה הישנים שלכם וזרקו את מסמכי הבנק הישנים שלכם.
הטור הפך למכתב רשת נפוץ ואגדות אורבניות רבות נטוו סביבו, הפופולרית בהן הייתה שהמסה היא בעצם נאום שנישא ב-1997 על ידי הסופר האמריקאי קורט וונגוט לבוגרי MIT. וונגוט עצמו התבקש להגיב על השמועות, ובראיון לניו יורק טיימס אמר: "מה שהיא (מרי שמיץ') כתבה היה משעשע, חכם ומצחיק. הייתי גאה מאוד אם אלו היו מילותיי."

הסינגל

ב-1998 המאמר הפך לשיר מוזיקלי על ידי הבמאי האוסטרלי באז לורמן.
השיר, ששמו שונה קלות ל-"(Everybody's Free (To Wear Sunscreen" ("כולם חופשיים למרוח קרם הגנה") זהה למאמר המקורי והוא הוקרא מילה במילה על ידי שחקן אוסטרלי בשם לי פרי כשברקע נשמעת מוזיקה מלודית שקטה שנלקחה מפסקול סרטו של לרמן, "רומיאו ויוליה". הקליפ שנוצר לשיר התאים למילותיו בהציגו תמונות וקטעי וידאו קצרים המזכירים חיים בכלל וילדות בפרט כשמילות מפתח מהשיר לעיתים צצות על המסך בגודל גדול ובצבעוניות רבה. השיר הצליח מאוד וזינק לראש המצעדים בבריטניה, ארצות הברית, ישראל ומדינות נוספות.

פרסום

השיר שימש מספר מסעות פרסום בעולם הלטיני ואף שימש השראה למסע הפרסום של חברת קוקה קולה.

פארודיות

על השיר והמסה נעשו עשרות פארודיות שונות, אך המפורסמת מכולם היא הפארודיה שהקומיקאי האמריקאי, כריס רוק כתב וביצע: "No Sex In the Champagne Room" ("אין יחסי מין בחדר השמפניה"). בשיר הפארודי, רוק פונה אל הבוגרים של תיכונים האקסטרנים לשנת 1999 ומתחיל בהמלצה משלו: "לא משנה מה החשפנית תגיד לכם, אין יחסי מין בחדר השמפניה", תוך שהוא מכוון לחדרי השמפניה - כינוי לחדרים פרטיים ללקוחות של מועדוני חשפנות". בהמשך נותן רוק מגוון של המלצות משעשעות לחיים בארצות הברית, בסגנונו הבוטה והנטול תקינות פוליטית, כדוגמת:
"איש שחור צעיר, אם אתה הולך לראות סרט ומישהו בטעות דורך לך על הנעל, שכח מהעניין. למה לבלות את העשרים שנה הבאות בכלא כי מישהו ליכלך לך את נעלי הפומה?"
המקור באנגלית
Young black men -- if you go to a movie theater And someone steps on your foot, let it SLIIIDE Why spend the next twenty years in jail Cause someone smudged your Puma?
— genius.com
גם לשיר זה הופק קליפ התואם למילותיו ובהשראת הקליפ המקורי. שיר זה אף הוא הצליח מאוד, הושמע רבות בארצות הברית וצורף לאלבום הופעת הסטנד-אפ של רוק, "Bigger and Blacker".
גאורג היינריך פון ברנהורסט

ביוגרפיה

ברנהורסט נולד בסאנדרסלבן, בשנת 1733 כבנו הלא חוקי של לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו. בגיל 15 התגייס לצבא הגרמני של פרידריך הגדול ושירת כקצין בחייל הרגלים וכקצין מטה במלחמת שבע השנים. בשלב מסוים אף שירת במפקדתו של פרידריך הגדול עצמו. אחרי מלחמת שבע השנים, פרש ברנהורסט מן השירות הצבאי בדרגת מיור ושימש כדיפלומט בנסיכות הולדתו, אנהלט דסאו, בתפקידים כגון: ראש הלשכה של הנסיך והאחראי על בתי המשפט. במסגרת שירותו הדיפלומטי נסע ברנהורסט לצרפת, לאיטליה ולאנגליה. בשנת 1790 פרש מעבודתו והחל לעסוק בכתיבה צבאית עד למותו בשנת 1814 בדסאו.
ברנהורסט נישא בשנת 1783 להינריטה פון ברנהורסט, ולהם נולדו שישה ילדים.

הגותו הצבאית

חיבורו החשוב ביותר של ברנהורסט הוא "הרהורים על אמנות המלחמה, התקדמותה, סתירותיה וודאותה" (Betrachtungen über die Kriegskunst, über ihre Fortschritte, ihre Widersprüche und ihre Zuverlässigkeit), הכרך הראשון של ספר זה יצא בשנת 1796 והשני ב-1798. ספר זה זכה לפופולריות רבה ולהשפעה, ולדברי אחד מבני התקופה: "שום ספר לא נקרא רבות כמו ההרהורים". ברנהורסט חיבר גם כמה חיבורים צבאיים חשובים נוספים כגון "מכתמים" (Aphorismen, 1805).
בספרו סקר ברנהורסט את התפתחות מדע המלחמה עד ימיו והתנגד לתפיסות הרווחות בו. הוא ביקר את תפיסת המלחמה כמדע, בו ניתן למצוא נוסחאות לניצחון, ואת תפיסת החיילים כמכשירים לוחמים. המושא של ביקורת זו היה למעשה פרידריך הגדול, שהחזיק בתפיסות אלו וניהל כך את צבאו. ברנהורסט טען כי הגורמים לניצחון או להפסד נובעים מן הפסיכולוגיה של הלוחמים יותר מאשר מן התאוריה הצבאית. המלחמה, אם כך דומה בטיבה לנפש האדם, ובלתי ניתנת לחיזוי מראש. מסקנתו של ברנהורסט הייתה שתאוריה צבאית כללית, התקפה תמיד, וכן תכנון תוכניות מלחמה מראש, בלתי אפשריים ולא יביאו תועלת. 
ברנהורסט תמך בצבאות לאומיים גדולים, כמו הצבא הצרפתי שלאחר המהפכה הצרפתית, שכן לצבאות כאלו יש בדרך כלל מורל ורוח לחימה עזה יותר מאשר לצבאות המקצועיים. ברנהורסט טען כי הצבא הרצוי הוא צבא הבנוי ברובו מכוחות מילואים ולא צבא סדיר מקצועי.
הגותו של ברנהורסט השפיעה על הוגים צבאיים רבים, כדוגמת: קרל פון קלאוזביץ ואנטואן אנרי ז'ומיני. הוגים אחרים התנגדו לו ואף כתבו ספרים להפרכת טענותיו.
שער פיירו

היסטוריה

השער תוכנן על ידי פרנוסאה דורביי (François Dorbay) כשהוא מבוסס על מראהו של שער סן דני בפריז.
בנייתו של השער הושלמה בשנת 1693.
מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה

ביוגרפיה

מריה אנה נולדה ב-7 בספטמבר 1683 ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה מגדלנה מנויבורג, בתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ורעייתו אליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, והייתה אחותם של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-27 באוקטובר 1708 התחתנה מריה אנה עם ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל, והביאה עמה כנדוניה 100,000 כתרים. בשנת 1742 מונתה מריה אנה לעוצרת הממלכה, לאחר שבעלה ז'ואאו החמישי עבר אירוע מוחי ששיתק אותו באופן חלקי. בשנת 1750 מת בעלה ז'ואאו החמישי, ובנה ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו. ב-14 באוגוסט 1754 מתה מריה אנה ונקברה בליסבון, בעוד שלבה נשלח לקבורה בקריפטה הקיסרית בווינה.
בטסי בלייר

ביוגרפיה

בלייר נולדה בשם אליזבת' ויניפרד בוגר בקליפסייד פארק, ניו ג'רזי. בתם של פרדריקה אמון, מחנכת בית ספר ויליאם קיד בוגר. כילדה עסקה בלייר בריקוד ובגיל מתבגר יותר עסקה בדוגמנות. היא סיימה את לימודיה התיכוניים בגיל 15 ולמדה לאחר מכן ב"מכללת שרה לורנס" שבניו יורק.
בלייר החלה את דרכה בתור שחקנית בתפקידים קטנים לקראת סוף שנות ה-40 של המאה ה-20 בסרטים "האשמה של ג'נט איימס", "הצד האחר של היער" ו"גברת אדיבה" של ג'ון סטורג'ס. בשל דעותיה הפוליטיות הוכנסה בלייר לרשימה השחורה של הוליווד וכמעט הוחרמה בתעשיית הסרטים.
היא שדרגה את מעמדה בהוליווד בשנת 1955 בזכות תפקיד משני מוערך בדרמה של דלברט מאן "מרטי". בסרט שיחקה בלייר בתפקיד המורה קלרה, היא זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
עקב גירושיה עברה בלייר להתגורר באירופה שם שיחקה בסרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני "הזעקה" בתפקיד אלווייה, בסרטו של חואן אנטוניו בארדם "רחוב ראשי" בתור הרווקה המבוגרת איזבל ובדרמה הצרפתית "ירידה לתוך הגיהנום".
תפקידה הזכור האחרון היה בשנת 1988 בסרטו של קוסטה גברס "נבגד".
בלייר נישאה בשנת 1941 לכוכב הקולנוע ג'ין קלי, לזוג נולדה ילדה אחת. בלייר וקלי התגרשו בשנת 1957. בשנת 1963 נישאה לבעלה השני במאי הקולנוע הצ'כי קרל רייסז איתו היא חייה עד למותו בשנת 2002.
בלייר נפטרה ממחלת הסרטן ב-13 במרץ 2009 בלונדון כשהיא בת 85.
רגולציה של סיכונים

מדיניות רגולציה של סיכונים

מדיניות רגולטורית לגבי סיכון נחלקת לשלושה שלבים עיקריים: הערכת הסיכון, ניהול סיכונים והסברת הסיכון (Risk Communication). הערכת הסיכון היא תהליך טכני בעיקרו אשר נעשה על ידי מומחים, פעמים רבות גם למומחים קשה להעריך בצורה נכונה את הסיכונים הקיימים במציאות. שלב ניהול הסיכונים הוא שלב בו נבחרת ומנוהלת המדיניות בהתאם לממצאי הערכת הסיכונים, העדפות חברתיות ופוליטיות ולחצים מצד אינטרסים שונים. מדיניות ניהול הסיכונים הוא לב רגולציית הסיכון וקיימות שיטות שונות כמפורט ליישומה. השלב השלישי הוא ההסברה לציבור או לצדדים המושפעים מן הכללים הרגולטורים שנקבעו. קיימת בעייתיות דמוקרטית בהקשר זה מאחר שנושאים של סיכון: הערכת סיכון ומדיניות ניהול הסיכון לרוב מסובכים ומצריכים ידע סטטיסטי וידע מתקדם אחר. לכן, פעמים רבות הציבור הרחב אינו מבין את הסיבות, ההחלטות וההשפעות הקשורות ברגולציית הסיכון.
סוזן מונטגומרי

חינוך והשכלה

מונטגומרי נולדה בלאנסינג, בירת מישיגן. בגיל 23 קיבלה את התואר הראשון שלה מאוניברסיטת מישיגן (ב-1965). לאחר מכן עברה לאוניברסיטת שיקגו, שם השלימה את לימודיה והשיגה את תוארה השני, כעבור שנה. היא קיבלה את הדוקטורט שלה בשיקגו, שלוש שנים לאחר מכן, ב-1969, תחת השגחתו של דוקטור ישראל הרשטיין.
כיום משמשת מונטגומרי כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת דרום קליפורניה.

קריירה ומחקר

לאחר שסיימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת שיקגו, עברה לאוניברסיטת דה-פול לשנה, וב-1970 הצטרפה לפקולטה של אוניברסיטת דרום קליפורניה שבה היא עובדת עד היום. ב-1982 היא קודמה לתפקיד פרופסור בפקולטה.
מונטגומרי החלה את עבודת המחקר שלה בחקר של השפעות חבורה על חוגים אלגבריים. לאחר מכן שינתה את תחום מחקרה לאלגברה נון-קומוטטיבית, ובפרט אלגברת הופף, מבניה, ייצוגיה והקשר שלה לתחומי אלגברה אחרים. המאמר המצוטט והחשוב ביותר שלה עוסק בנושא זה. למחקריה הרבים לעיתים היו שותפים, ולרבים מהמאמרים שפרסמה היו מתמטיקאיות ומתמטיקאים אחרים שהשתתפו בכתיבתם.
מלבד כמות מחקרים גדולה שפרסמה, מונטגומרי כתבה גם שבעה ספרים העוסקים בתחומי המחקר שלה. בנוסף כתבה מאמר על ביצועים אקדמיים ויצירתיים אצל בני נוער מחוננים, שבו תיארה יחד עם אליזבת' מונרו דרוס את המאפיינים הללו לאור השפעות ולחצים סביבתיים.

חיים אישיים

מונטגומרי נשואה ולה 3 בנים מנשואיו הראשונים של בן זוגה.