google/wiki40b huggingface dataset:
יהושע בר-דיין

ביוגרפיה

בר דיין נולד בעפולה והתחנך בבתי ספר בכפר סבא, בדגניה א' ובבית הספר החקלאי מקווה ישראל. הוא התמחה בגידול הדרים, פרחים ודבורים.
בשירותו הצבאי שירת בנח"ל בשנים 1951–1954, ובשנים 1952–1966 עלה עם גרעין הנח"ל להתיישבות בקיבוץ ארז בצפון הנגב.
עסק כ-25 שנים בגידול ושיווק פרי הדר בארץ ובחו"ל מטעם המועצה לשיווק פרי הדר.

יומנו של חייל

במהלך מלחמת ששת הימים שירת בר דיין כנהג בחטיבה 7, החטיבה הסדירה היחידה בצה"ל באותם ימים, המורכבת כולה מחיילי חובה. ב-17 במאי 1967, בתקופת הכוננות, שירת כחייל מילואים בגדוד 79 של חטיבה 7 בפיקודו של אל"ם שמואל גורודיש. באותם ימים היה בן 34, מן החיילים המבוגרים בחטיבה 7.
במהלך תקופת ההמתנה היה בר-דיין נהג ברכב בעל הנעה קדמית, שגויס במתכונת גיוס רכב אזרחי לעת חירום. הוא צויד במכשיר קשר ובחוליית חיילי חימוש שתפקידם לטפל בטנקים בעת קרב. ברכב שבו נהג, מצא יומן שנתי קטן. מאחר שהיה אב לילד בן שנתיים, חש שעליו לתעד את הקורות למען הדורות הבאים. במהלך כל ימי ההמתנה והמלחמה תיאר ותיעד ביומן שמצא את קורות המלחמה מנקודת המבט של חייל בין הקרבות.
לאחר תום המלחמה העביר בר-דיין את היומן לעורך שבועון "הארץ", נתן דונביץ. החל מה- 10 במאי 1968, כשנה לאחר המלחמה, פורסם היומן במשך שלושה שבועות בתפוצה רחבה במוסף סוף השבוע של עיתון "הארץ" וזכה לתהודה רבה. אהרון מגד, (לימים חתן פרס ישראל), עורך "משא", העורך הספרותי של עיתון "למרחב", הגיב על פרסום היומן וכתב: "התחלתי לדפדף בעיתוני השבת והגעתי אל "יומנו של חייל" של יהושע בר-דיין בשבועון "הארץ". ..[היומן] מוסר תחושה חריפה של הימים ההם, ערב המלחמה וראשיתה, זרוע כמה וכמה תיאורים מצוינים של פרטים, נוף וכמובן, רגשות... לא רבים מהדברים שנכתבו על המלחמה הזו, נכתבו כך...ספרות? לא. אין זו ספרות. תעודה."
לאחר פרסום היומן בשבועון הארץ, יצא היומן לאור כספר "יומנו של חייל" בשנת 1968 בשלוש מהדורות. לימים, הספר תורגם לאנגלית והופץ על ידי משרד החוץ בשגרירויות ישראל ברחבי העולם. בהמשך, הספר תורגם לרוסית על ידי סוכנות "נתיב" במשרד ראש הממשלה והופץ על ידי תיירים יהודים שהורשו לבקר בברית המועצות בימים ההם. עותקים רבים עשו את דרכם ליהודי ברית המועצות בימי המלחמה הקרה. 
החלק השלישי של הספר "1967 - והארץ שינתה את פניה" של ההיסטוריון תום שגב נקרא "ארבעים הימים של טוראי יהושע בר דיין". שגב השתמש ביומן המקורי כחומר היסטורי אותנטי לתיאור ימי ההמתנה וראשית הקרב. בספר זה שגב כתב "אני חייב תודה עמוקה ומיוחדת ליהושע בר-דיין שהתיר לי להשתמש ביומן המלחמה שלו, מסמך יוצא דופן בעוצמתו; קולו הוא קול האדם במלחמה".
מדליות במשחקים האולימפיים

ספירה כוללת של המדליות באולימפיאדות הקיץ משנת 1896 ועד 2012. הספירה אינה כוללת את משחקי אולימפיאדת אתונה (1906), אשר אינם מוכרים עוד על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) כמשחקים רשמיים.
הטבלה ממוינת לפי מספר מדליות הזהב שכל ועד אולימפי לאומי (NOC) זכה בהן. מספר מדליות הכסף נלקח גם כן בחשבון אחרי מדליות הזהב, ולאחריהן נלקח מספר מדליות הארד. אם כמה מדינות עדיין משתוות בסך כל המדליות, הן ימויינו בסדר אלפביתי. שיטת מיון זו זהה לשיטה בה משתמשים הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC), התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF) וה-BBC, אך ה-NBC וה-CNN משתמשים בשיטה של ספירה כוללת תחילה ואחר כך זהב, כסף, וארד.
הפקעה

הפקעה היא פעולה בה המדינה משתלטת על רכושו הפרטי של האזרח, או תופסת את הזכויות של האזרח ברכוש, תוך מתן פיצוי כספי, אך ללא הסכמת הבעלים. הנכס נלקח או לשימוש הממשלה או על ידי משלחת לצדדים שלישיים אשר יקדישו אותו לשימוש ציבורי, אזרחי או, במקרים מסוימים, פיתוח כלכלי.
השימושים הנפוצים ביותר של הנכס נלקחה על ידי תחום הנודע הן עבור שירותים ציבוריים, כבישים ציבוריים, מסילות ברזל; עם זאת, ניתן גם לקחת מטעמים של ביטחון הציבור. קיימים מקרים בהם נדרש הגוף הממשלתי להגיש הצעה לרכישת הנכס לפני שהוא נזקק להשתמש בסמכותו להפקיע.
ישראל דוב פרומקין

ביוגרפיה

נולד בעיר דוברובנה שבפלך מוהילב, באזור רוסיה הלבנה שתחת שליטת האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), למשפחה של חסידי חב"ד. אביו היה סנדר פרומקין חתנו של ר' אהרן מסטרשלה מגדולי תלמידיו של רבי שניאור זלמן מלאדי, שהיה לאחד מממלאי מקומו. אך פרומקין לא היה נכדו, אמו מרישה רבקה לבית קישין נישאה לאביו לאחר פטירת אשת נעוריו. בכ"ג בכסלו ה'תר"ך, 1859, בהיותו בן 9, עלה לירושלים עם הוריו ואחיו. כשמלאו לו 15 שנה, נישא לבתו של ר' ישראל ב"ק, מי שהקים את בית הדפוס העברי הראשון בארץ ישראל בעת החדשה. אשתו זו נפטרה בדמי ימיה, לאחר שנולדו להם בנות ובן אחד, אברהם. י"ד פרומקין נישא בשנית לבילקה (בלהה), אחותו של אפרים כהן-רייס, מנהל בית הספר למל, ונולדו להם ארבעה ילדים: זלמן, גד, רוזה ויצחק. היא נפטרה כבת 72 בתל אביב במאי 1933 ונקברה בירושלים.
ב"ק ייסד בשנת 1863 את העיתון העברי החלוצי "חבצלת", אך לא התמיד בהוצאתו לאור. פרומקין ירש את בית הדפוס מחותנו הראשון, ובשנת 1870 חידש את הוצאת העיתון והתמיד בה עד שנת 1911.
פרומקין התגורר בעיר העתיקה בין הוויה דולורוזה למעלות המדרשה, ב"חצר החבצלת" שנקראה על שם בית הדפוס והעיתון שהופק בו. החצר עמדה בשכנות לבית המופתי של ירושלים ב'רחוב הדגל', שנקרא על שם הדגל המוסלמי שנישא ברחוב בתהלוכת נבי מוסא.
על אף היות פרומקין חסיד חב"ד, שימש העיתון כבמה לתומכי "ההשכלה" ובהם אליעזר בן יהודה, שערך בעיתון מוסף בשם "מבשרת ציון", אל מול המתנגדים במחנה החרדי, שערכו עיתונים מתחרים בשם "הלבנון" ו"יהודה וירושלים". אולם בהמשך דרכו שב פרומקין והתחבר לאנשי "היישוב הישן" בירושלים, ובשיתוף פעולה עם יחיאל מיכל פינס, אשר עבר דרך אידאולוגית דומה, עמד במאבקים כנגד בן יהודה בשנותיה האחרונות של המאה ה-19. גם בנו, גד, פרסם מאמרים בעיתון תחת הכינוי גפ"ן, שהוא נוטריקון של שמו.
פרט לעבודתו העיתונאית, היה פרומקין פעיל ציבור וסייע רבות לנזקקים. הוא סייע לאנשי עליית אעלה בתמר שהגיעו לכפר השילוח, וארגן קרן 'להצלת נדחי ישראל' על מנת לסייע להם להקים משכני קבע. פעילות נוספת של פרומקין הייתה ניסיון לארגן התיישבות של יהודים בנבי סמואל: נרכשה חלקת אדמה, ובשנת 1895 ניסו כשלושה עשר יהודים תימנים מירושלים לעבד את האדמה הסמוכה לנבי סמואל, אך ניסיון זה לא עלה יפה. בנוסף, הקים את "בית מושב זקנים הכללי" בירושלים.

משפחתו

אחיו הגדול, מיכאל לוי פרומקין רודקינסון, כתב ספרים על חסידות, הוציא לאור את העיתונים העבריים "הקול" ואחר כך "אספת חכמים", והיה הראשון שהוציא תרגום ומבוא היסטורי לתלמוד הבבלי באנגלית.
בנו, גד פרומקין, היה השופט העליון היהודי הראשון בימי המנדט הבריטי. בן אחר, אברהם פרומקין, היגר לארצות הברית והפך שם לאחד מראשי האנרכיסטים היהודים.
בתו שרה נישאה לרב ד"ר ישעיהו רפאלוביץ מראשוני הצלמים היהודים בארץ, המייסד והנשיא הראשון של אגודת אחוה העולמית, הרב הראשי לברזיל ורב הצבא הבריטי בארץ ישראל.
יומטוב

יומטוב היה אירוע התרמה טלוויזיוני לילדים ונוער ביוזמת "שידורי קשת" ו"ציונות 2000", אשר שודר בשנים 2002–2008 בערוץ 2.
את האירוע מנחים כוכבי טלוויזיה ישראלים, ביניהם רפי רשף, אלי יצפאן, אסי כהן, גדי סוקניק ועוד.
האירוע הראשון של יומטוב התקיים ב-19 בדצמבר 2002 והשיר לאירוע היה חידוש לשיר "היום היום" שביצעה שרית חדד.
את האירוע ב-2004 הנחו אושרת קוטלר וריטה.
באירוע "יומטוב" שהתקיים ב-27 באפריל 2006 נאספו כ-19,000,000 ש"ח.
ב-2008 "יומטוב" התקיים ב-8 באפריל. השיר שליווה את המשדר היה "עד שתגיע", שנכתב על ידי ברק פלדמן והולחן על ידי יוני בלוך. שרה אותו נינט טייב, שביצעה בשיתוף עם אלי פיניש גם את שיר הנושא ליומטוב 2004- "כמו כולם".
דולני וייסטוניצה

דוֹלנִי וייֶסטוֹנִיצֶה (בצ'כית: Dolní Věstonice) הוא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי במורביה שבצ'כיה מהתקופה הפלאוליתית העליונה. ההתיישבות האנושית באתר תוארכה באמצעות תיארוך פחמן-14 ל-26,000 שנה לפני זמננו. האתר ייחודי בכך שהוא מכיל דוגמאות רבות וייחודיות לתרבות חומרית, אמנות וחפצי פולחן מתקופה זו עשויים קרמיקה, הקדומים ביותר שהתגלו. האתר התגלה ב-1891 ונחפר לראשונה באופן שיטתי ב-1924 על ידי משלחת בראשותו של קרל אבסולון.
סורת אל-מאעון

סורת אל-מַאעוּן (בערבית: سورة الماعون), או סורת הסעד, היא סורה מספר 107 בקוראן. סורה קצרה זו מונה שבעה פסוקים (אַיאַת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְריל (جبريل) במכה. לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת א-תכאת'ר ולפני סורת אל-כאפרון. 
הסורה ירדה למוחמד בזמן בו מספר רב של סיעות זממו לעצור את ההשפעה האסלאמית הגוברת. הסורה עוסקת באופיים של אלו הטוענים כי הם מוסלמים בעוד הם מכחישים את קיומו של ה"דין" - יום הדין והעולם הבא. אנשים אלו "מסלקים את היתום מעליהם", אינם זהירים בחובותיהם לחסרי הכול ומתפללים מבלי לחשוב על אלוהים בראש מעייניהם, בשכחם את המטרה שמאחורי התפילה. מעשי הצדקה שלהם הם מצג שווא לחסידותם המזויפת, משום שאינם נותנים אותה מתוך אהבת האל. תפסיר אבן עבאס, המסתמך על חדית'ים מפי בן דודו ואחד ממלוויו של מוחמד, עבדאללה אבן עבאס, מוסר כי אחריתם של אנשים אלו תהיה להבות הגיהנום.
שדה וקטורי

במתמטיקה שדה וקטורי הוא פונקציה חלקה בין יריעה לבין האגד המשיק ליריעה, כך שלכל נקודה מותאם וקטור משיק באותה הנקודה. במילים אחרות שדה וקטורי הוא חתך חלק מעל האגד המשיק של היריעה.
מקרה פרטי נפוץ, עבור יריעות שהן תתי-קבוצות של מרחב אוקלידי הוא פונקציה המשייכת וקטור לכל נקודה במרחב. שדה וקטורי הוא למעשה הרחבה של שדה סקלרי. בזמן ששדה סקלרי הוא פונקציה המוגדרת f: \mathbb{R}^{n} \to \mathbb{R}, שדה וקטורי מוגדר f: \mathbb{R}^{n} \to \mathbb{R}^n
פורד קורטינה

פורד קורטינה (באנגלית: Ford Cortina) היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי חברת פורד בריטניה בין השנים 1962–1982. יוצרו כ-2,600,000 יחידות בבריטניה בלבד, במשך חמשת הדורות שבהם יוצרה הפורד קורטינה.

היסטוריה

הפורד קורטינה תוכננה במסגרת פרויקט "הארכיבישוף" של פורד בריטניה, שמטרתו הייתה לייצר רכב משפחתי שיימכר בכמויות גדולות. מעצב הקורטינה היה רוי בראון ג'וניור.
מקור השם "קורטינה" הוא בהשראת שמו של אתר הסקי האיטלקי "קורטינה ד'אמפצו", האתר של אולימפיאדת החורף של שנת 1956.
הפורד קורטינה הושקה ב-20 בספטמבר 1962. הקורטינה התאפיינה במנוע הנעה אחורית. עד מהרה הפכה למכונית הפופולרית ביותר בבריטניה. בשנים 1980–1981 הייתה הפורד קורטינה לרכב הנמכר ביותר בבריטניה, והוגדרה כרכב השביעי הנמכר ביותר בבריטניה.
חברת "לוטוס מכוניות" ייצרה בין השנים 1963–1970 את דגם הסלון-ספורט, 2 דלתות, לוטוס קורטינה, דגם Mk1 (1963-1966) ודגם Mk2 (1966-1970) אשר התבסס על דגמי קורטינה, דור 1 ודור 2.
פורד טאונוס TC אשר יוצר בגרמניה, על ידי חברת "Ford-Werke GmbH", (פורד גרמניה),  בין השנים 1970-1982 התבסס על "פורד קורטינה" דור שלישי, רביעי וחמישי. הדגם היה קרוי "פורד טאונוס TC" כאשר פירוש "TC" הוא "טאונוס-קורטינה.

שיווק בישראל

בישראל שווקו הקורטינות על ידי "חברה ארץ-ישראל לאוטומובילים בע"מ", מהדור הראשון עד לדור החמישי, במשך כ-20 שנה, והיו לסיפור הצלחה. הקורטינות ששווקו בארץ היו בנפח מנוע 1600 סמ"ק ובדגמי 4 דלתות וסטיישן.
בשנות הששים של המאה העשרים שיווקה "חברה ארץ-ישראל לאוטומובילים בע"מ" מלבד פורד קורטינה את הדגמים שיוצרו באירופה: פורד אנגליה, פורד קונסול, פורד טאונוס, (טאונוס 12אמ, 17אמ, 26 אמ), טאונוס 20M ופורד קאפרי הספורטיבית.
משטרת ישראל השתמשה בקורטינה 1600 כרכב תנועה, סיור ובילוש, משנת 1972 עד שנת 1979.
מיימון הדיין

מהלך חייו

רבי מימון נאלץ לעקור ביחד עם משפחתו מספרד, עקב פרעות שהתחילו ביהודים, ועבר עם משפחתו לפאס שבמרוקו. משם נאלץ לברוח שוב עם משפחתו בעקבות גזירות חדשות של כת אל-מוואחידון. הפעם המשפחה עברה לארץ ישראל. משפחתו ככל הנראה ניסתה להיאחז בארץ ישראל, אך תנאי החיים תחת השלטון הצלבני היו קשים מדי, והמשפחה המשיכה לנדוד עד שהגיעה למצרים והתיישבה שם. רבי מיימון עצמו נפטר בארץ ישראל, ונקבר בטבריה סמוך לבנו.

חיבוריו

בידינו נותרו תשובות הלכתיות של רבי מימון, וכן אגרת שכתב ליהודים בעת הפרעות, על־מנת לעודדם. תשובות אלו ואגרת זו יצאו לאור בספר אגרת הנחמה, בהוצאת מוסד הרב קוק, 2008. 
תשובותיו של רבי מימון פורסמו גם קודם לכן, בספר "חיי הרמב"ם" על ידי ר' יהודה לייב מימון.

זיקה בין מחשבת הרמב"ם לאביו

מעריצים שונים של הרמב"ם אימצו את השם 'מיימון' כדי לציין את זיקתם הרעיונית והנפשית למורשתו של משה בן מיימון. כך נהג הפילוסוף שלמה מיימון במאה ה-18 וכך נהג גם הסופר והמנהיג הציוני-דתי יהודה לייב פישמן מימון. מעריצי הרמב"ם תומכי הרציונליות והפילוסופיה לאורך ימי הביניים נקראים לעיתים 'מיימוניים' או מיימוניסטים. אחד החיבורים המתלווה כנושאי כליו של הרמב"ם בספרו משנה תורה נקרא 'הגהות מיימוניות'. גם בשפות הלועזיות נקרא הרמב"ם בקיצור על שם אביו: Maimonides. בספרו של אילי גורליצקי המתאר התכתבות (מדומיינת) בין הרמב"ם לבין הפילוסוף המוסלמי אבן רושד, מתואר רבי מיימון הדיין כשוחר חכמה, אך מעדיף את עמדותיהם השמרניות של חכמי הכלאם, דוגמת אל-ע'זאלי, על פני הרציונליזם חסר הפשרות של מעריצי אריסטו.
מרבב

מרבב (באנגלית: Multiplexer או בקיצור Mux) הוא כינוי להתקן אלקטרוני המממש פעולה בסיסית וחשובה הנקראת ריבוב בה מתבצעת בחירה של אחד מכמה ערוצי קלט לערוץ פלט, בהתאם לערך בכניסות הבקרה. התקן המבצע את הפעולה ההפוכה למרבב הוא מפלג, Demultiplexer.

פעולת מרבב ספרתי פשוט

המרבב בוחר את אחת הכניסות ומעביר אותה למוצא. הפעולה מתבצעת על ידי רכיבים אלקטרוניים המממשים שערים לוגיים כך שעבור כל צירוף של כניסות רק ערך של אחת הכניסות מועבר. 
המרבב מקבל N כניסות מידע אשר בכל אחת ייתכן ערך לוגי (0 או 1), שמייצגות ספרות של מספר בבסיס בינארי. בנוסף לכך המרבב מקבל log על בסיס 2 של N כניסות ברירה - כגודל המספר N בכתיב בינארי. המרבב בורר את אחת מכניסות המידע באמצעות ערך כניסות הברירה, ומעביר את הערך של כניסת המידע שנבחרה למוצא ההתקן. 
למשל, עבור מרבב 2 ל-1 המקבל את כניסות המידע a ו-b, עבור ערך 0 של כניסת הברירה המרבב יפלוט את הערך של a, ועבור ערך 1 של כניסת הברירה יפלוט המרבב את הערך של b. 
התקן כזה הוא שימושי לצורך מיתוג במרכזיות - אם נתרגם את המספר שחייגנו למספר בינארי, ונזין אותו למערכת של מספר מרבבים, נוכל לקבל חיבור בין ערוץ הפלט שלנו לערוץ הקלט של מי שחייגנו אליו.
סוג אחר של מרבבים משמש בתקשורת. המרבב מקבל מספר אותות, בדרך כלל ממקורות שונים, ומעלה את כולם על אותו ערוץ תקשורת. מרבבים אלו מאפשרים להשתמש ברוחב הפס העצום של סיבים אופטיים וכן להשתמש בטלפונים סלולריים.

אוניברסיאליות המרבב

מרבב נקרא אוניברסלי מכיוון שניתן באמצעותו להפיק כל פונקציה בוליאנית על פי כניסותיו. כל פונקציה בוליאנית בעלת N קלטים ופלט אחד יכולה להיות ממומשת באמצעות מרבב בעל N כניסות ברירה, באופן הבא: הקלטים מחוברים אל כניסות הברירה של המרבב, ועבור כל קומבינציה של N הקלטים, תוצאת הפונקציה, 0 או 1, מחוברת לכניסת המידע המתאימה של המרבב.
אנטולי דיאטלוב

ביוגרפיה

דיאטלוב נולד בשנת 1931 בקרסנויארסק, ברפובליקה הסובייטית של רוסיה. הוריו היו איכרים שהתגוררו בסמוך לנהר יניסיי ויישובי העונשין בקרסנויארסק. הוא ברח מהבית בגיל 14. תחילה למד בבית ספר מקצועי ועבד כחשמלאי, בטרם התקבל למכון להנדסה ופיזיקה במוסקבה, בו סיים את לימודיו בשנת 1959.
לאחר סיום לימודיו עבד במפעל לבניית ספינות בקומסומולסק ועבד בהקמת כורים בצוללות. במהלך תאונה גרעינית במקום, ספג דיאטלוב מנת קרינה של 200 רנטגן, שגורמת לחוליי קרינה קלים, הקאות, שלשולים, עייפות ועמידות פחותה בפני זיהומים.

צ'רנוביל

בשנת 1973 עבר דיאטלוב לפריפיאט שבאוקראינה כדי לעבוד בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל. ניסיונו בן ה-14 שנה בעבודה על כורים ימיים במזרח הפך אותו לאחד משלושת המנהלים הבכירים ביותר בכור, והוא היה אחראי על יחידות 3 ו-4.
ב-26 באפריל 1986 פיקח על ניסוי בטיחות בכור 4 של תחנת הכוח, שהביא לאסון הגרעיני הגדול בהיסטוריה, והביאה לפגיעה חמורה בסביבה. במהלך התאונה, נחשף דיאטלוב למנת קרינה של 390 רנטגן, אשר גורמת ל-50% מקרי מוות, אולם הוא שרד. יחד עם ניקולאי פומין וויקטור בריוכאנוב הוא הועמד לדין בגין אי מילוי אחר תקנות הבטיחות. השלושה נמצאו אשמים ונידונו ל-10 שנות מאסר. כעבור 3 שנים קיבל חנינה.
בהמשך הוא כתב ספר בו טען כי התכנון הלקוי, ולא אנשי הצוות, הוא האחראי העיקרי לתאונה. בדיווחים מאוחרים יותר נמצא כי דיאטלוב איים על מספר עובדים בתחנת הכוח בסיום תפקידם אם לא ימשיכו בניסוי באותו לילה. הוא נפטר מאי-ספיקת לב בשנת 1995.

במדיה

דיאטלוב הוצג על ידי איגור סלבינסקי בסדרה שעה אפס: אסון בצ'רנוביל שעלתה ב-2004. כמו כן הוצגה דמותו בסדרה צ'רנוביל שהפיקה HBO.
זיכרונותיו של דיאטלוב הוקלטו זמן קצר לפני מותו. ההקלטה בוצעה על ידי אדם אנונימי ועלתה ליוטיוב ב-2016.
מרחק בין-חלקיקי ממוצע

מרחק בין-חלקיקי ממוצע (באנגלית: Mean inter-particle distance), או הפרדה בין-חלקיקית ממוצעת, הוא המרחק הממוצע בין חלקיקים מיקרוסופיים קרובים ביותר (אטומים או מולקולות) בגוף מקרוסקופי.

צורה כללית

משיקולים כלליים ביותר, המרחק הבין-חלקיקי הממוצע קשור לנפח פר חלקיק של החומר , כלומר:
כאשר  היא צפיפות החלקיקים. את הצורה הכללית קל להסיק משיקולים של קינום, אך עם זאת, למעט מקרים פשוטים ספורים כמו למשל של גז אידיאלי, חישובים מדויקים לקביעת פקטור הפרופורציונליות בלתי אפשריים אנליטית; זה תלוי בגאומטריה המדויקת של סידור האטומים. לכן, לעיתים קרובות נעשה שימוש בביטויים מקורבים. ביטוי מקורב אחד כזה הוא Wigner-Seitz radius:
אשר מתאים לרדיוס של כדור שיש לו נפח זהה לזה של הנפח פר חלקיק . הגדרה פופולרית אחרת היא: , אשר מתאימה לאורך הצלע של קובייה שלה נפח .

התפלגות המרחק מהשכן הקרוב ביותר

נרצה לחשב פונקציית צפיפות ההסתברות של המרחק לחלקיק השכן הקרוב ביותר. נניח שישנם N חלקיקים בתוך אזור שלו נפח V. חלקיק שכן קרוב ביותר במרחק  פירושו של דבר שבדיוק אחד מ-N החלקיקים נח במרחק הזה בעוד שאר  החלקיקים נמצאים במרחק גדול יותר ממרחק זה, כלומר הם נמצאים מחוץ לכדור עם רדיוס .
ההסתברות למצוא חלקיק בין רדיוסים  ו- היא , בעוד ההסתברות למצוא חלקיק מחוץ לכדור הזה היא . לפיכך הביטוי לצפיפות ההסתברות הוא:
כאשר a הוא פרמטר ששווה ל-. אם ניקח את הגבול של  ונשתמש ב-, נקבל את התוצאה:

השוואה עם מהלך חופשי ממוצע

ההבדל המרכזי בין המהלך החופשי הממוצע למרחק הבין חלקיקי הממוצע הוא שהאחרון תלוי בצפיפות החלקיקים בלבד, בעוד שהמהלך החופשי הממוצע הוא פונקציה של צפיפות החלקיקים ושל גודל החלקיקים (חתך הפעולה האפקטיבי שלהם).
DR1

שעות שידור

1951-1966: 10 שעות בשבוע (5 תוכניות)
1966-1982: 14 שעות ביום (35 תוכניות בשבוע)
1982-1995: 18 שעות ביום (50 תוכניות בשבוע)
1995-2000: 21 שעות ביום (60 תוכניות בשבוע)
2000 - היום: 24 שעות ביממה

טלוויזיה צבעונית

שידורי טלוויזיה צבעוניים החלו במרץ 1967, עם שידור אולימפיאדת החורף בצרפת ב-1968. תקופת המבחן של השידורים בצבע הסתיימה באופן רשמי ב-1 באפריל 1970, אם כי עדיין עד 1978 שודרו תוכניות בשחור-לבן דוגמת תוכנית החדשות של הערוץ, TV Avisen.

טלוויזיה במסך רחב

בשנת 2004 הכריזה DR כי תוכניות עתידיות ישודרו ביחס מסך של 16:9. השינוי התרחש ב-2006 כאשר העבירה DR את אולפניה מ-TV Byen ל-DR Byen בקופנהגן. התוכנית האחרונה שעברה לשידור ב-16:9 הייתה תוכנית החדשות TV Avisen, בנובמבר 2006.

שידורים דיגיטליים

ב-1 בנובמבר 2006 תמו השידורים האנלוגיים בדנמרק ו-DR עברה לשידור דיגיטלי.

שידורים בחדות גבוהה

בינואר 2012 החל הערוץ לשדר ב-HD בשיטת 720p.

HbbTV

באפריל 2014 השיקה DR את שירות ה-HbbTV שלה, המאפשר צפייה בתוכן לפי דרישה ישירות בטלוויזיה המחוברת לאינטרנט.
תאודריק הראשון

רקע

תאודריק היה אחד מבניו, ואולי אף בנו הבכור, של המלך כלוביס הראשון, שאיחד את כל השבטים הפרנקים תחת שלטונו. עם מותו של כלוביס ב-511, חולקה ממלכתו בין ארבעת בניו לפי המנהג הסאלי: כילדבר הראשון נעשה לשליט אזור פריז, כלודומר הומלך על סואסון, כלותאר הראשון קבע את בירתו באורליאן ותאודריק קיבל את ריימס, מץ וסביבתן. ממלכתו של האחרון הפכה ברבות הימים לאוסטרזיה. תאודריק היה נשוי לסואווגוטה, בתו של זיגיסמונד, מלך בורגונדיה.

ראשית שלטונו

בשנת 516 לערך, הותקפה ארצו על ידי היגלק, מלך גוטלנד (כיום בשוודיה המודרנית). תאודריק שלח צבא בראשות בנו, תיאודברט הראשון, שהביס את הפולשים והרג את מלכם.
ב-523, תקפו תאודריק ושלושת אחיו את נחלותיו של זיגיסמונד והביסו אותו. אך הצבא הבורגונדי לא מוגר: גונדומר, אחיו של זיגיסמונד, גירש את הפרנקים בקרב וזרונטיה שהתחולל ב-21 ביוני 524, בו נהרג כלודומר.

אחרית שלטונו

ב-529 התערב תאודריק, יחד עם אחיו כלותאר, במלחמת הירושה של שבט התורינגים, ותמך בטוען לכתר הרמנפריד נגד אחיו באדריק. בתמורה לעזרתם, הבטיח להם הרמנפריד את חצי ממלכתו שנשלט בידי אויבו. הפרנקים הביסו את צבאו של באדריק ולאחר שנפל בשבי, ערפו את ראשו. הרמנפריד סירב לעמוד בהתחייבותו ולא מסר את הקרקע שהבטיח. ב-531 או ב-532, פלשו תאודריק ואחיו שוב לממלכתו וכבשו את הבירה סקיתינגי. הרמנפריד הצליח להימלט, אך הסכים להיפגש עם המלך מריימס כשזה ערב לביטחונו. השניים נועדו ביחד בעיר צילפיך, ותאודריק העניק לתורינגי מתנות רבות - אך כשזה עמד על החומה, הוא נדחף אל מותו.
ב-532 שוב פשטו תאודריק ואחיו על בורגונדיה, והצליחו להרוג את גונדומר בקרב אוטן. ב-534 הם חילקו את בורגונדיה ביניהם. באותה שנה מת המלך.
סלוס

גאוגרפיה

שטחה של השמורה כ-45,000 קמ"ר, המהווים כ-5% משטחה של טנזניה, היא השנייה בגודלה באפריקה ואחת הגדולות בעולם. השמורה כוללת הן אזורים מיוערים (כ-75%) והן סוואנה (כ-17%), ובסך הכל גדלים בה כ-2,000 מיני צמחים. מדי שנה יורדים בחלקה המזרחי כ-750 מ"מ גשם, ובחלקה המערבי כ-1,250 מ"מ.

פאונה

עם בעלי החיים הנפוצים בשמורה נמנים פילים, היפופוטמים, זאבים טלואים, תנינים, נמרים, ברדלסים, בובאל ליכטנשטיין, אנטילופות סוס שחורות ועדרי תאו אפריקני וכן יש בה קרנפים צרי-שפה, המצויים בסכנת הכחדה.

תיירות

נהר הרופיג'י חוצה את השמורה, ורק 10% ממנה, צפונית לנהר פתוח לתיירים. מרבית התיירים מבקרים בה בטיולי ספארי, באמצעות ג'יפים, טיולים רגליים או שיט בנהר. חרף גודלה והמגוון הרחב של בעלי חיים המצויים בה, היא אינה מתויירת כשמורות אחרות בטנזניה דוגמת נגורונגורו או סרנגטי (בשנת 2003 ביקרו בה כ-6,000 תיירים, בהשוואה לכ-90 אלף בסרנגטי). זאת, בשל בידודה ובשל הימצאם של זבובי צה צה בתחומה. בשטח השמורה מנחת מטוסים, המשמש תיירים המגיעים מדאר א-סלאם, זנזיבר וארושה, וכן מספר אתרי קמפינג ובית מלון. בעונה הגשומה, הדרכים לשמורה בלתי עבירות, וניתן להגיע אליה רק בדרך האוויר.
90 האחוזים שאינם פתוחים לתיירים הם אזור שבו הציד מותר. הציד טעון קבלת רישיון מהנהלת השמורה, תמורת תשלום. ככלל, הנהלת השמורה מתירה ציד של פילים, תאואים, אריות ונמרים, ואוסרת על ציד ג'ירפים, שמספרם בדרום השמורה נמוך יחסית.
כ-90% מהכנסות השמורה מגיעות מרישיונות הציד, ורק כ-10% מגיעות מתיירות. כמחצית מההכנסות מועברות לממשלת טנזניה. לפיכך, ובהיעדר סובסידיה ממשלתית, אין להנהלת השמורה אינטרס לצמצם את מספר רישיונות הציד הניתנים מדי שנה.

אוכלוסייה

מלבד מינהלת השמורה, אתרי הקמפינג ובתי המלון, אין בשמורה יישובי קבע. האזור היה מיושב מעט בראשית המאה ה-19, אך כבר ב-1858, כשריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק עברו באזור בדרכם לאגם ויקטוריה הם תיארו אותו כשומם מיושבים. כפרים שסבבו את האזור בו הוכרזה מאוחר יותר השמורה פונו מיושביהם במהלך מרד המאג'י מאג'י בין 1905 ל-1907.
פליקס בלוך

ביוגרפיה

בלוך נולד בציריך והחל ללמוד הנדסה במכון הטכנולוגי של ציריך. לאחר שנת לימודים אחת עבר ללמוד מתמטיקה ופיזיקה. למד אצל ארווין שרדינגר, שלימד באותה עת במכון זה. בשנת 1927, לאחר ששרדינגר עזב את המכון, עבר בלוך ללמוד באוניברסיטת לייפציג תחת ורנר הייזנברג. שם הוא הוסמך לתואר דוקטור לפיזיקה בשנת 1928.
עבודת המחקר שלו הייתה בחלקה על מכניקת הקוונטים של אלקטרונים בגבישים ובחלקה על גילוי תיאורית ההולכה במתכות. בתקופה זו הייתה לבלוך ההזדמנות לעבוד עם כמה מחשובי הפיזיקאים כמו וולפגנג פאולי, ורנר הייזנברג, נילס בוהר ואנריקו פרמי. בלוך החל לעבוד כמרצה באוניברסיטת לייפציג. 
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, עזב בלוך את גרמניה ועבר לארצות הברית שם החל לעבוד באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה.
בשנת 1934, בעת עבודתו בסטנפורד, הגה את הרעיון בדבר קיומה של שיטה לקיטוב נייטרונים (באופן חלקי להפריד בין כיווני סיבוביהם החיוביים והשליליים). בשנת 1939, תוך שימוש בשיטה זו, הוא ולואי אלווארז (חתן פרס נובל לפיזיקה 1968) הצליחו למדוד את המומנט המגנטי של הנייטרון (תכונה של השדה המגנטי שלו).
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בלוך היה שותף בפרויקט מנהטן ועבד גם על אמצעי נגד למכ"ם.
עם תום המלחמה שב לאוניברסיטת סטנפורד והמשיך בעבודתו שהובילה אותו, ביחד עם הנסן ופאקרד, לגילוי העקרון של ההשראה הגרעינית (המוכרת בשם תהודה מגנטית גרעינית - NMR). היה זה גילוי חשוב ביותר, שכן הוא עזר לבסס את הקשר בין שדה מגנטי גרעיני, גבישים ותכונות מגנטיות של חומרים שונים.
מאוחר יותר, ההשראה הגרעינית הפכה שימושית בקביעת ההרכב והמבנה של מולקולות, והפכה לשימושית באבחון הרפואי בבתי החולים.
בעבור פיתוח השיטות למדידה מדויקת של מגנטיות הגרעינית ועל התגליות שנעשו בעזרת שיטות אלה, זכה בלוך, במשותף עם אדוארד מילס פרסל, בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1952.
בשנת 1954 מונה בלוך למנהל CERN שהוקם אז.
בלוך נפטר בשווייץ בספטמבר 1983.

קשריו עם ישראל

בתחילת 1954 נענה בלוך להזמנה לכהן בחבר הנאמנים של מכון ויצמן למדע, ובשנת 1955 הוא הגיע לביקור בישראל. במאי 1958 הוא השתתף בחנוכת המכון הגרעיני של מכון ויצמן. בתחילת 1960 הוא הגיע כמרצה אורח לסמסטר באוניברסיטה העברית. בפברואר 1962 הוא הוכתר בתואר ד"ר לשם כבוד על ידי האוניברסיטה העברית.
אנדרטת חטיבת יפתח בנגב

מבצעי החטיבה

חטיבת יפתח היא החטיבה היחידה שלחמה בכל החזיתות במלחמת העצמאות. בתחילת המלחמה לחמה בגליל המזרחי בקרבות מצודת ישע, מלכייה וכיבוש צפת. לאחר מכן הועברה לחזית המרכז והשתתפה במבצע דני לכיבוש לוד ורמלה ובמבצע יורם בניסיון לכיבוש לטרון. 45 מלוחמי החטיבה נהרגו בקרב חירבת כוריכור.
לאחר מכן הועברה החטיבה לנגב. ציודה הוטס לשדה תעופה ליד קיבוץ רוחמה במסגרת מבצע אבק והלוחמים הסתננו לנגב בדרך יבשתית דרך קווי המצרים. לפני מבצע יואב לחמה החטיבה לגירוש כוחות של האחים המוסלמים שהשתלטו על מכרות הגופרית ליד בארי ובתפיסת תלים ומשלטים להגנת שדה התעופה אבק 1 ליד רוחמה שהיה נחוץ להובלת ציוד ותחמושת לפני המבצע. בחרבת מחאז התחוללו קרבות כבדים והמקום עבר מיד ליד שלוש פעמים עד שנשאר בידי החטיבה.
במבצע יואב תקעו לוחמי החטיבה טריז בעורף הצבא המצרי וכבשו את בית חנון. המצרים הגיבו בהפגזה כבדה וגרמו לחטיבה אבדות כבדות אך הלוחמים לא נסוגו. מהלך זה גרם לנסיגת הצבא המצרי ללא קרב מכל מישור החוף הדרומי מגשר עד הלום עד עזה.

הקמת האנדרטה

ראשיתה של האנדרטה היה בגלעד צנוע שהוקם ב-1950 ביוזמת מפקד החטיבה ולוחמיה. האנדרטה תוכננה על ידי יחיאל (חיליק) ערד, חבר קיבוץ סער, ונחנכה בערב יום הזיכרון ג' באייר תשכ"ט (21 באפריל 1969). היא בנויה מבטון חשוף בצורת מגן הניצב על בונקר. המגן נישא לגובה שבעה מטרים, כשהוא הולך וצר כלפי מעלה ויוצר חוד המזדקר לשמיים כאילו רוצה לפרוץ לעברם. על הקיר לוח ועליו מבצעי חטיבת יפתח במלחמת העצמאות ולוח עליו שמות 44 לוחמי החטיבה שנפלו בקרבות בנגב. על הקיר כתובות המילים מהימנון הפלמ"ח: ממטולה עד הנגב מן הים עד המדבר. על האנדרטה למעלה כתובות המילים: פלמ"ח יפתח, על במתי הנגב חלל.