google/wiki40b huggingface dataset:
סאותס השלישי, מלך אודריסה

ביוגרפיה

לאחר המלחמות שניהל פיליפוס השני, מלך מוקדון בשנים 347–342 לפנה"ס היו רוב השבטים בתראקיה כפופים למוקדון. עבור פיליפוס ובנו אלכסנדר הגדול, הייתה לתראקיה חשיבות אסטרטגית במאבק מול ממלכת פרס האחמנית. כמי ששכנה על החוף האירופי של ההלספונטוס היה לתראקיה את הקשר הישיר ביותר ליבשת אסיה. מעמדה של מוקדון בתראקיה התערער לאחר המרד של המצביא המוקדוני ממנון (Μέμνων), שהוצב כשליט תראקיה על ידי אלכסנדר, בשנת 331 לפני הספירה, כנגד שלטונו של אנטיפטרוס, העוצר של יוון בהיעדרו של אלכסנדר. אבל רק לאחר שזופריון, יורשו של ממנון בתפקיד, הובס על ידי הסקיתים בשנת 325 לפנה"ס יכלו השבטים התראקים בהנהגתו של סאותס להשתחרר מעול השלטון המוקדוני.
לאחר שאלכסנדר מת בשנת 323 לפנה"ס התמרד סאותס שוב ויצא כנגד השליט החדש של תראקיה ליסימכוס. על פי דברי דיודורוס סיקולוס היה סאותס יכול לגייס צבא של 20,000 רגלים ו-8,000 פרשים על מנת להגן כנגד השלטון המוקדוני החדש. הקרב ביניהם הסתיים ללא הכרעה, וכל אחד נסוג משדה הקרב. בסופו של דבר אולץ סאותס להכיר בשלטונו של ליסימכוס, אחד מהמלכים שירשו את אלכסנדר. ב-313 לפנה"ס הוא תמך באנטיגונוס מונופתלמוס במלחמתו כנגד ליסימכוס, כשהוא משתלט על מעברי ההרים בהר האמאוס (הרי הבלקן), אבל הובס שוב ואולץ להיכנע. כניעה זו הייתה מוגבלת להכרה הפורמלית בכפיפות של ממלכת אודריסה.
ממלכת אודריסה תחת שלטונו השתרעה מהרי הבלקן בצפון, הנהר טונדזה מזרח, הנהר מריצה בדרום והנהר סטריאמה במערב, מקביל למרכז בולגריה של ימינו. ממספר הרב של מטבעות הנושאות את דיוקנו שנתגלו באזור שמספרם גדול מאלו הנושאים את דיוקנו של ליסימכוס משערים כי הממלכה שגשגה כלכלית ושלטונו היה יציב. ככל הנראה ניסה סאותס לקבל הכרה כשווה לשליטים הדיאדוכים המוקדונים. הם שימשו לו כמודל כשייסד את בירתו סאותופוליס, הקרויה על שמו, שנבנתה באתר של יישוב קדום סביב שנת 320 לפנה"ס. שרידי העיר ההלניסטית שוכנים כיום בקרקעית מאגר קופרינקה, כ-8 קילומטרים מערבית לקאזאנלק במחוז סטארה זאגורה, במרכז בולגריה של ימינו, בפתח המזרחי של עמק הוורדים. הוא גם נשא לאישה מוקדונית בשם ברניקה, ועל מטבעותיו הוא מצויר כשעטרה מלכותית לראשו. ההיסטוריונים (למשל דיודורוס) מכירים בו כמלך (βασιλεύς - בסילאוס), אם כי לא ברור האם גם שליטיו ההלניסטיים הסכימו להגדרה זו. הוא עצמו לא השתמש בתואר זה במטבעות שטבע, מה שמעיד על כפיפות לליסימכוס.

קבר סאותס השלישי

הקבר של סאותס השלישי שוכן בתוך תל גוליאמטה קוסמטקה, כקילומטר דרומית לעיירה שיפקה, צפונית לעיר קאזאנלק בבולגריה. הקבר נתגלה ב-2004 על ידי הארכאולוג הבולגרי גאורגי קיטוב (Георги Китов). הקבר נבנה במקור כמקדש במחצית השנייה של המאה החמישית לפנה"ס. בין החפצים שנתגלו בקבר היו כתר הזהב של השליט, כוס זהב, מגיני ברכיים, ציוד לסוסים וכדי יין. ממצאים אלו מוצגים במוזיאון ההיסטורי של העיר קאזאנלק. בולט במיוחד הוא פסל ראשו של סאותס השלישי מארד שנקבר טקסית לפני חזית הקבר, שנעשה בפירוט רב.
רוטב הויסין

רוטב הויסין (בסינית מסורתית: 海鮮醬, בסינית מפושטת: 海鲜酱) הוא רוטב המשמש לתיבול ברווז בנוסח פאקינג, גלילי אביב, אגרולס, חזיר מו שו ומאכלים נוספים במטבח הסיני ובמטבח הוייטנאמי, בו מכונה הרוטב "טיינג דן" - "רוטב שחור". הרוטב עשוי מפולי סויה מותססים בתוספת שום, חומץ ופלפליי צ'ילי.
בנוסח המנדריני של רוטב זה הוא עשוי ממים, סוכר, פולי סויה מותססים, אורז, מלח, קמח מחיטה, שום ופלפלי צ'ילי.
בניגוד לדעה הרווחת הרוטב אינו מכיל שזיפים.
משמעות שם הרוטב בסינית - "רוטב מאכלי ים" מאחר שהרוטב שימש בעבר לתיבול מאכלים אלה.
קרם שניט

קרם שניט (מגרמנית: Cremeschnitte, צרפתית: Mille-feuilles, נהגה: מילפיי, שפירושו: "אלף עלים"; מכונה גם עוגת נפוליאון) היא עוגה העשויה ממספר שכבות (בדרך כלל שלוש שכבות) של בצק עלים אפוי ולעיתים מקורמל עם מילוי בין השכבות.
נהוג בדרך כלל למלא את הקרם שניט בקרם פטיסייר (קרם מתוק מבוסס על חלב וחלמונים) או בקרם דיפלומט שהוא שילוב של קרם פטיסייר ושמנת מתוקה מוקצפת. הטעם הנפוץ הוא וניל, אך ניתן לשלב עם הקרם מחיות אגוזים או פרי שונות, שוקולד או פירות טריים. הזיגוגים הקלאסיים לשכבה העליונה של העוגה הם ציפוי באבקת סוכר או בפונדנט שלעיתים קרובות משולב עם שוקולד מומס.
אדמונד שמילוביץ'

קריירה כשחקן

שמילוביץ' נולד בבוקרשט והחל לשחק כדורגל בקבוצת מכבי בוקרשט. לאחר שעלה לארץ ישראל שיחק כקשר שמאלי במכבי רחובות, הפועל תל אביב (עונת 1951/1952) והפועל רמת גן. בעונת 1953/1954 עבר להפועל כפר סבא. תחילה כשחקן ובהמשך כמאמן.
לזכותו של שמילוביץ' שתי הופעות במדי נבחרת ישראל, הראשונה בשנת 1949 במשחק ידידות מול קפריסין, והאחרונה במשחק ידידות מול טורקיה בשנת 1950.

קריירה כמאמן

לאחר פרישתו ממשחק פעיל עבר לאימון. בעונת 1954/1955 היה מאמנה של הפועל כפר סבא.
משנת 1958 היה מאמן הפועל תל אביב, אך לא זכה להצלחות עם הקבוצה וכעבור שנתיים עזב.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 שימש כעוזרו של גיולה מאנדי, מאמנה של נבחרת ישראל.
בעונת 1964/1965 אימן את הפועל פתח תקווה.
בתחילת העונה הכפולה 1966/1968 אימן את הכח רמת גן אך התפטר לאחר שלא מולאו דרישותיו המקצועיות.
בעונת 1968/1969 אימן את הפועל ירושלים והביאה לצמרת הליגה תוך הצגת כדורגל התקפי. שמילוביץ' ואליעזר שפיגל מילאו בצוותא את מקומו של מאמן הנבחרת הישראלית באותה עת, עמנואל שפר (שנעדר עקב היותו עם נבחרת הנוער בבנגקוק בטורניר גביע אסיה) במשחק בינלאומי מול נבחרת אוסטריה באפריל 1969.
בעונת 1969/1970 אימן את מכבי חיפה, והוביל אותה למקום השלישי בטבלה.
משחקיו הראשונים כמאמן נבחרת ישראל היו בנובמבר 1971 במסע לאוסטרליה בו נערכו שלושה משחקי ידידות מול הנבחרת המקומית. בטורניר הקדם אולימפי ב-1972, לא הצליחה הנבחרת שבהדרכתו להעפיל למשחקי אולימפיאדת מינכן, לאחר שנוצחה על ידי נבחרת תאילנד בבעיטות הכרעה מ-11 מטר. כמו קודמו בתפקיד, עמנואל שפר, נכנס שמילוביץ' לעימותים עם כוכב הנבחרת גיורא שפיגל.
גם במשחקי הקדם גביע עולמי שנערכו ב-1973 לא הצליחה נבחרת ישראל להעפיל למשחקי הגביע העולמי במינכן ב-1974, לאחר שנוצחה בהארכה במשחק מול קוריאה הדרומית. המשחק שהתקיים בסיאול במאי 1973 היה משחקו האחרון של שמילוביץ' כמאמן הנבחרת והוא הוחלף על ידי דוד שווייצר. 
בסך הכל שיחקה נבחרת ישראל בהדרכתו 17 משחקים, בהם השיגה 9 ניצחונות, 4 תיקו ו-4 הפסדים.
יחזקאל קצינאלפוגין

רבי יחזקאל קצינאלפוגין (או: קצנלבוגן; בריסק, כסלו - ה'תכ"ח, אלטונה, כ"ג בתמוז - ה'תק"ט) היה רבן של קהילות אה"ו, מחבר ספרים, פוסק, מנהיג ולוחם נגד כת השבתאות. נודע על שם ספרו ה"כנסת יחזקאל". בניגוד לדעה רווחת, אינו קשור למשפחת מהר"ם מפדואה.

ביוגרפיה

נולד בשנת 1667 לדיין רבי אברהם קצינאלפוגין, בעיר בריסק ליטא. שם למד והתחנך אצל האב"ד רבי מרדכי זיסקינד. כבר בצעירותו התגלה כעילוי וחריף מוח. כשהגיע לפרקו, נישא לבתו של רבי "שלמה זלמן סירקיש" מבריסק. לאחר חתונתו כיהן ברבנות בערים ז'יטל, קאיידן, ובירז. בשנת 1712 נבחר לכהן כאב"ד וראש הישיבה בקהילת אה"ו. ברבנות זאת שימש כ-30 שנה ובעקבותיה בא פרסומו. מינוי זה, לפי תיאור היעב"ץ בספרו האוטוביוגרפי "מגילת ספר", בא לידיו בעקבות עסקת חליפין חשאית אותה ערך עם אחד מנגידי אלטונה, תמורתה שימש חתנו של הנגיד ברבנות קאיידן. גדולי הרבנים כגון: רבי דוד אופנהיים (אב"ד פראג), יעקב כ"ץ (פופרש) אב"ד פפד"מ ורבי יהודה מילר אב"ד קליווא, פנו אליו בשו"תים, ותשובותיו הודפסו בספרו "כנסת יחזקאל". היה מעורב בהטלת האיסור על רמח"ל לכתוב בשם מגיד. אגרותיו בנושא לרבני וונציה מצויות בקובץ האגרות 'רמח"ל ובני דורו' בכ"ג בתמוז ה'תק"ט, 9 ביולי 1749 אחר חצות היום נפטר רבי יחזקאל ונקבר באותו ערב בבית הקברות באלטונה.

צניעותו

עם כל גדלותו בתורה, נהג רבי יחזקאל בענווה. בצוואתו העיד על עצמו שמעולם לא לבש בגדי פאר, וביקש שימנעו מלרשום על מצבתו את המילה "גאון", וכן שלא ירבו בשבחים.
מסופר כי ה"כנסת יחזקאל" לא היה בעל חוש מוזיקלי, אך בכל זאת, היה נוהג להתפלל לפני התיבה וציבור המתפללים לא אהד את ניגוניו. בהמבורג היה עני שנהג לחקות את תנועותיו וניגוניו של רבי יחזקאל בפני יושבי בתי מרזח, ובמיוחד ניגונו על "מכלכל חיים", והם העניקו לו מטבע בתמורה. כשנודע הדבר לראשי הקהל, כעסו וגרשו את העני מן העיר. העני מיהר לביתו של רבי יחזקאל וסיפר לו כי עשה כן לשם פרנסתו ולא לשם לעג. רבי יחזקאל מחל על כבודו, ונתן ביד העני אישור ובו כתוב: "רשות נתונה ממני למוכ"ז, לכלכל עצמו ממכלכל החיים".
רבי חיים הכהן ראפופורט בהספדו על רבי יחזקאל ציין את ענוותנותו הרבה.

יחסיו עם רבי יעקב עמדן

אף על פי שהיעב"ץ היה איש פולמוס ודמות שנויה במחלוקת, ועל אף השגות חריפות שכתב היעב"ץ על פסקים מסוימים של רבי יחזקאל, הרי שהוא כיבד וקרב את רבי יעקב. במקרים רבים שלח אליו בקשות לחוות דעתו בענייני איסור והיתר, ואף צירף אותו מפעם לפעם כדיין בבית דינו באלטונה. יחס זה לא מנע מהיעב"ץ לזלזל ברבי יחזקאל, ולכתוב עליו האשמות קשות ביותר בספריו "מגלת ספר", ו"שאילת יעבץ".

שם משפחתו

שם משפחתו של רבי יחזקאל בעל ה"כנסת יחזקאל" הוא "קצינאלפוגין", וכך גם חתם בהקדמה לספרו. שמו זה, גם חרוט על מצבתו אשר בבית הקברות באלטונה. והנה רבים טועים לקרוא לו בשם "קצנלבוגן", ואף הגדילו ביחסם לו קשר משפחתי, עם רבי "מאיר קצנלבוגן" המהר"ם מפדואה. ועל פי המסופר צאצאיו של שאול וואהל תבעו את אבותיו של בעל כנסת יחזקאל על שחותמים את שמם באות בי"ת, ופסקו רבני ועד ארבע ארצות כי עליהם לחתום את שמם באות פ"א.
מיעוט אחר מיעוט

מיעוט אחר מיעוט היא מידה מדרשית, אחת מ-32 מידות של רבי יוסי הגלילי, ולפיה ניתן להפיק משמעות מן המקרא שאינה כתובה במפורש בכך שהכתוב מביע לשון כפול של שלילה. בכל זאת, אין בכח המידה לנגד את עיקר הבנת פשט המקרא אלא לפרש כוונת המקרא.
במדרש הספרא, התנא רבי יהודה משתמש בלימוד זה יותר משאר חביריו התנאים.

פעולת המידה

עניין המיעוט במקרא הנו ביטוי שבא למעט דבר כללי אל מקרה ספציפי.  אמנם, כשיש מיעוט אחד ואחריו בא מיעוט שני, אומרים שהמיעוט השני אינו בא למעט פעם שנית, אלא אדרבה הוא בא לרבות.  
המלבי"ם מגדיר את המידה ככלל ההגיוני שכל שלילה אחר שלילה דינה לא לשלול אלא לחייב.  בכל זאת, החיוב הנדרש מוגדר להיות סימילרי ומעין הדבר שעליו מדובר במפורש.

מיעוט שלישית

במקרה שבא עוד מיעוט אחר השני, קיימים חילוקי דעות בחז"ל האם המיעוט השלישי בא למעט שוב את השני או שמתחילים לספור מחדש כלומר שאין המיעוט השלישי פועל על השני ולא קשור אליו כלל ועיקר
ההגיון של מיעוט שלישי פורש על ידי המלבי"ם כבא להגביל את המיעוט השני ולמעט את הריבוי שניתן לדרוש ממנו (מחמת המיעוט שהוא גורם) -ולא נרבה כל דבר שרוצים לרבות.

מספר הכהנים

אולם, יש חילוקי דעות אודות מספר הכהנים שמזקיקים להיות נוכחים במעמד הערכין, לפי דברי המשנה ופרשנותו של שמואל (אמורא), בערכי שדה ואדם צריכים רק כהן אחד מבין העשר דינים, ואילו לפי דעתו של רב הונא בריה דרב נתן ייתכן לומר שמזמינים חמשה כהנים להיזקק להערכה -כי בעת גמר לימוד שני מיעוטים מתחילים למנות מחדש.
דיון נוסף בשיטת מיעוט אחר מיעוט הנהו המחלוקת התנאי אם נתינת הזרוע, לחיים וקיבה לכהנת נחשב כקיום ציווי התורנית.  דעתם של דבי רבי אליעזר בן יעקב שניתן לתרום את מתנת הזרוע, לחיים וקיבה אל כהנת על סמך לימוד של מיעוט אחר מיעוט
שמעון הראשון

שמעון הראשון בן חוניו הראשון היה כהן גדול מבית חוניו בתקופת בית שני. שחי בתחילת המאה השלישית לפנה"ס. יש הרואים בו את "שמעון הצדיק" המוזכר רבות בכתבי חז"ל.
שמעון הראשון היה סבו של שמעון השני, ונכדו של יַדּוּעַ. יחוסו של יַדּוּעַ מוזכר מפורשות במקרא כמתייחס למשפחת הכהונה של בית צדוק.
וְיֵשׁוּעַ הוֹלִיד אֶת יוֹיָקִים, וְיוֹיָקִים הוֹלִיד אֶת אֶלְיָשִׁיב, וְאֶלְיָשִׁיב אֶת יוֹיָדָע. וְיוֹיָדָע הוֹלִיד אֶת יוֹנָתָן, וְיוֹנָתָן הוֹלִיד אֶת יַדּוּעַ.
— ספר נחמיה, פרק י"ב, פסוקים י'-י"א
בתו של שמעון הראשון נישאה לטוביה מבית טוביה, אביו של יוסף בן טוביה.
כשנפטר שמעון היה בנו חוניו השני צעיר לימים ולכן לא התמנה לתפקיד הכוהן הגדול, את שמעון ירש אלעזר אחיו, ולאחר שהוא נפטר, נמסר התפקיד למנשה שהיה אחיו השני. רק לאחר פטירתו התמנה חוניו לתפקיד.

זיהויו עם שמעון הצדיק

יוסף בן מתתיהו, במנותו את שמות הכוהנים הגדולים של אותה התקופה, מזהה את שמעון הראשון כ"שמעון הצדיק", ולא את נכדו, שמעון השני.
מאנה (כדורגלן)

קריירה

מאנה נולד בעיירת החוף טאריפה שבדרום ספרד והחל את דרכו המקצוענית במחלקת הנוער של ריאל ליננסה. לאחר מכן שיחק גם בדיטר ספרה, בשורותיה רשם שמונה משחקים בלבד בליגה השלישית.
בגיל 22 עבר לאתלטיקו מדריד ב' בה כבש 14 שערים ב-68 משחקים, ובשנת 2005 הושאל לריאל מורסיה מליגת המשנה עמה שיחק ב-39 משחקי ליגה וכבש שני שערים. הופעותיו בקבוצה סייעו לו לעבור לאלמריה, והוא היה שותף לעונת ההעפלה ההיסטורית של הקבוצה לליגה הראשונה. בעונתו השנייה בקבוצה, עונת 2007/2008, כבש פעמיים נגד מיורקה ורקראטיבו ולבה וקבוצתו הייתה אחת מהפתעות העונה כשסיימה במקום השמיני. בעונה זו נבחר מאנה לנבחרת העונה של סקיי ספורטס.
בשנת 2009 חתם בשורות חטאפה לארבע שנים עבור 2.5 מיליון אירו. בעונת 2010/2011 התחרה מאנה על עמדת המגן השמאלי עם פיטר מסיללה, ולרוב היה שחקן הרכב קבוע בקבוצה. בעונת 2012/2013 חווה פציעה בקרסול במהלך משחק חוץ נגד ולנסיה שהשביתה אותו לשלושה וחצי חודשים, אך בסיומה חזר מיידית להרכב הראשון. בעונה זו רשם מאנה 13 משחקים ואף הבקיע נגד אספניול ב-25 בנובמבר 2012.
ב-2 ביולי 2013 חתם מאנה במכבי תל אביב לשנתיים, וחבר לחברו לשעבר לקבוצת אלמריה, קרלוס גארסיה. את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה עשה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות במשחק הגומלין מול גיור ההונגרית באצטדיון בלומפילד. במסגרת ליגת העל שותף מאנה לראשונה במחזור הראשון מול הפועל עכו, ובסך הכל שותף בחמישה משחקי ליגה.
ב-23 בדצמבר 2013 שוחרר מאנה ממכבי תל אביב וחתם לעונה וחצי באלמריה, קבוצתו לשעבר, ובתום חוזהו שוחרר מהמועדון.
המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל

היסטוריה

בית החולים הוקם בקצה בת ים על גבול יפו ב-1944, על ידי רשויות המנדט הבריטי, כדי לשכן את חולי הנפש היהודים ששוכנו עד אז בבית לחם ובבני ברק. בסוף 1944 הועברו אליו החולים מבני ברק. 
עם פרוץ מלחמת העצמאות עמד בית החולים בחזית קו האש בין יפו ובת ים. בראשית פברואר 1948 דרשה הממשלה מהוועד הלאומי לפנות את 175 החולים מבית החולים, בגלל היותם במוקד סכנה, ולפי טענות בעיתונות של היישוב היהודי מתוך כוונה למוסרו לערבים באופן שיהווה חיץ בין חולון ובת ים. במרץ 1948 פונו חולי בית החולים לבתי חולים אחרים. באפריל 1948 הסכימו רשויות המנדט להעביר את בית החולים לידי היישוב היהודי, כאשר באופן זמני הוא יהיה בפיקוח הצלב האדום. בשנת 1951 הועברו לבית החולים 50 מאושפזים מבית חולים פרטי במרכז בת ים, שהוסב לבית נכים.
בשנת 1996 פורסמה בידיעות אחרונות סדרת כתבות על תנאי האשפוז הקשים בבית החולים ועל יחס משפיל שלו זכו המאושפזים.
במסגרת הרפורמה בשירותי בריאות הנפש של הממשלה, לפיה יועברו שירותי בריאות נפש רבים מבתי החולים הממשלתיים אל מרכזים בקהילה, החליט משרד הבריאות ב-2003 על סגירת בית החולים אברבנאל. ד"ר יהודה ברוך אמר בישיבת כנסת ב-2010: "ניסינו לבדוק את פיצול בית החולים בין וולפסון לאיכילוב. זה לצערי בלתי אפשרי מכיוון שוולפסון לא יכול לבנות עוד 5 מחלקות. איכילוב יכול לקלוט אחת או או שתיים, לא יותר, ואז אין מענה לאזור, ולכן להערכתנו בית החולים צריך להישאר על כנו". בשל אי מציאת מקום חלופי לחולים באזור נקבע כי בית החולים ימשיך לפעול, אך במתכונת מצומצמת. כך פחת מספר מיטות האשפוז בו ב-2006, מ-600 ל-300 מיטות. החלטת הסגירה בוטלה לאחרונה (2018), וכיום נבנה באתר בית החולים בניין חדש שישכן בעתיד את מחלקות הנוער וההוסטל השיקומי.
בפברואר 2010 ביקר במקום סגן שר הבריאות יעקב ליצמן ומתח ביקורת על תנאי התברואה הקשים במקום.

פעילות

המרכז נקרא על שם דון יהודה אברבנאל, שהיה רב, פילוסוף ורופא יהודי בפורטוגל בימי הביניים.
בית החולים מספק שירותי אשפוז ואמבולטוריה לכמיליון איש באזור תל אביב-יפו, חולון ובת ים. כיום מאושפזים בו כ-300 חולי נפש בגילאים שונים. המרכז העניק שירותי אשפוז וטיפול ייחודיים לניצולי שואה, ולאחר התמעטות מטופלים אלה, הוסבה היחידה בה הם טופלו ליחידה פסיכוגריאטרית. בנוסף מאושפזים בו מטופלים הלוקים בהפרעות נפשיות והתמכרויות (תחלואה כפולה), מטופלים כרוניים, בני נוער הלוקים באוטיזם, ונערים באשפוז יום הלומדים בבית ספר לחינוך מיוחד, "שחף", שממוקם במתחם בית החולים.
במרכז פועלות גם יחידה לטיפול בנפגעי טראומה נפשית, ומרפאות קהילתיות למבוגרים, לילדים ולנוער. 
המרכז מסונף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ולחוגים לפסיכולוגיה וקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ותל אביב. המקום מוכר להתמחות בפסיכיאטריה ובפסיכולוגיה קלינית, ולהכשרת עובדים סוציאליים ועובדי סיעוד.
פלה הכובש

תקציר העלילה

העלילה מתרחשת בסוף המאה ה-19. סירה ובה מהגרים משוודיה מגיעה לאי הדני בורנהולם. בסירה נמצאים לארס קרלסון ובנו פלה. המצב הכלכלי בשוודיה גרוע, האם מתה בשוודיה, והאב מחליט לנסות את מזלו בדנמרק הקרובה.
הדנים מתייחסים לשוודים בבוז. האב ובנו נשארים יום שלם בכיכר העיר במה שנראה כשוק עבדים. אף אחד לא רוצה להעסיק את לארס בגלל גילו והילד. רק בלילה כשהם נשארים לבד הם נשכרים לעבודה בחווה חקלאית בסכום של 100 כתרים לשנה.
משכנים אותם בפינה מצחינה ברפת, ביחד עם הפרות. האב מתקשה ללמוד דנית ולהסתגל לסביבה לעומת פלה. כאשר המשגיח בחווה מתעלל בפלה מבטיח לו האב להתלונן בפני המשגיח ולבקש התנצלות אבל לנוכח המשגיח הוא מאבד את ביטחונו ומתרפס לפניו כדי שלא יפטרו, למגינת ליבו של פלה.
פלה עובד בכל העבודות הקשות בשדה ומתחבר לפועל אריק שמשתף אותו בתוכניתו לחסוך כסף כדי לנסוע לאמריקה ולסין ולכבוש את העולם. מנהל העבודה קונסטרופ מתגרה באריק ובעימות איתו נפגע אריק קשה בראשו ומפסיק לתפקד.
בנו של קונסטרופ מתאהב באחת הפועלות למרות התנגדותו. היא נכנסת להריון והדבר מסתיים בטרגדיה. היילוד מוטבע בים, האב מתאבד בטביעה והפועלת נלקחת לבית סוהר.
בעל האחוזה חושק באחייניתה הצעירה של אשתו ותוך חגיגה בשדה עם הפועלים הוא מפתה אותה ומבתק את בתוליה. הדבר נודע לאשתו ובאחד הלילות כשהוא בשינה עמוקה, היא נוטלת סכין ומסרסת אותו.
לארס מתוודע לגב' אולסן שבעלה הדייג נעלם בים. היא מסכימה שהוא ופלה יעברו לגור אצלה. דבר זה לא מוצא חן בעיני האנשים היות שהיא נחשבת עדיין כנשואה. בעיקר סובל מכך פלה שנאלץ להתכתש עם בני כיתתו שמעליבים אותו ואת אביו.
לבסוף חוזר הדייג אולסן ולארס, שתוכניתו בוטלה, מנסה להתאבד בתלייה. פלה עוצר אותו ומוציא את החבל מידיו.
עם הזמן מתמנה פלה לתפקיד משגיח אולם הוא מחליט לעזוב את המקום כדי לכבוש את העולם כפי שאמר לו אריק. האב אומר לו שהוא זקן וחלש ואינו יכול להצטרף אליו. בסצנה האחרונה הם נפרדים על רקע של נוף קפוא.
ארנסט פום ראט

ארנסט פום ראט (בגרמנית: Ernst vom Rath‏; 3 ביוני 1909 - 9 בנובמבר 1938) היה דיפלומט גרמני בפריז, שרציחתו ערב מלחמת העולם השנייה הייתה העילה לפרוץ סדרת הפרעות שנודעה כ"ליל הבדולח".

ביוגרפיה

פום ראט נולד בפרנקפורט בשנת 1909 לדיפלומט בכיר. הוא למד משפטים בפרנקפורט, והצטרף למפלגה הנאצית ב-1932. באפריל 1933 הצטרף לשורות האס אה (SA), וב-1934 התקבל לשירות החוץ כמתמחה במחלקה המשפטית. בפברואר 1935 נשלח לשמש מזכיר אישי של דודו, רולנד קסטר, שהיה שגריר גרמניה בצרפת. ב-1936, לאחר שעמד בהצלחה בבחינות הקונסולריות, נשלח לתפקיד בקונסוליה הגרמנית בכלכותה, הודו. מסיבות בריאותיות נאלץ לחזור מהודו לגרמניה במרץ 1938, וביולי אותה שנה מונה למזכיר זוטר בשגרירות גרמניה בפריז.
ב-7 בנובמבר 1938 נורה בתוך השגרירות ונפגע משלושה קליעים בבטנו, בידי הרשל גרינשפן, פליט יהודי בן 17 ששהה בפריז. אדולף היטלר שלח שני רופאים בכירים לפריז לטפל בו, בהם רופאו האישי ד"ר קרל ברנדט, אך כעבור יומיים מת פום ראט מפצעיו. עם הידיעה על מותו העלה אותו היטלר לדרגת מזכיר ראשון בשגרירות. התאריך היה יום השנה ה-15 לציון הפוטש במרתף הבירה, ובחגיגות שהתקיימו באותו יום במינכן אזכרו היטלר וגבלס את פום ראט כ"מרטיר" וקראו לתגובה כנגד היהודים. בכך נתנו השלטונות הנאצים את האות להתפרצות "ספונטנית" של סדרת פוגרומים כנגד היהודים ברחבי גרמניה בליל 9 בנובמבר 1938, שנודע מאז בשם ליל הבדולח.
הגרסה הרשמית לרצח היא כי מדובר בהתנקשות פוליטית, וכי בין פום ראט לגרינשפן לא הייתה היכרות קודמת. גרינשפן ירה בגרמני הראשון שנקרה על דרכו כדרך להביע את מחאתו על היחס ליהודים בגרמניה, וייתכן שאף סבר שהוא מתנקש בשגריר גרמניה בצרפת. בצד אותה גרסה, קיימת תאוריה נוספת והיא כי בין גרינשפן ופום ראט הייתה היכרות קרובה ואינטימית, שעמדה ברקע הרצח. פום ראט טופל במכון הרדיולוגי של ברלין כנגד מחלת המין זיבה (Rectal Gonorrhoea) ועל פי עדויות, היה דמות מוכרת בקהילה ההומוסקסואלית של פריז, והיו שכינוהו "מאדאם אמבסדור" וכן "נוטר דאם דה פארי" ("גבירתנו מפריז" כשם הקתדרלה המרכזית בעיר). הסופר הצרפתי אנדרה ז'יד, הומוסקסואל בעצמו, מעיד ביומנו שהכיר היטב את פום ראט שהשתעשע עם "היהודי הקטן, רוצחו".] בגרסה זו, נרצח פום ראט בגלל אי עמידתו בהבטחתו להסדיר למאהבו גרינשפן אשרת ישיבה בצרפת. בשלב מסוים טען פרקליטו של גרינשפן כי מריבת אוהבים הייתה ברקע הרצח, אך ייתכן שעשה זאת כתרגיל משפטי למניעת משפט ראווה שיציג את הרצח כפוליטי.
על פי מקורות אחדים, פום ראט היה אנטי-נאצי, או לפחות נחשד על ידי הגסטפו ככזה, והיה תחת מעקב טרם רציחתו.
במאמר מפורט שפורסם בעיתון הרפואה והתבסס על דו"ח הנתיחה הפתולוגית ומאמרים שפורסמו בנושא זה הועלה החשד כי פום ראט לא מת מהפציעה וכי הנאצים רצו במותו בגלל היותו הומוסקסואל שטופל במחלת מין על ידי רופאה יהודיה ונחשד בשיתוף פעולה עם הביון הצרפתי. היטלר שלח לפריז את רופאו האישי קרל ברנדט עם הוראה שעל פום ראט למות. ברנדט נטל את האחריות לטיפול על פום ראט מידי הצוות הצרפתי ונקט במספר פעולות שהביאו למותו לאחר שכבר התאושש יפה מהניתוח.
ב-12 בנובמבר סיכם גבלס את האירועים בעיתון ה"פלקישר באובכטר": "היהודי גרינשפן היה נציג היהדות. הגרמני פום ראט היה נציג העם הגרמני. בפריס ירתה אפוא היהדות בעם הגרמני".
גופתו של פום ראט הועברה לגרמניה ב-17 בנובמבר 1938. הלווייתו הממלכתית, שאורגנה היטב כאירוע תעמולתי, התקיימה בדיסלדורף בנוכחות היטלר וראשי המשטר הנאצי. בהלוויה נאמר כי פום ראט "שילם בדמו את מחיר המלחמה שהכריזה היהדות העולמית על הרייך השלישי".]
נד ביטי

ביוגרפיה

ביטי נולד בעיר לואיוויל שבקנטקי למרגרט פורטני ולצ'ארלס ויליאם ביטי.
החל את דרכו כילד בתור זמר שירי גוספל וברברשופ בכנסיות. קיבל מלגה ל"אוניברסיטת טרנסילבניה" שם למד לשיר א-קפלה, אך לא סיים בהצלחה את לימודיו.

קריירת משחק

ביטי התחיל את הקריירה שלו על בימות תיאטרון ברחבי בארצות הברית והופיע לראשונה בברודוויי בשנת 1968 במחזה "התקווה הלבנה בגדולה".
הופיע לראשונה בקולנוע בשנת 1972 במותחן "גברים במלכודת" בו שיחק איש עסקים בשם בובי טרייפ ובמערבון של ג'ון יוסטון "החיים והזמנים של השופט רוי בין" בו שיחק לצד פול ניומן.
המשיך עם הופעות בקומדיה המוזיקלית של רוברט אלטמן "נאשוויל", בתור דלברט ריס עורך הדין תאב הבצע של אולפן ההקלטות ובסאטירה "רשת שידור" בתפקיד ארתור ג'נסן מנהל חברת הטלוויזיה "CCA" שהקנה לו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
התפרסם בקלאסיקת גיבורי העל "סופרמן" ובסרט ההמשך "סופרמן 2" בתור אוטיס, יד ימינו של הנבל לקס לות'ר (ג'ין הקמן), בדרמת העיתונות "כל אנשי הנשיא" ובקומדיית המלחמה של סטיבן ספילברג "1941" בתור מפקד צוות הטנק ווארד דאגלס.
ביטי הועמד פעמיים פרס אמי על תפקידיו בסרטי הטלוויזיה "אש ידידותית" ו"הרכבת האחרונה הבייתה" .
ביטי השתתף בשלוש העונות הראשונות של סדרת הדרמה "רצח מאדום לשחור" וגילם את בלש משטרת בולטימור סטן בולנדר.
ב-1991 הועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בתור הטנור האירי בסרט "תשמע את השיר שלי".
ב-1993 שיחק בדרמת הספורט רודי" בתור דניאל אביו של כרוז הפוטבול רודי רוטייגר (שון אסטין).
ב-2007 הופיע ביטי בסרט הפעולה "על הכוונת" בתור הסנטור המושחת צ'ארלס מיצ'יום ובדרמה הביוגרפית "מלחמתו של צ'ארלי וילסון" בדמותו של חבר הקונגרס דוק לונג.
בשנים האחרונות התפרסם בעיקר בזכות הדיבובים שעשה עבור סרטי האנימציה "צעצוע של סיפור 3" לקולו הדובון הרשע לוטסו של ו"רנגו" לדמות ראש העיירה המדברית, צב היבשה ג'ון.

חיים אישיים

לביטי שמונה ילדים מארבע מערכות נישואים שניהל במהלך חייו: אשתו הראשונה לה היה נשוי במשך תשע שנים הייתה וולטה צ'אנדלר ממנה נולדו לו ארבעה ילדים, אשתו השנייה הייתה השחקנית בלינייה רוולאיי לה היה נשוי במשך שמונה שנים וממנה נולדו לו עוד שני ילדים, אשתו השלישית הייתה דורות'י לינדזי ממנה נולדו לו שני ילדים נוספים.
נשוי בפעם הרביעית משנת 1999 לסנדרה ג'ונסון.
מיה מאסטרו

ביוגרפיה

מאסטרו נולדה בשנת 1978, בבואנוס איירס, ארגנטינה.
הופעת הבכורה הפומבית שלה הייתה בשנת 1998, בסרט "טנגו" שהיה מועמד לפרס גלובוס הזהב ופרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
בתחילה היא הוכשרה בארגנטינה, אך בהמשך נסעה לברלין לפתח רפרטואר קולי של עבודותיהם של קורט וייל והאנס אייזלר.
המפנה בקריירת המשחק שלה היה כשהשתתפה במחזה "The Summer Trilogy" שנכתב על ידי קרלו גולדוני, ובשנת 1998 היא קיבלה בעיר מולדתה את התפקיד הנחשק "לולו" במחזה של פרנק ודקינד - "תיבת פנדורה". היא זכתה על תפקיד זה בפרס "אייס" לאמן חדש הטוב ביותר של השנה. בשנת 2000 שיחקה בדרמה הקומית "טיימקוד" לצד סלמה הייק.
ב-2004 היא הצטרפה לצוות השחקנים של הסדרה "זהות בדויה", והשתתפה שם בשתי עונות. באותה שנה השתתפה גם בסרט ארגנטינאי בשם "הנערה הקדושה" (La Niña Santa) וכן בסרט "דרום אמריקה באופנוע" משנת 2005. בדצמבר 2005 כיכבה בווידאו קליפ של פרינס שבוים על ידי חברתה סלמה הייק.
בשנת 2006 כיכבה כשחקנית משנה בסרט "פוסידון", רימייק של הסרט "הרפתקה בפוסידון" משנת 1972. ב-2008 שיחקה בקומדיה העצמאית "אנשי חזון" בכיכובו של זאק גאליפנאקיס.
מאסטרו כיכבה במחזמר אוף ברודוויי בשם "My Life as a Fairytale", המבוסס על חיו ועבודתו של הכותב האנס כריסטיאן אנדרסן. כמו כן כיכבה ב-"Cosí", המבוסס על האופרה "כך עושות כולן" של מוצרט.
מאסטרו לוהקה לתפקיד כרמן בסרטים "דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 1" ו"דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 2".
שיחקה כשחקנית אורחת בסדרה "צווארון לבן" בתפקיד מאיה, בעלת מסעדה.
כיום היא מככבת כד"ר נורה מרטינז בסדרת האימה "הנגיף" שנוצרה על ידי גיירמו דל טורו. וכן כשחקנית אורחת בסדרה "חניבעל", בתפקיד אלגרה פזי.
היא מתגוררת בטורונטו, קנדה.

קריירה מוזיקלית

כיוצרת-זמרת היא הופיעה בלוס אנג'לס, ניו-יורק ובואנוס איירס, והיא בהכנות לתחילת הקלטות של מיני-אלבום ולאחריו אלבום. ב-2010 הופיעה באיסלנד כחימום לאמיליאנה טוריני. היא משתפת פעולה על הלהקה הבריטית פיית'לס ושרה בשירם "Love Is My Condition" באלבום "The Dance" ששוחרר במאי 2010.
באוקטובר 2014, יצא אלבום הבכורה של מאסטרו, "Si Agua". האלבום הוקלט באיסלנד.
מתקן אפל

מתקן אפל (באנגלית: dark ride או darkride) הוא מתקן שעשועים בפארקי שעשועים ובירידים, בו המבקר חווה מראות שונים בתוך מתקן מקורה, בעודו נע מאירוע לאירוע.

היסטוריה

ממציא המתקן האפל הוא לאון קסידי מחברת מתקני השעשועים פרטזל, שהגה את הפטנט של המתקן בשנת 1928. הפטנט התבסס על מתקנים מירידים בסוף המאה ה-19, שנקראו "רכבות נוף", "רכבות שדים" או "מנהרת האהבה". אחד המתקנים הראשונים בשיטה זו היה חלק מתערוכת פיוצ'רמה ביריד העולמי, שנערך בעיר ניו יורק בשנת 1939. מתקן נודע נוסף, שהשפיע רבות על מתקנים דומים שנבנו אחריו, הוא הטירה המכושפת בפארק השעשועים דיסנילנד, באתר הנופש דיסנילנד בקליפורניה שבארצות הברית.

מאפיינים

מתקן אפל, למרות שמו, אינו חייב להיות אפל. לדוגמה, אחד המתקנים האפלים הידועים ביותר בעולם הוא מתקן "זה עולם קטן" שבפארקי הנופש של חברת וולט דיסני, אף שהמתקן אינו אפל כלל. המאפיין המרכזי של מתקנים אפלים היא שהם נמצאים ברובם במבנה מקורה (אף כי חלקים מהמתקן יכולים להיות תחת כיפת־השמיים) והמבקרים מובלים באופן מודרך בין האירועים השונים לאורך המתקן, כשתאורה, קול ומראה מכתיבים מה ייראו בכל רגע נתון. בדרך כלל מונעים המבקרים במתקן בקרוניות לאורך מסילה או על מעבר מים. ברוב המתקנים נעשה שימוש באפקטים מיוחדים של קול, תאורה, תנועה וריח, כדי להעצים את החוויה.