הסימפוניה השישית של בטהובן

הסימפוניה השישית של בטהובן בפה מז'ור (אופוס 68) של לודוויג ואן בטהובן, המוכרת בתור הסימפוניה הפסטורלית, היא סימפוניה שהושלמה בשנת 1808. זוהי אחת מהיצירות הידועות ביותר של המלחין.

רקע

בטהובן היה חובב טבע ובילה את מיטב זמנו בשיטוט במקומות בהם לא נגעה עוד יד אדם. לעיתים קרובות הוא עזב את וינה, בה התגורר, כדי לעבוד במקומות כפריים יותר. בטהובן אינו הראשון שתיאר את הטבע באמצעות מוזיקה; לדוגמה, האורטוריה של יוזף היידן "העונות", אשר בוצעה לראשונה בשנת 1802, תיארה גם היא את יופיו של הטבע, ריקודי האיכרים, סופות הרעמים, זמר הציפורים וכן הלאה. אך בטהובן לא הלחין אורטוריה נוספת, אלא סימפוניה, ובכך שחרר את המוזיקה מכבלי המהלך והמשמעות של מילות הלברית, ואפשר לעצמו חופש גדול יותר בעיצוב היצירה. כפי שאמר המלחין בעצמו על הסימפוניה: "זה עניין של לדמיין יותר מאשר לשמוע."
המתווים הראשונים של הסימפוניה נכתבו בשנת 1802. לסימפוניה היו עלילה, תוכן וכותרות תוכניתיות; בטהובן העיר: "לא קשה למאזין לתאר לעצמו את המצבים המתוארים… כל מי שדמיין אי פעם את חיי הכפר לא צריך כותרות כדי להבין את כוונותיו של המלחין."
הסימפוניה הפסטורלית הולחנה בה-בעת עם סיום כתיבת הסימפוניה המפורסמת והרוגזת יותר של בטהובן – הסימפוניה החמישית. בטהובן היה אז בשנות השלושים לחייו, וכבר סבל מחירשות חלקית. 
הסימפוניה השישית בוצעה לראשונה יחד עם החמישית במסגרת קונצרט בטהובן, 1808 בתיאטר אן דר וין בווינה, ב-22 בדצמבר, בשנת 1808. היא התקבלה על ידי הקהל בקרירות קמעה, ככל הנראה בגלל ההתרגשות שגרמה הסימפוניה החמישית, הראוותנית יותר. אף על פי שהסימפוניה השישית מכילה את מיטב יכולתו של בטהובן, קהל המאזינים בתקופה ייחל לשמוע משהו נועז והרפתקני יותר, ולכן הסימפוניה הרגועה והאינטרוספקטיבית לא התאימה לחלוטין לציפיותיהם]. 
למרות ההתחלה החלשה, היצירה נהפכה עד מהרה לאחת הקומפוזיציות המרכזיות ברפרטואר הסימפוני. היצירה נחשבת למועדפת הן על המאזינים והן על המבצעים, ובמשך השנים הוקלטה פעמים רבות.

תזמור

הסימפוניה כתובה לתזמורת הכוללת:

כלי הקשה

טימפני (לפרק הרביעי בלבד)

מהלך הסימפוניה

הסימפוניה ייחודית במיוחד ביחס לתקופה הקלאסית בהיותה בעלת חמישה פרקים, במקום הארבעה המקובלים. הפרקים מסודרים בסדר הבא:
1. "Erwachen heiterer Empfindungen bei der Ankunft auf dem Lande" – (התעוררותן של רגשות עליזים בעת ההגעה אל הכפר): אלגרו מא נון טרופו. 
2. "Szene am Bach" – (תמונה בפלג הנחל): אנדנטה מולטו מוסו.
3. "Lustiges Zusammensein der Landleute" – (התאספות עליצה של בני הכפר): אלגרו.
4. "Gewitter- Sturm" – (סופת רעמים): אלגרו.
5. "Hirtengesang; Frohe und dankbare Gefühle nach dem Sturm" – (שיר הרועים; שמחה והודיה לאחר הסערה): אלגרטו.
משך היצירה הוא בערך 40 דקות. שלושת הפרקים האחרונים מנוגנים בזה אחר זה ללא הפסקה.

תיאור מילולי של התוכנית לפרקים השלישי והרביעי

'הישיבה העליזה בצוותא של בני הכפר'... מראה לנו את כושר הסתכלותו הדק של ההומניסט בטהובן... בתחילה מופיעות יפהפיות הכפר, האצות ברגל קלה ומתחילות בריקוד תוך כדי ריצה. אחרי כן באה תמונת ההופעה של להקת מנגני הכפר הנכבדת, שצוירה בריאליזם נועז של צייר איכרים מארצות השפלה. בראש אצים הכינורות, האבוב מתאמץ לשווא להשיגם, ובעצלות מסוימת צולע הפאגוט אחריהם. קולות אחרים מצטרפים אליהם, הקלרניטות והקרנות מכריזות על בואן ועד מהרה נמצאת כל חבורת הנגנים במקום. והנה קרבים, בריקוד צעדים כבד, שליטי המקום. עתה ניתן האות להתחלה עליזה על ידי תרועת החצוצרה המצטלצלת זמן רב. היפהפיות עומדות על הואלס שלהן, ועתה מתחילה התנדנדותם העליזה של הזוגות, תוך רקיעת רגליים עזה וקריאות גיל קולניות. לפתע – הפסקה נבעתת. טרמולו קודר של הבאסים מרמז על רעם, המתגלגל במרחק רב. נבוכים נפרדים הזוגות, נשמעות קריאות פחד חרישיות. שוב הרעם המבעית, התרוצצותם של בני אדם אובדי עצות – והנה כבר מתחוללת הסערה בכל עוצם אימתה.
— פאול בקר, בטהובן, הוצאת עידית, 1958 עברית: יצחק הירשברג