google/wiki40b huggingface dataset:
חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית

היסטוריה

שורשי חיל האוויר וסמלו מגיעים מיחידת "הנמרים המעופפים", כינויה של קבוצת מתנדבים מהגיס האווירי של צבא ארצות הברית בראשות קלייר שנו, שסייעו לחיל האוויר הסיני במהלך מלחמת סין-יפן השנייה. ביולי 1942 הוטעה יחידת הנמרים המעופפים בכוח המשימה האווירי סין ובמר. 1943 נוסד חיל האוויר ה-14 בהוראה מיוחדת של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ושנו מונה למפקדו הראשון. החיל פעל במהלך מלחמת העולם השנייה בזירה הסינית ובזירה הדרום-מזרח אסייתית. במהלך הקרבות השמיד חיל האוויר 2,315 מטוסים יפנים, 365 גשרים, 1,225 קטרים ו-715 קרונות רכבת. 
לאחר המלחמה עבר חיל האוויר לאורלנדו שבפלורידה וב-1946 קיבל אחריות על ההגנה האווירית באזור דרום-מזרח ארצות הברית. ב-1948 הועבר החיל תחת פיקוד האוויר הקונטיננטלי ומשימתו הורחבה גם לאימון יחידות מילואים. במהלך מלחמת קוריאה נטל החיל חלק בהכשרה ובשינוע של אלפי יחידות וחיילי מילואים והמשמר הלאומי. ב-1957 קיבל החיל אחריות גם למשימות חיפוש והצלה וכן היה אחראי לכל משימות התובלה של כוחות המילואים במזרח ארצות הברית. בספטמבר 1960 פורק החיל. 
באפריל 1966 הוקם החיל מחדש במסגרת פיקוד ההגנה האווירית. ביולי 1968 עבר מטה החיל לבסיס חיל האוויר אנט בקולורדו וקיבל את השם כוח החלל ה-14. משימתו הייתה לזהות שיגורי טילי אויב, לעקוב אחר טילים ולוויינים בחלל ולספק שירותי שיגור לוויינים. כמו כן קיבל את התפקיד לאמן, לצייד ולהשים את מפעילי מערכות הריגול הלווייניות וההגנה מפני טילים. 
באוקטובר 1976 שונה שם החיל לחיל האוויר ה-14 (מילואים), ייעודו שונה והוא הועבר לבסיס חיל האוויר דובינס בג'ורג'יה. משימתו החדשה הייתה לפעול תחת פיקוד התובלה של חיל האוויר, והוא השתתף במסגרת זו בין השאר בפלישה האמריקאית לפנמה. 
ביולי 1993 חזר החיל לפעול בתחום לוחמת החלל והוצב תחת פיקוד החלל של חיל האוויר.
וולגוגרד ארנה

היסטוריה

האצטדיון נבנה על האתר שבו שכן האצטדיון הקודם ("האצטדיון המרכזי") למרגלות גבעת מאמייב שם שוכן קומפלקס זיכרון לזכר חללים שנפלו בהגנה על העיר. האצטדיון הקודם נבנה ב-1958 במסגרת הריסות העיר לאחר המלחמה על מה שהיה בעבר אתר של מסוף נפט. האזור היה לא מפותח ומאופיין במבנים בעלי ערך נמוך ומחסנים.
הבנייה החלה בשנת 2015 והושלמה ב-3 באפריל 2018. במהלך הבנייה נמצאו מאות קליעים ופצצות שנותרו מתחת לשטח עוד מתקופת קרב סטלינגרד, שהתחולל בתחומי העיר. בנייתו לוותה בסכסוכים רבים בין ממשלת מחוז וולגוגרד לחברות הבנייה בשל מימון שעוכב ומשרד הספורט הרוסי אף הגיש תביעה נגד חברת Stroitransgaz שבנתה את האצטדיון, בשל הפרת חוזים מול הממשלה על אי עמידה בזמנים. עם זאת, המשרד משך את תביעתו במרץ 2018 והבנייה הושלמה כאמור באפריל 2018.
משחק הבכורה נערך ב-21 באפריל 2018, במסגרת המחזור ה-34 של ליגת הכדורגל הלאומית כשרוטור וולגוגרד אירחה את לוצ'-אנרגיה ולדיווסטוק וניצחה בתוצאה 2:1 לעיני 19,421 צופים. ב-9 במאי 2018 האצטדיון אירח את משחק הגמר של הגביע הרוסי בכדורגל וכמה ממשחקי מונדיאל 2018. במהלך חודש האירוח האזור ספג סערת גשמים ורוחות שיצרו סדקים גדולים בשבילים ובדרכים המובילות לאצטדיון. ב-16 ביולי 2018, יום לאחר סיום הטורניר דווח על שטפונות בתוך האצטדיון עצמו בשל סדקים במבנה.
בקיץ 2019 דווח שוב על ליקויים שנמצאו במבנה, ברם זה לא מנע מקבוצת רוטור וולגוגרד לרשום את האצטדיון לאירוח משחקים בליגת הכדורגל הלאומית ובמסגרת הגביע הרוסי בכדורגל.
נקודה חמה (אינטרנט)

נקודה חמה (Hotspot) היא מתחם או אזור בו קיימות נקודות גישה אלקטרוניות ומתאפשרת גישה לחיבור אלחוטי לאינטרנט, באמצעות מחשב נייד או מחשב כף יד המצוידים בכרטיס רשת אלחוטי. 
נקודות חמות נמצאות לרוב באזורים ציבוריים, כגון בתי מלון, בתי קפה, ספריות, שדות תעופה, כנסים ואירועים, תחנות רכבת, קניונים מסחריים ועוד.
המידע מועבר בתקשורת אלחוטית בתדרי רדיו בין הכרטיס האלחוטי המצוי במחשבים לנקודות הגישה המבוססות על שידור דו כיווני, על פי תקני 802.11.
נקודות גישה של נקודות חמות מאפשרות אימות נתונים ותשלום באמצעות פורטל פנימי הנכלל בהן. לעיתים מסופק השירות בחינם.
בישראל העיר הראשונה שרושתה בנקודות חמות הייתה ירושלים (ב־20 באוקטובר 2004), ובעקבותיה רושתה גם תל אביב. באפריל 2005 נמצאו בישראל, על פי נתוני חברת מפה, 309 נקודות גישה.
אוסליידיס מננדס

ביוגרפיה

מננדס נולדה במרטי שבקובה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה מננדס במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 66.18 מטר, אחרי טרין הטסטאד מנורווגיה (68.91 מטר) ומירלה מנג'אני מיוון (67.51 מטר). בשלב המוקדמות קבעה שיא אולימפי חדש של 67.34 מטר.

אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכתה מננדס במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 69.53 מטר, לפני מירלה מנג'אני (65.78 מטר) ובת ארצה סוניה ביסט (64.69 מטר).

אלופה אולימפית

באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה מננדס במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אולימפי חדש של 71.53 מטר, לפני שטפי נריוס מגרמניה (65.82 מטר) ומירלה מנג'אני (64.29 מטר).

שיאנית עולם

באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה מננדס במדליית זהב בהטלת כידון בשיא עולם חדש של 71.70 מטר, לפני קריסטינה אוברגפיל (70.03 מטר) ושטפי נריוס (65.96 מטר), שתיהן מגרמניה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה מננדס במקום שישי בהטלת כידון בתוצאה של 63.35 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה.
יקב צ'ילאג

יקב צ'ילאג הוא יקב בוטיק בישראל בניהולה של הייננית אורנה צ'ילאג.

רקע

יקב צ'ילאג הוקם בשנת 1999 על ידי אורנה צ'ילאג, ייננית שלמדה באוניברסיטת מילאנו והשתלמה ביקב אנטינורי (Marchesi Antinori Srl) שבטוסקנה, איטליה. כרמי היקב פזורים ברחבי הארץ, באזורים המובחרים לגידול ענבי היין: כרמים בגליל, ביניהם כרם בן זמרה, וכרמים במצפה רמון.
יקב צ'ילאג היה היקב הראשון שהוקם על ידי אישה ייננית ופועל רבות לקידום תרבות היין בארץ ובעולם.
שיטת טורנס

מרשם זכויות מול מרשם שטרות

שיטת טורנס היא שיטה של מרשם זכויות. בשיטה זו, מה שמתועד במרשם המקרקעין הן הזכויות עצמן. הרישום הוא המקים והיוצר את הזכויות. זאת, בניגוד לשיטה הישנה יותר, של מרשם שטרות, במסגרתה מתועדים במרשם המקרקעין השטרות (deeds או instruments) הנוגעים למקרקעין מסוימים. בשיטה זו אין ודאות כמו בשיטת מרשם הזכויות. לא ניתן להסתמך על נסח הטאבו ונדרש לבדוק את השטרות עצמם, על מנת לוודא שזכותו של מי שנחזה להיות בעל הזכות במקרקעין אכן שרירה ולא מופרעת על ידי זכות קודמת. כמו כן, בשיטת מרשם השטרות, אין מיפוי מדויק של המקרקעין, על שטחם וגבולותיהם. לרוב נעשה שימוש בתיאור מילולי של גבולות המקרקעין (לדוגמה, תיאור לפי עצים, דרכים או שמות השכנים), שעשוי לאבד מתוקפו עם חלוף הזמן. שיטת טורנס מתגברת על הבעיות האמורות ומאפשרת לדעת באופן סופי ומדויק, אך ורק מנסח הטאבו וממסמכי המיפוי המופקדים בלשכת רישום המקרקעין, את כל הנתונים הנוגעים הן לזהות בעלי הזכויות במקרקעין והן לשטח ולגבולות המקרקעין.
שידורי טלוויזיה באינטרנט

שידורי טלוויזיה דרך האינטרנט מתבצעים באמצעות העברת נתונים משרת כלשהו למחשב האישי. ההתפתחות הטכנולוגית מאפשרת שידור תוכניות טלוויזיה באתרי אינטרנט. כך ניתן לצפות בתוכניות ובסרטים באינטרנט הן במחשבים נייחים וניידים, במכשירי לוח ובטלפונים הניידים. ברשת מועברים שידורים חיים וכן תוכן לצפייה נדחית (באנגלית: VOD). התכנים בצפייה נדחית זמינים לצפייה בכל שעות היממה ובכל מקום שיש בו חיבור לאינטרנט, חינם או בתשלום.
המונח "שידורי טלוויזיה" מתייחס לתוכן, הדומה לזה של שידורי הטלוויזיה. לרוב, שידורי טלוויזיה ברשת, הם מראה לשידור הרגיל. ערוץ טלוויזיוני מקרין תוכנית על מסכי הטלוויזיה ומקביל מזרים את השידור גם לנגן אינטרנטי. 
ניתן לצפות בשידורים בכל מקום על-פני כדור הארץ, כל עוד יש במקום חיבור לאינטרנט. וזאת בהשוואה לשידורי טלוויזיה רגילים, שהטווח שלהם מוגבל לסביבתה של האנטנה המשדרת (כיום גם אפשר לצפות בשידורי טלוויזיה רגילים בכל העולם בזכות לוויינים). כל אדם יכול לפתוח תחנת שידור לעצמו ולשדר לרשת האינטרנט. לעיתים עקב מגבלות של זכויות השידור, נחסמים שידורים לצפייה במדינות מסוימות על ידי כלי Geo block. לדוגמה שידורי מונדיאל 2018 משודרים בישראל בדיגיטל של כאן עם חסימת צפייה מחוץ לגבולות ישראל בהתאם להסכם השידור מול פיפ"א. 
ב 2018 שתי רשתות חברתיות השיקו שידורי טלוויזיה מסוג חדש, שאינם מקבילים לשידור טלוויזיוני: YouTube TV ו- IGTV של אינסטאגרם.

אמצעים לשידור באינטרנט

גופי שידור המתמחים בתחום האינטרנט ולהם נגן, שרתים, רוחב פס, ואמצעים נוספים המאפשרים להם שידור אינטרנטי לכמויות גדולות של צופים ומאזינים. בהינתן ציוד מתאים, ניתן לשדר באינטרנט אף ברזולוציית 4K. 
כמו כו, בנמצא גם שידור מטעם גורמים פרטיים או חובבי התחום, באמצעות תוכנה ביתית המאפשרת שידור של תוכני רדיו וטלוויזיה לאינטרנט.
משי (תרנגול)

תרנגול משי הוא גזע תרנגול מבוית. המאפיין העיקרי של גזע המשי הוא ניצוי רך כשל פלומת אפרוח. רכות זו מזכירה רכות של בד משי, ומכאן שמו.

היסטוריה

התיעוד הכתוב המוקדם ביותר הידוע של תרנגול משי מגיע מכתביו של מרקו פולו, אשר במהלך מסעותיו באסיה במאה ה-13 תיאר תרנגול פרוותי. אין בנמצא מידע מדויק על מקום מוצאו של גזע המשי, אך מספר כתובים מצביעים על סין העתיקה, דרום-מזרח אסיה, הודו ואף האי ג'אווה שבאינדונזיה. אוליסה אלדרובנדי, חוקר טבע איטלקי, כתב בשנת 1599 על תרנגול "הלבוש בפרווה המזכירה פרוות חתול שחור". הגזע יובא לאירופה ככל הנראה על ידי סוחרים שעברו בדרך המשי או בנתיבים ימיים, והוכר רשמית בצפון אמריקה בשנת 1874.

מראה

פרט לייחודיות הנוצות שלו, לתרנגול המשי מספר מאפיינים נוספים המייחדים אותו מיתר גזעי התרנגולים המבויתים: הצבע האופייני של העור ורקמות הבשר שלו הוא כחול-אפור כהה, תנוכי אוזניו כחולים, וכן יש לו חמש אצבעות בכל כף רגל, בעוד ליתר גזעי התרנגולים יש רק ארבע. תרנגול המשי נפוץ בצבעים שחור, לבן, חום-צהבהב (buff), אפור וכחול.
לעוף זה קיימת גם גרסת בנטם מוקטנת, שממדיה כשני שלישים מממדי הגזע המקורי.

מזג

תרנגולי המשי ידועים במזגם הרגוע, השלו והכנוע. לפיכך, המשי הוא אחד מגזעי התרנגולות המתאימים ביותר לגידול כחיית מחמד. במקרים מסוימים, תרנגולי משי אף לא יתנגדו לאדם שינסה להרימן. תרנגולות המשי ידועות כדוגרות מעולות וכאמהות נאמנות. בשל-כך, נהוג להשתמש בתרנגולות משי כאומנות לביצים מופרות ולאפרוחים של תרנגולות מגזעים אחרים. אפרוחים שגדלו בקרב אומנת מגזע משי נוטים להיות רגועים בבגרותם, ביחס לתרנגולים אחרים מאותו הגזע, וזאת משום שגדלו בקרבת אם רגועה ושקטה.

כשרות

מאפייניו השונים של תרנגול המשי עוררו שאלה אם הוא עונה להגדרה של עוף כשר ואם מותר לאכלו ולאכול את ביציו. הנטייה בקרב פוסקי ההלכה היא להחמיר בשאלה זו, בעיקר מכיוון שכשרות עופות מבוססת על מסורת רציפה של אכילת העופות האלה, ואין מסורת רבת שנים לאכילת תרנגול משי.
רביעיית מועדון התיאטרון

היסטוריה

הלהקה הוקמה בשנת 1957 ביוזמת מקים מועדון התיאטרון והקאמרי יצחק קדישזון בהרכב של ארבעה משחקני תיאטרון הקאמרי. הבמאי הראשון של הרביעייה היה השחקן והבמאי שרגא פרידמן. שירי תוכניותיה הראשונות, שהתחבבו על קהל הצופים והמאזינים הודפסו ע"ג התקליט בחברת "ישראפון" בליווי קטעי מעבר מפי שרגא פרידמן. בתוכניות אלו נכתבו חלק מהשירים על ידי דן אלמגור.
הרביעייה נאסרה להופעה בפני חיילים בגלל ששיריה נחשבו לבלתי חינוכיים. ב-22 ביוני 1960 בעת שהרביעייה הופיעה בפני חיילים בקולנוע תל אביב ושרה את השיר "תן תרומה" שהיתה סאטירה על השנור הישראלי, התפרץ קצין חינוך ראשי, אהרן זאב, להופעה, דרש מהרביעייה לרדת מהבמה וכינה את חברי הרביעייה "אדיוטים". לאחר מספר שבועות התנצל ראש אכ"א, אהרון דורון, בפני חברי הרביעייה.
ב-1963, לקחו אותם תחת חסותם הפזמונאי והמפיק חיים חפר ודן בן אמוץ, על מנת שיופיעו במועדון החמאם ביפו. שם הופיעה הרביעייה במערכונים קברטיים ובשירים צרפתים מתורגמים בהשראת ההרכב הצרפתי "פררה ז'אק" במסגרת התוכנית "פצצת הזמן" (תוכנית מס' 5), ששיריה הוקלטו לתקליט אריך נגן. חיים חפר גם כתב רבים משירי הרביעייה, בהם "זאת מרחוב פנורמה", "כבוד עצמי", "אין כמו יפו בלילות" וכן את השיר "איך הפשפש עלה למעלה" (חפר הכחיש שהשיר נכתב על שמעון פרס, אך גם לא התנגד שייחסו לו זאת). להיט נוסף של הלהקה היה "גוי של שבת", הידוע בזכות השורה "ג'וני איז דה גוי פור מי".
בשנות השבעים, לקח המפיק יעקב אגמון את הרביעייה תחת חסותו והעלה עימה את המחזמר "הרביעיה בכתונת הפסים".
הלהקה לא התפרקה רשמית מעולם, וחזרה להופיע בהרכבים שונים.
שמעון בר נפטר בשנת 1983, ראובן שפר – בשנת 2011, גדעון זינגר – בשנת 2015 ויעקב בן-סירא – בשנת 2016.
דיוויזיית האבטחה ה-213 (ורמאכט)

היסטוריה

ב-26 באוגוסט 1939 הוקמה הדיוויזיה, והוהעמדה תחת פיקודו של רנה דה ל'הומה דה קורבירה. במהלך המערכה בפולין היא הייתה חלק מהארמייה העשירית, וחיפתה מאזור ברסלאו על ההתקדמות הגרמנית לעבר קאליש ולודז', ולאחר מכן פנתה לצפון-מזרח כדי להילחם על מבצר מודלין. לאחר סיומה של המערכה הפולנית נותרה הדיוויזיה כחיל המצב בפולין באזור פוזנן. לאחר תחילת המערכה על צרפת, הועברה הדיוויזיה מערבה תחת פיקוד הארמייה השביעית. לאחר חציית הריין על ידי הארמייה השביעית, חצתה גם הדיוויזיה את הנהר, ולאחר מכן חדרה לאזור מילוז. מיולי 1940 עד פברואר 1941 הייתה הדיוויזיה בחופשה, ורוב לוחמיה נשלחו לעבודה בבתי החרושת ובשדות, רק אנשי המטה נשארו. ב-15 במרץ 1941 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית האבטחה ה-213, וחלק מיחידותיה שימשו להקמת דיוויזיות האבטחה ה-286 וה-403. במהלך מבצע ברברוסה הגנה הדיוויזיה על אזורי העורף של קבוצת ארמיות דרום, ואף השתתפה בקרב ברודי. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בחזית המזרחית, ובכלל זה בקרב דנייפר, קרב קייב וקרב קורסון-צ'רקאסי, וב-16 בספטמבר 1944 פורקה הדיוויזיה.
כדורי (מרכז אזורי)

כַּדּוּרִי הוא שמו של מרכז אזורי, הנמצא סמוך לכפר תבור ושייך למועצה אזורית גליל תחתון. המרכז האזורי הוקם בסמוך לבית הספר החקלאי כדורי, וחלק מהדירות בו שייכות לבית הספר החקלאי. כיום גרים במקום גם תושבים אחרים, שאינם קשורים לבית הספר החקלאי.
המרכז האזורי משמש כמקום מושבה של המועצה האזורית, בית ספר שדה (אלון תבור) של החברה להגנת הטבע וכן אזור תעשייה מצומצם.
הוט פוט

הוט פוט (בסינית מסורתית: 火鍋 בסינית פשוטה: 火锅 שמשמעו "קדרה באש") הוא מאכל מהמטבח הסיני. מאכל זה כולל ציר המתבשל בקדרה עשויה מתכת, המונח במרכז שולחן הארוחה, וסביבו מונחים מרכיבים שונים, בהם בשר פרוס, ירקות, פטריות, כיסוני וון טון, כופתאות, ופירות ים, והסועדים טובלים את המרכיבים השונים ומבשלים אותם בציר.
המאכל נאכל בסין מזה למעלה מ-1,700 שנים, ולא ברור מהיכן מקורו. ישנה סברה כי מדובר במאכל שמוצאו ממונגוליה, וכי מדובר בתבשיל שהוכן על ידי הלוחמים המונגולים אשר בישלו ירקות ובשר בתוך הקסדות שלהם מעל המדורה.
המאכל התפשט ברחבי סין החל מתקופת שושלת טאנג, ובתקופת שושלת צ'ינג היה למאכל מקובל בכל רחבי סין.

מרכיבי המאכל

סוגי הבשר המשמשים במאכל זה כוללים טלה, בקר, עוף, ברווז, ואף בשר חזיר.
סוגי הירקות כוללים: בוק צ'וי, תרד, שעועית ירוקה, נבטים, בצלי אשקלון, זנגוויל, תפוחי אדמה, טארו ואף עגבניות ודלעת.
לעיתים כוללים המרכיבים המבושלים גם טופו ואיטריות.
המרק מתובל ברוטב הויסין, רוטב סויה, חומץ, קוסברה, שום, שמן שומשום, פלפל לבן, פלפל צ'ילי, פלפל שחור ולעיתים גם בוטנים או חמאת בוטנים.
הרלדיקה סוציאליסטית

מקורות

לאחר היווסדה, נזקקה ברית המועצות לסמלים, שלטי אצולה, דגלים וחותמות - אך לא רצתה לעשות שימוש בסמלים הרלדיים מסורתיים, שנתפסו כבעלי שורשים פיאודלים וקונוטציות ריאקציונריות. לפיכך הוחלט לעשות שימוש בסגנון אשר ימוקד בסמלי האידיאל הקומוניסטי של חברה משגשגת הנתמכת על ידי פועלים.

התפתחויות

סמל ברית המועצות הווה דוגמה ראשונה להרלדיקה סוציאליסטית. בעקבותיה, מספר מדינות במזרח אירופה, אפריקה ואסיה החלו להשתמש בסמלים באותו הסגנון.
איטליה היא המדינה היחידה שאחד מסמליה היה בסגנון ההרלדיקה הסוציאליסטית ולא הייתה גרורה של הגוש המזרחי.
רומניה יצרה מסורת הרלדית חדשה ומעוררת מחלוקת. מועצת המדינה להרלדיקה של הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה שילבה סצינות נוף ונושאים תיירותיים ביחד עם פריטים מודרניים (כגון אסדות קידוח) וסמלים הרלדיים ישנים - בסגנונות מעוצבים – לשלט אחד.
ב-1974 החליפה הונגריה את שלטי האצולה של 83 ערים בסמלים סוציאליסטיים בסגנון רוסי. במהלך זה הוחלפו כל הסמלים ההרלדיים העתיקים בסמלים סוציאליסטיים אשר הוכתרו בכוכב אדום.

הווה

פירוק ברית המועצות ונפילת משטרים קומוניסטים אחרים באירופה הביאו להיעלמות רוב סמלי ההרלדיקה הסוציאליסטית באירופה - אשר הוחלפו מחדש בשלטי אצולה קודמים, או כאלו חדשים לגמרי. עם זאת, סמל בלארוס הנוכחי מזכיר בצורתו את סמלה של בלארוס הסובייטית.
דוגמאות נוספות ניתן למצוא בסמלי מדינות אשר היוו חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה - סמל מקדוניה המודרני הושאר אותו סמל מתקופת הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה. סמל סרביה המודרני הומלץ לשימוש על ידי הפרלמנט, אך למעשה, סמל הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה אף-הוא עדיין בתוקף ונעשה בו שימוש חוקי.
הרלדיקה סוציאליסטית עודה קיימת ביבשות נוספות ומשמשת בסמלי מדינות אסייתיות שונות, כגון הרפובליקה העממית של סין, ווייטנאם וצפון-קוריאה וכן באפריקה, שם ניתן להבחין, למשל, בסמל אנגולה וסמל מוזמביק כמייצגי הרלדיקה סוציאליסטית.
רוז מק'גוון

ביוגרפיה

מק'גוון נולדה בפירנצה שבאיטליה. אביה, אמן ממוצא אירי, ואמה, סופרת ממוצא צרפתי-אמריקני, היו חברים בארגון "ילדי האלוהים", ואביה אף ניהל את פעילותו של הארגון באיטליה. מק'גוון בילתה את השנים המוקדמות של חייה בקומונות של הארגון. בזכות עבודתו של אביה האמן, החלה מק'גוון בקריירת דוגמנות בגיל צעיר ואף הופיעה במגזינים, דוגמת ווג-במביני. הוריה התגרשו כשהייתה בת 10, והיא עברה להתגורר אצל סבתה בארצות הברית. בעת שהייתה בת 15 בלבד עברה להתגורר ברשות עצמה. כבר בשנות נעוריה שאפה מק'גוון לקריירה בתחום הקולנוע, אך למדה גם קוסמטיקה כמקצוע נוסף.

קריירה

תפקידה הראשון כשחקנית היה בקומדיה של פולי שור ב-1992. תפקידה בקומדיה השחורה "The Doom Generation" בשנת 1995 זיכה אותה בתשומת לבם של מבקרים ואף במועמדות לפרס על משחקה, פרס שולי אמנם אבל בהחלט משמעותי עבור השחקנית המתחילה. כתוצאה מכך לוהקה לתפקיד משנה בסרט האימה המצליח צעקה. את רוב שנות ה-90 בילתה בהופעות בסרטים הוליוודיים דלי תקציב. ב-1999 זכתה בתפקיד ראשי בסרט למות מצחוק (Jawbreaker). בסרט היא גילמה את קורטני שיין, תלמידת תיכון המנסה לחפות על הריגת חברתה. תפקיד זה זיכה אותה במועמדות לפרס "הרע הטוב ביותר" בטקס פרסי הסרטים של MTV. ב-2001 לוהקה מק'גוון, לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הפופולרית מכושפות, בתפקיד פייג' מתיוז' - האחות הרביעית, לאחר שקודמתה - שאנן דוהרטי - עזבה את הסדרה.
במאי 2005 היא לוהקה לתפקיד הזמרת אן מרגרט במיני סדרה על חייו של אלביס פרסלי שנקראה "אלביס: הטיפוס לצמרת". ב-2006 הופיעה מק'גוון בתפקיד משני בסרט "הדליה השחורה". ב-2007 היא השתתפה בפרויקט 'גריינדהאוס' (באנגלית: Grindhouse) של הבמאים רוברט רודריגז וקוונטין טרנטינו, והייתה השחקנית היחידה שהשתתפה בשני הסרטים של הפרויקט: "חסין מוות" ו"פלאנט טרור". כחלק מקידום הפרויקט נסעה מק'גוון לפסטיבל קאן ה-60. ב-2009 היא הביעה את הסכמתה להשתתף בסרטו של דאגלס ארניוקוסקי - סוניה האדומה (Red Sonja).

מוזיקה

בזמן יציאתה עם הזמר מרלין מנסון הופיעה מק'גוון בקליפ לשירו "Coma White", וכן הקליטה קולות רקע לשיר "Posthuman". שני השירים הופיעו באלבומו "Mechanical Animals".
נוסף על כך, השתתפה מק'גוון בשיר "Superfabulous" עם האמן BT, אשר הופיע באלבום Emotional Technology, וכן בפסקול האחרון לסדרה מכושפות.
מק'גוון הביעה התעניינות בהקלטת אלבום משלה. בסדרה "מכושפות" הופיעה מק'גוון בשירה הקלאסי של פגי לי - "Fever". מק'גוון ביצעה שלושה שירים נוספים מהאלבום של פסקול הסרט פלאנט טרור: "You Belong to Me" (גרסת כיסוי לשירו של דין מרטין), "Useless Talent #32" ו-"Two Against the World".

חייה האישיים

בעברה ניהלה מק'גוון רומן מתוקשר עם זמר הרוק מרלין מנסון אשר נמשך כשלוש שנים וחצי. היא נחשפה בעיקר בשל תלבושתה אשר עוררה תגובות רבות בטקס ה-MTV Video, בו לבשה שמלת חוטים חושפנית.
במאי 2007 נראתה מק'גוון עם הבמאי רוברט רודריגז. ב-12 באוקטובר 2007 הודיעו השניים על אירוסיהם, ותכננו להינשא ב-2009. לפי דיווחים הם נפרדו ב-2 באוקטובר 2009.]
בשנת 2018 מק'גוון סייעה להצית את תנועת המחאה העולמית MeToo# כשהייתה אחת הנשים הראשונות עם משקל כלשהו בתעשייה שיצאה בהאשמות לפרוטוקול נגד המפיק עטוי החרפה הארווי וויינסטיין. השחקנית סיפרה כי המפיק רב העוצמה אנס אותה בחדר מלון ולאחר מכן דאג שתוחרם בתעשייה.
בניין רשום

בממלכה המאוחדת, בניין רשום (באנגלית: Listed Building) הוא מבנה המוכרז באופן רשמי כבעל חשיבות אדריכלית, היסטורית או תרבותית יוצאת דופן. הכרזה זו נפוצה מאוד, והיא מיושמת על כחצי מיליון מבנים.
במקרה שמבנה כלשהו הוכרז כבניין רשום לא ניתן להרוס, להרחיב או לשנות אותו, ללא קבלת היתר מיוחד מרשות התכנון המקומית, שבדרך כלל מתייעצת עם הסוכנות הממשלתית המרכזית הרלוונטית, בעיקר במקרים של בניינים רשומים מפורסמים. לדוגמה, היתרים כאלה עשויים להינתן לכנסיות הנמצאות בשימוש. גורמים פרטיים המחזיקים בבעלות על בניינים רשומים מחויבים בנסיבות מסוימות לשמור ולתחזק אותם, ועשויים לעמוד בפני סנקציות משפטיות אם לא יבצעו זאת או יבצעו שינויים לא מאושרים. כמו כן, במקרים מסוימים ניתן לחייב אדם פרטי להשתמש בחומרים או שיטות ייחודיים גם אם הם יקרים יותר. כתוצאה מכך חל לעיתים גידול משמעותי בעלות התחזוקה והביטוח של הבניין, וכדי לאזן מצב זה החוק מאפשר לבעלי הבניין להתנגד לרישומו.
למרות שחלק משמעותי מהמבנים הנמצאים ברשימות הם בניינים, ניתן למצוא בהן גם מבנים אחרים כגון גשרים, מונומנטים, פסלים, אנדרטאות מלחמה, ואפילו אבני מיל. מבנים עתיקים, צבאיים ולא מיושבים (כגון סטונהנג') מסווגים לעיתים כמונומנטים רשומים עתיקים, ומוגנים על ידי חקיקה ותיקה יותר.
למרות שמספר מוגבל של "מונומנטים עתיקים" זכה להגנה תחת 'חוק הגנת המונומנטים העתיקים - 1882', היו אלה הנזקים שנגרמו בעקבות הפצצות הלופטוואפה הנאצי במלחמת העולם השנייה שזירזו את הכנת הרשימה הראשונה של בניינים בעלי חשיבות אדריכלית מיוחדת. הכנת הרשימה הוטלה על 300 מחברי המכון המלכותי של אדריכלים בריטים והאגודה להגנה על בניינים עתיקים, תחת פיקוח של מפקח המונומנטים העתיקים ובמימון המדינה. הרשימות שימשו כאמצעי עזר להחלטה האם בניין מסוים ישוקם במקרה שייפגע בהפצצה. הבסיס הנוכחי של מערכת הרישום פותח מהמערכת של תקופת המלחמה, והופעל תחת הוראה שניתנה ב'חוק תכנון ערים ומחוזות - 1947'.
יגאל עילם

ביוגרפיה

יגאל עילם נולד בשנת 1936 בתל אביב. בשנים 1954–1957 שירת בצה"ל כמפקד מחלקה, מדריך בבית הספר לקצינים וכקצין מבצעים בגדוד נח"ל מוצנח. לאחר סיום שירותו למד בשנים 1957 - 1964 היסטוריה ופילוסופיה, באוניברסיטה העברית בירושלים.
היה פעיל באגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית. בשנת 1958, כאשר החל לצאת לאור "פי האתון", ביטאון אגודת הסטודנטים, נתמנה עילם, שהיה אז סטודנט לתואר שני, לעורכו הראשון. החל משנת 1964 פרסם מאמרים בעיתון "הארץ" ולאחר מכן גם בעיתון "דבר". בשנים 1965–1966 היה מורה בבית ספר תיכון. במלחמת ששת הימים שירת בחטיבת ירושלים. בשנת 1973 יצא לאור ספרו הראשון "מבוא להיסטוריה ציונית אחרת" ומאז פרסם ספרים רבים נוספים.
עילם מכהן כמרצה במכללה האקדמית ספיר ובמכללת סמינר הקיבוצים.
לי מריווד'ר

ביוגרפיה

מריווד'ר נולדה בלוס אנג'לס וגדלה בסן פרנסיסקו.
ב-1954 נבחרה למיס סן פרנסיסקו, ובהמשך השנה נבחרה למיס קליפורניה. ב-1955 נבחרה למיס אמריקה. במסגרת התחרות ביצעה מונולוג מאת המחזאי ג'ון מילינגטון סינג, ואחת השופטות בתחרות הייתה גרייס קלי.
היא שימשה בתחילה הקריירה שלה כ"נערת היום" בתוכנית חדשות בוקר של NBC. 
ב-1959 שיחקה בדמותה של לינדה דיוויס בסרט העצמאי "אדון הטרור" לצדם של רוברט סטראוס ופטי דיוק. היא גילמה את דמותה של קאטוומן בסרט באטמן משנת 1966, ובאותה שנה החלה לככב בתפקיד המדענית בחדר הבקרה של סדרת המדע הבדיוני מנהרת הזמן. ב-1973 עלתה הסדרה ברנבי ג'ונס בה גילמה את כלתו ומזכירתו האישית של החוקר הפרטי ברנבי ג'ונס.
היא גם שיחקה בפרקים של הסדרות מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית, משימה בלתי אפשרית וספינת האהבה, ב-1996 החלה לשחק את תפקיד רות מרטין בסדרה המצליחה כל ילדיי.

חיים אישיים

ב-1956 פורסם בתקשורת העולמית כי היא וג'ו דימאג'יו עומדים להתארס, ולדברי הביוגרף של דימאג'יו מקורה של ידיעה זו היא בשמועה שהפיץ העיתונאי וולטר וינצ'ל.
ב-1958 נישאה לשחקן פרנק אלטר ונולדו לה שתי בנות, קיילי (1960) ולזלי (1963).
משהד

תולדות משהד

משהד הייתה בדרך המשי שהובילה מהמזרח הרחוק לאירופה. החל מהמאה ה-15 משהד הייתה אחת הערים החשובות בפרס. במאה ה-18 השאה נאדיר שמלך בשנים 1736–1747 קבע אותה לבירתו. בשנת 1935 קבוצה של מורדים איסלאמיסטים התבצרו במקדש האימאם א-רידא במחאה נגד מדיניותו החילונית של השאה דאז רזא ח'אן. המנהיג העליון של איראן האייתולה עלי ח'אמנאי נולד במשהד. בעיר משהד צמחה הקהילה היהודית "אנוסי משהד", שחבריה היו אנוסים לחיות כמוסלמים במשך 120 שנה אך המשיכו לשמור על יהדותם בסתר.

כלכלת העיר

משהד משמשת כמרכז חקלאות, מסחר ותחבורה. מצויה בה תעשיית ייצור הרכב השנייה בגודלה באיראן. ענפים חשובים בכלכלתה הם: פירות יבשים, אגוזים, זעפרן, ממתקים, אבנים יקרות כמו טורקיז, תכשיטי כסף וזהב, בשמים, מזכרות דתיות, מעילים ושטיחים. העיר משמשת גם מוקד לתיירות מין של גברים שיעים מעיראק ולבנון, המגיעים אליה לשם "נישואין זמניים" ("מותעה") עם נשים מקומיות.
נמל התעופה הבינלאומי של משהד משרת את תושבי העיר והמבקרים בה. הוא נמל התעופה השני בגודלו באיראן אחרי נמל התעופה בטהראן.

דמוגרפיה

רוב מכריע של תושבי משהד הם פרסים. קבוצות אתניות אחרות הם כורדים וטורקמנים שהגרו רובם לעיר מהמחוז הסמוך של צפון ח'וראסאן. יש גם קהילה משמעותית של תושבי העיר ממוצא ערבי שנטמעו בתרבות הפרסית וכבר לא מדברים ערבית, אם כי שמרו על ממדים מסוימיים של תרבות ערבית ייחודית באוכל ומנהגים דתיים. בעיר ישנם גם מהגרים לאיראן שהגיעו מאפגניסטן, עיראק ופקיסטן.