google/wiki40b huggingface dataset:
מחשבה טובה (ארגון)

מחשבה טובה היא עמותה אשר הוקמה בשנת 2003 כדי לצמצם פערים בחברה הישראלית על ידי שימוש באמצעים טכנולוגיים. תחילת פעולתה הייתה בעיר ירושלים, בה המייסד והמנכ"ל הראשון, דניאל וייל, ו-ד"ר אסטורה מודונה, היו"ר הראשון, פעילו כיתת מחשבים עם בני נוער. בעזרת צוות מיומן הגדילו את פעילות העמותה לרמה ארצית. מחשבה טובה זכתה במספר פרסים, ביניהם פרס ראש עיריית ירושלים, אות המופת בכנס ישראל-שדרות לחברה ופרס אשלים ג'וינט-ישראל.

פעילות

העמותה מפעילה מרכזי מחשבים קהילתיים אשר מעניקים ידע ומיומנויות בשימוש במחשב באמצעות קורסים המיועדים לכל שכבות האוכלוסייה הישראלית. הקורסים כוללים הקניית ידע בסיסי במחשבים, לימוד תוכנות אופיס, פוטושופ, גלישה באינטרנט, רובוטיקה, אנימציה, תכנות, בדיקות תוכנה, ניהול רשתות תקשורת ועוד. העמותה עובדת עם ילדי גנים, נוער בסיכון, צעירים דורשי תעסוקה, קשישים, עולים חדשים, המגזר החרדי, המגזר הערבי ואנשים עם מוגבלויות. לכל אוכלוסיות מותאמת תוכנית לימודים ההולמת את יכולתה וצרכיה.
בנוסף למרכזים הקהילתיים, העמותה מפעילה כיתת מחשבים ניידת. הכיתות מצוידות במחשבים ניידים, רשת סלולרית, מדריך ואיש טכני ומגיעות לכל רחבי הארץ, ובעיקר לאוכלוסיות קצה הנעדרות גישה לטכנולוגיה כגון בתי אבות, תלמודי תורה, הוסטלים לנוער ומרכזים לאנשים עם מוגבלויות.
העמותה פועלת בשיתוף פעולה עם ארגוני מגזר שלישי ומגוון חברות עסקיות כדי לפתח תוכניות העצמה והכשרה. מיום הקמתה סייעה העמותה לכ-20,000 משתתפים.
פעולתה הנרחבת והמשמעותית של העמותה זכתה להכרה ולפרסים, ביניהם פרס ראש עיריית ירושלים, אות המופת בכנס ישראל-שדרות לחברה ופרס אשלים ג'וינט-ישראל. העמותה מוכרת כאקדמיה של חברות Cisco ו-Microsoft ובעלת תו מידות לאפקטיביות.
טיטו גובי

תולדות חייו

גובי נולד בבאסאנו דל גראפה ולמד משפטים באוניברסיטת פדובה לפני שהכשיר עצמו לקריירה של זמר. הופעתו הראשונה באופרה הייתה בשנת 1935 בתפקיד רודולפו ב"סונאמבולה" של בליני. בשנת 1942 הופיע לראשונה בלה סקאלה במילאנו ואחר כך בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1951, בשתי הפעמים בתפקיד בלקורה ב"שיקוי האהבה" של דוניצטי.
רומא הייתה לבסיס רבות מהפקותיו של גובי בשנות ה-50 וה-60, שבשבילן יצר תפקידים רבים בעצמו. הוא נודע בקולו הייחודי ובכשרונו להצגת תפקיד בסגנון וריזמו (מציאותי). בשנות ה-60 לקח חלק בבימוי, ודוגמה ראויה לציון לכך היא הפקה שלו משנת 1965 לאופרה "סימון בוקאנגרה" בבית האופרה המלכותית בלונדון.
גובי הופיע ב-25 סרטי קולנוע, בתפקידי שירה ודיבור גם יחד. הוא שר את תפקידו של הברון סקארפיה בהפקה של פרנקו זפירלי ל"טוסקה" של פוצ'יני בקובנט גארדן, עם מריה קאלאס בתפקיד הראשי. המערכה השנייה של ההפקה הוצגה בטלוויזיה הבריטית ושמורה כיום על קלטות וידאו ו-DVD. גובי וקאלאס שרו קודם בתפקידים אלה בהקלטה הקלאסית של EMI משנת 1953 לאופרה זו, עם ג'וזפה די סטפנו בתפקיד מריו קאוואראדוסי ובניצוחו של ויקטור דה סאבאטה. אלבום זה הוצא למכירה הן בתקליטים והן בתקליטור, ורבים רואים בו את ההקלטה המעולה ביותר של אופרה שלמה בכל הזמנים. הקלטה מחודשת של קאלאס בתקליט סטריאו בשנת 1964 הוציאה לזמן מה את ההקלטה הקודמת מן המחזור, אך כעבור זמן קצר יצאה שוב הקלטת המונו של 1953 לשוק ועודנה קיימת עד היום ונחשבת לאחת העבודות המשותפות הטובות ביותר של גובי וקאלאס.
לגובי נולדה בת אחת מאשתו טילדה, צ'צ'יליה שמה, המנהלת כיום את "האגודה המוזיקלית טיטו גובי", ארגון העוסק בניהולן ושימורן של רשומות תרומותיו של טיטו גובי לאופרה. 
בשנים הבאות קבע טיטו גובי את בסיס הבית שלו בבית האופרה הלירית של שיקגו. הוא פרש מבימת האופרה בשנת 1979 והוציא לאור ביוגרפיה בשם "טיטו גובי: חיי" בשנת 1979 (שנכתבה בידי אידה קוק) ו"טיטו גובי ועולם האופרה האיטלקית שלו" (1984). גיסו היה זמר הבס הבולגרי בוריס כריסטוף.
רוברט ב. פארקר

חייו

פארקר נולד במסצ'וסטס, בשנת 1932. שירת כחייל חי"ר בצבא ארצות הברית ולחם במלחמת קוריאה. פארקר למד ספרות אנגלית באוניברסיטת בוסטון. ספרו הראשון יצא לאור בשנת 1971. הוא פרסם למעלה מ-50 ספרים, אשר כעשרה מהם הופיעו בתרגום עברי. 40 מספריו עסקו בגיבורו הקבוע - החוקר פרטי ספנסר. ספריו האחרים עסקו בגיבורו, מפקח המשטרה ג'סי סטון, החוקרת הפרטית סאני רנדל וכן במערב הפרוע. בשנת 1989 נבחר פארקר על ידי בעלי העיזבון הספרותי של ריימונד צ'נדלר להשלים את כתיבת הרומן האחרון של צ'נדלר, "Poodle Springs". הסופר הספיק לכתוב רק ארבעה פרקים מתוך הספר לפני מותו בשנת 1959. הספר אף עובד לסרט טלוויזיה בכיכובו של ג'יימס קאן כפיליפ מרלו.
הגיבור העיקרי שיצר פארקר הוא ספנסר, אשר שירת בצבא ארצות הברית באוגדת חיל הרגלים הראשונה, ולחם במלחמת קוריאה. בהמשך דרכו שירת כבלש משטרה, פרש ונעשה לבלש פרטי. את חייו הוא מחלק עם סוזן סילברמן, פסיכולוגית המרצה באוניברסיטת הרווארד, ולו שותף, הוק שמו. ספנסר והוק הכירו בעת שספנסר היה מתאגרף, ופעם אחת אף נאבקו זה בזה בזירת האיגרוף. הוק, אשר שירת בלגיון הזרים הצרפתי, הוא כל מה שספנסר לא – גבוה, שחור, ושתקן. הוא מתואר אמנם כאיש ציני וקשוח; אך מעבר לחיצוניות זאת מסתתר אדם טוב לב ונדיב, המעוניין להלחם ברע, ולהחזיר לעולם את הטוב והצודק שבו. לאורך סדרת הספרים הוא מתגלה כאיש פעולה ובשעת הצורך אף איש אגרוף, וצלף הבקיא היטב בשימוש באקדח ורובה. בשנות השמונים עובדו ספריו של פארקר אודות ספנסר לסדרת הטלוויזיה "Spenser for hire" בכיכובו של רוברט יוריק כספנסר, ששודרה ברשת ABC ובהמשך גם למספר סרטי טלוויזיה.
שלומית אברמסון

ביוגרפיה

אברמסון נולדה בירושלים לשלמה טרגן, עורך דין ונוטריון יליד ירושלים וליהודית טרגן לבית ויטל, גננת, שהגיעה לישראל מן האי רודוס בשנת 1939. בשנת 1973 סיימה אברמסון את לימודיה בליד"ה, התיכון שליד האוניברסיטה העברית בירושלים. שם גם פגשה את מי שלימים הפך לבן זוגה, האמן לארי אברמסון. באוגוסט 1973 התגייסה ושירתה בחיל המודיעין. עם שחרורה עבדה תקופה במשרד החוץ במחלקת קשתו"ם (קשרי תרבות ומדע). לאחר מכן סיימה לימודי תואר ראשון בריפוי בעיסוק בבית הספר לריפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית בירושלים. עם תום לימודיה עבדה עם חולי נפש במספר מוסדות ברחבי ישראל. בהמשך, עבדה עם ילדים בעלי נכויות קשות בבית חולים "אלין" בירושלים ועם קשישים וחולים הרתוקים לביתם. 
אברמסון היא אם לשלושה. בעשור השני של המאה ה-21, מתגוררת בתל אביב.
קתדרלת פאולוס הקדוש (מדינה)

קתדרלת פאולוס הקדוש (מלטזית Katidral ta’ San Pawl; אנגלית St. Paul's Cathedral) בעיר מדינה, היא הקתדרלה הקתולית של האי מלטה, ביחד עם קון-קתדרלת יוחנן הקדוש שבבירה ולטה, הנושאת עימה בתפקיד מאז שנת 1816.

מסורת והיסטוריה

הקתדרלה הוקמה במקום בו לפי המסורת ניצב ביתו של פובליוס הקדוש, שליטה הרומי של האי. לאחר שספינתו של פאולוס נטרפה אל חופי האי, עת היה בדרכו לרומא כדי לעמוד למשפט, הוא בא לביתו של פובליוס וריפא את אביו. לימים היה פובליוס לבישוף הראשון של מלטה‏.
המבנה הוקם בין השנים 1697-1702 לפי תוכניתו של האדריכל המקומי לורנצו גאפה (Lorenzo Gafà‏, 1638-1704), והקתדרלה הוקדשה ב-8 באוקטובר 1702. במקום זה נצבה קודם לכן קתדרלה נורמנית מהמאה ה-12 אשר חרבה ברעידת אדמה ב-1693. מספר רחובות ומבנים ששכנו סביב המבנה החדש, נהרסו ופונו, וכך נוצרו "כיכר הארכיבישוף" (Pjazza tal Arcisqof) שמדרום לקתדרלה, וכיכר פאולוס הקדוש (Pjazza San Pawl) שממערב לה.

המבנה

הקתדרלה שוכנת סמוך לחומה המזרחית של העיר הזעירה, שאורכה כ-300 מטרים ורוחבה כ-200 מטרים בלבד. חזית המבנה מחולקת על ידי עמודים קורינתיים לשלושה אגפים. בכל אחד משני האגפים החיצוניים קבועה בקומה הראשונה דלת, ומעליהם מתנשאים שני מגדלי פעמונים שבכל אחד מהם קבועים שישה פעמונים ושעון. בצריחי המגדלים נראים פסלי נחשים המסמלים את הנס הראשון שעשה פאולוס הקדוש באי, כאשר הוכש על ידי נחש אך נותר בלא פגע. באגף האמצעי קבועה הדלת הראשית אל הקתדרלה, מעליה חלון גדול ומעליו גמלון הנושא צלב. משני צדדיה של הדלת הראשית נראים מגינהם של הגראנד מאסטר רמון פריוס אי רוקפול (Ramon Perellos y Roccaful) (משמאל) ושל אחד הבישופים המקומיים (מימין). שני תותחים קטנים מימי ההוספיטלרים ניצבים בכיכר סמוך למבנה. כיפת הקתדרלה הצבועה באדום ובלבן, חולשת על קו הרקיע של העיר. היא ניצבת על תוף מתומן שבו שמונה חלונות, ונושאת בתורה מנורה.
פנים המבנה עוטר בעושר רב בסגנון אדריכלות הבארוק, בין היתר גם על ידי מתיה פרטי (Mattia Preti) בן קלבריה, אשר עשה גם בעיטורה של קתדרלת יוחנן הקדוש בבירה. רצפת המבנה מרוצפת בשיש צבעוני, וקבועים בה קברים ולוחות קבורה, כמו גם מגנים של בישופים מקומיים. פנים הכיפה עוטר מספר פעמים לאורך השנים, ועיטוריה הנוכחיים הם משנות ה-50‏‏. מהכנסייה הקודמת שרדו ציור מעשה ידיו של פרטי, המתאר את התנצרותו של פאולוס הקדוש, ציור של המדונה והילד מהמאה ה-15, אגן הטבילה, פרסקו באפסיס המתאר את ספינתו הטרופה של פאולוס הקדוש, וכן הפורטיקו של הכנסייה המקורית, המשמש כיום כדלת חדר המלבושים.
במוזיאון הקתדרלה השוכן מצידו הדרומי של כיכר הארכיבישוף, מוצג אוסף של מטבעות, כלי כסף, מלבושים, עתיקות רומיות, מסמכים מתקופת האינקוויזיציה, ועבודות עץ של אלברכט דירר‏.
ראמל בראדלי

קריירה

ראמל בראדלי נולד בניו יורק והחל את קריירת הכדורסל באוניברסיטת קנטקי בארצות הברית, ממנה הגיע ראז'ון רונדו שמשחק בליגת ה-NBA. 
בעונה האחרונה בקנטקי הוביל את קבוצתו ל-8 הקבוצות הגדולות בכדורסל מכללות ב-2005. 
באותה עונה הצטיין ראמל עם ממוצע של 15.9 נקודות, 4.2 ריבאונדים ו-3.4 אסיסטים, ונבחר לחמישיית ההגנה של הקונפורס.
אחרי שסיים את לימודיו במכללה חתם בראדלי בעונת 2008/09 בקבוצת צדביטה זאגרב מליגת העל הקרואטית שם הצטיין בקבוצתו ותרם 15.1 נקודות בממוצע למשחק. לאחר עונה אחת עבר בראדלי לקבוצת דיז'ון באסקט (JDA Dijon) מהליגה הצרפתית הראשונה, שם סיפק 12 נקודות, 2.7 ריבאונדים ו-3.7 אסיסטים. בסיום העונה ירדה הקבוצה לליגה השנייה לאחר בעיות כלכליות.
בעונת 2010/2011 חתם בראדלי בקבוצת מכבי אשדוד מליגת העל ונרשם כשחקן הזר הראשון של הקבוצה בליגה הבכירה. לאחר המחזור ה-18 נפצע בראדלי בברכו שחייב אותו לעבור ניתוח בהקדם בעקבות זאת סיים ראמל את העונה.
בחודש ינואר 2012, עבר בראדלי לקבוצת הפועל ירושלים. בתום אותה עונה, עבר בראדלי לתחנה השלישית שלו בישראל, כשחתם בברק נתניה.
בשנת 2013 לאחר שלוש שנים בישראל עבר בראדלי לטורק טלקום מליגת העל הטורקית, אך סבל מחוסר מזל, שבר את רגלו והחמיץ את רוב העונה.
בשנת 2014 עבר לקבוצת ייסילגירסון ששיחקה בזמנו בליגת המשנה בטורקיה, ועזר לה לעלות לליגה הבכירה כשהיה ממצטייני הקבוצה עם ממוצעים של 19.6 נקודות, 3.4 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים למשחק.
את עונת 2015/16 פתח בראדלי במדי ייסילגירסון בליגה הטורקית הבכירה בה שיחק לצד דורון פרקינס וטוני קרוקר לשעבר שחקני מכבי תל אביב והפועל חולון בהתאמה, מה שהקשה על ההשתלבות המקצועית שלו ולכן שוחרר.
בדצמבר 2015 חזר לישראל וחתם במדי הפועל חולון שהייתה באותו הזמן במקום האחרון, על מנת לעזור להשאיר את הקבוצה בליגה הבכירה. ב-2016 עבר לשחק באנקרה מהליגה הטורקית השנייה.
יוסף פיינברג

יוסף פיינברג (י' בתשרי תרט"ז ספטמבר 1855 - כ"ו באדר תרס"ג 1902) היה ממייסדי ראשון לציון.

ביוגרפיה

נולד בעיר סבסטופול שבאוקראינה למשפחה יהודית עשירה. הוא למד כימיה בגרמניה ובשווייץ ורכש שליטה בשפות אירופיות. עם שובו לרוסיה עבד בבית חרושת לסוכר בקייב.
פרעות "הסופות בנגב" שפרצו ברוסיה ב־1881 עוררו בו את הרגש הציוני, והוא הצטרף לחובבי ציון והחליט לעלות לארץ ישראל. לפני שעלה נפגש עם משה לייב לילינבלום, מראשי חובבי ציון, וזה נתן לו מכתב המלצה לזלמן דוד לבונטין, שנשלח על ידי חובבי ציון לקנות אדמה להקמת מושבה בארץ ישראל. יחד עם לבונטין תרו אחרי אדמות בדרום הארץ, אך לא מצאו. פיינברג חזר לרוסיה להעלות את אשתו ושני בניו, ואת אחיו בוריס וישראל פיינברג (אביו של אבשלום פיינברג). לבסוף, לאחר חיפושים, קנו 3340 דונם באדמת עיון קרא שם הקימו את הבתים הראשונים של ראשון לציון.
עד מהרה הגיע המשבר, הכסף אזל ובבאר שחפרו לא נמצאו מים. היה צורך לחפור באר עמוקה יותר ולהשיג כספים על מנת למנוע את התמוטטות המושבה. פיינברג המשכיל ויודע השפות נבחר לשליחות זו ויצא באוניה לאירופה, שם נפגש עם יהודים רבים ועם אנשי כל ישראל חברים. לבסוף פגש את צדוק כהן, הרב של פריז וזה אירגן לו פגישה עם הברון רוטשילד. הברון בן ה־37 התרשם מאוד מהמתיישב בן ה־27 המבקש לבנות את ביתו בארץ ישראל, וניאות להלוות למושבה 30,000 פרנק צרפתי] שישמשו לחפירת הבאר ולקניית ציוד לאיכרים. תמורת סיוע זה על המתיישבים היה לקבל את מרותו של שמואל הירש מנהל מקווה ישראל, שנתמנה לשמש משגיח וגזבר של המושבה. בעזרת הכספים נרכש ציוד קידוח והבאר נחפרה עד עומק 48 מטר, שם נמצאו מים. פיינברג הקים משק חלב ומצבו הכלכלי השתפר. הוא קנה לאשתו ברתה פסנתר, ובלילות היו באים אליהם איכרים ופועלים ושרים בליווי נגינתה של ברתה. פיינברג נבחר ליו"ר הוועד של מתיישבי ראשון.
בעת המרד בראשון נגד פקיד הברון יהושע אוסוביצקי, היה יוסף פיינברג בראש המורדים. בעת ביקורו הראשון בארץ, היו ביניהם חילופי דברים. על חילופי דברים אלה נוצרה אגדה אורבנית המתארת את שיחתם כך: אמר הברון לפיינברג: "אתה הכנסת אותי לעניין זה, וכאיש משכיל היה עליך לשמור כי לא תגיע המריבה עד כדי כך. מכור נחלתך וצא מפה". על כך ענה לו פיינברג: "כל המיליונים שלך לא יהיה בכוחם להוציאני מכאן אדוני הברון". "אם כך-אתה נחשב בעיני כמת" ענה לו הברון. פיינברג הלך לביתו וכתב מכתב לברון: "חשבתי את עצמי למת ואבוא אל עולם האמת. לא נתנוני להיכנס כי אמרו, חי אנוכי. כאשר אמרתי לבית דין של מעלה שהברון אמר לי כי מת אנוכי, ענוני כי אין בכוחו של הברון לגזור על החיים והמתים".
פיינברג סירב לעזוב, ולחץ גדול הופעל עליו. יהודה לייב פינסקר ולילינבלום שלחו אליו מכתבים והפצירו בו לעזוב ולא לסכן את תמיכת הברון. פיינברג אמר לבסוף: "אם פינסקר ולילינבלום אומרים שכך דורשת טובת היישוב – הריני נכנע". לאחר חמש וחצי שנים מכר פיינברג את נחלתו ועזב את ראשון לציון. אחיו בוריס חזר לרוסיה, ואחיו ישראל (לוליק) פיינברג עבר לגדרה. יוסף פיינברג פתח בית בד בלוד, אך העסק לא הצליח ועוקל לבסוף. הוא הגיע לפת לחם ותקופה מסוימת עבד כעגלון. לבסוף התיישב ביפו ופתח שם בית מרקחת.
בשנת 1902 לקה בריאותיו ובעצת רופאו נסע להבראה ביריחו. בוקר אחד נכנס בעל הבית הערבי לחדר ממנו לא יצא פיינברג מספר ימים ומצא אותו מת. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים. ברטה אלמנתו האריכה ימים 33 שנים אחריו ונקברה לידו.
מוזיאון הבאר הראשונה בראשון לציון (מצאנו מים) נקרא על שם יוסף פיינברג. בתו דורה בלוך הייתה בין חטופי אנטבה, נרצחה בבית חולים בקמפלה לאחר מבצע יונתן, בהוראתו של אידי אמין.
טיינה אלג

חייה

אלג נולדה בהלסינקי וגדלה בעיר הנמל טורקו. בתם של הלנה, אם ממוצא רוסי ואקה אלג, פסנתרן ממוצא פיני.
בצעירותה למדה משחק ורקדה בלט במולדתה. אלג שיחקה בשנות ה-50 במספר קטן של תפקידי משנה וזכתה לפרסום רב בשנת 1957 לאחר שזכתה בצוותא עם השחקנית קיי קנדל בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד קומי/מוזיקלי על הופעתה בתור הרקדנית אנג'ל דקרוס בקומדיה המוזיקלית של ג'ורג' קיוקור "לס גירלס".
למרות ההצלחה אלג לא פיתחה לעצמה קריירת משחק מסודרת ובמהלך השנים שיחקה בתפקידים מעטים: באופרת הסבון "One Life to Live", בעיבוד הקולנועי של ראלף תומאס למותחן של אלפרד היצ'קוק "39 המדרגות" בתור מאמנת הנטבול מיס פישר, בפנטזיה "הרקולס בניו יורק" בתפקיד אלת הנקמה נמסיס ובקומדיות "אל תשתה את המים" של וודי אלן ו"שתי פנים למראה" של ברברה סטרייסנד.
אלג בשיאה הייתה פעילה מאוד על בימות ברודוויי ואף הועמדה פעם אחת לפרס טוני על הופעתה במחזה "איפה צ'ארלי"?
אלג היא אמא לבן אחד, הגיטריסט ראול ביורקנהיים מנישואיה הראשונים. כיום מתגוררת אלג בניו יורק סיטי עם בעלה השני הפרופסור רוקו קאפורל.
במנטל

היסטוריה

האזור בו שוכנת במנטל היה מיושב כבר בתקופות הפרהיסטוריות. במאוור השכנה נתגלו שרידים של מין האדם הומו היידלברגנסיס שחי באזור במנטל בתקופה של 500,000 עד 600,000 לפני זמננו. שרידי הדרך והמבנים הרומיים מהווים עדות ליישוב רומי במקום.
היישוב ריילסהיים מוזכר לראשונה במסמך שקרוי "קודקס לורש" (Lorscher Codex) משנת 769 תחת השם Risolfesheim. ריילסהיים הוא אחד היישובים העתיקים ביותר בעמק הנהר אלזנץ, שככל הנראה נוסדו במהלך השלטון הפרנקוני במאה ה-6 או ה-7. מריילסהיים התפצלו מספר יישובי לוויין, כולל במנטל שהוקמה במאה ה-8 או ה-9. בשטר הקניין הנושא את התאריך 29 ביוני 1016, מוזכרת לראשונה Benemaden. מסמכים אמינים בהם מוזכרת במנטל קיימים רק החל מהמאה ה-12. שני היישובים שהיו נפרדים זה מזה הפכו להיות יחידה מנהלית מאוחדת במאה ה-13. ב-1325 הוזכר כבר שמו של ראש עיר משותף. ריילסהיים ובמנטל צמחו יחדיו ובין החלקים העתיקים שלהן צמח שטח מיושב חדש, החל מטחנת הקמח באלזנץ ב-1628 וכלה בהקמת מפעל הטפטים ב-1862. השטח שבין שתי העיירות מהווה כיום את מרכזה של במנטל ובו שוכנים בניין העירייה והמכרז המסחרי.
במנטל-ריילסהיים השתייכו בימי הביניים לחבל אלזס ולאחר מכן הן נוהלו על ידי פוגט של האימפריה הרומית הקדושה שישב בווימפפן. בין השנים 1330 – 1803 היה האזור חלק מנסיכות הבוחר מפפאלץ. למספר מנזרים ולאצילים מהירשהורן היו נחלות בריילסהיים ובבמנטל, אך יותר משני שלישים מהאדמות החקלאיות היו בבעלות חופשית של החוואים. במאה ה-18 התפתחה במנטל בעקבות ההגירה של האיכרים והייתה לגדולה מבין שתי העיירות. ב-1803 עברה במנטל לשליטתה של מדינת באדן. לאחר 1831 ניסתה ריילסהיים באופן זמני להיות עיירה עצמאית, אך בסופו של דבר, ב-1841 נדחתה בקשתה.
עד לעיצומה של המאה ה-19 הושפעה כלכלתה של במנטל מהחקלאות ומהייעור. המפעל התעשייתי החשוב הראשון של העיירה היה המפעל לייצור טפטים ונייר של האחים שרר שנפתח ב-1863 וב-1888 הועסקו בו כבר 200 עובדים. בנוסף תפס ענף ייצור הסיגרים חשיבות בכלכלת העיירה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נקלטו בבמנטל יותר מאלף תושבים חדשים, בעיקר משטחי גרמניה המזרחית לשעבר, מצ'כיה, מהונגריה ומיוגוסלביה. מהלך זה הוביל לעליה חדה באוכלוסיית העיירה ובפיתוחם של אזורי מגורים חדשים. ענפי הכלכלה המסורתיים, כמו ייצור הנייר והסיגרים, איבדו את חשיבותם, אך ענפים חדשים נפתחו במהלך שנות הנס הכלכלי. עד ל-1973 השתייכה במנטל למחוז היידלברג. עם פירוקו של מחוז זה עבר העיירה לשטח שיפוטו של מחוז ריין-נקר
ננסי מאיירס

ראשית דרכה

מאיירס נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה. אביה היה בכיר בתעשיית הרכב האמריקאית ואמה הייתה מעצבת פנים.
למאיירס שתי אחיות גדולות והיא גדלה בבית יהודי באזור היל דרקסל. בגיל 12 קראה את האוטוביוגרפיה של מוס הארט והחלה להתעניין בתיאטרון.
מאיירס בעלת תואר בעיתונאות מטעם אמריקן יוניברסיטי בוושינגטון.

קריירה

לאחר סיום לימודיה החלה מאיירס לעבוד בטלוויזיה הציבורית בפילדלפיה. בגיל 22 עברה ללוס אנג'לס עם אחותה והחלה לעבוד בתור עוזרת הפקה. בהשראת תוכנית הטלוויזיה הפופולרית, המופע של מרי טיילר מור, מאיירס החליטה שהיא רוצה לכתוב. בסופו של דבר היא החלה לעבוד כעורכת תסריטים לחברות הפקה. משם החלה לפלס את דרכה לכתיבת תסריטים משל עצמה. שנתיים לאחר שהגיעה להוליווד התפטרה מעבודתה והחלה להתמקד ביצירת תסריטים מקוריים ולקחה שיעורים על הפקת סרט והתחברה לבמאי מרטין סקורסזה. כדי לתמוך בעצמה כלכלית הקימה עסק קטן לעוגות גבינה, לאחר התגובות שקיבלה מכל מי שטעם את המאפים שלה. ב-1980 כתבה את התסריט לסרט "טוראית בנג'מין" והייתה מועמדת לפרס אוסקר לתסריט הטוב ביותר. ב-1998 ביימה את סרטה הראשון, "אבא מתארס", שהתבסס על סרט של דיסני משנת 1961. הסרט זכה להצלחה קופתית וביקורתית ונחשב לפריצת הדרך של השחקנית לינדזי לוהן. בשנת 2000 כתבה וביימה את "מה נשים רוצות", בכיכובם של מל גיבסון והלן האנט. ב-2003 ביימה את הסרט "באהבה אין חוקים" , בכיכובם של דיאן קיטון וג'ק ניקולסון, שזכה להצלחה רבה וביסס את מעמדה כאחת הבמאיות החשובות בהוליווד. רצף הצלחותיה לא נגדע כאשר ב-2006 יצא סרטה הרביעי, "החופשה", בכיכובם של קייט וינסלט, קמרון דיאז, ג'וד לאו וג'ק בלאק, וזכה להצלחה גלובלית. ב-2009 שיתפה פעולה עם השחקנית המוערכת מריל סטריפ, יחד עם אלק בולדווין וסטיב מרטין, בקומדיה הרומנטית "זה מסובך", שזיכתה אותה בשתי מועמדויות לגלובוס הזהב (לסרט הטוב ביותר ולתסריט). ב-2015 יצא סרטה השישי, "המתמחה", בכיכובם של אן האת'וויי ורוברט דה נירו.

חייה האישיים

בשנת 1995 התחתנה מאיירס עם התסריטאי והמפיק צ'ארלס שייר ברומא, לאחר מערכת יחסים ארוכה שהחלה ב-1976. השניים נפרדו ב-1999 ולבסוף התגרשו. להם שתי בנות, שכיכבו בתפקידי אורח בסרטיה.
מאיירס מתגוררת כיום ברנטווד שבקליפורניה.
תרבות הפנינים בבחריין

היסטוריה

קיימת עדות לשליית פנינים מקרקעית המפרץ הפרסי מאז התקופה הנאוליתית, הן לצרכים מקומיים והן למטרות מסחר, ככל הנראה עם מסופוטמיה. לאחר הפוגה במהלך תקופת הברונזה, הופיעה תעשיית פנינים נרחבת ומאורגנת היטב, שמרכזה היה בבחריין, אם כי מושג זה התייחס באותה עת לשטח נרחב בהרבה מזה של מדינת בחריין המודרנית. תעשייה זו העניקה מענה לדרישה הגדולה לפנינים באימפריה הרומית; ובמאה ה-1 ציין פליניוס הזקן כי בחריין נודעה בפנינים מובחרות, אם כי הוא הוסיף שתעשיית הפנינים בסרי לנקה הייתה נרחבת יותר. בימי הביניים שוב התגבר הסחר בפנינים אשר יוצאו מבחריין ונועדו עבור שכבות האליטה בימי שלטונו של בית אומיה ובתחילת שלטונו של בית עבאס. סוחרים מהרפובליקה של ג'נובה הובילו את הפנינים אל חופי הים השחור ומעבר להם. החל בסוף המאה ה-15 ועד ראשית המאה ה-17 חלה ירידה בהיקף התעשייה, ככל הנראה בשל גילוי מקורות חליפיים לפנינים באמריקה, והדבר ניכר ברישומי מספר האוניות שפקדו את בחריין, שמספרן ירד מכאלף בשנה למאות בודדות. עם זאת, תחרות זו הייתה קצרת מועד, ולאחר שהאימפריה הספווית השתלטה על בחריין בשנת 1602 לערך, שימשו הפנינים למימון התפשטותה של השיעה ברחבי האימפריה. במהלך המאה ה-17 השתלטה האליטה הדתית והמסחרית בבחריין על התעשייה, והחלה לנהל את שליית הפנינים. בנוסף, עליית הביקוש לפנינים בהודו הביאה להגירה אל בחריין. במאה ה-18 הפכה התעשייה לגורם העיקרי שניצב בבסיס מאבקי השליטה באזור, ובמהלכם נגרם לו נזק רב והמרכזים העירוניים בו שקעו. במקביל התפתחו מרכזים תעשייתיים מתחרים בקטר ובכוויית. עם זאת ב-1820 העניקה האימפריה הבריטית את השליטה במדינה למשפחת אל-ח'ליפה השולטת בה גם כיום, ומהלך זה ייצב את המצב הביטחוני במדינה והביא להתפתחות המסחר גם בתחומים נוספים.
בתקופה זו החלה העיר מוחארק להתבלט כמרכז תעשיית הפנינים, והיא הפכה לעיר הגדולה במפרץ הפרסי, ובה כ-6,000 תושבים. תעשיית הפנינים בבחריין הגיעה לשיאה ברבע האחרון של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, עת סיפקה המדינה 80% מהצריכה העולמית והתעשייה העסיקה כ-30,000 איש. בשנות ה-30 של המאה ה-20 התמוטטה תעשיית הפנינים בבחריין לחלוטין בתוך זמן קצר, כאשר יפן החלה בגידול מסחרי של צדפות מים מתוקים לשם הפקת פנינים. סופה של התעשייה וגילוי הנפט באי המרכזי של בחריין, הביאו להגירה המונית ממוחארק, והעיר איבדה את מרכזיותה.
ניק מייסון

ביוגרפיה

מייסון גדל בהמפסטד, לונדון ולמד בפנימיה במחוז סארי. מאוחר יותר הוא למד בריג'נט סטריט פוליטכניק, שם פגש את רוג'ר ווטרס, בוב קלוז וריצ'רד רייט ב-1964 והקים איתם את להקת "Sigma 6". לאחר פירוקה ב-1965, הקימו מייסון, ווטרס ורייט את פינק פלויד יחד עם סיד בארט.
מייסון עבד מעט גם עם אמנים אחרים, במיוחד כמתופף ומפיק מוזיקלי של סטיב הילג' ורוברט וייאט, מתופף של מייקל מנטלר ומפיק של להקת The Damned.
ביולי 2005 הצטרף מייסון לדייוויד גילמור, רייט, ולראשונה לאחר 24 שנים - ווטרס, להופעה של 4 שירים במופע "לייב 8" בלונדון. ב-12 במאי 2007 נערכה הופעת איחוד נוספת של מייסון עם עוד שניים מחברי הלהקה, שוב בלונדון.
בבעלותו של מייסון מספר מכוניות קלאסיות שהוא גם מתחרה איתן במרוצים, והוא התחרה בהצלחה גם במרוץ 24 השעות של לה מאן. יש לו גם רישיון טיס.
הוא נשוי בשנית לנטי, ויש לו ארבעה ילדים.
ספרו "Inside Out: A Personal History of Pink Floyd", פורסם בבריטניה באוקטובר 2004. הספר הביא נקודת מבט הומוריסטית על הלהקה, שנתפסה בעיני רבים כחבורת מהורהרים-ממורמרים. לדבריו, זו ראייה אישית של האירועים.
קרלו ג'זואלדו

תולדות חייו

קרלו ג'זואלדו היה אציל ונסיך ונוזה שבאיטליה, אם כי רוב ימיו התגורר בנאפולי. בתחילת דרכו כמלחין כתב בעילום שם, ורק בשנת 1590, לאחר שרצח את אשתו הראשונה עם מאהבה, החל לכתוב בשמו האמיתי. תואר האצולה שלו גונן עליו ממשפט, אך לא מנקמה, על כן נמלט אל ארמונו שבעיר ג'זואלדו, שם היה מוגן. 
ב-1594 נישא ללאונורה ד'אסטה, אחייניתו של דוכס פרארה. בעקבות הנישואים עבר לפרארה, מרכז משגשג מבחינה מוזיקלית, ופרסם שם את ארבעת ספרי המדריגלים הראשונים שלו בין השנים 1593–1596. בשנת 1597 חזר ג'זואלדו לנאפולי והקדיש את זמנו לקידום הקריירה המוזיקלית שלו. בשנת 1600 מת אלפונסו, בנם היחיד של בני הזוג ג'זואלדו. בעקבות האירוע הטרגי הזמין ג'זואלדו את עיטור המזבח המפורסם של כנסיית הקפוצ'ינים בעיר ג'זואלדו, שם נראית, לצד ההורים השכולים ודודו החשמן של ג'וזאלדו, גם נשמת ילד.

יצירתו

קרלו ג'זואלדו פרסם שישה ספרי מדריגלים בחמישה קולות. בספרי המדריגלים החמישי והשישי מופיעים כמה מאפיינים ייחודיים: המדריגלים הם כרומטיים וקיצוניים בייחודם. ייתכן, שהכרומטיות הפרועה שבהם משקפת את מצבו הנפשי המעורער של ג'זואלדו, ששיטות ההלחנה שלו הקדימו בהרבה את זמנן. חשוב להדגיש, כי הטיפול בדיסוננטים במדריגלים אלה היה שמרני למדי, אבל הכרומטיקה יצרה צירופי צלילים, שהמרחק הטונלי ביניהם היה גדול. אלה יצרו מעברים המזכירים מודולציות כרומטיות או אנהרמוניות פתאומיות בין סולמות רחוקים, שהופיעו שוב רק בסוף המאה ה-19 ביצירות ריכרד וגנר, מקס רגר, ריכרד שטראוס או אנטון ברוקנר. לעיתים היה רק צליל אחד משותף בין שני אקורדים וחלק מהקולות עלו או ירדו בחצאי טונים. מאפיין נוסף של המדריגלים שלו מהספר החמישי והשישי הוא שינויי מרקם וטמפו פתאומיים, שיצרו ניגודיות דרמטית ואשר נבעו מהטקסטים שעסקו רבות בנושא האהבה ונעו בין שמחה ואושר לבין אכזבה, ייאוש ומוות. יש לציין, שהמדריגלים שלו השפיעו על המלחינים שבאו אחריו והשפעתם באה לביטוי במוזיקה לכלי מקלדת, כמו ביצירות מאת ג'ירולמו פרסקובלדי וקודמיו הנפוליטניים, או יוהאן יאקוב פרוברגר ויוהאן קספר קרל. 
פרט לששת ספרי המדריגלים בחמישה קולות כתב ג'זואלדו עוד מוזיקה קולית חילונית וכן מוזיקה דתית, ומעט יצירות כליות.