google/wiki40b huggingface dataset:
טאו טאו

תקציר העלילה

הסדרה מתמקדת בדב פנדה צעיר בשם טאו טאו המתגורר בעמק קסום בסין יחד עם אימו אמא פנדה. חברו הטוב של טאו טאו הוא קיקי הקוף. כל פרק הציג בתחילה בעיה מסוימת בה נתקל טאו טאו עם חבריו - הסדרה התמקדה בבעיות של הגיל הרך כמו קנאה לאחר, דימוי עצמי נמוך, הרצון להיות מישהו אחר, ריבים שלא זוכרים איך התחילו ועוד. בתגובה לכל בעיה או ריב אמא פנדה מספרת סיפור לילדים בעל מוסר השכל. רק בפרק האחרון לא מסופר סיפור אלא חצי חלום חצי הרפתקאה של טאו טאו וחבריו. כל הסיפורים המוצגים בסדרה הם סיפורי עם מכל העולם אשר הבולטים בהם היו החתול במגפיים (של האחים גרים) ושלושת הסנאים והנסיכה (עיבוד של הסיפור פרי באנו מאלף לילה ולילה).
מנזר סינאיה

מנזר סינאיה (ברומנית: Mănăstirea Sinaia), המכונה גם קתדרלת הקרפטים (Catedrala Carpaților), הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי, שהוקם בשלהי המאה ה-17, בהרי בוצ'ג', בנסיכות ולאכיה (כעת בחבל מונטניה, רומניה), על ידי הספטאר מיכאיל קאנטקוזינו.
מיכאיל קנטקוזינו היה בן למשפחת בויארים חשובה בנסיכות ולאכיה - הוא היה בן של הפוסטלניק קונסטנטין קנטקוזינו ואח של שליט ולאכיה, שרבאן קנטקוזינו. מיכאיל עלה לרגל, בליווי אמו אלנה Elena ואחותו סטנקה Stanca, אל המקומות הקדושים לנוצרים בארץ ישראל (נצרת, ירושלים ועוד) והגיע עד למנזר סנטה קתרינה שבחצי האי סיני והתפלל שם.
לאחר שובו לנסיכות ולאכיה, ייסד מיכאל קנטקוזינו, לזכר מסעו, את מנזר סינאיה. שם המנזר מזכיר את הר סיני והמנזר נבנה לפי דוגמת מנזר סנטה קתרינה. בניית המנזר ערכה חמש שנים, מ-1680 עד 1685.
המנזר, שהוקדש על ידי מייסדו לבתולה הקדושה, נועד בראשיתו לאכסן תריסר נזירים, לפי מספר שליחי ישו, אולם במהלך הזמן מספר הנזירים גדל והיה צורך בבנייה נוספת, כדי לספק את צורכיהם. הבנייה החדשה, שנוספה בתקופת אבי המנזר יואסף Ioasaf ופאיסיה Paisie, בין השנים 1842–1846, מכונה בשם "החצר החדשה". במהלך הבנייה הזאת הוקמה גם הכנסייה הגדולה".
בגלל המיקום האסטרטגי שלו, המנזר סבל מכיבושים טורקיים ואוסטריים, שגררו הרס חלקי של המבנים. בשנים 1893–1903 נערכו שיפוצים נרחבים במהלכם נבנתה מחדש הכנסייה הגדולה לפי תוכנית של האדריכל ג'ורג'ה מאנדריה George Mandrea.

הכנסייה הישנה

הכנסייה הישנה בנויה בסגנון ברנקובאני. המבנה כולל 4 חלקים, המבוא prodvor, הפרוזדור pronaos, האולם המרכזי naos והמזבח. המבוא של הכנסייה מפוסל - בצד ימין מוצג משה עם לוחות הברית ובצד שמאל אחיו, אהרן, עם מטה מלבלב. במרכז מוצג הסמל של משפחת קנטקוזינו, המשפחה המייסדת - נשר בעל ראש כפול המחזיק במקורו את סמלי השלטון, צלב ושרביט.
על תקרת הפרוזדור מצוירת תמונות מחיי יקטרינה הקדושה, מגינת מנזר סנטה קתרינה מהר סיני ומחיי גאורגה הקדוש, המגן של נסיכות מולדובה ושל אנשי הצבא. הפרוזדור נשלט על ידי תמונה של המייסד בקרב 18 ילדיו משתי נשותיו (חלק מהם מאומצים) ותמונות של בני משפחה נודעים, כמו:ניאגויה בסאראב, ראדו שרבאן, קונסטנטין שרבאן, קונסטנטין קנטקוזינו, שרבאן קנטקוזינו, מצויר עם כתר על ראשו וצלב בידו ואחרים.
עיטור נשיא מדינת ישראל

היסטוריה

על הענקת העיטור הוכרז לראשונה ב-2012, והוא הוענק לחמישה אנשים ולארגון אחד, על ידי הנשיא שמעון פרס במסגרת ועידת הנשיא, לאחר המלצת ועדה בראשות נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר.
עד סיום כהונתו של פרס בתפקיד הנשיא הוענק העיטור 26 פעמים. מאז בחירתו של ראובן ריבלין ב-2014 לא פורסמו (נכון ל-2018) הענקות נוספות של העיטור.

קריטריונים

לפי התקנון, העיטור יוענק לאדם או ארגון שקיים לפחות אחת מאמות המידה שנקבעו במעשה בודד או בפעילות מתמשכת:

(א) המועמד תרם תרומה ייחודית למדינת ישראל או לתיקון עולם או הטביע חותם על החברה בתחום פעילותו או בהישגיו.

(ב) המועמד העלה את קרנה של מדינת ישראל ותרם תרומה ייחודית לתדמיתה בעולם.

(ג) המועמד מהווה דוגמה ומופת ליזמות, חדשנות, יצירתיות וחזון.
העיטור מוענק בטקס על ידי הנשיא בהמלצת ועדה מייעצת שבה 5–9 אישי ציבור, הממונים לתקופות של שנתיים הניתנות להארכה ופוקעות עם סיום כהונת הנשיא הממנה. העיטור מוענק לאנשים חיים, אך יכול להיות מוענק למי שנפטר אם מועמדותו הוגשה בעודו בחיים. את המועמדות יכול להציע כל תושב מדינת ישראל וכל ארגון הפועל בישראל, בצירוף מסמכים והמלצות.

עיצוב העיטור

העיטור עוצב על ידי יוסי מתתיהו והוא מורכב ממדליית זהב עגולה, עליה שילוב בין העגלה הקטנה שבראשה כוכב הצפון וסמל המנורה. בראשה הכיתוב עיטור נשיא מדינת ישראל ובתחתיתה "משכמו ומעלה" (שמואל א' ט', ב').
שלום בדורנו

האמרה "שלום בדורנו" או "שלום בזמננו" (באנגלית: Peace for Our Time)  נאמרה ב-30 בספטמבר 1938 על ידי ראש הממשלה הבריטי, נוויל צ'מברליין, בנאומו על אודות הסכם מינכן. האמרה מאזכרת את מילותיו של בנג'מין ד'יזראלי, אשר בשובו מקונגרס ברלין בשנת 1878 אמר: "שבתי מגרמניה עם שלום לדורנו" (באנגלית: I have returned from  Germany with  peace for our time). האמרה ידועה לשמצה משום שבדיעבד היא נתפסה כנאיבית. שכן, פחות משנה לאחר ההסכם, בעקבות מעשי התוקפנות של היטלר והפלישה לפולין, הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה והחלה מלחמת העולם השנייה, וכעבור כמה חודשים התפטר צ'מברליין מתפקידו.

הנאומים

צ'מברליין נחת בבריטניה ב-30 בספטמבר 1938 ונאם לקהל שהתגודד לקבל את פניו:
בראייתי, יישוב הבעיה הצ'כסלובקית, אשר הושג זה עתה, הוא רק ההקדמה לפתרון גדול יותר אשר יביא שלום לאירופה כולה. הבוקר שוחחתי שוב עם הקנצלר הגרמני, הר היטלר, והנה ההסכם אשר נושא עליו את שמו כמו גם את שמי. חלקכם, אולי, כבר שמעתם על תוכנו, אבל ברצוני להקריא לכם זאת: "...אנו מתייחסים להסכם שנחתם אמש ולהסכם הימי האנגלו-גרמני כסמל לרצון של שני עמים לא להילחם שוב האחד כנגד השני".
מאוחר יותר הוא עמד מחוץ למעון ראש הממשלה בדאונינג 10, קרא שוב מן ההסכם וסיכם:
חבריי היקרים. בפעם השנייה בהיסטוריה שלנו, ראש ממשלה בריטי שב מגרמניה בהביאו הסכם עם כבוד. אני מאמין שזהו שלום בדורנו. אנו מודים לכם מעומק ליבנו. שובו לביתכם ושתהיה לכם שינה ערבה.
דין צ'ארלס צ'פמן

ביוגרפיה

צ'פמן נולד וגדל באסקס שבמזרח אנגליה. הוא החל לעסוק במשחק כבר כילד, ובשנת 2005 לוהק לתפקיד משני במחזמר "בילי אליוט" שהוצג בווסט אנד. בשנת 2008 קיבל תפקיד בכיר יותר במחזמר - מייקל, חברו הטוב של גיבור המחזמר, בילי אליוט, ובשנת 2009 החל לגלם את דמותו של בילי אליוט עצמו. הוא גילם תפקיד זה עד 2011.
מאז שנת 2007 גילם צ'פמן גם מספר תפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה. ב-2012 השתתף בסדרה "The Revolting World of Stanley Brown" וב-2013 במיני סדרה "מלכה לבנה". ב-2014 הצטרף לעונה הרביעית של "משחקי הכס", וגילם את דמותו של טומן ברת'יאון, אחיו הצעיר של המלך ג'ופרי שהיה למלך בעצמו, גם בשתי העונות הבאות. ב-2015 השתתף במיני סדרה נוספת, "Fungus the Bogeyman". 
בשנת 2014 ערך צ'פמן את הופעותו הקולנועית הראשונה, בסרט "לפני השינה", לצדם של ניקול קידמן וקולין פירת'. ב-2017 שיחק בסרט "לנשום". ב-2018 שיחק בסרט "הנוסע". ב-2019 שיחק בסרט "לחלום בגדול", ובסרט "המלך" לצד טימותי שאלאמה.
פריסטיכאמפסוס

בתרבות

היצור מופיע בסדרה בראשית בעונה 3 כיצור שיוצא מהמוזיאון הבריטי.
עשרת היוחסין

עשרת היוחסין הוא כינוי שניתן לעשר המחלקות תחתן סווגו המשפחות שחזרו לארץ ישראל בשיבת ציון, מושג זה מופיע בעיקר בקשרי הנישואין, אך גם בהיררכיה הפנים מדינית-חברתית.
"עשרה יוחסין עלו מבבל- כהני לוי ישראלי חללי גירי חרורי ממזרי נתיני שתוקי אסופי" (מסכת קידושין פרק ד, משנה א), כך מתחיל הפרק הרביעי במסכת קידושין שחלקו הראשון עוסק בסוגיה זו, ובקשרי החיתון המותרים בין הקבוצות השונות.

קבוצה ראשונה

הקבוצה הראשונה מכילה את תתי קבוצות הבאות:
שביר

הפקה

אלבום זה מהווה את שיתוף הפעולה המלא השני והאחרון של איינשטיין וקלפטר, לאחר האלבום "יושב על הגדר" שיצא שנה קודם לכן. קלפטר המשיך לנגן מאוחר יותר במספר אלבומים נוספים של איינשטיין, וכן הלחין עבורם מספר שירים.
כל שירי האלבום הולחנו ועובדו על ידי קלפטר. איינשטיין כתב את כל שירי האלבום, וזהו למעשה האלבום היחיד של איינשטיין שבו הוא כתב את כל מילות השירים. בין השירים הבולטים באלבום: "שביר", "אחותי הלבנה" ו"אולי צריך לתת לזה עוד זמן". השיר "תל אביב, גדות הירקון, 1983" הוא שיר מחאה אקולוגי שמתכתב עם השיר הנוסטלגי "תל אביב, גדות הירקון, 1950" מהתקליט חמוש במשקפיים.
כשנה לפני יציאת התקליט עבר איינשטיין תאונת דרכים קשה. ידידתו נהרגה בתאונה, אשתו נפצעה קשה, והוא נפצע וכבדות הראייה שלו הלכה והחמירה. העבודה על התקליט הייתה חלק מהתהליך השיקומי ורבות ממילות השירים מושפעות מהמצב הפיזי והנפשי בו היה איינשטיין שרוי באותה עת.
מתוך האלבום יצאו כסינגלים "תל אביב גדות הירקון 83", "יד אחת עושה את זה" ושיר הנושא.
המתנה האימפריאלית

המתנה האימפריאלית (באנגלית: Imperial Gift) הייתה תרומה של מטוסים מעודפי חיל האוויר המלכותי הבריטי לאחר מלחמת העולם הראשונה שניתנה לחילות האוויר של הדומיניונים: קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה והודו. ב-29 במאי 1919 החליטה ממשלת בריטניה להעניק 100 מטוסים לכל אחת מהמדינות הללו, בתוספת חלקי חילוף למטוסים, כאות תודה לאותן מדינות שתרמו תרומה משמעותית למאמץ המלחמתי. מטוסים אלה היו הגרעין של חילות האוויר של הדומיניונים שהוקמו באותה תקופה.

הרקע

עם סיום מלחמת העולם הראשונה היו ברשות חיל האוויר המלכותי כמויות גדולות של מטוסים עודפים. ההערכה מדברת על יותר מ-20,000 מטוסים, חלקם עוד היו בעיצומו של תהליך היצור, בסיום המלחמה. סר יו טרנצ'רד, מי שנחשב ל"אבי חיל האוויר המלכותי" והיה אז ראש מטה החיל, דחף להקמתם של חילות האוויר של הדומיניונים. טרנצ'רד טען שגישה אחידה ומשולבת של ארגונם וציודם של חילות האוויר היא חיונית כדי לאפשר את קיומו של המרכיב האווירי בהגנת האימפריה. ההצעה אומצה על ידי מזכיר משרד האווירייה ג'ון סילי (John Edward Bernard Seely), שתיאר אותה כ"הזדמנות לסייע לדומיניונים שתזכה להערכתם ושתביא תועלת רבה לאינטרסים הביטחוניים האוויריים של האימפריה". הקבינט הבריטי אישר את ההצעה ב-29 במאי 1919 והרחיב אותה גם לאפשרות להעניק מטוסים גם לממשלות המושבות בנוסף לדומיניונים. ממשלות הדומיניונים קיבלו את ההודעה על התוכנית ב-4 ביוני.
מקס פישר

מקס פישר (1908, פיטסבורג - 3 במרץ 2005, דטרויט) היה איש עסקים, יזם ופילנתרופ יהודי-אמריקני, וממנהיגיה הבולטים של יהדות ארצות הברית.
פישר נולד בשנת 1908 בעיר פיטסבורג. הוא החל לעבוד בתעשיית זיקוק הנפט בשנת 1930 ועשה בה את הונו. פישר ייסד את חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית ועמד בראשו במשך עשרות שנים. פעילותו במוסדות הציוניים החלה ב-1954 בעקבות ביקור בישראל. הוא נחשב לגדול מגייסי התרומות בקרב יהודי ארצות הברית]. בין היתר, הוא הוביל את המגביות בשנות החמישים למען העולים בשנות החמישים. הוא גם תמך בפרויקט שיקום השכונות שיזם, בסוף שנות השבעים, ראש הממשלה מנחם בגין. כמו כן הוביל את מגבית "אקסודוס" למען עולי ברית המועצות ומבצעי העלאת יהדות אתיופיה.
שמו נקשר למפלגה הרפובליקנית והוא אף ספג ביקורת בשנת 1974 בקרב אנשי הקהילה היהודית בארצות הברית על כך שהמשיך לתמוך בנשיא ריצ'רד ניקסון למרות שהלה הסתבך בפרשת ווטרגייט, בה, בין השאר, נשמעו הקלטות של ניקסון משמיע הערות אנטישמיות.
הוא נפטר ב-3 במרץ 2005.
צחי ברוורמן

ביוגרפיה

ברוורמן נולד בתל אביב. בצה"ל שירת כמדריך בבית הספר לשריון, שהיה אז במחנה ג'וליס.
ברוורמן היה דובר העירייה בנס ציונה ושימש כמנכ"ל קריית התרבות בעיר. שמו הוזכר מספר פעמים כמועמד לתפקיד מנכ"ל הליכוד, ולתפקידים בכירים בלשכת ראש הממשלה, ראש הסגל במקום נתן אשל וראש לשכת ראש הממשלה.
בשנת 2013 עמד בראש מטה הבחירות המשותף של הליכוד - ישראל ביתנו בבחירות לכנסת התשע עשרה.
לאחר שראש הממשלה בנימין נתניהו החליט לא למנות בסוף את דוד שרן לתפקיד מזכיר הממשלה, החליט למנות את ברוורמן לתפקיד. ב-13 בנובמבר 2016 אישרה הממשלה את מינויו כמזכיר הממשלה.
ביוני 2017 פורסם כי ברוורמן פנה לחברי הוועדה לבחירת שופטים בבקשה לקדם את רעייתו לבית משפט מחוזי. בעקבות פנייתו בוטל הדיון בקידום רעייתו.
ברוורמן בעל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן. הוא נשוי לנאוה, שופטת בבית משפט השלום בתל אביב, אב לשלושה ומתגורר בנס ציונה.
זבלודוב

תולדות היישוב

בשנת 1553 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ובמאה ה-17 התקיימה בו פעילות של הקלוויניזם, והתגוררו בו בני משפחת רדזיוויל.

יהודי זבלודוב

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים, כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של ארגון הבונד, וכן פעלו בה תלמוד תורה ובית ספר עברי.
בספטמבר 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, נכללה העיירה בתחום השליטה הסובייטי, והגיעו אליה פליטים יהודים רבים ממערב פולין.
ב-27 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, כבשו הגרמנים את העיירה, ומיד העלו באש את בית הכנסת העתיק בה, שנבנה במחצית הראשונה של המאה ה-17. בד בבד, ביצעו הגרמנים מעשי התעללות ביהודי העיירה, ובין היתר, ברב הקהילה. בהמשך, הטילו הגרמנים על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה, החרמת רכוש וגיוס לעבודות כפייה.
בינואר 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בבית חרושת בה, בו שררו תנאי מחיה קשים וצפיפות רבה. בעקבות העברת חלק מיהודי הגטו בעיירה לגטו פרוז'ני, צומצם שטח הגטו.
ב-2 בנובמבר 1942 רוכזו יהודי הגטו הנותרים, והובלו בעגלות לגטו ביאליסטוק, משם שולחו בהמשך החודש למחנה ההשמדה טרבלינקה. אחר המסתתרים והנמלטים מהעיירה ערכו הגרמנים מצוד, ורצחו רבים מהם.
אזארקה

אמונתם הדתית והפוליטית

בני הזרם ראו בפסוקי הקוראן חוקים אלוהיים שחייבים כלל המוסלמים ליישם אותם כלשונם. לפיכך הם לא קיבלו עליהם את הפרשנויות הפוליטיות והחברתיות של הקוראן שקיימות אצל הסונים והשיעים. האזארקה ראו בפרשנויות אלה סטייה מן האסלאם עצמו, כאשר טענו שהסונים והשיעים רצו להתאים את הקוראן למציאות הפוליטית והחברתית של המוסלמים באותה תקופה. לטענתם, כדי להתמודד עם המציאות הקיימת, חייבים המוסלמים לאכוף את חוקי הקוראן כלשונם. אולם אין להם להתאים אותם לפי שיקולים חברתיים ופוליטיים. לפיכך, ראו את עצמם שהם המוסלמים היחידים בעולם וראו שאר בני הזרמים ככופרים אשר המירו את דתם מאסלאם. בנוסף לכך, טענו שחייב כל אדם שמעוניין לקבל על עצמו את האידיאלוגיה הדתית של האזארקה להגר לתחומי שלטונם הדתי ולהילחם באויביהם השיעים והסונים. אמונתם בקוראן כמקור יחידי לחוקי האסלאם גרם להם לשלול מצוות דתיות רבות שהתגבשו במשפט המוסלמי ובכך הפכו החוקים הדתיים שלהם שונים בהרבה מן החוקים הדתיים של השיעים ושל הסונים.

מורשתם כיום

בעת החדשה, האזארקה מופיעים בשיח הפוליטי בעולם המוסלמי, בעיקר כדי לתקוף תנועות רדיקליות. לאחר פיגועי 11 בספטמבר, נטען על ידי חכמי דת שהתנגדו לאוסאמה בן לאדן, שבן לאדן אימץ את האידאולוגיה של האזארקה. חלק מן השיעים בעיראק טענו שאבו מוסעב א-זרקאווי השתייך לאזארקה כאשר ניצלו את הדמיון המילולי בין השם שהתפרסם בו ובין המילה אזארקה.
גשרים

גשרים (ביפנית: 橋をかけろ האשי או קאקרו, מילולית: "בנו גשרים!") היא סוג של חידה שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי. החידה פורסמה גם באנגלית בשם Bridges (גשרים) או Chopsticks (מקלות אכילה) (השמות הגיעו משיבוש: האשי שנכתב 橋, פירושו גשר; והאשי שנכתב 箸, פירושו מקלות אכילה). החידה הופיעה גם בטיימס בשם האשי. בצרפת, דנמרק, הולנד, ובלגיה החידה מפורסמת בשם Ai-Ki-Ai.

שיטות פתרון

פתירת גשרים מתבצעת באופן מאוד שיטתי: לאחר שמחליטים שבמקום מסוים חייב להיות גשר, הצבת הגשר במקום זה תשלול אפשרויות אחרות להצבת גשרים במקומות שונים, וכך תגרור הצבת גשרים נוספים וכן הלאה.
אחד מהשיקולים המרכזיים הוא סימון גשרים שחייבים להיות בכל מקרה. לדוגמה, אם יש אי עם המספר 3 שניתן לחבר לשני איים בלבד, אז לכל אחד מהם ניתן להעביר גשר, מאחר שלכל אחד מהם יהיה לפחות גשר אחד. שיקול דומה לגבי 5 ושלושה איים או 7 וארבעה איים; כמו כן, אי של 2 שאפשר לחבר רק לאי אחד מחייב העברת שני גשרים אליו, ובדומה 4 שמחובר לשניים, 6 שמחובר לשלושה או 8 לארבעה. שיקולים כאלה יכולים לעבוד גם אם מהאי כבר הועברו גשרים, בהפחתת הגשרים שהועברו; לדוגמה, אי עם המספר 4, שחובר בגשר אחד לאי שמסומן ב-1 וניתן לחבר אותו לעוד שני איים, ניתן להעביר לכל אחד מהם גשר אחד, בדומה למה שהוסבר קודם.
שיקול חשוב נוסף הוא חיבור כל האיים: בגלל כלל זה, ניתן לפסול כל חיבור היוצר קבוצה סגורה, שאינה כוללת את כל האיים. לדוגמה, אם יש שני איים ניתנים לחיבור עם המספר 2, ניתן לדעת שכל אחד מהם מתחבר בלפחות גשר אחד לאי אחר, כי אחרת הם יתחברו זה לזה בשני גשרים ויהוו קבוצה סגורה שלא מקושרת לשאר האיים. מקובל לסמן איים שכל הגשרים שהם מכילים כבר הועברו.
ישנה אפשרות לפתרון החידה בעזרת תכנות ליניארי בדוגמאות ה-MathProg הנמצאות ב-GLPK.

היסטוריה

החידה הופיעה לראשונה בכתב העת Puzzle Communication Nikoli בגיליון מספר 31 (ספטמבר 1990), אף על פי שגרסה מוקדמת יותר של החידה הופיעה כבר בגיליון 28 (דצמבר 1989).
יוזף הפנר

יוזף קרדינל הפנר (בגרמנית: Joseph Kardinal Höffner;‏ 1906, הורהאוזן ‏ שבחבל ריינלנד-פפאלץ בגרמניה - 1987, קלן) היה קרדינל, הארכיבישוף של קלן, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.

קורות חיים

נולד בדצמבר 1906 לפאול הפנר, איכר, ולאשתו הלנה לבית שוג, הבכור מבין שבעה אחים ואחיות במשפחתו. הוא היה תלמיד מחונן, ולאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בטריר בשנת 1926, למד באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ברומא. בשנת 1929 קיבל תואר דוקטור - אחד מבין ארבעה תוארי "דוקטור" שקיבל במהלך חייו. בשנת 1932 קיבל את ההסמכה לתואר כומר ברומא, ובשנת 1934 סיים עבודה נוספת לתואר דוקטור, בנושא "צדק חברתי ואהבה חברתית" (Soziale Gerechtigkeit und soziale Liebe).
הפנר שב לגרמניה והתמנה לכומר בזארבריקן. בשנת 1937 המשיך את לימודי התאולוגיה באוניברסיטת פרייבורג, ובשנת 1938 סיים אותם עם תואר דוקטור נוסף. במבוא לדוקטורט שכתב הביע התנגדות לתורת הגזע של הנציונל-סוציאליזם.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

משנת 1939 ועד 1943 היה הפנר כומר קהילתי בקייל שבריינלנד-פפאלץ במערב גרמניה. בשנת 1942, במסגרת פינוי ילדים מהערים הגדולות בגרמניה עקב המלחמה (גר'), הגיעה להפנר קבוצת ילדים. בין הילדים הייתה ילדה יהודייה בת שמונה, אסתר מאיירוביץ, שזהותה הוסתרה במסווה של זהות נוצרית ושם נוצרי: כריסטה קוך. הפנר טיפל בה ולא הסגיר את זהותה האמיתית, גם לא לאחותו, שטיפלה בה אף היא.
באפריל 1943 הוצב הפנר בטריר. הוא לא יכול היה לקחת את מאיירוביץ איתו בלי לעורר חשד, ולכן שיכן אותה בביתם של איכרים בקייל. מאיירוביץ שרדה את השואה בלא שזהותה התגלתה. במקרה אחר ביקש הפנר מאחותו, הלנה הפנר-הסלר, לשכן בביתה שבהורהאוזן יהודייה מברלין, וכן את בעלה הנוצרי של אותה יהודייה. כך הצליחו בני הזוג להתחמק מהגסטפו בשנת 1943 למשך שישה חודשים. האישה שרדה בשואה.

אחרי המלחמה

באוקטובר 1945 פנה הפנר לשלטונות הכיבוש האמריקאיים בטריר וביקש אישור להעברתה של אסתר מאיירוביץ לברלין, בליווי אדם מבוגר. כך התאפשר לאסתר להתאחד עם אמה, ששרדה אף היא בשואה.
משנת 1962 היה הפנר הבישוף של מינסטר. משנת 1969 היה הארכיבישוף של קלן. משנת 1976 היה יושב ראש ועידת הבישופים הגרמניים . הוא התפטר ממשרת הארכיבישופות ב-14 בספטמבר 1987, חודש לפני מותו.

הכרה והנצחה

הפנר נקבר בקתדרלת קלן.
בשנת 2003 הכיר יד ושם ביוזף הפנר בתור חסיד אומות העולם. בשנת 2006, לרגל מאה שנה להולדתו של הפנר, הונפק בול גרמני לזכרו.
ג'ון הנינג ספיק

ג'ון הנינג ספיק (באנגלית: John Hanning Speke;‏ 4 במאי 1827 - 15 בספטמבר 1864) היה חוקר ארצות בריטי. גילה את אגם ויקטוריה ואת אשדות ריפון (Ripon Falls) ב-1858. על שמו קרוי צבי ספיקי.
ספיק יצא למסע לגילוי מקורות הנילוס הלבן ביחד עם סיר ריצ'רד פרנסיס ברטון ב-1857. במהלך המסע התפצלו השניים וספיק גילה את אגם ויקטוריה ואת אשדות ריפון. תגלית זו עוררה מחלוקת קשה בין ברטון לספיק וסערה בשיח בבריטניה. ב-1864 היה אמור להתקיים עימות בין השניים על מנת ליישב את המחלוקת, אולם בבוקרו של העימות נהרג ספיק מכדור שנפלט מרובהו בעת ציד. 
טענתו שאגם ויקטוריה הוא מקורו של הנילוס הלבן הוכחה כנכונה ב-1875 על ידי הנרי מורטון סטנלי.
אברהם מאסלו

מהלך חייו

מאסלו נולד בברוקלין שבניו יורק, למשפחה יהודית שהיגרה לארצות הברית מהאימפריה הרוסית והיה הבכור מבין שבעה ילדים. הוריו היו חסרי השכלה פורמלית, ואביו קיווה כי ילמד משפטים. מאסלו החל ללמוד בסיטי קולג' של ניו יורק ולאחר שלושה סמסטרים עבר לאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, שם קיבל את התואר הראשון, התואר השני והדוקטורט בפסיכולוגיה. בהנחייתו של הארי הארלו, אשר נודע במחקריו בקופי רזוס והתנהגותם. שנה לאחר סיום התואר, חזר לניו יורק לעבוד עם אדוארד לי תורנדייק באוניברסיטת קולומביה.
מאסלו לימד בתחילה בקולג' של ברוקלין. בשנים אלו הושפע מפסיכולוגים אירופאיים ידועים, ובהם אלפרד אדלר ואריך פרום. בשנת 1951, הפך ליושב ראש מחלקת הפסיכולוגיה באוניברסיטת ברנדייס, שם החל בעבודתו התאורטית. שם פגש בקורט גולדשטיין, אשר הציג בפניו את רעיון סיפוק הצרכים העצמי.
מאסלו פרש לקליפורניה, שם נפטר מהתקף לב לאחר שנים של מצב בריאותי רעוע.
סוסלן ג'אנאייב

קריירת מועדונים

סוסלן התחיל להתעסק בכדורגל באקדמיה של ספרטק ולדיקווקז. ב-1996 עבר למוסקבה והצטרף לבית הספר לספורט של צסק"א, אחריה הוא לא הצליח לקבל מקום בהרכב הקבוצה הבוגרת, כאשר השתתף רק ב-6 משחקי קבוצת הנוער וספג 6 שערים. ב-2007 עבר לפ.צ. קאמאז שם שיחק על בסיס קבוע: בליגה הלאומית -28 משחקים עם 17 ספיגות, בגביע - 2 משחקים ו-3 ספיגות. ב-2008 עבר לספרטק מוסקבה שם ערך את הופעת הבכורה שלו ב-6 באוגוסט במשחק גביע נגד דינמו בריאנסק. לרוב שיחק בקבוצת הנוער (18 הופעות - 17 ספיגות, רק 2 הופעות בקבוצה הבוגרת) איתה לקח אליפות רוסיה. בעונת 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הראשונה ב-18 באפריל במשחק ליגה מול טרק גרוזני ולא ספג שער, משחק זה גם היה הראשון בשביל ואלרי קרפין כמאמן הקבוצה. לאחר מכן ג'אנאייב נהיה השוער הראשון של הקבוצה לאחר שהחליף את סטיפה פלטיקוסה. ב-7 בנובמבר ספרטק, אשר נלחם על האליפות הפסיד לקריליה סובייטוב כתוצאה מטעות של ג'אנאייב. במשחק הבא מול צסק"א סוסלן שוב ביצע אותה טעות גורלית, כאשר ניסה לתפוס את הכדור והדף אותו אל תוך השער, גם אז ספרטק הפסידה. אחרי המשחק ג'אנאייב ביקש סליחה מחבריו לקבוצה ומהאוהדים. כתוצאה מ-2 טעויותיו התחילו להאשים אותו בכך, שלא ניצח את פלטיקוסה בתחרות על מקום בהרכב, אלא זכה בו בגלל חוק הגבלת הזרים. במחזור השני של עונת 2010 מול זניט סנקט פטרבורג ג'אנאייב נבחר לשחקן המפגש לאחר מספר הצלות טובות. ב-4 באפריל במשחק מול טום טומסק סוסלן ביצע טעות שבגללה היריבה זכתה בכדור עונשין מ-11 מטרים והמשחק נגמר 2:2. ב-10 במאי במשחק מול אלניה ג'אנאייב ספג 5 שערים. ב-21 ביולי במשחק מול סיביר, לאחר שביצע טעות שהשפיעה על תוצאת המשחק הקודם, סוסלן נשאר על הספסל ואת מקומו תפס סרגיי פסיאקוב.
ב-27 באוגוסט ג'אנאייב עבר לטרק תמורת הגעת השוער אנדריי דיקאן לספרטק. טרק השאיל אותו לשנתיים וחצי. ב-23 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בטרק במשחק נגד סאטורן ראמנסקו שנגמר בניצחון 0:1.
ב-20 בדצמבר 2012 הושאל לאלניה עם אופציה לרכישה. ב-2 בספטמבר 2013 חזר לספרטק.
בחורף 2014 עזב את ספרטק והתחיל להתאמן ברוסטוב, ב-2 ביולי הוא חתם חוזה ל-3 שנים עם הצהובים-כחולים. הופעת בכורה הוא רשם ב-24 בספטמבר 2014 בהפסד גביע 3:0 לסיזראן-2003. ב-18 ביולי 2015 ג'אנאייב הופיע לראשונה במדי רוסטוב במשחק ליגה מול טרק שנגמר 1:1.

נבחרת לאומית

ב-25 בספטמבר 2009 קיבל זימון לנבחרת הבוגרת למשחקי מוקדמות המונדיאל מול גרמניה ואזרבייג'ן. כמו כן הוזמן למשחקים של הנבחרת השנייה והשתתף ב-3.
יחסי ארצות הברית–לוקסמבורג

היסטוריה

כוחות צבא ארצות הברית נלחמו הן במלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה לשחרור לוקסמבורג מהכיבוש הגרמני, ויותר מ-5,000 חיילים אמריקנים, ובהם גנרל ג'ורג' פטון, קבורים בבית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בלוקסמבורג. במהלך מלחמת קוריאה שלחה לוקסמבורג 85 חיילים שהשתתפו במלחמה, לצד כוחות האו"ם והכוחות האמריקניים.
כיום שתי המדינות חברות בנאט"ו, בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.

יחסים כלכליים

הייצוא מארצות הברית ללוקסמבורג כולל מטוסים מסחריים, מידע, רפואה, בידור, טכנולוגיות תקשורת ומכשירים, וחברות אמריקניות הן בין המשקיעים הזרים הגדולים ביותר במשק בלוקסמבורג. מאידך, לוקסמבורג היא מרכז פיננסי גדול באירופה, ולבנקים אמריקניים יש נוכחות משמעותית במדינה. לוקסמבורג משתתפת בתוכנית הנסיעות ללא ויזה בארצות הברית, המאפשרת לאזרחי המדינות המשתתפות להגיע לארצות הברית למטרות תיירותיות במשך 90 יום ללא קבלת אשרה.

יחסים דיפלומטיים

לוקסמבורג מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די סי ו-19 קונסוליות באטלנטה, אוסטין, בוסטון, בולדר, שיקגו, קליבלנד, דטרויט, פורט לודרדייל, פורט מאיירס, הונולולו, לוס אנג'לס, מיניאפוליס, ניו אורלינס, ניו יורק, פיניקס, פורטלנד, סולט לייק סיטי, סן פרנסיסקו וסיאטל, מאידך, ארצות הברית מחזיקה בלוקסמבורג רק שגרירות בלוקסמבורג סיטי.
ג'ו מנטל

ביוגרפיה

מנטל נולד בברוקלין לזוג הורים שהיגרו מאוסטריה. בשנת 1955 שיחק מנטל בדרמה של דלברט מאן "מרטי" בתפקיד אנג'י חברו הטוב של הדמות הראשית מרטי פילאטי (ארנסט בורגנין). על הופעתו בסרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1963 שיחק בסרט "הציפורים" של אלפרד היצ'קוק בתפקיד קטן. ב-1966 שיחק בתפקיד משנה בדרמה "מיסטר באדווינג". ב-1974 השתתף מנטל בדרמת הפשע של רומן פולנסקי "צ'יינהטאון" בתפקיד לורנס וולש שותפו של הבלש גיטס (ג'ק ניקולסון), עליו חזר גם בסרט ההמשך "ג'ק וג'ק".
מנטל נפטר מנסיבות טבעיות ב-29 בספטמבר 2010 בשכונת טרזנה שבלוס אנג'לס כשהוא בן 94. השאיר מאחוריו אישה, מרי ושלושה ילדים.
אבוט וקוסטלו

אַבּוֹט וְקוֹסְטֵלוֹ (באנגלית: Abbott and Costello) היה שם הבמה של צמד הבדרנים האמריקאים וִילְיָאם אָלֶכְּסַנְדֶר (בָּאד) אַבּוֹט (2 באוקטובר 1895, אסבורי פארק, ניו ג'רזי, ארצות הברית–24 באפריל 1974, וודלנד הילס, קליפורניה, ארצות הברית) ולוּאִיס פְרַנְסִיס קְרִיסְטֵלוֹ (לוּ קוֹסְטֵלוֹ; 6 במרץ 1906, פטרסון, ניו ג'רזי, ארצות הברית–3 במרץ 1959, לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית). ההרכב הוקם בשנת 1936 על בסיס שמות המשפחה של הבדרנים והיה לאחד הצמדים המצליחים ביותר שידע עולם הבידור האמריקאי. ההומור שלהם התבסס על השילוב הקומי בין השניים, כאשר אבוט סיגל לעצמו את ארשת הביורוקרט, הרציני וחמור הסבר, בעוד קוסטלו סיגל את תכונותיו המולדות כליצן. היחסים בין הדמויות נתנו לבורלסקה של הצמד ממד חדש של הומור שלא היה קיים עד אז.

הפריצה לחזית הבמה

אף על פי שכבר מהמופע הראשון של השניים הם התפרסמו בקרב מועדוני הבידור המקומיים, את הפרסום הרב שלהם השיגו כאשר התארחו בתוכנית הרדיו של קייט' סמית' עם המערכון "מי בראשון" אשר קנה להם תהילת עולם ואף נכנס ל"היכל התהילה" של כדור הבסיס ב-1956. 
מערכון זה סלל את דרכם לחוזה שחתמו עם אולפני יוניברסל בשנת 1939, אשר הוביל לעשור של שוברי קופות קולנועיים כגון: "טוראים פרועים", "בצי האמריקאי", "להחזיק בשד", "התשעים הפרועות", "העת של חיינו" והקלאסיקה הגדולה ביותר שלהם, "אבוט וקוסטלו פוגשים את פרנקנשטיין".
סרטים אלו העלו את המורל האמריקאי בזמן מלחמת העולם השנייה והקנו להם את התואר "מלכי הקומדיה". בסיוע מעמדם החדש יצאו אבוט וקוסטלו למסע הופעות מכיסם הפרטי על מנת לגייס כספים למאמץ המלחמתי, ובמהלכו גייסו 89 מיליון דולר במשך שלושה ימים.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, עם התחזקותו של מדיום הטלוויזיה, הנחו השניים את תוכנית הבידור של רשת NBC - "שעת הקומדיה של קולגייט". זמן קצר לאחר מכן קיבלו תוכנית משלהם ברשת CBS.

הפיצול

בשנת 1957 התפצל הצמד ברוח טובה. שנתיים לאחר מכן, ב-3 במרץ 1959, נפטר קוסטלו, וב-24 באפריל 1974 נפטר אבוט. חרף מותם, ההומור המיוחד אותו הגו השניים ממשיך להתקיים ומהווה השראה לבדרנים רבים.

פרסים ואותות כבוד

ב-8 בפברואר 1960 קיבלו אבוט וקוסטלו 3 כוכבים (כל אחד בנפרד, סה"כ 6) בשדרת הכוכבים בהוליווד - כוכב לציון פעילותם ברדיו, כוכב לציון פעילותם בסרטים, וכוכב לציון פעילותם בטלוויזיה.
בשנת 1991 הנפיק שירות הדואר האמריקאי בול לזכרם של השניים תחת הכותרת "אגדות הקומדיה".