google/wiki40b huggingface dataset:
רחל פליקס

רחל פליקס (Elisabeth Rachel Félix, ידועה יותר בשם הבמה שלה: "ראשל", או "מדמואזל ראשל") 25 בפברואר 1821, ארגאו, שווייץ - 4 בינואר 1858, פריז, הייתה שחקנית צרפתייה ממוצא יהודי, שזכתה לפרסום רב במחצית הראשונה של המאה ה-19, הן בזכות תפקידיה המובילים על הבמה, שהחיו את הטרגדיות הקלאסיות של ראסין וקורניי בתקופה שבה שלט העידן הרומנטי, והן בזכות אורח חייה שלא התנהל על פי המוסכמות המקובלות בתקופה.

תולדות חייה

אליזה רחל נולדה בשווייץ לז'אק ותרזה-אסתר-חיה פליקס, שהיו רוכלים יהודים שעיסוקם היה מכירת בגדים משומשים מעגלה ששימשה גם כביתם. שם גם נולדה אליזה רחל בצדי אחד הדרכים, אחות לסופי שרה. אחריה נולדו להורים עוד ארבעה ילדים.
מגיל צעיר גילו כל האחים כשרונות בהופעות רחוב. בגיל עשר ושמונה הופיעו האחיות סופי ורחל בפני עוברי אורח ברחובות ליון כאשר סופי שרה, ורחל מלווה אותה בגיטרה ישנה. כך גילה אותן המוזיקאי והמחנך אטיין חורון, שלקח אותן תחת חסותו והעניק להן חינוך מוזיקלי ובימתי בבית ספרו בפריז. המשפחה עברה להתגורר ברובע יהודי בפריז, ורחל התקדמה בלימודיה המקצועיים והשגיה האמנותיים. למדה משחק בקונסרבטוריון הלאומי הצרפתי למשחק ("Conservatoire national supérieur d'art dramatique") אצל ז'וזף סמסון.
בשנת 1838 חתמה ראשל חוזה העסקה עם התיאטרון היוקרתי ביותר בפריז "הקומדי פרנסיז". תפקידה הראשון במחזהו של פייר קורניי, "הוראציו", הפנה מיד את תשומת הלב לכשרונה הבולט. באותה השנה שיחקה את רוקסן במחזה של ז'אן רסין: Bajazet, והיא כבשה את הקהל. אך היה זה התפקיד ב"פדרה" של רסין שסגולותיה הבימתיות באו לידי ביטוי עוצמתי. מגוון התפקידים ששיחקה ראשל היה אמנם מוגבל, אך באותם תפקידים לא הייתה לה מתחרה. היא הצטיינה במיוחד במשחק של דמויות שטניות וייצריות, וביצועיה היו עוצמתיים ומלאי הוד. היא הקסימה את הקהל, ובה בעת זרעה בו חלחלה. באמצעות אימון קפדני הפך קולה, שהיה במקורו קשה וצרוד, לקול גמיש ומלודי שחלחל לאוזניהם של השומעים בקסם.
היא נחלה הצלחה גם בתפקידים מודרניים, ובייחוד בסיור שקיימה בלונדון בשנת 1842, שם זכו ביצועיה לרסין וקורניי להצלחה הגדולה של העונה. בארצות הברית, שם קיימה סיור בשנת 1855 זכו ביצועיה להצלחה קטנה יחסית, אך עובדה זו מיוחסת לכך שחלה נסיגה בבריאותה. ראשל נפטרה משחפת, ב-4 בינואר 1858, ונקברה בחלק היהודי של בית העלמין פר לשז בפריז. שדרות ראשל בפריז (Avenue Rachel) נקראות על שמה.

חיים אישיים

במהלך חייה שמרה ראשל תמיד על יחסים קרובים עם משפחתה ועירבה אותם בקריירה שלה. אחיה ואביה עבדו כמנהלים עסקיים שלה בזמנים שונים, והיא תמכה בקריירת המשחק של אחיותיה. היא גם נשארה נאמנה ליהדותה, ולא נעתרה לניסיונות של גורמים שונים להמיר את דתה לנצרות.
ראשל לא נישאה מעולם, אך ניהלה מערכות יחסים רומנטיות עם ידועי שם מתקופתה. בין השאר: נפוליאון השלישי, הנסיך דה ג'וינויל, [François d'Orléans Prince of Joinville שהיה בנו של המלך לואי פיליפ, הרוזן אלכסנדר ולווסקי Alexandre Colonna-Walewski, שהיה בנו הלא חוקי של נפוליאון בונפרטה, המשורר אלפרד דה מיסה והעיתונאי אמיל דה ג'ירארדין, Émile de Girardin. שני בנים נולדו לראשל ממערכות יחסים אלו.
הייתה בקשר הדוק עם המחזאי והשחקן ז'וזף סמסון. לאחר מותו פרסמה אלמנתו של סמסון את הספר "רחל ושמשון" ("Rachel et Samson"), על הקשר ההדוק שבין ראשל לסמסון.
הספרייה הלאומית פרסמה כמה ממכתביה של ראשל לסופר אלכסנדר דיומא האב, אותו העריצה, ועמו נפגשה באקראי במדריד, בהם היא מביעה תרעומת על כך שהוא ייחס לפגישה ביניהם כוונות אינטימיות מעבר לידידות אפלטונית.
לגונה כחולה (קוקטייל)

מקור השם

שמו של הקוקטייל הוא בצבעו הכחול העז שנובע מן הקירסאו הכחול.
מוני פנאן

שמעון (מוני) פנאן (11 במאי 1946 - 19 באוקטובר 2009) היה מנהל קבוצת מכבי תל אביב בכדורסל בשנים 1992–2008.

חייו

פנאן החל את דרכו בקבוצת הכדורגל של המועדון כיו"ר מחלקת הנוער. במקביל, היה אוהד מושבע של קבוצת הכדורסל של המועדון. בשל מעורבותו בענייני הקבוצה הוחלט למנותו לחבר בהנהלת הקבוצה בשנת 1986. ב-1992, עם פרישתו של מנהל הקבוצה שמואל (שמלוק) מחרובסקי, התמנה פנאן להחליפו בתפקיד.
במשך שנים נחשב פנאן לאחד מסמלי הקבוצה. הוא הקדיש זמן ומשאבים רבים, מעבר למקובל בקבוצות מקצועניות אחרות, לדאגה וטיפול בצרכיהם של השחקנים ומתן יחס אישי ומשפחתי לכל אחד מהם, ובשל כך היה לדמות נערצת על ידי שחקני הקבוצה לדורותיהם. כמו כן, היה מזוהה עם המחאות החוזרות ונשנות של אנשי מכבי תל אביב כלפי שופטי ליגת העל כאשר פסקו נגד הקבוצה.
בשנת 1999 היה מעורב בפרשה שכונתה "פרשת הפיצה", כאשר נפגש עם רדיסב צ'ורצ'יץ', שחקן עבר של מכבי תל אביב, שבאותה העונה שיחק בהפועל ירושלים, ערב פתיחת סדרת גמר הפלייאוף בין הקבוצות. בעקבות הפגישה חשדו ראשי ירושלים כי פנאן סיכם עם צ'ורצ'יץ' לגבי הצטרפותו לשורות מכבי בעונה שלאחר מכן, אך פנאן וצ'ורצ'יץ' הכחישו את הטענה. 
בדצמבר 2006 הודיע פנאן על פרישתו מהתפקיד, אולם חזר בו לאחר זמן קצר. ביולי 2008 פרש סופית מהתפקיד, בשל סכסוכים פנימיים ומאבקי כוחות בהנהלת הקבוצה. לתפקיד מחליפו מונה שחקנה לשעבר של הקבוצה, גור שלף. בידיו של פנאן נותרו 5.5% ממניות הקבוצה, אולם זמן קצר לאחר הפרישה מכר אותן לאיש העסקים האמריקאי דייוויד סולומון. 
כשנה לאחר פרישתו, ב-19 באוקטובר 2009, התאבד בתלייה בביתו שברמת אביב. מיד לאחר מותו התפרסם כי עסק בהשקעת כספים של לקוחות, רבים מהם מתחום הכדורסל, ונקלע בעקבות זאת לחובות כבדים, בפרשה שנקראה "בנק פנאן". פנאן הותיר אחריו רעיה, שרון, ושלושה ילדים, רגב, כדורסלן, לירון ועזר (אותו אימץ). אחיו, חביב פנאן, היה מנהל מחלקת הכדורגל של המועדון.
ב-2011 תבעה אלמנתו ממכבי תל אביב 2.5 מיליון ש"ח, שכר עבודה עבור שבע השנים שקדמו להגשת התביעה. ב-2015 דחה בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב את התביעה וקבע כי לא התקיימו יחסי עובד-מעביד בין פנאן למועדון, והוא היה דומה מבחינה זו לשאר חברי ההנהלה.
אודליה יקיר

ביוגרפיה

נולדה בזכרון יעקב וגדלה שם עד גיל 12. לאחר מכן, עברה עם משפחתה לחדרה. את שירותה הצבאי סיימה אודליה בדרגת סגן, כקצינת כושר קרבי וקליעה. עם שחרורה מצה"ל, ובמקביל להדרכת קבוצות תיירים יהודים מארצות הברית מטעם הסוכנות היהודית, החלה בלימודי תואר ראשון במנהל עסקים ותקשורת באוניברסיטה העברית.
בשנים 2003-2005 עבדה כדיילת אוויר בחברת אל-על.
בשנת 2006 החלה אודליה ללמוד בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי", במקביל לעבודתה כעיתונאית כושר במגזין הבריאות "מנטה".

קריירה עיתונאית

החלה את הקריירה העיתונאית שלה בשנת 2000 ככתבת הכושר והבריאות של מגזין "מנטה".
בשנים 2006–2007 כתבה טור בשם "יומנה של דיילת" באתר נענע10. בשנת 2008 כתבה טור בשם "יומנה של שחקנית" באתר Mako.
מאז 2014, היא כותבת את המדור "אודליה בדרכים" בבמוסף "שישבת" של "ישראל היום" ובנוסף, משמשת פובליציסטית במדור הדעות היומי של העיתון.

על הבמה ובטלוויזיה

עוד במהלך לימודיה בבית הספר למשחק השתתפה במספר רב של פרסומות: בין היתר לסנו ושופרסל.
בשנת 2006 שיחקה בסרט "עג'מי" שהיה מועמד לאוסקר הזר, כמו גם בסרט "דמעות של חול" שהיה מיועד למגזר הדתי-חרדי.
בשנת 2012 הגישה פינת סטנד-אפ בתוכנית של רשת "שישי עד הגג" ומיד לאחר מכן הצטרפה כחברת פאנל לתוכנית הבידור "צחוק מעבודה". בנוסף, כיכבה בתוכנית-הבת של "צחוק מעבודה" "הכיתה הטיפולית".
בשנת 2013 הגישה פינת אקטואליה קומית בתוכנית "מדברים על זה" בהנחיית שי גולדן.
משנת 2007 ועד שנת 2015 הופיעה במופעי סטנדאפ ואף הייתה שייכת ל"צוות הבית" של מועדון הקאמל קומדי קלאב.
יקיר הופיעה גם באנגלית, בפני קהילות יהודיות ואמריקאיות, במועדוני סטנד-אפ בניו יורק ובאולמות תיאטרון בלוס אנג'לס, מיאמי וטורונטו. במקביל, הנחתה כנסים שונים בשילוב הומור.
החל משנת 2016 יקיר מלמדת שימוש אפקטיבי בהומור לצורך השגת מטרות בחיים, לצד הדרכת העברת מצגות ונאומים, תוך התגברות על פחד קהל.
מתגוררת בתל אביב.
קריביצ'י

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה במאה ה-14, ובשנת 1542 הוענקו לו זכויות לקיים ירידים שנתיים ויום שוק שבועי. בשנת 1776 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ובחלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכלל בתחום האימפריה הרוסית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם להסכם ריגה, נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי קריביצ'י

יהודים ישבו בעיירה מהמאה ה-17, אך קהילה של ממש התקיימה ביישוב רק מסוף המאה ה-18. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, כשני שלישים מתושביה, ופעל בה בית ספר עברי מרשת תרבות. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ב-1 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ולמחרת אלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה, איסור על קשר עם לא יהודים וחובת גיוס לעבודות כפייה. בד בבד, בוצעו ביהודי העיירה מעשי התעללות ורצח אקראיים. בתקופה זו הצליחו מספר מיהודי העיירה לחבור ליחידות פרטיזנים סובייטיות שפעלו באזור.
ב-28 באפריל 1942 לפנות בוקר פשטו על העיירה אנשי ס"ס, שדדו את יהודיה, וריכזו אותם באסם תבואה בשדה מרעה, מעבר לנהר סרווץ' הסמוך. לאחר מעשי עינויים ואונס שביצעו השוטרים המקומיים ביהודים, העלו אלו יחד עם הגרמנים את האסם באש, תוך שריפת כ-370 היהודים שהיו בו בחיים. יהודים שהצליחו להימלט מהאסם, או שהסתתרו בדרך אליו, נורו במקום.
לאחר הטבח, ריכזו הגרמנים את עובדי הכפייה שנותרו בעיירה ובני משפחותיהם, וכן כ-80 יהודים נוספים שאיתרו, בגטו בן שני מבנים שהוקם בעיירה, אשר הוקף בגדר תיל. מספר יהודים הצליחו להימלט מגטו זה ליערות, ובאוקטובר 1942 פוצצו אותו הגרמנים על יושביו, ורצחו את כל היהודים שנותרו בו.
פסגת פריצ'רד (אנטארקטיקה)

מקור השם

הפסגה נקראת על שמו של קולונל מריון גראהם פריצ'רד הבן (.Marion Graham Pritchard, Jr), אשר כיהן כסגן מפקד, וכמפקד של טייסת התובלה 109, במהלך העברת מבצעי LC-130 מצי ארצות הברית לידי המשמר הלאומי האווירי של ארצות הברית.
בגיר (חברה)

היסטוריה

עם הקמתה של חברת הטקסטיל פולגת הוחלט גם להקים מפעלים שייצרו מוצרים מוגמרים מתוצרת המפעל, ובין השאר הוחלט על הקמת בגיר לייצור מכנסיים וחליפות. מפעל בגיר החל לפעול בשנת 1970 והיה המפעל הגדול הראשון בישראל לייצור חליפות ומכנסיים. מפעל החברה נחנך רשמית בתחילת 1971. בשנת 1976 אושרה על ידי מרכז ההשקעות הרחבת המפעל. בשנת 1979 הקימה החברה את מפעל "ליידי בגיר" לייצור חליפות לנשים. בשנת 1983 בקשה החברה לבצע הנפקה של 20 מיליון דולר בבורסה לניירות ערך, על פי שווי של 80 מיליון דולר, אולם הירידות בבורסה מנעו את ההנפקה.
בראשיתו, כמעט כל תוצרת בגיר הופנתה לייצוא לאירופה, תוך ניצול העבודה הזולה יותר בישראל. אחד הקניינים הגדולים  מבגיר היה מרקס אנד ספנסר. תוצרת המפעל הגיעה בשנת 1972 ל-70,000 חליפות ו-250,000 מכנסיים, שיוצרו על ידי כ-500 עובדים. בשנות ה-70 החברה שלטה כמעט באופן מוחלט בשוק אופנת העלית בישראל. ב-1987 כ-85% מתוצרת בגיר הייתה לייצוא. בשנת 1973 זכה המפעל בפרס קפלן ובשנת 1978 קיבל פרס ייצוא מנשיא המדינה. 
החברה ייצרה בין השאר דגמים של פייר קרדן. הקשרים עם קרדן נסתיימו בשנת 1977 במה שנחשד ככניעה לחרם הערבי. במקומו, חתמה בגיר על הסכם עם המעצב וילהלם ואן דייק.
בסוף 2001 נכנסה החברה לתהליך של ארגון מחדש ופיטרה כ-700 עובדים במפעלה בקריית גת. הסיבה לארגון מחדש הייתה ירידת מחירים באירופה, מכסים שהוטלו על תוצרתה ועלייה בעלויות הייצור בישראל. בשנת 2004 הקימה החברה מפעל לייצור חליפות בסין. בסוף 2004 מכרה חברת "כלל תעשיות", שהייתה בשליטת נוחי דנקנר, את פולגת, חברת האם של בגיר, לצבי בארינבוים. בתחילת 2005 מכרה בגיר את חלקה בחברת הבת המפסידה שלה, גוני פולגת, לשותפה הטורקי. בהמשך אותה שנה הונפקה חברת בגיר בבורסה. במאי 2007 מכרה בגיר את כל פעילותה לחברת בגיר אינטרנשיונל, שותפות של בגיר וקרן פימי. בתחילת 2008 סגרה בגיר את פולגת טקסטיל.
בשנת 2011 סבלה החברה מהפסדים כבדים. באוקטובר 2011 נכנסה חברת הבת, בגיר גרמניה, שריכזה את מכירות בגיר בגרמניה, להליך פירוק. באפריל 2014 הונפקה החברה בבורסת לונדון. זמן קצר לאחר מכן ירדו מניותיה בצורה חדה ואיבדו את רוב ערכן.

רשת חנויות

בסוף שנות ה-70 הקימה פולגת רשת חנויות שמכרו את מוצרי בגיר, ליידי בגיר ושאר החברות של פולגת. בשנת 1988 נמכרה רשת החנויות לכלל תעשיות ועשור לאחר מכן נמכרה הרשת לרשת גולף. בשנת 2012 נמכרו רשת החנויות והמותג בגיר למשפחת רייך.
חוקי התורה

החוק המקראי הוא מערכת החוקים המורכבת ממכלול הציוויים המופיעים בחמשת חומשי התורה. החוק המקראי הוא הבסיס לתרי"ג המצוות בהלכה היהודית הרבנית, אשר מפרשת את המקראות בהתאם לפשט ולתורה שבעל פה. כתות יהודיות אחרות כמו הצדוקים, הקראים והשומרונים אימצו פרשנויות אחרות לחוק המקראי. מחקר המקרא המודרני עוסק גם הוא בפרשנות החוק המקראי בהתאם לפשט, תוך הסתמכות על השערת התעודות ועל הידע המדעי מתחומי הארכאולוגיה וההיסטוריה.

מקור החוק

על פי התורה והאמונה היהודית, המקור לחוקי התורה הוא אלוהים. זהו מקרה יוצא דופן שכן כל שאר החוקים הן בעת העתיקה והן בעת החדשה נחקקו על ידי בני אדם - לעיתים על ידי מלך ולעיתים על ידי מוסדות שלטון אחרים. בעוד שחוקים שחוקקו על ידי בני אדם נועדו להסדיר את חיי החברה, חוקים שחוקקו על ידי האל מסדירים גם את יחסי האדם עם האל: עובדת היות חוקי התורה מצוות אלוהיות הופכת את הפרתם לעבירה דתית, גם אם החוק הוא חוק חברתי. בנוסף, חלק ניכר מחוקי התורה מתמקדים ישירות בפולחן, ללא כל הקשר חברתי.

סגנון החוקים

חלוקה מקובלת של חוקי המקרא הוא לפי הסגנון שבהם נכתבו. ראשון חוקרי המקרא שהבחין בין שתי צורות היסוד העיקריות של חוקי התורה (קאזואיסטי ואפודיקטי) היה אלברכט אלט, אחד מממשיכי דרכו הבולטים של הרמן גונקל:

סגנון אפודיקטי

חוק אפודיקטי (מיוונית: Apodeiktikos, "מוחלט") הוא חוק המנוסח בסגנון החלטי, כצו עשה או אל תעשה. נאמר בו מה לעשות או מה לא לעשות, בגוף שני זכר יחיד או רבים, ללא הסבר ופירוט של מקרים ונסיבות, ובדרך כלל אין בו עונשים לצידם של הצווים. באופן זה, לדוגמה, מנוסחים החוקים שבעשרת הדיברות, כמו "כבד את אביך ואת אימך" ו-"לא תרצח" (ספר שמות, פרק כ').
הו רב חובל

הוֹ רב חובל (באנגלית: "O Captain! My Captain!") הוא שמו של שיר שנכתב בשנת 1865, על ידי המשורר האמריקאי וולט ויטמן.

הרקע לכתיבת השיר והמטפורות בשיר

השיר מהווה קינה על נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן לאחר הירצחו בתום מלחמת האזרחים של ארצות הברית. השיר הופיע כחלק מאוסף השירים "עלי עשב" (Leaves of Grass). השיר פונה ללינקולן המת בגוף שני, ונפתח במילים:
O Captain! my Captain! our fearful trip is done; 

The ship has weather’d every rack, the prize we sought is won;
הקפטן בשיר משמש כמטאפורה ללינקולן המנהיג ומשחרר העבדים, וקשיי מזג האוויר הם משל למלחמת האזרחים ולקשיים בהשגת מטרותיו. השיר מכיל מטפורה כאשר רב החובל הוא נשיא ארצות הברית; הספינה המוזכרת בשיר היא האיחוד; "המסע המפחיד" הוא "מלחמת האזרחים" ו"הפרס" הוא השלום והאיחוד המחודש. השיר מציג מחד את השמחה בתום המלחמה (בתיאור הקהל העולץ על החוף) ומאידך את הכאב ממותו של הנשיא (הכאב של הנמצאים על הספינה שיודעים שהנשיא מת).
השיר מורכב משלושה בתים ארוכים (בעלי ארבע שורות ארוכות) ושלושה בתים קצרים ביניהם (בעלי ארבע שורות קצרות באורכן).

אזכורים תרבותיים

השיר מופיע בסרט "ללכת שבי אחריו" בו הוא משמש סמל לחשיבה עצמאית של התלמידים בבית ספר בו נהוגה משמעת נוקשה. המורה (המגולם על ידי רובין ויליאמס) מבקש מתלמידיו לקרוא לו "הו רב חובל" ובכך מנסה להביא לאמנציפציה של דעות התלמידים במסגרת הנוקשה.
הזמר לאונרד כהן כתב שיר בשם "רב חובל" במחווה לשירו של וויטמן.

תרגום השיר לעברית

השיר תורגם לראשונה לעברית על ידי שמעון הלקין, שתרגומו לאוסף השירים "עלי עשב" התפרסם ב-1952. 
ב-1953 ראה אור תרגום נוסף של ראובן אבינועם בספרו "מבחר שירת אמריקה" בהוצאת עם עובד. 
בשנת 1983 התפרסם תרגומו של יהושע כוכב בספר "פרחים מדינות הים". 
תרגומים נוספים הם של יונתן בן נחום, תרגום שהתפרסם בעיתון דבר ב-6 בנובמבר 1995, תרגומו של עודד פלד שהתפרסם בהארץ ב-1 בדצמבר 1997 ותרגומו של אהוד אמיר שהתפרסם בכתב העת לשירה הליקון בשנת 2002. 
ב-10 בנובמבר 1995, שישה ימים לאחר רצח רבין, התפרסם במוסף עיתון הארץ תרגומו של אמנון דנקנר לשיר.
השיר תורגם שוב וגם הולחן על ידי נעמי שמר בשנת 1996, לרגל יום השנה לרצח רבין.
בתרגומה של שמר, הבית השני של השיר הוא הפזמון החוזר. שמר העבירה שורות מבית לבית ויצרה בגרסתה העברית לשיר ארבעה בתים זהים בארכם ופזמון (במקום שישה במקור, בעלי אורכים שונים).
שני בתי השיר הראשונים בתרגומו של הלקין הם:
הו קברניט! קברניטי! מסע אימינו תם,

ניצחה כל נגף הספינה, הפרס שריר, קיים:

קרוב החוף, פעמונים, העם כולו עלץ,

עיניים מלוות און קוער, עוז ספינה חותרת;

אך הו, לבי! לבי! לבי!

הו, נטפי שני שותת,

שם קברניטי על הסיפון

קר נופל ומת.
לשם השוואה השורות הראשונה בתרגומה של נעמי שמר (בית ראשון ופזמון חוזר):
הו רב חובל, קברניט שלי, סופה כבר שככה

אל הנמל שבעת קרבות חותרת ספינתך.

זרי פרחים, פעמונים, המון אדם צוהל

כאשר ספינת הקרב שלך קרבה אל הנמל.

אבוי ליבי ליבי ליבי

הו כתם דם שותת

באשר רב החובל שלי

צונח קר ומת
בישראל, השיר מתקשר בתודעה הציבורית לרצח רבין, ואף בוצע לראשונה על ידי הזמרת מיטל טרבלסי בתוכנית לזכר יצחק רבין שהתקיימה ביום השנה לרצח. בהמשך בוצע השיר גם על ידי מספר זמרים נוספים.
השיר מושמע בטקסים רבים ביום הזיכרון ליצחק רבין. אוסף שירים לזכרו של רבין נקרא בשם השיר.
הו רב חובל הוא אחד מהשירים הנלמדים לבחינת הבגרות בספרות ברמה של 5 יחידות לימוד.
F7 DKW

חברת המכוניות והאופנועים DKW

דה-קה-וו: DKW‏ (Dampf-Kraft-Wagen) נוסדה ב-1916 כחברה לאביזרי קיטור ולמכוניות קיטור. ב-1920 הייתה DKW יצרנית האופנועים הגדולה בעולם.
בשנת 1932 אוחדו אאודי, DKW, הורך ונדראר (Wanderer) לחברה אחת - אוטו אוניון AG‏ (Auto Union). סמל החברה - ארבע טבעות שלובות נועד לסמן את איחוד בין ארבע החברות.
חברת פולקסווגן רכשה את החברה בשנת 1964.
לילי חנוך

לילי חנוך (בגרמנית: Lilli Henoch; ‏26 באוקטובר 1899–1942) הייתה אתלטית גרמניה ממוצא יהודי. הייתה שיאנית עולם בזריקת דיסקוס, אך לאחר עליית הנאצים לשלטון, נאסרה עליה הפעילות הספורטיבית, ולבסוף נספתה בשואה.

ביוגרפיה

חנוך נולדה ב-1899 בקניגסברג שבגרמניה (כיום קלינינגרד, הפדרציה הרוסית). בגיל 19 עברה לברלין והחלה להתאמן במסגרת "מועדון ספורט ברלין". בשנות ה-20 הייתה חנוך האתלטית הדומיננטית בגרמניה בתחומי אתלטיקה רבים - הדיפת כדור ברזל, זריקת דיסקוס, ומרוץ שליחים 4X100 מ'.
בתחרות שנערכה בברלין ב-1 באוקטובר 1922 קבעה חנוך שיא עולם בזריקת דיסקוס בתוצאה של 24.90 מטר, אותו שיפרה מספר פעמים עד שהגיעה, ב-8 ביולי 1923 לשיא של 26.62 מטר. ב-1925 קבעה שיא עולם בהדיפת כדור ברזל, וגם אותו שיפרה בלייפציג ב-16 באוגוסט אותה שנה בתוצאה של 11.57 מטר. בשנת 1926 הייתה חלק מרביעית השליחות הגרמניות שקבעו שיא עולם במרוץ שליחים 4x100 מטר - 50.4 שניות. בשנים אלו קבעה עשרה שיאי גרמניה בהדיפת כדור ברזל, בדיסקוס, בקפיצה לרוחק, ובמרוץ שליחים.

תקופת השואה

עם עליית הנאצים לשלטון גורשה חנוך מהמועדון במסגרתו התאמנה, מועדון הספורט של ברלין, והתאמנה במסגרת מועדון ליהודים בלבד. ב-5 בספטמבר 1942 גורשו חנוך ובני משפחתה לריגה, לטביה שם נשלחו לגטו. היא ואמא שלה נלקחו מהגטו ונרצחו במכונת ירייה על ידי יחידת ההרג האיינזצגרופן בספטמבר 1942, יחד עם מספר גדול של יהודים אחרים שנלקחו מהגטו. כולם נקברו בקבר אחים ביער ליד ריגה. אחיה נעלם ועקבותיו אבדו.

הנצחה

חנוך הונצחה בשנת 1990 ב"יד לאיש הספורט היהודי" במכון וינגייט, ובשנת 1993 נקרא על שמה רחוב ברובע פרנצלאואר ברג בברלין. כן נקרא על שמה אולם המשמש לתחרויות הדיפה וזריקה בתשלובת אולמות הספורט "ספורט פורום" ברובע הוהנשנהאוזן בברלין.
ב-8 באוגוסט 2008, ביום בו נפתחה אולימפיאדת בייג'ינג הונצחה חנוך בהנחת לוח זיכרון אל מול ביתה בברלין, ובו פרטים ביוגרפיים. לוח זה (המכונה "אבן נגף" או שטולפרשטיין), שכמותו מציב האמן הגרמני גינתר דמניג בפני בתיהם של קורבנות השואה, הוצב בטקס צנוע, בהשתתפות יושב ראש אגודת האתלטיקה הגרמנית תיאו רוס בפני ביתה של חנוך, וביתו של קורבן נוסף של הנאצים, האתלט אוטו פלצר שנרדף בשל היותו הומוסקסואל.
השם של גאורגיה

שם המדינה בעברית

שם המדינה בעברית השתנה במהלך השנים. בימי הביניים הם נקראו איברים או גאורגים. בתקופת השלטון העות'מאני בישראל נקראו הגאורגים גוּרג'ים על פי שמם בטורקית עות'מאנית, ועל פי השם הזה נקראה עליית הגורג'ים בסוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים, וכן שכונת הגורג'ים בירושלים. 
עד לשנות ה-70 נהוג היה בישראל לקרוא לרפובליקה (הסובייטית דאז) גאורגיה, או גורג'יה. בשנות ה-70 נפתחו שערי ברית המועצות לזמן-מה, ועולים רבים הגיעו לארץ. ביניהם עולים רבים מגאורגיה, שאותה כינו גרוזיה, על-פי שמה ברוסית. מאז נעשה שם זה מקובל בעברית. מלבד ברוסיה, מקובל השם גרוזיה בכמה מדינות סלאביות, וביפן. ברוב מדינות העולם נהוגים השמות גאורגיה, גורג'יה, גורג'יסטאן, ג'ורג'יה וכדומה. ב-2005 ביקש שגריר הרפובליקה בישראל, לאשה ז'ווניה, שהוא דובר עברית, לחדול מהשימוש בשם גרוזיה ולחזור לשימוש בשם גאורגיה. שתי סיבות עומדות מאחורי הבקשה: רצונה של הרפובליקה לנתק לחלוטין את הקשר בינה לבין רוסיה, ורצונה של הרפובליקה ליצור זיקה בין גאורגיה המודרנית לקהילות הגאורגיות שישבו בירושלים שנים רבות. במנזר הגאורגי של עמק המצלבה, למשל, התגורר במאה ה-11 שותא רוסתוולי, מחברו של האפוס הגאורגי הלאומי "עוטה עור הנמר". בלשונו של השגריר:
שינוי השם בישראל בשנות ה-70 מנתק באופן מלאכותי רצף היסטורי שכמו מוחק מן ההיסטוריה את נוכחותם של הגאורגים בארץ הקודש על פני אלפי שנים. גם אלו שיודעים שבין המאה העשירית למאה ה-15 היו הגאורגים הקהילה הכי חזקה בארץ הקודש, לא בהכרח מקשרים אותם עם הגרוזינים של היום. כבר מן המאה הרביעית לספירה הייתה נוכחות גאורגית בולטת בארץ הקודש, ובשיאה הגיעה לכך שהכפרים מלחה וקטמון (היום שכונות בירושלים), כמו גם 30 מנזרים, היו שייכים לגאורגים. השימוש בכינוי 'גרוזינים' במקום 'גאורגים' מנתק את הרצף הזה, החשוב לעמנו במיוחד
— לילי גלילי, גרוזיה דורשת מישראל: תקראו לנו גאורגיה, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2005
.
דייגו בנאליו

קריירת מועדונים

בנאליו החל את הקריירה המקצועית שלו בגראסהופרס ציריך אליה הגיע מבאדן. עם גראסהופרס זכה באליפות שווייץ ב-2001. בשנת 2002 עבר לשטוטגרט הגרמנית, אך שם לא שיחק אף לא משחק אחד, ונאלץ לעבור לקבוצת המשנה ב-2003. בקיץ 2005 עבר לנסיונאל מפורטוגל כמחליפו של הנריק הילאריו שעזב לצ'לסי האנגלית. בחלון העברות של ינואר 2008, עבר לוולפסבורג. שמונה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו ברבע גמר הגביע הגרמני נגד שאלקה 04. במשחק זה עצר בנאליו פנדל שסייע לקבוצתו לעבור שלב. בעונת 2008/2009 זכה עם וולפסבורג באליפות גרמניה לראשונה בתולדות המועדון.
ב-16 ביוני 2017 חתם על חוזה בקבוצת מונקו מליגת העל הצרפתית.

נבחרת לאומית

בנאליו זומן לראשונה לסגל נבחרת שווייץ לקראת משחקי מונדיאל 2006 כשוערה השלישי של הנבחרת. ביורו 2008 החליט המאמן קובי קון לשחק עם בנאליו כשוער ראשון. במונדיאל 2010 עמד בשער הנבחרת בשלושת המשחקים בשלב הבתים, כאשר ספג שער אחד בלבד, מרגלי מארק גונסאלס, בהפסד 1-0 מול צ'ילה. בנאליו רשם 3 הופעות במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לונדון 2012, כאשר שימש כקפטן הקבוצה במהלך הטורניר.
בנאליו היה השוער הראשון של שווייץ גם במונדיאל 2014, בו הודחה שווייץ בשמינית הגמר על ידי ארגנטינה. לאחר המונדיאל פרש בנאליו מהנבחרת.
ננה סאהיב

המרד ההודי הגדול

משום שהיה בנו המאומץ של שליט האימפריה המרתית הגולה באג'י ראו השני, הוא היה זכאי לפנסיה מהאימפריה הבריטית. בין היתר, אי הכיבוד של השלטון הבריטי לפנסיה שהגיע לו, לצד מרמור כלפי חוסר הצדק שראה בשלטון הבריטי בהודו, הובילו את סאהיב לקחת חלק במרד עם תחילתו במאי 1857.
כוחו הפוליטי בצפון הודו הוביל אותו לפיקוד על כוחות המורדים באזור קאנפור. סאהיב פיקד על כוח של כ-4,000 מורדים אשר צר על קבוצת אזרחים וחיילים בריטים במבנה מבוצר בפאתי העיר, בפיקודו של מייג'ור-גנרל יו ויילר. לאחר שלושה שבועות בהם החזיקו הבריטים מעמד, הם נכנעו לכוחות המורדים תחת התנאי שתתאפשר להם תנועה חופשית אל עבר הקווים הבריטים. הניצולים הבריטים הגיעו לגדת נהר הגנגס, כוחות המורדים ארבו להם ותקפו אותם, תוך שהם טובחים בכל הגברים. כ-200 נשים וילדים ניצלו מטבח זה והובאו למבנה בעיר כאסירים. לאחר מספר ימים גם אלו הוצאו להורג מספר שעות לפני שהגיעו הבריטים למקום לשחררם.
עמית כהן

ביוגרפיה

כהן הוא בוגר תוכנית של הממשל האמריקאי ללוחמה בטרור ולמדיניות חוץ. בסוף שנת 2002 התחיל לעבוד בעיתון "מעריב", תחילה ככתב לענייני צבא וערבים ובהמשך, לאחר עזיבתו של ג'קי חוגי מן העיתון, הוא קיבל את תפקידו, והחל במקביל לעבודתו ככתב לענייני צבא וערבים, לשמש גם ככתב ופרשן לענייני העולם הערבי. בשנת 2012 עזב את עבודתו ב"מעריב", לאחר 10 שנות עבודה.  
בין השנים 2012-2014 שימש כיוצר ותסריטאי שותף של סדרת הדרמת ריגול "תא גורדין", ששודרה ב-yes ובשידורי קשת של ערוץ 2. כמה חודשים לאחר שידורה, רכשה רשת NBC את זכויות ההפקה שלה בארצות הברית. הזכויות נמכרו גם לחברת הפקות ברוסיה, וכן לחברת הפקות בקוריאה הדרומית. מ-5 בפברואר עד 30 באפריל 2015 שודרה בארצות הברית הגרסה האמריקאית של הסדרה תחת השם "Allegiance", בה הוא שימש גם כמפיק שותף.
בשנת 2015 כתב ויצר יחד עם מריה פלדמן את הסדרה "כפולים". הסדרה נמכרה לערוצי פוקס בינלאומיים לשידור במדינות שונות ולהפקת גרסה אמריקאית.
אל-חיאת אל-ג'דידה

אל-חַיַאת אל-גַ'דִידִה (ערבית: الحياة الجديدة; "החיים החדשים"), הוא עיתון יומי והעיתון הרשמי של הרשות הפלסטינית. העיתון יוצא לאור ברמאללה מאז שנת 1995.
העיתון מצוי באופן רשמי בבעלות הרשות הפלסטינית ועובדיו רשומים ברשימת מקבלי השכר של הרשות. עורך העיתון הוא חאפז ברגותי המכהן גם כמנכ"ל משרד ההסברה הפלסטיני. התפוצה היומית של העיתון היא כ-5,000 עותקים (2003) והיא הנמוכה מבין שלושת העיתונים היומיים היוצאים לאור ברשות הפלסטינית.
על פי מכון מבט לתקשורת הפלסטינית, קריקטורות ומאמרים רשמיים שהתפרסמו מטעם מערכת העיתון כללו מוטיבים אנטישמיים כנגד הדת היהודית וכנגד היהודים שהוצגו כבעלי טבע מרושע ורצחני וכבעלי שאיפות לשליטה עולמית.  
 
במאמר שפרסם עורך העיתון לאחר רצח בני משפחת פוגל באיתמר כתב: "אינני סבור שהאירוע באיתמר הוא מעשה של התנגדות, אלא מעשה של יחידים שאנו מגנים אותו, במקרה ומבצעו הוא פלסטיני. דקירת ילדים בשנתם איננה מעשה גבורה אלא מעשה של חסרי לב, כמו מקצת חיילי הכיבוש והמתנחלים הרוצחים ילדים... הרוצח האמיתי באיתמר הוא המתנחלים הקנאים וכל מי שהצית עץ, תקף את בית הקברות בעורתא, גרש את תושבי ח'רבת יאנון, השתלט על חלקת אדמה או שדד יבול זיתים... הפעולה באיתמר היא מסר לכיבוש ולעולם... שמשמעותו ברורה – הכיבוש חייב להסתלק".
בפרסומים שונים של העיתון משנת 2013, נטען כי ארצות הברית עומדת מאחורי מלחמת האזרחים בסוריה במטרה לחלק ולהרוס את המדינה, כי ארצות הברית, יחד עם ישראל והאחים המוסלמים, "חטפו את המהפכה" במצרים (בין הפלת מובארכ מהשלטון ב-2011 להפלת מורסי מהשלטון ב-2013), וכי ארצות הברית ביצעה את פיגועי 11 בספטמבר בעצמה.
שפות טונגוסיות

שפות טונגוסיות (או השפות המנצ'ורו-טונגוסיות) הן משפחת שפות המדוברות במזרח סיביר ובמנצ'וריה. אף שהדבר שנוי במחלקות, רוב הבלשנים מקשרים את השפות הטונגוסיות לקבוצת השפות האלטאיות, שיש הכוללים ביניהן את השפות הטורקיות ואת השפות המונגוליות. הגדרות שנויות יותר במחלוקת כוללת קוריאנית, יפנית, השפות האוראליות, איינו ועוד. שפות טונגוסיות רבות נמצאות בסכנת הכחדה.
עצמות יוסף

מתלמידיו

מתלמידיו הידועים:
רבי מאיר בן שם טוב מלמד, מחבר שו"ת משפט צדק ומחכמי סלוניקי.
סיגל פרישטינה

היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1970 והשתתפה בליגה היוגוסלבית. ובהמשך בליגה של קוסובו, בה זכתה באליפות הראשונה עם הקמתה ומאז נחשבת הקבוצה למתמודדת קבועה על תארים.
בעונת 2013/14 השתתפה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בליגה אירופאית, היורוהולד (הליגה הבלקנית), בה הגיעה עד לחצי גמר הפיינל פור (שהתקיים באולמה הביתי) והפסידה לקבוצת הפועל גלבוע גליל 74-86.
הקבוצה מארחת בארמון הצעירים בעיר, המכיל 3,000 מקומות ישיבה.