google/wiki40b huggingface dataset:
חוקת סוריה

היסטוריה

הגרסה הראשונה של החוקה נוסחה על ידי אבראהים הנאנו (בערבית: إبراهيم هنانو), ונכנסה לתוקף ב-25 באפריל 1964. גרסה זו, אשר למעט תיקונים קלים נותרה בשימוש עד ה-27 בפברואר 2012, מעגנת את מעמדה העליון של מפלגת הבעת' הערבית-סוציאליסטית, כאשר סעיף 8 לחוקה מתאר את המפלגה כמנהיגת העם והחברה (אף שבסוריה לא התקיים, באופן פורמלי, משטר חד מפלגתי, סוריה מתוארת בדרך כלל על ידי משקיפים זרים כדיקטטורה העוברת בירושה).
חוקת 1964 ממשיכה וקובעת כי הסמכות לשליטה בסוריה נתונה בידי נשיא סוריה, אשר, על פי סעיף 84 של החוקה, נבחר באמצעות משאל עם, כאשר מועמדותו מוצגת מטעם השלוחה הסורית של מפלגת הבעת'. חרף זאת, תפקיד הנשיא אינו משוריין באופן פורמלי עבור מפלגת הבעת׳, שכן בהתאם לחוקה, גורמים פוליטיים נוספים רשאים להציג מטעמם מועמדים לנשיאות סוריה.
החוקה מבטיחה שוויון זכויות והזדמנויות לכלל אזרחי סוריה, לרבות הסדרה של חוקי עבודה, וכן זכויות ותנאי עבודה עבור יולדות.
אי פוקלנד המערבי

היסטוריה

למרות שהעגינה המתועדת הראשונה של ספינה באיי פוקלנד הייתה באי המערבי הוא יושב בשלב מאוחר מאוד. נוכחותם של השועלים המאלווינים רומזת על התיישבות של ילידים מיבשת אמריקה אך לא נמצאו עדויות נוספות לנוכחותם. מגלי ארצות בשנים המוקדמות גילו סירות קאנו לחופי האי אך לא ידעו לומר בוודאות אם היו אלה מהגרים או רק סירות שנסחפו לאזור מפטגוניה הקרובה.
עד שנת 1867 לא היה ידוע על מתיישבים הגרים באי פוקלנד המערבי. ממשלת בריטניה החליטה באותה שנה להציע קרקעות בשכירות בתנאים משתלמים במיוחד וכל השטחים שהוצעו אוכלסו עד שנת 1868.
הפעילות הצבאית באי פוקלנד המערבי במלחמת פוקלנד הייתה קטנה מזו שבאי המזרחי בגלל ההתמקדות בעיר הגדולה סטנלי. פוקס ביי, פורט הווארד והאי פבּל היו תחת כיבוש ארגנטינאי אחרי הפלישה וספגו כמה הפצצות מהים והאוויר של ספינות בריטיות. מטוסים ארגנטינאים רבים הופלו מעל שאג קוב שבאי אחרי קרבות אוויר בהם ניצחו הבריטים. מבצע "קַנְבֵּלוֹ" נערך באי והפלישה לאי פבל הפכה לפרק בהיסטוריה של הכוחות המיוחדים של הצבא הבריטי.
אחרי המלחמה הוצבו כוחות בשני קצוות האי. על הר אליס הנמצא ליד פורט אלבמרל שבדרום האי הוקם בסיס אחד, והבסיס השני הוקם על הר ביירון שבצפון.

מבנה פנים

באי מתגוררים פחות מ-200 תושבים המפוזרים בהתיישבויות קטנות על קו החוף. ההתיישבות הגדולה ביותר, פורט הווארד בחוף המזרחי ויש בה שדה תעופה. התיישבויות הנמצאות באי הן: אלבמארל, צ'רטרס, דונוס הד, פוקס ביי, פוקס ביי מערב, היל קוב, פורט סטפנס ורוי קוב. רובן מחוברות בכביש ושדות המראה ונחיתה נוספים נמצאים בחלק מההתיישבויות. האוכלוסייה מנתה 265 תושבים בשנת 1986 אך ירדה משמעותית ומנתה בשנת 2012 125 תושבים בלבד. אחד הגורמים האפשריים לירידה זו היא פיתוח האי המזרחי בכלל, ובירת האיים הנמצאת עליו, סטנלי, בפרט, ב-25 השנים האחרונות. ההתיישבויות באי נחשבות חלק מאזור הספר שמחוץ לעיר סטנלי המכונה "מחנה" (באנגלית:"Camp").
באזור הצוקים בדרום האי יש בקתה יחידה המכונה "בקתתו של דוד טום" על ידי תושבי האי.
בשנת 2007 החליטה הממשלה על הפעלת מעבורת בין שני האיים. המעבורת שהחלה את פעילותה בסוף שנת 2007 שטה מפורט הווארד לניו הייבן וחזרה.

גאוגרפיה

אי פוקלנד המערבי הררי יותר משכנו המזרחי. רצועת ההרים הגדולה ביותר, גבעות הורנבי, מתחילה בצפון ונגמרת בדרום ומקבילה לתעלת פוקלנד. הר "אדם", הגבוה ביותר באי מתנשא לגובה של 700 מטרים. הנקודה הדרומית ביותר באי היא קייפ מרדית'. הנקודה הקיצונית בדרום מערב נקראת "קאלם הד" (ראש רגוע באנגלית). בדרום האי יש צוקים רבים. במערב יש חופים חוליים עם מים נקיים וצלולים, דיונות של חול ועשב גבוה.
באיי פוקלנד יש מגוון של סלעים שונים במקומות שונים. הקוורציטים בסטנלי ופורט סטפנס שבאי הזמרחי עמידים יותר מהסלעים הנמצאים בפוקס ביי. הרי הורנבי שליד תעלת פוקלנד עברו שינויים שנבעו מפעילות של כוחות טקטוניים של עלייה וקיפול.

בעלי חיים

באי יש כבשים, פינגווינים, ואוכלוסייה גדולה של עופות ממשפחת הקורמורניים. עופות מים נוהגים להגיע לצוקים שבדרום האי. מקום משכנם של פילי הים באי הוא החופים המערביים.
במאה ה-19 שכנו באי גם עדרי סוסים ובקר, ארנבות, סוג מסוים של ארנבונים וחזירי בר, אך כמובן כולם הובאו לאי על ידי בני האדם. מספריהם ירדו משמעותית אחרי שבעל החיים העיקרי הרווחי לתושבים, הכבש, תפס את מקומם. השועל המאלוויני, יליד האי, נכחד מהאי בשנת 1876 בקירוב אחרי שמינו איים על עדרי הכבשים וניצוד על ידי האוכלוסייה המקומית.

כלכלה

ענף התעשייה המוביל באי הוא רעיית כבשים. דיג הוא ענף פופולרי גם כן, בעיקר בנהרות ווארה (אחד מכינוייו של השועל המאלוויני) וצ'רטרס.
דו"ח יגר

דו"ח יגר היה דין-וחשבון שחובר על ידי אס אס–שטנדרטפיהרר קרל יגר (Karl Jäger ), מפקדה של איינזצקומנדו 3, אחת מיחידות המשנה של האיינזצגרופן – עוצבות המבצע הגרמניות שהופקדו על רצח היהודים במזרח אירופה בראשית הפלישה לברית המועצות ב-1941. יגר, שיחידתו הייתה כפופה לאיינזצגרופה A, חיבר את הדו"ח ב-1 בדצמבר 1941. הוא מונה את פעולות הרצח של היחידה בליטא מה-2 ביולי ועד סוף חודש נובמבר 1941 וכן את פעולות הרצח של שתי יחידות משנה שלה בלטביה ובמינסק שבבלארוס. הוא מהווה את התיעוד המפורט ביותר שבנמצא אודות פעולת הרצח של יחידת איינזצקומנדו.
הדו"ח, הכתוב גרמנית, משתרע על פני ששה עמודים. ביחס לכל פעולה בו פורטו מועד עריכתה ומקומו ומספר הקרבנות שנרצחו במהלכה, תוך הבחנה ביניהם – גברים יהודים, נשים יהודיות, ילדים יהודים, קומוניסטים רוסים וקומוניסטים ליטאים. בסך הכל נימנו בדו"ח 85 ימי פעולה וכן 12 תקופות פעולה נוספות.
הדו"ח מתעד את רציחתם של 137,346 אנשים, מהם 124,711 שנרצחו בליטא (4,000 מהם נרצחו לפני תחילת פעולת היחידה של יגר), 9,585 שנרצחו בלטביה ו-3,050 שנרצחו במינסק. רוב הקרבנות היו יהודים, ומרביתם נרצחו בחודשים אוגוסט, ספטמבר ואוקטובר.
הדו"ח מציין כי המרחק הממוצע בין מקומות האיסוף של הקרבנות לבין המקומות שבהם נרצחו ונקברו היה 4 עד 5 קילומטרים.
בסיום הדו"ח כתב יגר כי המטרה של "פתרון הבעיה היהודית בליטא" הושגה. הוא ציין כי מצויים בליטא יהודים ויהודיות המועסקים בעבודת כפייה וכי עבודתם היא חיונית. הוא המליץ להתחיל לאלתר בעיקור הגברים היהודים על מנת למנוע רבייה, והוסיף שאם למרות זאת תהרה אחת הנשים היהודיות, היא תומת.
הדו"ח נוצר בחמישה עותקים, אך רק אחד מהם שרד כיום ומוחזק בארכיון המרכזי של ליטא בעיר וילנה.
טלחאני

תולדות היישוב

טלחאני נוסדה במאה ה-15, ועד המאה ה-18 הייתה בבעלות מספר משפחות אצולה פולניות. במאה ה-18 הוקם בעיירה מפעל לייצור כלי חרסינה.
מעגן שהוקם ביישוב בתחילת המאה ה-19, בתעלת מים אשר חיברה בין הנהרות יאסולדה ושצ'רה, הביא לפיתוחו הכלכלי. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי טלחאני

יהודים ישבו בעיירה מתחילת המאה ה-18, ואלו נטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי. בשנים הראשונות של המאה ה-20 נמנו בעיירה 1,508 יהודים, והחלו לפעול בה חוגים ציוניים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, בערב יום כיפור תרע"ו, הוציאו השלטונות הרוסיים צו גירוש ליהודי העיירה, ולאחר הגירוש, בתיהם הועלו באש. בשנת 1917 שבו חלק מיהודי העיירה לבתיהם ביישוב, ואלו היו נתונים לתקיפות ולהתעללויות מצד החיילים הפולנים שהגיעו למקום.
בין מלחמות העולם השתקמה במעט הקהילה היהודית בעיירה, בסיוע הג'וינט, ובתחילת שנות השלושים נפתח במקום בית ספר של רשת החינוך "חורב". עד פרוץ מלחמת העולם השנייה עלו כ-80 משפחות מהיישוב לארץ ישראל. הפעילות הציבורית היהודית בעיירה נאסרה עם כיבושה בידי הסובייטים בספטמבר 1939. בשנים אלה נמנו ביישוב 463 יהודים, רוב תושביו.

בשואה

ב-28 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ויהודים רבים שניסו להימלט ממנה, נאלצו לשוב אליה בשל הדרכים המשובשות. במהלך כחודש ימים שבהם טרם כונן שלטון בעיירה, ערכו מדי ערב איכרי הסביבה פרעות ומעשי שוד ביהודי היישוב. ב-5 באוגוסט 1941 הגיעו לעיירה אנשי ס"ס, ולמחרת ריכזו את הגברים היהודים בה, התעללו בהם, ולבסוף רצחו אותם בבורות ירי. למחרת, 7 באוגוסט 1941, נרצחו בבורות גם הנשים והילדים היהודים מהעיירה.
מספר יהודים מהעיירה שהצליחו להסתתר בשעת האקציה הוסגרו לגרמנים בידי איכרי הסביבה.
תוניסיה

אחרי המהפכה

התקופה שלאחר המהפכה התאפיינה בחוסר יציבות פוליטי, אולם תוניסיה הצליחה להימנע מלגלוש לאנרכיה ולמלחמת אזרחים בדומה למדינות ערב אחרות שחוו את "האביב הערבי". במרץ 2012, הודיעה א-נהדה כי לא תהפוך את השריעה למקור החקיקה של החוקה החדשה ובכך שמרה על האופי החילוני של המדינה. עמדתה גרמה לזעם בקרב הגורמים האסלאמסטיים במדינה, אך היא אושרה בינואר 2014. באוקטובר אותה שנה התקיימו בחירות חדשות לפרלמנט ובמהלכן הפסידה א-נהדה את הבכורה ואילו מפלגת "נידא תוניס" קיבלה את רוב המושבים.

תחבורה

אורכה של רשת מסילות הרכבת היא 2,152 קילומטרים, והיא מקשרת למדינות הקרובות לתוניסיה: לוב ואלג'יריה. אורך הכבישים כ-19,000 קילומטרים. אורך הדרכים הסלולות הוא 12,310 קילומטרים, ואילו אורך הדרכים הלא-סלולות הוא 6,687 קילומטרים.
הנמלים העיקריים בתוניסיה נמצאים בתוניס, ביזרטה, ספקס, גאבס, זרזיס, סוסה, ולה-גולט, והם משמשים לייבוא וייצוא סחורות. שלושת נמלי התעופה העיקריים נמצאים בתוניס, מונסתיר וג'רבה.

צבא

צבא תוניסיה מתחלק לחיל אוויר, צי ימי, משמר העם (משמר לאומי), כוח צבאי מסייע וכוח צבא רגלי. גיל הגיוס הנהוג בתוניסיה הוא 20. הכוחות הסדירים של תוניסיה מונים כ-36,000 חיילים.
ההוצאות הכספיות של הצבא התוניסאי הן כ-356 מיליון דולרים בשנה, המהווים כ-1.5% מהתוצר המקומי הגולמי.

תרבות

תוניסיה מושכת אליה מיליוני תיירים בכל שנה. סמוך לתוניס, בירת המדינה, מצויים חורבותיה של העיר הקדומה קרת חדשת ('עיר חדשה', בפיניקית, הידועה בשם קרתגו). עיר זו הייתה המושבה המרכזית של באימפריה הקרתגית הקדומה, אשר התפשטה לכל חופיו הדרומיים והמערביים של הים התיכון, עד אשר הובסה ונחרבה בידי האימפריה הרומית בשלוש המלחמות הפוניות, במאבק על השליטה באגן הים.

ספורט

כדורגל הוא הספורט הפופולרי ביותר בתוניסיה. נבחרת תוניסיה בכדורגל השתתפה בארבעה טורנירי אליפות העולם: 1978, 1998, 2002, 2006 ו- 2018. בשנת 2004 הנבחרת זכתה בגביע אפריקה לאומות. גם כדוריד הוא ספורט פופולרי במדינה.

מוזיקה

תוניסיה ידועה בסגנון המוזיקה שלה, ה"מלוף", סגנון מוזיקה ש"יובא" מאנדלוסיה שבדרום ספרד, לאחר הכיבוש הספרדי במאה ה-15. למרות הצורה המודרנית, המלוף דומה לסגנונות אחרים בצפון אפריקה, כגון ה"גרנתה" של האלג'יראים, וה"אלא" של המרוקאים.
יוצרים ומבצעים מפורסמים בתוניסיה במאה ה-20: חביבה מסיכה, אשר מזרחי, אנואר בראהים, התזמורת אל אזיפת, ועוד.
המאה ה-21 הביאה איתה סוג נוסף של מוזיקה, הקרוי - "זמקן" (Zemeken).
זמרים פופולריים ומפורסמים בתוניסיה הם: סאלח אל פרזיט (Salah El Farzit), פטמה בואושח' (Fatma Bousseha), אדי חבואובה (Hedi Habbouba), פאוזי בן גמרה (Faouzi Ben Gamra), ובלגקם בואוגנה (Belgacem Bougenna), לשירים מסורתיים ודתיים.
פסטיבלים מודרניים בנושאי מוזיקה כוללים את פסטיבל הטברקה ג'אז, הטסטואור, ופסטיבל השחארה המתרחש בעיירה דואוז שבמרכז תוניסיה.

קולנוע

בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 אלבר סממה-שיקלי צילם את סרטו הראשון שנחשב לסרט אפריקאי הראשון.
נופי המדבר התוניסאי הביאו את  ג'ורג' לוקאס לצילומי מלחמת הכוכבים במדינה.
מאז שנת 1966 נערך פסטיבל הסרטים קרתגו.
המרגל שחזר מן הכפור (סרט)

תקציר העלילה

אלק לימאס (ריצ'רד ברטון), מנהל רשת הריגול הבריטית במערב ברלין ממתין בצ'ק פוינט צ'ארלי לסוכן שלו שאמור להגיע מברלין המזרחית. הסוכן עובר את המחסום המזרחי באופנים אך מחוסל לפני שמגיע למעבר הגבול.
לימאס נקרא ללונדון על ידי ראש הריגול הבריטי המכונה "קונטרול" (סיריל קיוזאק). הוא מאוכזב מכך שרוב סוכניו נתגלו ו"קונטרול" מציע לו להתפטר ולמצוא עבודה כספרן. לימאס אינו יודע כי הכל מבוים על ידי "קונטרול". הוא לא מוצא עניין בעבודתו אף שהוא פוגש בספריה את הספרנית הצעירה והנאה נאן פרי (קלייר בלום) שהיא חברת המפלגה הקומוניסטית בבריטניה והיא מתאהבת בו.
לימאס מדוכא ומתחיל לצרוך אלכוהול. לאחר שהוא מתקיף בעל מכולת הוא נכלא לשלושה חדשים. בצאתו מהכלא פוגש אותו "במקרה" סוכן מזרח גרמני בשם אש (מייקל הורדרן), מזמין אותו לארוחת צהרים דשנה ומציע לו לערוק למזרח ברלין.
בלום נפגש עם "קונטרול" ועוזרו ג'ורג' סמיילי (רופרט דייוויס) ושם נמסר לו כי למעשה ישמש מרגל כפול שמטרתו להפליל את הנס פטר מונדט (פטר ואן אייק) דרך סגנו היהודי פידלר (אוסקר ורנר). לימאס טס להולנד ושם נחקר על ידי סוכן נוסף בשם פיטרס (סם וונמייקר) שמחליט שיש לו עדות נגד מונדט ועובר אתו למזרח גרמניה. לימאס נפגש עם פידלר וזה משתכנע שמונדט הוא סוכן כפול. בינתיים אוסר מונדט את לימאס אך המצב מתהפך כשפידלר מזמן בית משפט פנימי נגד מונדט באשמה של סוכן כפול.
סמיילי משכנע את נאן לטוס למזרח ברלין במימון המפלגה במסגרת חילופי תרבויות. היא מובאת למשפט ובעדותה היא נשברת ומודה כי נסיעתה מומנה על ידי רשת הריגול הבריטי. לאחר עדותה נשבר לימאס ומודה כי מטרת שליחותו היא להפליל את מונדט. מונדט משתחרר ופידלר נאסר.
לימאס שומע בתאו כי מפתח הדלת מסתובב הוא פותח את הדלת ופוגש בחוץ את מונדט שמתוודה לפני כי הוא סוכן בריטי וכל מטרת המבצע בו נלכד לימאס הייתה לטהר אותו ולסלק את פידלר.
למקום מובאת נאן ומונדט מספק להם מכונית. הם מוסעים לכיוון חומת ברלין שם מחכה להם איש של מונדט המדריך אותם איך להגיע לחומה ולעלות עליה. מצד שני מחכה להם סמיילי. לימאס לא יודע שמונדט ירצה לחסל אותם. לימאס מטפס על החומה ומושך את נאן. המלווה יורה קודם בה והיא צונחת. לימאס נמצא בראש החומה וסמיילי מפציר בו לרדת לצד המערבי אך לימאס חוזר לנאן ונורה גם הוא.

פרסים

ריצ'רד ברטון היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר.
ריצ'רד ברטון זכה לפרס באפטא לשחקן הבריטי הטוב ביותר בתפקיד ראשי, אוסקר ורנר היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר. כן זכה הסרט לפרס באפט"א על העיצוב האמנותי, הצילום והבימוי.
חצי האי דור

חצי האי דור (באנגלית: Door Peninsula) הוא חצי אי במזרח מדינת ויסקונסין שבארצות הברית. חצי האי הוא יעד נופש פופולרי. בתחומו של חצי האי נמצא חלקו הצפוני של מחוז בראון, חלקו הצפוני של מחוז קהוואני, וכל מחוז דור. עם השלמת יצירת תעלת סטורג'ן ביי ב-1882 הקצה הצפוני של חצי האי הפך לאי נפרד.

היסטוריה

ברחבי חצי האי נמצאו עדויות ארכאולוגיות המעידות על כך שמספר שבטים אינדיאנים גרו לאורך ההיסטוריה בחצי האי. בשנת 1634 החוקר הצרפתי ז'אן ניקולט הגיע לחצי האי בעת שחיפש את הנתיב הימי לאסיה דרך אמריקה הצפונית. ניקולט זכור בפולקלור של ויסקונסין בכך שסבר בתחילה כי השבטים האינדיאנים של חצי האי דור הם אסייתים ובעקבות כך מיהר לחגוג משום שסבר שהוא הצליח להגיע למזרח הרחוק. 
שמו של חצי האי נובע משמו של מצר קטן הממוקם בסמוך לחצי האי, בין חצי האי והאי וושינגטון, אשר נחשב למסוכן במיוחד בימי קדם, מכיל כיום ספינות טרופות רבות, ועל כן השבטים האינדיאניים נתנו לו את השם ההולם שתורגם מאוחר יותר לצרפתית כ"Porte des Morts" ועל בסיס תרגום זה תורגם בהמשך לאנגלית בשם "Death's Door" (הדלת למוות).
מילי קרלוצ'י

ביוגרפיה

קרלוצ'י נולדה באברוצו, ב-1985 היא גילמה את אוראניה בסרט "הרפאותקיו של הרקולס" לצד "לו פריגו", ב-1996 היא החלה לשמש כשגרירה של רצון טוב של ארגון קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים, ב-2005 היא החלה להנחות את הגרסה האיטלקית של התוכנית רוקדים עם כוכבים, ב-2009 וב-2010 היא הנחתה את תחרות מיס איטליה.
היידר אלייב

היידר אלירזה אוגלו אלייב (באזרית: Heydər Əlirza oğlu Əliyev, ברוסית: Гейдар Алиевич Алиев;‏ 10 במאי 1923 - 12 בדצמבר 2003) היה הנשיא השלישי של מדינת אזרבייג'ן.

ביוגרפיה

היידר אלייב נולד בעיר נחצ'יבאן. 
בשנים 1944–1969 שירת בק.ג.ב., בתפקידו האחרון היה ראש הק.ג.ב. באזרבייג'ן הסובייטית בדרגת גנרל. 
בשנים 1969–1982 היה מנהיגה של אזרבייג'ן הסובייטית. 
בשנת 1948 התחתן עם זריפה אלייבה, שנפטרה ב-1985 ממחלת הסרטן. נולדו להם בן ובת.
כיהן בתפקיד הנשיא מטעם מפלגת אזרבייג'ן החדשה החל מ-24 ביוני 1993 עד לסיום כהונתו ב-31 באוקטובר 2003. את מקומו בנשיאות המדינה ירש בנו, אילהם אלייב.
בריאותו של היידר אלייב החלה להידרדר בשנת 1999, לאחר ניתוח מעקפים בקליבלנד קליניק שבארצות הברית. חולי זה גרם לו להתפטר מן בנשיאות בשנת 2003 והוא חזר לטיפולים בארצות הברית. נפטר ב-12 בדצמבר 2003 בבאקו.
על שמו נקרא נמל התעופה הבינלאומי באקו-היידר אלייב. הוא זכה בארבעה עיטורי לנין ופעמיים בתואר הכבוד "גיבור העמל הסוציאליסטי".
חסידות סטוטשין

חסידות סטוטשין היא חסידות גליציאנית, ענף מחסידות רוזבדוב מגזע דז'יקוב-רופשיץ. מקים החסידות היה רבי יצחק הורוביץ. חסידות סטוטשין היא היחידה מחצרות בית רופשיץ ששרדה אחרי השואה וקיימת עד היום, על אף שרוב החסידים נרצחו בשואה.

תולדות החסידות

רבי יצחק נולד בדז'יקוב בשנת תרכ"ב לרבי משה הורוביץ מרוזבדוב ולאמו בת רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים מסיגט. היה חתנו של רבי מנחם מנדל אייכנשטיין מזידיטשוב (כל צאצאיו נולדו מזיווג זה), ובזיווג שני של הרב יואל הירשפלד. בשנת תרמ"ד החל לכהן ברבנות סטוטשין, ולאחר פטירת אביו בשנת תרנ"ד החל לכהן גם באדמו"רות. לפני זמן מלחמת העולם הראשונה עבר לטרנוב. בתקופה זו התבודד מספר שנים ועסק בתורה כשהוא לא יוצא מחדרו. היה בעל מנגן גדול ורבים באו לשמוע את תפילתו וזמירותיו בנוסח רוזבדוב. התפרסם בחריפותו ובשנינותו הרבה. בסוף ימיו דיבר רבות על הגאולה ועל ביאת משיח. היה מתנגד חריף לציונות. נפטר בסאנוק בכ"ד באדר א' ת"ש בזמן שרצה לברוח לרוסיה. בנותיו נישאו לרבי ישראל יוסף מריגליץ ולרבי נפתלי משנדישוב.
בנו, רבי יהודה מילא את מקומו. נולד בי"ג בתמוז תרנ"ב. היה חתנו של בן דודו רבי יהושע מריבטיטש. לאחר מעברו של אביו לטרנוב מילא את מקומו בסטוטשין ומסר שיעורים לבחורים. אביו צווה עליו ליטול קויטלאך ושלח אליו אנשים לברכות. במשך שנים רבות לא היו לו ילדים וכסגולה נסע לארץ ישראל והתגורר כשנה בטבריה בביתו של הרב יואל אשכנזי, ואכן נולדה לו בתו היחידה חנה. הוא חזר לגליציה והחל לכהן כאדמו"ר בסטוטשין. לאחר המלחמה היגר לארצות הברית ופתח בבורו פארק בית כנסת סטוטשין ושרידי חסידי סטוטשין התקבצו אליו. הוא היה מנשיאי כולל גליציה. היה בעל מנגן ומלחין. נפטר בט' בחשוון תשמ"ב. כתב את סדרת הספרים מנחת יהודה, על התורה ועל המועדים. 
בתו היחידה נישאה לרב עובדיה יודקובסקי, ליטאי בוגר בישיבת לייקווד.

החסידות כיום

לאחר פטירת רבי יהודה ללא בנים פתחו חלק מהחסידים בית כנסת בשם "תולדות יהודה", והעמידו בראשו את תלמידו של האדמו"ר, הרב מרדכי מנשה זילבר. בהמשך פנו שאר החסידים אל נכדו של הרב יהודה, רבי אליעזר יהושע יודקובסקי, וביקשו ממנו שיכהן כאדמו"ר. הוא אינו מקפיד על גינוני אדמו"ר. הוא עוסק רבות בקירוב בחורים נושרים ובשלום בית. הוא נוהג לבכות במהלך התפילה והטיש.
בשנת תשע"ה הוסכם שחצרו של הרב זילבר תכונה "קהל תולדות יהודה דתלמידי סטוטשין"]. בכל אחד משני בתי המדרש ישנם כ-100 חסידים. לרב זילבר בתי מדרש בריכוזים חרדיים נוספים. רבים שאינם חסידיו מגיעים לשיעוריו.

דרך החסידות

חסידות סטוטשין ממשיכה את דרך חסידויות רופשיץ, הדוגלות בלימוד התורה בהתמדה ובעבודת ה' בחכמה ובצניעות. רבי יהודה מסטוטשין אמר שמבין בניו של רבי נפתלי מרופשיץ, רבי אליעזר מדז'יקוב קיבל הכי הרבה בהבנת דרך רופשיץ ומנהגיה, ומבין בניו של רבי אליעזר קיבל הכי הרבה בנו רבי משה מרוזבדוב, ומבין בניו של רבי משה קיבל הכי הרבה רבי יצחק מסטוטשין (כלומר שחסידות סטוטשין היא הממשיכה המרכזית של רופשיץ). ניגוני סטוטשין מיוסדים על נוסח רוזבדוב, שהיה מורכב מתנועות קצרות של "התייפחות" או שמחה. 
חסידי סטוטשין נוהגים להתפלל במבטא הגליציאני.
פורט לודרדייל

היסטוריה

באזור שבו הוקמה פורט לודרדייל ישבו במקור אינדיאנים בני שבט הטקסטה, שנכחדו כתוצאה ממגיפות, ממלחמות ומגירוש. מאוחר יותר, במהלך המאות ה-18 וה-19, התיישבו במקום אינדיאנים בני סמינול. התיישבות מתיישבים לבנים החלה במקום בשנות ה-20 של המאה ה-19, לאחר שפלורידה הפכה חלק מארצות הברית. בשנת 1838 הגיע למקום מייג'ור ויליאם לודרדייל בראש יחידת "מתנדבי טנסי" במסגרת מלחמות הסמינול והקים יחד עם אנשיו מצודה במקום. כעבור שבועות אחדים חזרו לודרדייל ואנשיו לטנסי, אך שמה של המצודה נותר "פורט לודרדייל" על שמו. המלחמות עם האינדיאנים נמשכו, ורק בשנות ה-90 של המאה ה-19 החלה שוב התיישבות לבנה משמעותית במקום. בשנת 1911 הוכרזה פורט לודרדייל כעיר, וב-1915, עם הקמת מחוז ברווארד, נקבעה כמושב מנהלת המחוז.
בשנותיה הראשונות הייתה פורט לודרדייל יישוב חקלאי בעיקרו, שתושביו עסקו בגידול בקר והדרים. לאחר מלחמת העולם השנייה גברה ההתיישבות במקום והעיר גדלה ופיתחה מאפיינים עירוניים. בשנות ה-60 החלה להיטבע תדמיתה כיעד תיירות של סטודנטים הוללים בחופשה, שנהגו להגיע למקום מרחבי ארצות הברית למסיבות חוף פרועות מלוות בהרבה אלכוהול וסמים. תדמית זו נמשכה במהלך שנות ה-70 וה-80, עד שבתחילת שנות ה-90 החליטו פרנסי העיר לצמצם את ממדי התופעה והתדמית השלילית תוך מיסוד התיירות והבילויים, שדרוג התשתיות, ופיתוחה של העיר כיעד תיירות סולידי יותר.
כיום עדיין ידועה פורט לודרדייל כעיר נופש תוססת עם סצנת חיי לילה מפותחת, אך פונה גם לקהל סולידי ומבוגר יותר וידועה כמרכז לתיירות אמידה של שוחרי שיט יאכטות.
אריה חיימוביץ'

ביוגרפיה

חיימוביץ' נולד בעיירה חורודיש שבליטא. בהיותו בן 15 הלך יחד עם שאר בני משפחתו לקיליה שבסרביה, שם שימש אביו, ר' חיים כשו"ב, מוהל, מלמד ובעל קורא.

שנותיו הראשונות

בשנת 1890 נשא לאישה את ברכה והשניים עברו לגור יחדיו ברומניה, שם החל אריה לעסוק במסחר בתבואות ואחר כך גם בעצים. פעמיים בשנה היה מעביר עצים באניה מאיסטנבול ליפו והיה מחזיר שקדים. בשנת 1908, כשהיה בבנק עותומן ביפו, הציע לו מתווך קרקעות ערבי בשם איברהים סבאח לקנות חלקת קרקע של 150 דונם בכפר-סבא, וחיימוביץ' קיבל את הצעתו. לאחר מספר חודשים עלה חיימוביץ' יחד עם אשתו ושבעת ילדיו לארץ.
המניע העיקרי שלו לעלות לארץ היה בשל היותו ציוני דתי, ובנוסף בגלל היותו סוחר בין ישראל לטורקיה. באותה שנה העלה חיימוביץ' גם את הוריו לירושלים.
היה אדוק, ועם זאת שלט גם בשפות רבות ולמד לימודי חול.

תקופת בניית הבתים

את תקופת בניית הבתים מתאר ישראל, בנו של ר' יהודה אריה חיימוביץ:
"כל מתיישב בנה שני חדרים, מטבח ומרפסת מאבני כורכר מסידני- עלי ומשייך-מוניס. אבי בנה את ביתו בכספו הוא. הוא הזמין אבנים מסותתות מהכפר חבלה, אשר בהרי אפרים. כל אבן עלתה אז בישליק תורכי. כשנודע לד"ר צבי סלור, שאבא בונה בית יפה של אבן מסותת, הציע לו שיכפיל את ביתו והוא יגור בו בשכירות. וכך היה ביתנו הגדול והיפה במושבה. ידידיו של אבא, כששמעו על כוונתו להתיישב בכפר-סבא, שאלו אותו: 'ידענו שאתה ציוני ואידאליסט, אבל אתה יהודי דתי ובכפר-סבא אין בית כנסת ולא תלמוד-תורה, איפה ילמדו הילדים?' השיב להם אבי: 'רבותי, במקום שיהודה אריה יגור בו יהיה בית כנסת ותלמוד-תורה. בעוד חמש שנים יהיו כאן בתי-ספר ובתי-כנסת וכפר-סבא תהיה עיר ואם בישראל ואולי גדולה ויפה מפתח-תקווה"
— הספר - כפר סבא
בחצר ביתו גידלו חיימוביץ ומשפחתו עופות, שגרמו לרעש רב, ומשכו מזיקים רבים, כמו נחשים ושועלים. מסיבה זו החליטו השכנים לילה אחד לשפוך בקבוק נפט על הכלוב ולשרוף אותו כליל.

תרומתו לכפר סבא

חיימוביץ' תרם וקידם את בניית בית הכנסת הראשון בכפר-סבא. הוא תרם כספים רבים, ואף את הקרקע עליו נבנה בית הכנסת. בנוסף חיימוביץ' הקים את קרן "גמילות חסדים" בעיר. 
אריה חיימוביץ' נטע כרם ענבים, ובכך הוביל לפיתוחה של כפר סבא. לחיימוביץ' הייתה העגלה היחידה בכפר סבא, ובאמצעותה נסע פעם בשבוע לפתח תקווה להביא מצרכים, למשפחתו, ולכל אנשי כפר סבא, 
מיידי ערב שבת, בבית הכנסת הנהיג מנהג לאחר תפילת מנחה, כשהזמין את כל אנשי המושבה לסעודה השלישית של שבת בביתו. חיימוביץ' קיבל לחמניות מהמאפייה, ואת השאר הכינה אשתו ברכה מכינה. כל זקני כפר סבא וכל האנשים החשובים בכפר סבא היו מוזמנים לסעודה הזאת.
ברביזון

היסטוריה

המקום מצוין בשנת 808 בתעודה של קארל הגדול תחת השם הלטיני "ברביטיו". מאוחר יותר בשנת 1222 מוזכר בכתבים בשם "ברבויזון" ובשנת 1392 תחת השם "ברבירון". ב-20 בנובמבר 1903 היישוב נפרד מן היישוב שאי-אן בייר והפך לכפר עצמאי.

גאוגרפיה

הכפר, המשתרע על שטח של 5,270 דונם, הוא חלק מן הקנטון פֶּרט בנפה מלן (Melun).
הכפרים הקרובים לברביזון הם שאי-אן-בייר, במרחק 2,24 ק"מ, סן-מרטן-אן-בייר (Saint-Martin-en-Bière) במרחק 2,74 ק"מ, פלרי-אן-בייר (Fleury-en-Bière) - במרחק 3,97 ק"מ וארבון-לה-פורה (Arbonne-la-Forêt)במרחק 4,65 ק"מ. מעבר לסן-מרטן-אן-בייר נמצאים היישובים ארבון-לה-פוֹרה ומילי-לה פוֹרה (Milly-la-Forêt).

דמוגרפיה

בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית הכפר 1,357 תושבים. ההתפתחות הדמוגרפית נחקרה במפקדי אוכלוסין שבוצעו החל משנת 1906. במאה ה-21 המפקד נעשה כל חמש שנים, בדומה לכל הכפרים שאוכלוסייתם היא פחות מ -10,000 תושבים. צפיפות האוכלוסייה הייתה ב-2011 255 תושבים על קילומטר מרובע.

מצב הדיור

בשנת 2009 היו בכפר 831 יחידות מגורים, לעומת 767 בשנת 1999. מתוכן 70.9% היו מגורים ראשוניים, 14.8% -מגורים משניים ו-14.3% מגורים ריקים. מתוך מגורים אלה 88.2% היו בתים אישיים ו10.9-% - היו דירות. 82.6% מתוך המגורים הראשוניים היו בבעלות דייריהם, הרבה יותר מבשנת 1999 (66.2%)

כלכלה

כלכלת ברביזון מבוססת על תיירות פנים ובינלאומית. עונת התיירות מתחילה בחג הפסחא ומסתיימת באוקטובר. באים לכאן כ-35,000 מבקרים בשנה. מעל 60% מהתיירים הם צרפתים ויחידים. השאר הם תיירים זרים - מאירופה - גרמניה, בלגיה, הולנד, ארצות מזרח אירופה כולל רוסיה, ארצות הברית, סין, יפן, קוריאה, אוסטרליה, ברזיל וכו'.
חיים הלר

הרב חיים הֶלֶר (בכתיב יידי: העליר; באנגלית: Chaim Heller;‏ 11 ביולי 1879, ביאליסטוק – י"ד בניסן תש"ך, 10 באפריל 1960, ניו יורק) היה חוקר הספרות התלמודית ותרגומי המקרא.
חתן פרס הרב קוק לשנת תש"ז.

תולדות חייו

נולד ב-1879 בעיר ביאליסטוק, בנו של ישראל פינסקר, ואחיו הצעיר של נחמן הלר (לימים רב וסופר). גדל בעיר ורשה, ונודע בצעירותו כ"העילוי מוורשה". מגיל 10 לא למד אצל "מלמדים" אלא לבדו, ומעולם לא למד בישיבה. נישא לבתו של ה' דיסקין, שהיה מעשירי הקהילה בלודז'. בבית דודו העשיר בוורשה נפגש עם גדולי הדור ההוא, ופלפל עמם בדברי תורה, בהם ר'  יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (בית הלוי), ר' יצחק אלחנן ספקטור מקובנא והנצי"ב. היה חבר קרוב לר' חיים מבריסק, ר' אליהו חיים מייזל מלודז', ור' אליהו מפרוזינא.
הלר קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת וירצבורג בגרמניה. עם פטירת הרב מלכיאל צבי טננבוים נותרה קהילת לומז'ה ללא רב ובני הקהילה החליטו לבחור ברב הלר, שהיה ידוע כבר אז כלמדן וחריף ואף בעל השכלה ותואר דוקטור. בתקופה זו כבר הספיק לפרסם מחקרים על תרגום השבעים ועל הרמב"ם, מחקרים שזכו להערכה על ידי רבנים ומלומדים כאחד. עם זאת לאחר חודשים ספורים עזב את משרת הרבנות. הרב סולובייצ'יק סיפר כי הרב הלר הסביר לו שחשש שבתור רב העדה יכפו עליו דברים שהם למורת רוחו.
הרב הלר עבר לברלין, שם הקים ב-1922 מוסד ישיבתי להכשרת רבנים בשם "בית המדרש העליון", ועמד בראש חוגים שעסקו בחקירה מדעית של ספרות ישראל. ב-1937 עם עליית הנאצים לשלטון היגר לניו יורק שם המשיך את פעולתו המדעית, לצד עבודת הוראה בישיבת רבינו יצחק אלחנן. היה נשיא הכבוד לארגון ה-OU, איחוד קהילות האורתודוקסים בארצות הברית.
רבי חיים הלר נפטר ב-1960. הניח אישה ושלוש בנות.
נקבר בבית העלמין מאונט ג'ודה (Mount Judah) בשכונת רידג'וורד (Ridgewood) שברובע קווינס בניו יורק, בהלוויתו השתתפו מאות רבנים בראשם הרב יוסף דוב סולבייצ'יק.
על שמו רחובות ביפו ובשכונת גבעת מרדכי בירושלים.