אייל אנדים פרואני

אנטומיה

האייל הפרואני הוא אייל בגודל בנוני; אורך ראשו וגופו: 170-150 ס"מ, אורך זנבו: 11.13-5 ס"מ, ומשקלו: 64-45 ק"ג. גובה כתף הנקבה: כ-70 ס"מ, ושל הזכר: 80-75 ס"מ. פרוותו של האייל הפרואני עבה וצמרירית, ועשויה משערות גסות. הצבע הכללי של הגוף נע בין חום צהבהב לחום אפרפר, נותר אחיד לאורך כל השנה, ומספק לו הסוואה מצוינת בסביבתו הטבעית. על הפנים יש סימון כהה בצורת Y, הנמתך מהחוטם עד העיניים, מה שמשווה לו מראה של "גבות", ואילו השפתיים והגרון לבנים. הלחיים בהירות מעט, והבטן בדרך כלל לבנה. הזנב הוא חום כהה, עם שערות לבנות בצדו התחתון. הגוף ארוך ועבה, האוזניים גדולות כפרד, הצוואר והרגליים קצרים יחסית, והקדמיות קצרות יותר מהאחוריות. הניבים מפותחים היטב בשני המינים, אף על פי שהם לא בולטים מעבר לשפה. הנקבות קטנות יותר מהזכרים, ופרוותם בהירה יותר. הזכרים, הם בעלי קרניים קצרות יחסית באורך של 20–30 ס"מ, המחולקות לשני סיעופים בלבד והסעיף האחורי ארוך יותר מהקדמי.

תפוצה ובית גידול

האייל הפרואני נפוץ בהרי האנדים של פרו, מערב בוליביה, צפון מזרח צ'ילה, וצפון מערב ארגנטינה, ומכאן השם הנפוץ אייל צפון האנדים. עם זאת התפוצה מקוטעת, ויש קשר רופף מאוד בין האוכלוסיות הקטנות והמבודדות, שלעיתים קרובות מופרדות על ידי התיישבות אנושית.
בית גידולו משתנה באזורים שונים; בפרו ובוליביה, ניתן למצוא אותו בגבהים של 5,000-3,500 מטרים, ובארגנטינה הוא מצוי בסביבות 3,000-2,500 מטר מעל פני הים. בגבהים נמוכים אלה, הם נצפים גם בשולי יערות טרופיים. אייל זה מותאם במיוחד לחיים בגובה רב, ומעדיף אדמה טרשית צחיחה למחצה, כגון מרעה תת- אלפיני, או טונדרה מעל קו העצים.

אקולוגיה

איילים אלה הם חברתיים, וחיים בדרך כלל בקבוצות קטנות של שישה עד שמונה פרטים (במקרים נדירים עד 31), הכוללים זכרים נקבות ועופרים. לעיתים קרובות נקבה בוגרת מובילה את הקבוצה, בעוד שהזכרים הולכים אחרונים. הזכרים נלחמים ביניהם לעיתים רחוקות ומסתפקים בהפגנת דומיננטיות.
אנשים מקומיים מדווחים כי האייל הפרואני הוא פעיל יום, ופועל על פי דפוס יומי כאשר בשעות היום הוא אוכל במדרונות ולקראת הצהריים יורד אל העמקים כדי להגיע למקורות המים. אייל זה מושפע גם מתנועות עונתיות; בקיץ הוא מבלה את זמנו במדרונות הגבוהים שבהם שפע אוכל והגנה מטורפים, ובחורף בגבהים נמוכים או בעמקים כדי להיות מוגן מהקור העז.
 תזונתו של האייל הפרואני מבוססת על עשבים, עשבי תיבול, טחבים, חזזיות, ותבלינים ולעיתים גם שיחים.
עונת הרבייה מתרחשת בעיקר ביוני ויכולה להמשיך עד חודש אוגוסט. תקופת ההריון היא כ-7.5 חודשים, והעופרים (על פי רוב אחד לעיתים נדירות שניים) נולדים בחודשי פברואר עד אפריל המהווים את סוף עונת הגשמים. העופר נולד ללא נקודות ונותר חבוי בצמחייה במשך כמה שבועות לאחר לידה.

איומים ושימור

האויב הטבעי של אייל בוגר בטבע היא בעיקר פומת ההרים, בעוד שחתולי בר ושועלים (כדוגמת שועל קולפאו) עשויים לטרוף עופרים. 
האיומים על מין זה כוללים אובדן וקיטוע בית גידול מתמשך, כמו גם תחרות עם בעלי חיים מבויתים. המין ניצוד על ידי ציידי שעשוע, או נורה על ידי חקלאים המחשיבים אותו כמזיק ליבולים כאשר הוא רועה בשדות אספסת מדי פעם. כלבי בית טורפים אף הם איילים המתקרבים לשטחים חקלאיים. 
 האייל הפרואני ניצוד גם לרפואה בוליביאנית מסורתית, כשעל פי אמונת המקומיים הקרניים יכולות לשמש לריפוי שיתוק הפנים. בחלק מיישובים כפריים התושבים נוהגים לאכול בשר אייל מיובש.
כרגע יש מעט מאוד צעדים ספציפיים להגנה עתידית על האייל הפרואני, אף על פי שהמין נפוץ במספר שמורות מוגנות ובגנים לאומיים. אייל זה מסווג על ידי IUCN במצב פגיע (VU), ומופיע גם בנספחים של אמנת הסחר בינלאומי בזנים נכחדים (CITES), שפירושו שמסחר במין זה צריך להיות בפיקוח הדוק. 
תוחלת חייו של האייל הפרואני עד עשר שנים.