google/wiki40b huggingface dataset:
אשר בן יוחנן

ביוגרפיה

בן יוחנן נולד בשם אשר מזרחי בקאוואלה שבחבל מזרח מקדוניה ותראקיה (יוון) ועלה לארץ ישראל בשנת 1935. בשנת 1947 סיים את לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב. בין השנים 1945–1949 למד בן יוחנן נגינה באבוב ובפסנתר והלחנה אצל פאול בן חיים. בשנת 1958 השתלם בהלחנה אצל אהרון קופלנד במרכז המוזיקלי בטנגלווד ולמד מוזיקולוגיה במחלקה למוזיקה של אוניברסיטת ניו-יורק אצל אצל Gustave Reese ו-Jan LaRue עד 1961. לאחר ששהה תקופת מה בארץ ועסק בהלחנה ובהוראה, יצא ב-1966 ללמוד אצל לואיג'י נונו בוונציה ומשם המשיך לדרמשטאדט. בשנים 71–1969 השתלם בארצות הברית ושב משם עם תואר מוסמך למוזיקה מאוניברסיטת מישיגן, שם עסק גם במוזיקה אלקטרונית. בשנת 1970 זכה ב-Morse Fellowship לקומפוזיציה מטעם אוניברסיטת סינסינטי (ארצות הברית) ובשנת 1971 למד והשלים את הדרישות ללימודי תואר דוקטור באומנות המוזיקה.
אשר בן יוחנן הלחין בשיטת שנים-עשר הטונים ובטכניקות מודרנית אחרות. כתיבתו כוללת יצירות לתזמורת סימפונית וקאמרית, להרכבים קאמריים שונים, בהם "קוורטטו קונצ'רטנטו" לפסנתר, קלרינט, טרומבון וצ'לו (1969), מעין קונצ'רטו לפסנתר בלוויית "תזמורת" שבה נציג אחד לכל אחת מקבוצות התזמורת. כן כתב יצירה לתזמורת כלי קשת, שירים לבריטון ופסנתר ולסופרן ופסנתר, שיר לכת לתזמורת צה"ל, קטעים למקהלה א-קפלה ומוזיקה לתיאטרון.
יצירותיו של בן יוחנן ראו אור בהוצאת המכון למוזיקה ישראלית.

ניסיון בהוראה, במחקר ובעבודות מדעיות אחרות

1954-1955 - ארגון פעילות מוזיקלית במחלקת החינוך והתרבות, עיריית תל אביב.
1956 - מייסד ומנהל ראשון של קונסרבטוריון לוד.
1962-1969 - לימד קורסים שונים בתאוריה מוזיקלית בקונסרבטוריון והאקדמיה למוסיקה, תל אביב.
1964 - החל ללמד בבי"ס התיכון לאומנויות "תלמה ילין" במשך כשלושים שנה ושימש, בין היתר, כראש המגמה למוזיקה בבי"ס בין השנים 1966–1974.
1969-1970 - הדרכה בקומפוזיציה - אוניברסיטת מישיגן.
1970-1971 - הוראת תאוריה מוזיקלית וקומפוזיציה באוניברסיטת סינסינטי.
1973-1996 - מרצה ופרופ' במחלקה למוזיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, שימש בין היתר כראש המחלקה.
1989-1992 - יו"ר איגוד הקומפוזיטורים בישראל.
היה מורם של כמה מגדולי המוזיקאים של ימינו, ביניהם המנצחים דניאל אורן ודוד שלון.
כמו כן, היה חבר ושימש בתפקידי ניהול שונים באקו"ם.
אשר בן יוחנן היה בין תלמידיו של פאול בן חיים, שחיברו במשותף "וריאציות על נושא מאת בן-חיים" ליום הולדתו השבעים וחמישה של מורם. שאר חבריו להלחנה היו עמי מעייני, שולמית רן, צבי נגן ויעקב גלבוע.
אשר בן יוחנן התגורר בת"א במרבית שנותיו, לאחר עלייתו ארצה.
אשר בן יוחנן נפטר ב-3 באוגוסט 2015 בבי"ח "איכילוב" בת"א עקב מחלה. הותיר אחריו אישה (שושנה), שני ילדים ושלושה נכדים.

פרסים ואותות הוקרה

1974 - מענק מיוחד לשם הדפסת היצירה "פתיחה חגיגית".
1975 - פרס אקו"ם ליצירה "קונצ'רטו לכלי קשת".
1977 - פרס אקו"ם ליצירה "רשמים" לפסנתר.
1984 - פרס אקו"ם ליצירה "חד שיח".
2009 - קיבל את אות יקיר אקו"ם.
ריק קארסדורפ

פיינורד

קארסדורפ הוא תוצר אקדמיית הנוער של פיינורד. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ערך ב-6 באוגוסט 2014 בהפסד חוץ 3-1 מול בשיקטש במסגרת הסיבוב השלישי במוקדמות ליגת האלופות כאשר הוא נכנס כמחליפו של ג'ורדי קלאסי בדקה ה-69.

רומא

ב-28 ביוני 2017 קארסדורפ חתם בשורותיה של רומא על חוזה לחמש שנים בעבור סכום המשוער בכ-19 מיליון יורו ובכך הופך לשחקן היקר ביותר שנמכר על ידי פיינורד.
ב-7 באוגוסט 2019 חזר לפיינורד והושאל לעונה אחת.

נבחרת הולנד

קארסדורפ זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של הולנד בספטמבר 2015 למשחקי מוקדמות יורו 2016 נגד נבחרת קזחסטן וצ'כיה. הוא זומן שוב במרץ 2016 לצמד משחקי ידידות נגד נבחרת צרפת ואנגליה.
אדוארד פון בונין

תחילת דרכו

בונין נולד ב-7 במרץ 1793, בעיר סטלפ שהשתייכה אז לממלכת פרוסיה. כיום שם העיר סלופסק, והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית. הוא היה בנו של גנרלוטננט בצבא הפרוסי בשם ארנסט פרידריך אוטו פון בונין, ואשתו אלברטינה פרדריקה סופיה פון פודיוילס. משפחתו הייתה משפחת אצולה מאזור פומרניה. אחיו הצעיר של אדוארד, אוטו פון בונין, גם כן שרת בצבא הפרוסי והגיע לדרגת גנרלוטננט. בשנת 1806 התגייס בונין לצבא הפרוסי.

קריירה צבאית

בונין הוצב בתחילה בגדוד שתחת פיקודו של פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל. הוא לחם כנגד הצרפתים במהלך מלחמת הקואליציה הרביעית, ובקרב ליבק שרת תחת גבהרד לברכט פון בליכר ונפל בשבי הצרפתי ממנו שוחרר על תנאי. בשנת 1809 התגייס שוב לצבא כצוער, והוצב ברגימנט המשמר ה-1. ביולי 1810 הועלה לדרגת לוטננט שני, ובין 1813–1814 השתתף במלחמת הקואליציה השישית. הוא לחם בהצטיינות בקרבות ליצן, באוצן ולייפציג, ועל חלקו במהלך קרב פריז הוענק לו עיטור צלב הברזל מחלקה ראשונה, ועיטור מסדר סנט אנה מחלקה שנייה מטעם האימפריה הרוסית.
בשנת 1817 הועלה לדרגת האופטמן, בשנת 1829 הועלה לדרגת מיור, וב-14 בדצמבר 1841 מונה למפקד רגימנט הגרנדירים של המשמר ה-1 ("קייזר אלכסנדר"), ופיקד עליו עד 8 במרץ 1848. ב-7 באפריל 1842 הועלה לדרגת אוברסט. ב-9 במרץ 1848 מונה למפקד הבריגדה ה-16. עוד באותה שנה לחם בהצטיינות במלחמת שלזוויג הראשונה, ועל כך הוענק לו עיטור הפור לה מריט. לאחר שנחתם הסכם שביית נשק זמני במאלמו, הוטל על בונין לארגן את צבאן של הנסיכויות שלזוויג והולשטיין. במרץ 1849 הפרה ממלכת דנמרק את תנאי שביתת הנשק והמלחמה התחדשה. בין 20 ל-22 באפריל ניצח את הדנים בקרב קולדינג, אולם ב-6 ביולי נהדף על ידיהם. בשנת 1850 נחתם הסכם שלום סופי בין פרוסיה לדנמרק, ועקב כך התפטר בונין מתפקידו כמפקד צבאן של שלזוויג והולשטיין וחזר לשרת בצבא הפרוסי.
בין 1850–1852, שימש לתקפה קצרה כמושל הצבאי של ברלין וכמפקד הדיוויזיה ה-16, ובמרץ 1852 הועלה לדרגת גנרלוטננט ומונה לשר המלחמה. במסגרת תפקידו זה, יזם רפורמה שנועדה להפוך את חיל הרגלים לנייד יותר. בשנת 1854 התפטר, כי רצה להשתחרר מההשפעה הרוסית שהורגשה בפרוסיה בתקופת מלחמת קרים. הוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-12, וב-20 במרץ 1856 מונה לסגן מפקד מבצר מיינץ. בשנת 1858 הוחזר לתפקיד שר המלחמה, אולם פוטר בדצמבר 1859 בשל חילוקי דעות עם אלברכט פון רון ואדווין פון מנטויפל. הוא מונה כפיצוי למפקד הקורפוס ה-8 אשר הוצב בקובלנץ. ב-20 בספטמבר 1861 קיבל את עיטור הצלב הגדול של מסדר הנשר האדום עם חרבות, וב-17 במרץ 1863 קיבל גם את עיטור אביר מסדר הנשר השחור.
הוא מת בקובלנץ בעת מילוי תפקידו ב-13 במרץ 1865.
עובדיהו

עֹבַדְיָהוּ  דמות מקראית, מימי אחאב מלך ישראל. מופיע בספר מלכים א'. עבדיהו נשא בתפקיד "אֲשֶׁר עַל הַבָּיִת". נאמר עליו כי "הָיָה יָרֵא אֶת ה' מְאֹד". על עבדיהו מסופר כי החביא מאה מנביאי ה' במערה ובכך הציל אותם מיד איזבל. עובדיהו נהג בכבוד וביראה בעת פגישתו עם אליהו. מהכתוב עולה כי מתוקף תפקידו "אֲשֶׁר עַל-הַבָּיִת" הייתה לו השפעה בממלכת ישראל.

פגישת אליהו ועובדיהו

לפי המסופר בספר מלכים א', פרק י"ח, ציווה ה' על אליהו: " לֵךְ הֵרָאֵה אֶל אַחְאָב וְאֶתְּנָה מָטָר עַל פְּנֵי הָאֲדָמָה." איזבל הכריתה את נביאי ה', ועובדיהו החביא את הנביאים במערה וכלכל אותם בלחם ומים.  
בעת הבצורת ששררה בארץ בזמנו של אחאב, נשלח עובדיהו על ידי אחאב לדרוש חציר לבהמה. בדרכו פגש עובדיהו את אליהו, ובהכירו את אליהו פנה אליו ואמר: "הַאַתָּה זֶה אֲדֹנִי אֵלִיָּהוּ?". לפי זאת סברו חז"ל כי עובדיהו הוא הנביא עובדיה שעל שמו נקרא אחד מספרי תרי עשר, אך יש השוללים זיהוי זה. 
אליהו דרש מעובדיהו ללכת אל אחאב: "לֵךְ אֱמֹר לַאדֹנֶיךָ, הִנֵּה אֵלִיָּהוּ". עובדיהו חשש לקבל עליו את השליחות שהוטלה עליו, שמא אליהו ייעלם ואחאב יכעס כי הטעה אותו. רק לאחר שקיבל את הבטחת אליהו: "חַי ה' צְבָאוֹת אֲשֶׁר עָמַדְתִּי לְפָנָיו, כִּי הַיּוֹם אֵרָאֶה אֵלָיו", פנה עובדיהו לאחאב. אז גם הוסיף עובדיהו וציין באוזני אליהו : "וְעַבְדְּךָ יָרֵא אֶת ה' מִנְּעֻרָי", ובכך התכוון כי חששו לא היה לשווא, אלא מתוך אמונה שלמה בה', שהרי את נאמנותו לה' הוכיח כבר כאשר החביא את נביאי ה' מפני איזבל. 
חוקר המקרא הרמן גונקל סבר כי מטרת סיפורו זה של עובדיהו במקרא היא לשקף את העתיד לקרות, כך שפגישת עובדיהו עם אליהו היא רמז מקדם לפגישת אחאב ואליהו העתידית, שהיא עיקר הסיפור. אוריאל סימון בניגוד לגונקל, טוען כי האירוע עומד בפני עצמו ולו חשיבות רבה.
התרבות האוריניאקית

התרבות האוריניאקית היא תרבות פרהיסטורית מהתקופה הפלאוליתית העליונה, שהתקיימה באירופה ובדרום מערב אסיה ובכלל זה בארץ ישראל, כ-37,000 - 33,000 שנים לפני זמננו. התרבות הוגדרה לראשונה בחפירת האתר הארכאולוגי אוריניאק בצרפת, ומכאן שמה. הגדרת התרבות האוריניאקית מתבססת, כמקובל במחקר הפלאוליתי, על טיפוסי כלי אבן המיוחדים לה, אך גם על ממצאים ייחודיים שאינם מאבן, כגון כלים מעצם ומקרן, חרוזים עשויים משיני בעלי חיים ופריטי אמנות מגולפים.
לתרבות האוריניאקית חשיבות רבה בחקר האבולוציה של האדם. מקובל להניח כי זוהי תרבותם החומרית של האוכלוסיות הראשונות של האדם המודרני באירופה. כמה מהממצאים הקדומים ביותר הידועים של אמנות פיגורטיבית וכלי נגינה ידועים בתרבות זו.

מאפיינים עיקריים

תעשיית הכלים האוריניאקית מאופיינת בכלי עצם או קרני אייל מחורצים וחתוכים בקצוותיהם. כלי הצור כוללים להבים ולהבים זעירים (Bladelets), העשויים מחתיכות משויפות ולא משבבי האבן. בני תרבות זו יצרו גם את מקצת מאמנות המערות וציורי המערות המוקדמים, כמו ציורי המערות המפורסמים שבדרום צרפת. הם גם יצרו מדליונים, שרשראות, חרוזי שנהב וצלמיות. כמו כן נמצאו באתרי התרבות Bâton de commandement, שמטרתם אינה ברורה עד כה.

שיוך לאדם המודרני

תחכום זה והמודעות העצמית הגבוהה הובילה את הארכאולוגים להעריך כי חפצי התרבות האוריניאקית שייכים לבני האדם המודרניים הראשונים באירופה. שרידי אדם וחפצי התרבות האוריניאקית המאוחרים שנמצאו בסמיכות תומכים במסקנה זו. תגלית משמעותית ביותר היא זו של השלד המכונה "אגברט" מקאסר עקל, צפונה מביירות בסמיכות לחפצים המשויכים לתרבות האוריניאקית-לוונטינית. אגברט הוא אדם מודרני לחלוטין הן מבחינת הגולגולת והן שלדית, המתוארך לכ-40,000 עד 45,000 שנים לפני זמננו.
עם זאת, ממצאי שרידי אדם מודרני בהקשר ישיר לטכנולוגיות האוריניאקיות המוקדמות הם נדירים באירופה. השיוך הטוב ביותר בין מוצרים אוריניאקיניים ושרידי אדם הם אלה של לפחות חמישה אנשים ממערת Mladec בצ'כיה, על ידי מדידות פחמן רדיואקטיבי ישירות על שרידי השלד עצמם תוארכו השרידים ל-31 אלף שנים לפחות לפני זמננו. לפחות שלושה אנשים בעלי מבנה גוף חסון אך מודרני מבחינה אנטומית ממערת "Peștera cu Oase" ברומניה, שתוארכו ל-36 אלף עד 35 אלף שנים לפני זמננו. אף על פי שאינם קשורים ישירות לממצאים ארכאולוגיים, נמצאים ממצאים אלה בטווח הכרונולוגי והגאוגרפי של התרבות הקדם-אוריניאקית בדרום מזרח אירופה.

אמנות

הצלמיות האוריניאקית שנמצאו מתארות ייצוגי בעלי חיים שחיו באותה תקופה ונכחדו, כולל ממותות ומינים נכחדים של קרנפים וסוסים, יחד עם תיאורים מאונשים שניתן לפרשם כחלק מהראיות המוקדמות ביותר של דת.
בחודש יוני 2007, נתגלה פסלון בן 35 אלף שנים של ממותה במערת Vogelherd, והועבר למחקר באוניברסיטת טובינגן, הפסלון מגלם את המאפיינים האמנותיים המורכבים והמסובכים של התרבות האוריניאקית.
הממצא הקדום ביותר של אומנות פיגורטיבית הידוע לנו, ונוס מהולה פילס, שייך לתרבות זו. ממצא זה נמצא בספטמבר 2008 בשלקלינגן שבבאדן-וירטמברג שבדרום גרמניה. הפסלון מתוארך ללפחות 35 אלף שנה לפני זמננו.
חליל (כ-22 סנטימטר אורך ו-2.2 סנטימטר קוטר; מעצם כנף חלולה של עיט ענק), יחד עם שברי חלילי שנהב שנמצאו באותה מערה בשנת 2009 הם כלי הנגינה העתיקים ביותר שאינם שנויים במחלוקת.
גאורגי קיוסאיבנוב

ראשית הקריירה

ב-1905 סיים קיוסאיבנוב לימודי משפטים בפריז וב-1912 כיהן כציר ממלכת בולגריה ברומא. בין 1912 ל-1915 כיהן כשגריר באיסטנבול. קיוסאיבנוב נחשב איש אמונה של משפחת המלוכה הבולגרית בכלל והמלך בוריס השלישי, בפרט. 
הוא המשיך לכהן כשגריר בשורת בירות אירופיות ובכלל זה ברן, ברלין, בוקרשט ובלגרד. משלהי 1934 ועד ראשית 1935 כיהן כראש לשכתו של המלך בוריס השלישי ובהמשך כיהן כשר החוץ בממשלתו של אנדריי טושב.

כהונת ראש הממשלה

לאחר הבחירות שנערכו בנובמבר 1935 הרכיב קיוסאיבנוב ממשלת קואליציה. ממשלתו של קיוסאיבנוב ביצעה טיהור בקצונת הצבא הבולגרי תוך סילוקם מהשירות של חשודים בתמיכה בליגה הצבאית. קיוסאיבנוב שינה את מגמת מדיניות החוץ של בולגריה, אשר בתקופת קימון גאורגייב נטתה לנורמליזציה של היחסים עם ברית המועצות ונקט במדיניות שדגלה בהתקרבות לאיטליה הפאשיסטית וגרמניה הנאצית. בראשית 1937, לאחר ביסוס שלטונו, נערכו בבולגריה בחירות לרשויות המקומיות ובראשית 1938 גם לפרלמנט, בהם זכתה מפלגתו השלטון ל-104 מתוך 160 צירים. בתחילת יולי 1939 יצא לביקור בברלין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריז קיוסאיבנוב בהנחיית המלך על נייטראליות הממלכה הבולגרית בסכסוך. הוא הכריז שאת הסכסוך של בולגריה עם שכניה היא תפתור בדרכי שלום, אולם סירב להצטרף לברית הבלקנית ללא שיובטח לבולגריה השבה של השטחים שנלקחו ממנה.

אחריתו

בפברואר 1940 התפטר קיוסאיבנוב והוחלף בבוגדאן פילוב שהיה בעל זיקה מדינית מובהקת לגרמניה הנאצית. הוא מונה למיופה הכוח הבולגרי בשווייץ. ב-9 בספטמבר 1944, לאחר ההפיכה הצבאית שנערכה בבולגריה ביקש קיוסאיבנוב וקיבל מקלט מדיני בשווייץ. הוא הלך לעולמו ב-1960 והוא בן 76 שנים.

קיוסאיבנוב והקהילה היהודית

תקופת כהונתו של קיוסאיבנוב לוותה בהתגברות האנטישמיות הממוסדת בבולגריה. ב-1935 הותר רשמית קיומם של ארגונים אנטישמיים. בדצמבר 1937, נשא שר הפנים קראסנובסקי נאום אנטי יהודי בפני האקדמיה המדעית בסופיה. בעקבות הנאום יזמו נציגי הקונסיסטוריה היהודית פגישה עם קראסנובסקי, במהלכה טען שדבריו הוצאו מהקשרם.
ב-16 בספטמבר פרסם מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב בהנחייתו של קיוסאיבנוב, צו המורה ל-4,022 נתינים זרים, כולם יהודים לעזוב את הממלכה. המשטרה בולגרית פעלה בקשיחות רבה באכיפת הצו, תוך הכאת היהודים ובזיזת רכושם. נתיני יוון וטורקיה נתקבלו חזרה במדינותיהן, אך מאות יהודים מחוסרי נתינות הובאו אל שטח ההפקר בגבולות יוון, טורקיה ובולגריה והושארו שם, כאשר הם מותקפים בידי משמרות הגבול. בגבור הלחץ הציבורי הועברו היהודים לווארנה ומשם עלו חלקם לארץ ישראל על גבי ספינות מעפילים,.
ב-15 בינואר 1940 נפגשו ראשי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה עם קיוסאיבנוב לדיון בנושא התגברות האנטישמיות ורדיפות היהודים הממוסדות בממלכה. במהלך השיחות הועלה גם עניין הגירת הנתינים הזרים. הפגישה נמשכה שלוש וחצי שעות ולאחריה פרסם קיוסאיבנוב הצהרה בה מסר שהוא אוהד את הקהילה היהודית בבולגריה והוא יפעל להסדרת הנתינות הבולגרית לאזרחים היהודים שהוגדרו נתינים זרים.
קיוסאיבנוב נמנה עם מתנגדי גירוש יהודי "בולגריה הישנה" אל מחנות ההשמדה. ב-17 במרץ 1943, מספר ימים לאחר כישלון גירוש יהודי "בולגריה הישנה" למחנות ההשמדה, החתים דימיטר פשב סגן יושב ראש הפרלמנט הבולגרי 43 חברי פרלמנט מסיעת הרוב ובכללם ראשי הממשלה לשעבר אלכסנדר צאנקוב וגאורגי קיוסאיבנוב על מכתב, בו פנה לראש הממשלה בוגדאן פילוב. במכתבו ציין פשב, שאין לפעולות כנגד היהודים בגבולות "בולגריה הישנה" כל יסוד חוקי, גירושם יטיל על הממלכה אות קלון ויקשה על מדיניותה העתידית.
מיכל זמורה-כהן

ביוגרפיה

מיכל זמורה נולדה בשנת 1926 בירושלים, בתם של אסתר (אֶמָה) זמורה לבית הורביץ, מראשי הסתדרות נשים עבריות, וד"ר משה זמורה, משפטן, לימים ראשון נשיאי בית המשפט העליון של מדינת ישראל. 
זמורה למדה בבית הספר היסודי של דבורה קָלֶן, ובשנת 1942 סיימה את לימודיה בתיכון ליד האוניברסיטה. לאחר מכן למדה באקדמיה למוזיקה בירושלים פסנתר ותולדות המוזיקה. בהמשך למדה בסמינריון הגבוה למוזיקה באוניברסיטת אופסלה בשוודיה וקיבלה תואר דוקטור למוזיקולוגיה. 
מיכל זמורה נישאה ארבע פעמים: בעלה הראשון היה הכנר אלי גורן, השני היה הוויולן גדעון רהר (אבי בתה תמי), השלישי היה יצחק רול, מייסד המרכז לתערוכות וירידים (אבי בנה, במאי התיאטרון, גדי רול). בשנת 1966 נישאה ברביעית בחתונה קונסרבטיבית בניו יורק לחיים כהן, והייתה נשואה לו עד למותו בשנת 2002. נישואים אלה עוררו סערה, משום שהיו נישואי כהן וגרושה, האסורים על פי ההלכה. את ספרו "המשפט", שיצא לאור בשנת 1991, הקדיש לה כהן במילים: "למיכל עטרת ביתי, שתורת המשפט לא תהא לה עוד כתורת הנסתר". 
זמורה-כהן ייסדה וערכה את כתב העת למוזיקה "בת קול". היא ניהלה את התזמורת הסימפונית חיפה והייתה ממקימי החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1968 התמנתה למנהלת חטיבת המוזיקה בקול ישראל ובתפקיד זה כיהנה 23 שנים. עמדה בראש מדור המוזיקה במועצה לתרבות ואמנות במשרד החינוך ובראש האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, וכן כיהנה כראש חבר השופטים בתחרות הפסנתר הבינלאומית על שם רובינשטיין.
בנוסף לפעילותה זו, הייתה זמורה-כהן פעילה בארגוני ציבור שונים, בהם ויצו, מועצת ארגוני הנשים ותנועת "סובלנות", שהייתה בין מקימיה.
ב-2006 העניקה לה  האוניברסיטה העברית בירושלים תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד "בהוקרה עמוקה על עשייתה המקיפה ורבת השנים להאדרת המוזיקה האמנותית בישראל ובהערכה רבה על הישגיה המקצועיים ותרומתה לחיים הציבוריים".
אלצ'בסק

היסטוריה

אלצ'בסק הוקמה כמושבת פועלים, שמה הראשון היה יורייבקה וב-1903 שמה שונה לאלצ'בסק לאחר מותו של אלצ'בסקי.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 האוכלוסייה צמחה באופן מהיר, ב-1926 התגוררו כאן 16,000 תושבים, ואילו ב-1939 התגוררו כאן כבר 55,000 תושבים, גידול מהיר זה נבע מהתפתחות תעשייתית. ב-1931 שמה של העיר שונה לוורושילובסק, על שמו של קלימנט וורושילוב שהחל את פעילותו המהפכנית במפעל מקומי. ב-1938 היישוב קיבל מעמד של עיר.
העיר הייתה תחת הכיבוש הגרמני בין 12 ביולי 1942 ל-2 בספטמבר 1943.
ב-1961 שמה שונה שוב, והפעם היא נקראה קומונארסק, לאחר התפרקותה של ברית המועצות הוחלט להחזיר לה את השם אלצ'בסק.
מאז 2014 נמצאת העיר בשליטת בדלנים שהכריזו על עצמאות חד צדדית מאוקראינה.

ספורט

אלצ'בסק היא ביתו של מועדון הכדורגל סטאל אלצ'בסק המשחק בליגה האוקראינית הראשונה.
דוד גורפינקל

ביוגרפיה

יליד תל אביב, בוגר בתי-הספר "תחכמוני" ותיכון ביל"ו. ב-1956, מספר חודשים לפני גיוסו לצה"ל, החל לעבוד באולפני "סרטי גבע", כשוליה לעוזר צלם. לאחר שירותו ביחידת ההסרטה של דובר צה"ל, שב ל"אולפני גבע" כצלם "יומני גבע" וסרטים הסברתיים-תעמולתיים.
הפילמוגרפיה של דוד גורפינקל נעה בין יומני קולנוע וסרטי תעמולה ציוניים לז'אנרים קולנועיים שונים, דרך הגדרת האור וחלל הקולנוע המקומי, המעבר משחור-לבן לצבע, להפקות בינלאומיות, ועד קולנוע עלילתי דל תקציב ולעומתו פרסומות לערוץ 2.
בגיל 26 צילם את סרטו העלילתי הראשון "חור בלבנה" - סרט שמרד באסתטיקה של הקולנוע התעמולתי. סרט זה פתח שותפות ארוכת שנים בין הבמאי אורי זוהר לגורפינקל. השותפות בין השניים יצרה שפה קולנועית ויזואלית חדשה], שהתבטאה במיוחד בהתמודדותו ובפרשנותו של גורפינקל עם מושגי "האור הישראלי", שהתפתחה במהלך השנים.
בסרטיו הרבים כצלם הציג גורפינקל מחוזות ישראליים שונים: ירושלים של לפני מלחמת ששת הימים ("שלושה ימים וילד", בימוי: אורי זוהר), לב תל אביב ("עיניים גדולות", "האסונות של נינה"), הגליל ("חמסין"), "אהבה אילמת", פריפריה ("שחור") וכן, את "העבר הישראלי" ("זעם ותהילה", "אהבתה האחרונה של לורה אדלר", "הקיץ של אביה" ו"עץ הדומים תפוס", "סוף העולם שמאלה").
לגורפינקל שלושה בנים: חיליק, מחבר מדריך "מפה" לטיולי אוכל, יואב, במאי טלוויזיה וצלם, ויונתן, במאי טלוויזיה וקולנוע.
סא"ל מ'

ביוגרפיה

סא"ל מ' נולד וגדל בצפונה של ישראל. את לימודי התיכון עשה בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה. עם גיוסו לצה"ל, התנדב לסיירת צנחנים ולאחר מכן יצא לקורס קצינים בבה"ד 1. בסיום הקורס המשיך לשרת כקצין בבה"ד 1. לאחר מכן עבר ליחידה מיוחדת. במקביל לשירותו למד באקדמיה והיה בעל תואר ראשון ושני תארים שניים במינהל עסקים והמנהיגות ומדיניות בחינוך. סא"ל מ' התנדב בתנועת אחרי לעידוד שירות משמעותי בצה"ל.

המבצע בח'אן יונס

ב-11 בנובמבר 2018 נכנס כוח ממערך המבצעים המיוחדים של צה"ל לאזור ח'אן יונס שברצועת עזה. הכוח נסע במכונית עמוסת מזון. כוח חמאס עצר אותם לבדיקה ולאחר שעוררו את חשדם הגיעו למקום אנשי חמאס נוספים בפיקוד נור בראכה מפקד גדוד חא'ן יונס בחמאס. כוח צה"ל פתח באש על מנת להיחלץ מהמקום והרג שבעה מחבלים בהם נור בראכה. סא"ל מ' נהרג גם הוא מירי לוחמי צה"ל.
מטוסי חיל האוויר תקפו את כוחות חמאס, שדלקו אחרי לוחמי צה"ל ומסוק חיל האוויר חילץ אותם חזרה לישראל. פרטים על המבצע נשארו חסויים, אך דובר צה"ל ציין כי "מטרת הפעולה לא הייתה חיסול או חטיפה". לדברי חמאס, הכוח מנה שבעה לוחמים שדיברו ערבית.
ב-10 בספטמבר 2019 פורסם שסא"ל מ' יועטר בצל"ש הרמטכ"ל.ב- 22 בספטמבר 2019 העניק הרמטכ"ל רב-אלוף אביב כוכבי לאלמנתו את העיטור.

בתעודת צל"ש הרמטכ"ל שעוטר סא"ל מ' לאחר מותו מתארת את הנסיבות שבהן נפל:
בתאריך ג' בכסלו ה'תשע"ט (11 בנובמבר 2018) פעל סא"ל מ... זכרונו לברכה עם צוותו בשטח האויב. הצוות נתקל באויב ונקלע למצב קשה, סא"ל מ... עמד ... בנחישות, בקור רוח ובאומץ כדי להגן על חבריו לצוות. בהמשך, מתוך יוזמה וחתירה למגע קיבל על עצמו תפקיד קדמי בפעולת ההשתלטות על האויב ופעל בתושייה כדי להצליח בה. סא"ל מ... נהרג במהלך האירוע. 
סא"ל מ... זכרונו לברכה הראה במעשיו דבקות במשימה, אחריות, דוגמא אישית ורעות.
— תיאור קבלת העיטור, באתר הגבורה
הצנזורה הצבאית אסרה לפרסם את שמו ותמונתו.
מאות אנשים השתתפו בהלווייתו. בהם, נשיא המדינה, ראובן רבלין, שרים, חברי כנסת וקצינים בכירים. הוא נקבר בבית עלמין צבאי בצפון הארץ.
סא"ל מ' הותיר אחריו אישה ושני בנים. היה בן 41 במותו.
פג'ר (לוויין)

מהלך הפיתוח

קיומו של הלוויין נחשף לכלי התקשורת באיראן ביולי 2010. הלוויין הוצג לראשונה במסגרת אירועי השגי הממשלה והמהפכה האיסלאמית ב-7 בפברואר 2011, על ידי נשיא איראן. הלווין שוגר בפברואר 2015, והיה הלווין האיראני הרביעי בחלל.

מבנה הלווין

על פי דוברים רשמיים באיראן הלוויין מיועד למשימה של חישה מרחוק והוא יהיה בעל רזולוציה של כ-150 מטר. ללוויין מערכת הנעה הפועלת באמצעות גז קר (חנקן) מדוחס, והוא מסוגל לבצע שינויים במסלולו.
Diet Mountain Dew

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי לנה דל ריי ביחד עם מייק דיילי והופק על ידי אמיל הייני, ג'ף בהסקר ודיילי. השיר הוא שיר בסגנון הרית'ם אנד בלוז, המשלב בתוכו גם את סגנון הטריפ הופ, אשר מאפיינים שירים נוספים מתוך האלבום.
בתרבות הפופולרית, זכה השיר לאזכור בתוכנית הטלוויזיה "Jimmy Kimmel Live!".
נח פניאל

ביוגרפיה

נח פלנטובסקי נולד בשנת 1905 בקרטוז-ברזה שליד גרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). זכה לחינוך עברי מילדותו, והשלים לימודיו בבית המדרש למורים בווילנה. למד בסמינר למורים של רשת הגימנסיות העבריות "תרבות", ולימד בגימנסיה "תרבות" בעיר רוֹבְנוֹ. במלחמת העולם השנייה נמלט מפולין, ולאחר מכן הגיע לארץ ישראל, בדרכים עקלקלות, דרך רוסיה האסיאתית וסוריה, בשנת 1941. ספר שיריו "שמים אדומים", שנדפס בווילנה ערב מלחמת העולם השנייה, היה מאחרוני הספרים העבריים שנדפסו בליטא.
בארץ השלים פניאל את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית בירושלים, בתואר מוסמך. לאחר לימודיו השתקע בחיפה, ולימד בבית הספר הריאלי בעיר משנת 1947 ואילך. פניאל היה פעיל בחיי הספרות של חיפה, ובד בבד עם הוצאת ספריו, היה בין מייסדי ועורכי כתב העת הספרותי "כרמלית". הוא הקדיש שנים רבות מחייו וכמה ספרים לחקר החינוך היהודי, ובעיקר החינוך היהודי והעברי בפולין.
פניאל החל לפרסם מיצירתו העברית לילדים עוד בפולין, באמצע שנות ה-20. שיריו הראשונים לילדים נדפסו שם בשנת 1924. בספרו לילדים "הלינה בפונדק הריק" כינס סיפורים מעולם ילדי העיירה היהודית במזרח אירופה, לפני המלחמה, לפני החורבן, ועם ראשית המלחמה. בשנת 1957 זכה פניאל בפרס הספרותי פרס קלוזנר.
פניאל מוכר גם כמי שחיבר את המלים העבריות לשיר העממי הרוסי "קטיושה", המתחיל במלים: "לבלבו אגס וגם תפוח...", אשר התחבב בשעתו על תנועות הנוער בארץ.
היה נשוי לרבקה לבית דֶמבּוֹ, גננת (מחברת הספר "חוויות שלי בגן הילדים", חיפה תשמ"ז), שנפטרה כחמש שנים אחריו. בתם היחידה, רותי גְריס, היא מטפלת ברפואה סינית, ונשואה לזאב גריס, פרופסור פרופסור ומרצה במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון.
הדרך הרומנטית

הדרך הרומנטית (גרמנית: Romantische Straße) היא "דרך נוף" שהוכשרה על ידי סוכני נסיעות עם רצון למינוף בשנות ה-50. זהו כינוי ל-350 הקילומטרים של כביש מהיר בין וירצבורג לבין פיסן בדרום גרמניה, בייחוד בבוואריה ובבאדן-וירטמברג, המקשר מספר עיירות ציוריות וטירות. בימי הביניים היה זה נתיב סחר שחיבר את מרכז גרמניה לדרומה. היום אזור זה נחשב בעיני מטיילים בינלאומיים רבים כבעל נוף ותרבות "גרמניים במיטבם", בעיירות ובערים כגון נרדלינגן, דינקלסביל ורוטנבורג על הטאובר ובטירות כמו בורג הרבורג וטירת נוישוונשטיין המפורסמת. הדרך הרומנטית מסומנת לאורך הדרך בשלטים חומים.
פורט סעיד (מחוז)

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

במחוז פועלים חמישה אזורי תעשייה הכוללים אחסון סחורות ושינוע לוגיסטי.
ב-2015 התגלו סמוך לפורט סעיד מרבצי גז בהיקף גדול אשר מופעלים על ידי חברת האנרגיה האיטלקית Eni .
מלבד התעשייה, חלק נכבד מהכלכלה במחוז מבוסס על תיירות. בין השאר, נמצאים במחוז: מוזיאון עתיקות, מוזיאון צבאי ומוזיאון לאומנות מודרנית, פסל לספס, המגדלור של פורט סעיד  ואתרים ארכאולוגיים כדוגמת העיר העתיקה פלוסיום.
חוות קשואלה

היסטוריה

בשנת 1969, עם חידוש ההתיישבות היהודית בגוש עציון, נטעו קק"ל ותושבי כפר עציון יער אורנים גדול על שטח של כ-8,000 דונם, שנקנה בראשית המאה ה-20 על ידי שמואל הולצמן, יוזם הקמת גוש עציון. היער ניטע במטרה ליצור רצף גאוגרפי בין גוש עציון לישובי השפלה ועמק האלה. 
ב-שנות ה-90 החל דילול של היער, עקב כריתה בלתי חוקית של עצי היער בידי ערבים תושבי הסביבה, שכרתו רבבות עצים תוך שימוש בציוד כבד. שטחים רבים השייכים לקק"ל ושהיו חלק מהיער נעקרו ואז הפכו לכרמי זיתים של תושבי הסביבה. ניסיונות של צה"ל והמנהל האזרחי להפסיק את ההרס לא הועילו.
לקראת סוף כהונתו כשר ביטחון סייר אהוד ברק במקום, והורה על הקמת חווה חקלאית ביער, כדי להגן על האזור. המועצה האזורית בשיתוף פעולה עם קק"ל הוציאה את הרעיון לפועל. במאי 2012 (ה' בסיוון תשע"ב) עלתה החווה לקרקע. המקימים היו שתי משפחות צעירות מהישוב אלון שבות, שגרו תחילה באוהלים צבאיים, ללא חיבור למים או לחשמל. כעבור שנה עברו המשפחות לאוהלים גדולים הבנויים כחממות, והמקום חובר למים ולחשמל. מאז הקמת החווה פחתו באופן ניכר הכריתות הבלתי חוקיות ותפיסות הקרקע האסורות בשטחי קק"ל שסביב החווה.

החווה כיום

המבנים בחווה הם אוהלים ומבנים מבנייה קלה. השירותים בחווה הם שירותים אקולוגיים. המשק החקלאי בחווה כולל חממות לגידול פירות יער, כוורות, תרנגולות חופש ועדר של כבשים ועיזים. תושבי החווה חתמו עם המנהל האזרחי על חוזה מרעה ב-2,500 דונם מתוך היער. במקום הוקם גם חאן תיירותי.
כדי למנוע התנכלויות של ערביי הסביבה, ניצבת בחווה שמירה 24 שעות ביממה של תושבי המקום ומתנדבי "השומר יו"ש".
כריסטה ריגוזי

ביוגרפיה

ריגוזי נולדה בקנטון טיצ'ינו. היא למדה תקשורת ומדיה באוניברסיטת פריבור ולאחר מכן למדה קרימינולוגיה באוניברסיטת ברן.
בשנת 2006 נבחרה למיס שווייץ והתחרתה בתחרות מיס תבל. היא דגמנה למספר חברות ובניהן s.Oliver הגרמנית והופיעה בפרסומות בטלוויזיה.
בשנת 2010 שימשה כדוברת הניקוד השווייצרי באירוויזיון.
ב-2011 החלה לשמש כשופטת בגרסה השווייצרית של America's Got Talent.
בשנת 2016 הנחתה את טקס פרסי הטלוויזיה השווייצרית.
בשנת 2010 היא נישאה לג'ובאני מארקזה. ב-2016 ילדו לזוג תאומות.
אורה קרופיק

אורה קרופיק (נולדה ב-31 בדצמבר 1959) היא סופרת ישראלית.

ביוגרפיה

אורה קרופיק נולדה בשנת 1959 בתל אביב.  גדלה בהרצליה. בעלת תואר ראשון ושני בחינוך. עוסקת בתחום החינוך והוראת הספרות בכיתות היסוד. למדה בסדנה לכתיבת סיפורים לילדים בהנחיית נורית זרחי בבית אריאלה. נשואה ואם לשלושה.