איפר

העת העתיקה וימי הביניים

איפר נוסדה לפני ספירת הנוצרים על ידי שבטים גאלו-בלגיים שחיו בפלנדריה. היא נכבשה ונחרבה במאה הראשונה לפני הספירה על ידי הרומאים. בימי הביניים הגיעה העיר למעמד כלכלי ותרבותי חשוב. בזכות מיקומה הנוח במרחק של עשרות קילומטרים ספורים מחוף הים הצפוני, ובסמוך לרשת דרכים, נהרות ותעלות, הייתה העיר לעיר מסחר חשובה, השלישית בחשיבותה בפלנדריה, אחרי ברוז' וגנט. כלכלתה התבססה על סחר טקסטיל, צמר ופשתן, בעיקר עם אנגליה, הולנד וצרפת. על אף שריפה שכילתה חלק מהעיר העתיקה ב-1241, השתקמה העיר במהירות. במחצית המאה השלוש עשרה מנתה אוכלוסייתה כ-40,000 איש (יותר מפריז ולונדון גם יחד, באותה עת), והיא נחשבה לעיר-מדינה עצמאית. עוצמתה של העיר באה לידי ביטוי גם בכוחות צבאיים ששלחה לקרב הדרבנים המוזהבים (1302), לקרב פבלנברג (1304) ולקרב קאסל (1328). 
לקראת סוף המאה הארבע עשרה החלה איפר בשקיעה כלכלית, שקיעה שנמשכה כמאתיים שנה. חברו לכך מספר סיבות: מחסור בצמר, ירידה בביקוש מוצרי הטקסטיל, מגפה שקטלה חלק ניכר מהאוכלוסייה (1316), גירוש חלק מיצרני הטקסטיל בעקבות קרב קאסל (1328), וחורבן שהמיטו האנגלים, בתמיכת העיר היריבה גנט, על סביבתה של איפר (1383), דבר שגרם לירידה נוספת בביקושים ובכוח העבודה של העיר. השקיעה הכלכלית התבטאה במניין האוכלוסייה, עד שב-1491 הגיע המניין לשיא שלילי - 7,600 תושבים בלבד.
איפר, כחלק מפלנדריה, עברה תהפוכות מדיניות רבות בימי הביניים. עד 1384 הייתה העיר כפופה לשלטון רוזנות פלנדריה. בין 1384 ל-1477 הייתה פלנדריה חלק מארצות השפלה הבורגונדיות. מ-1477 עד 1556 הייתה פלנדריה חלק מארצות השפלה ההבסבורגיות, ובאותה שנה ירש אותה פליפה השני, מלך ספרד. פלנדריה ומחוזות אחרות מרדו ב-1581 בשלטון הספרדי, אך חזרו לשלטון ספרד על ידי אלכסנדר פרנזה, דוכס פארמה, שצר על אנטוורפן בשנים 1584–1585. פרנזה צר גם על איפר במשך 8 חודשים, ולאחר שנכנעה בזזו חייליו את העיר והרגו תושבים רבים. פלנדריה ושאר המחוזות המורדים נודעו מאז ואילך כארצות השפלה הספרדיות או ארצות השפלה הדרומיות. 
במאות השבע עשרה והשמונה עשרה עברה איפר לסירוגין מידי האימפריה הרומית הקדושה שנשלטה בידי בית הבסבורג לידי צרפת ובית בורבון. ב-25 במרץ 1678 נכבשה העיר על ידי צבאו של לואי ה-14, והסכמי ניימכן אישר את השארתה בידי צרפת. ב-20 בספטמבר 1697 נחתם הסכם רייסווייק, והעיר עברה לשליטתו של הכתר הספרדי. חוזה אוטרכט, שנחתם ב-1713, בסיומה של מלחמת הירושה הספרדית, העביר את העיר לידי אוסטריה. 
במרוצת הדורות הפכו כובשי העיר השונים את איפר לעיר מבצר. כבר ב-1385 הוחל בבניית חומות וביצורים. לאחר הכיבוש הצרפתי ב-1678, הטיל לואי ה-14 על המרקיז סבסטיאן דה וובאן לשפץ את המצודות ולהשלים את הגנת העיר. המרקיז הקיף את העיר בסוללות כבירות, שהקיפו, למעשה, שטח גדול בהרבה מהעיר גופה. למרבה האירוניה קרסו הסוללות תחת התקפת התותחים הצרפתיים, בעת מלחמת הירושה האוסטרית, ב-1744. ב-1782 הרס יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, חלקים מחומת העיר, דבר שהקל על לכידתה בידי כוחות הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה, ב-1794. בעת המלחמות הנפוליאוניות כבשו הצרפתים את ארצות השפלה הדרומיות, ובקונגרס וינה נוסדה הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה שכללה, בין השאר, את פלנדריה. ב-1830 פרשו המחוזות הדרומיים מהאיחוד, והקימו את בלגיה המודרנית.

כיכר השוק

כיכר השוק הייתה בלב העיר, בצמוד לאולם הבד. בכיכר נפגשו הדרכים המובילות לאיפר מארבע רוחותיה. בימי הביניים הייתה הכיכר מהגדולות מסוגה באירופה, ובימי ראשון, שהיו "יום השוק" היו מתכנסים המוני בני איפר וסביבותיה אל הכיכר לסחור שם בבשר, דגים, ירקות וחמאה. הכיכר הייתה מתמלאת בהמון עגלות וקרונות, דוכנים וסלים, בהם הציגו הסוחרים את מרכולתם לעיני הקונים.
כיכר השוק שימשה גם כמקום התכנסויות ציבוריות ומצעדים צבאיים. לקול תזמורת צבאית היו צועדים בכיכר חיילים במדים ופרשים הרוכבים על סוסים מטופחים.