גארי פרנציון

קורות חייו

פרנציון סיים תואר ראשון בפילוסופיה בהצטיינות באוניברסיטת רוצ'סטר, וסיים תואר שני בפילוסופיה וכן תואר דוקטור באוניברסיטת וירג'יניה. לאחר מכן עבד בבית המשפט העליון של ארצות הברית עם השופט אלברט טייט והשופטת סנדרה דיי או'קונור, וכן כמשפטן במשרד עורכי דין בניו יורק.
בשנת 1984 החל ללמד משפטים באוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1985 הוא החל ללמד את נושא זכויות בעלי חיים כחלק מקורס בתורת המשפט. בשנת 1989 עבר ללמד באוניברסיטת ראטגרס, והעביר קורס בנושא זכויות בעלי חיים העומד בזכות עצמו, לראשונה בבית ספר למשפטים אמריקאי.
בשנת 1990 הקים, יחד עם אנה אי צ'רלטון (לימים אשתו) את "המרכז לזכויות המשפטיות של בעלי חיים" באוניברסיטת ראטגרס, בו ניתנה לסטודנטים הזדמנות להתמודד עם טענות משפטיות בתחום זה. במאמר בניו יורק טיימס משנת 1995 דווח כי המרכז מטפל ב-200 פניות בשבוע, וכי מחצית התביעות נדחות בגלל "גישתו המחמירה לנושא שחרור בעלי חיים" של פרנציון. המרכז נסגר בשנת 2000.

מעמדם הרכושני של בעלי חיים

בספרו "בעלי חיים, רכוש וחוק" (1995) פרנציון טוען כי חוקי רווחת בעלי חיים אינם מספקים להם רמת הגנה משמעותית התואמת לזכויותיהם. הוא מנתח את החוקים לטיפול "הומני" בבעלי חיים ומסיק כי רובם נועדו להגן עליהם כרכוש של האדם. לבעלי החיים יש ערך זהה לסחורה, והאינטרסים שלהם אינם נחשבים בשום קנה מידה מוסרי. כתוצאה מכך, למרות שיש חוקים שכביכול מגנים עליהם, פרנציון טוען כי אנו מטפלים בבעלי חיים באופן שהיה נחשב לעינויים אילו בני אדם היו מטופלים כך. לדבריו, בני האדם מכירים בזכויות בעלי החיים רק כאשר יש בה תועלת כלכלית לבעליהם.

השוואת זכויות בעלי חיים לרווחת בעלי חיים

בספרו "גשם ללא רעם: האידאולוגיה של התנועה לזכויות בעלי חיים" (1996) פרנציון טוען כי ישנם הבדלים תאורטיים ומעשיים משמעותיים בין זכויות בעלי חיים, הדורשים אי-ניצול, לבין רווחת בעלי חיים, המבקשת להסדיר את הניצול ולהפכו למתחשב יותר. פרנציון טוען כי ההבדל התאורטי בין שתי גישות אלה הוא ברור. גישת התנועה לשחרור בעלי חיים אינה מצדיקה שום שימוש בבעלי חיים, ואילו גישת הרווחה גורסת כי שימוש בבעלי חיים הוא מוצדק ונותר רק להסדיר את נושא הטיפול בהם.
לדבריו, תקנות הרווחה לרוב מסדירות את נושא הטיפול בבעלי חיים בדומה לטיפול בסחורה בעלת ערך כלכלי, דבר הגורם לציבור הרחב להרגיש בנוח עם התפיסה לפיה בעלי החיים הם רכוש המיועד לניצול, ואף מגדיל את צריכת המזון מן החי.
עיקרון מרכזי בתפיסה של פרנציון הוא שהשינוי החשוב ביותר הנדרש לשחרור בעלי החיים הוא המעבר ההדרגתי לטבעונות.

תחושתיות אצל בעלי חיים

בהקדמתו לספר "זכויות בעלי-חיים: הילד שלך או הכלב?" (2000) פרנציון מתבסס על הפילוסופיה של המוסר וכותב שעל מנת לשחרר את בעלי החיים לא נדרש מהם כל מאפיין קוגניטיבי מעבר להיותם חלק מהקהילה המוסרית, הזכאים מראש לזכות הבסיסית שלא להיות רכוש של בני אדם. הוא דוחה את העמדה המקנה זכויות לבעלי חיים רק אם הם בעלי מאפיינים קוגניטיביים הדומים לבני אדם, כמו מודעות עצמית או שימוש בשפה. למסקנה זו הגיע פרנציון תוך התבססות על תחושתיות אצל בעלי חיים, ושימוש בעיקרון "שיקול שוויון האינטרסים" , עיקרון מוסרי לפיו ההצדקה המוסרית למעשה מסוים צריכה לקחת בחשבון את כל האינטרסים הכרוכים בפעולה, ויש להעניק לכל האינטרסים הללו משקל שווה.
פרנציון זיהה מגמה לפיה החברה מספקת הגנה טובה יותר לבעלי חיים מסוימים, כגון קופי אדם או דולפינים, בהתבסס על יכולותיהם הקוגניטיביות הגבוהות. פרנציון מתנגד לגישה זו, ובהקשר זה כתב: "ניצול של קופי אדם אינו מוסרי מאותה סיבה שלא מוסרי לנצל מאה מיליון עכברים וחולדות המנוצלים באופן שיגרתי במעבדות, או מיליארדי בעלי חיים שאנחנו הורגים ואוכלים."
במסגרת הדיון בנושא תחושתיות, פרנציון מזהה את מה שהוא מכנה "סכיזופרניה מוסרית" של בני אדם כשמדובר בבעלי חיים. מצד אחד, בני אדם מתייחסים במלוא הרצינות לצרכיהם של בני אדם אחרים ואף של חיות מחמד. מצד שני, בגלל ההתייחסות לבעלי חיים כאל רכוש, אנו מתייחסים לצרכיהם רק כאשר הם עולים בקנה אחד עם התועלת שצומחת מכך. הפתרון היחיד לסוגיה זו הוא להפסיק להתייחס לבעלי חיים כאל רכוש.
בדיון עם הפילוסוף מיכאל מרדר הסביר פרנציון שלצמחים אין תחושתיות, לכן לא הגיוני להתייחס אליהם כאל בעלי חיים.