google/wiki40b huggingface dataset:
ישראל טוויל

ביוגרפיה

טוויל נולד בירושלים. בנעוריו חלם להיות כדורגלן, ובהתאם שיחק כדורגל בקבוצת הנערים בית"ר ירושלים. בהמשך הוא שבר את רגלו, וכתוצאה מהפציעה עבר לשחק כדורסל. זאת, בהמלצת חבריו לאור גובהו. כך, בשנת 1950 הצטרף טוויל לקבוצת מכבי ירושלים בכדורסל. עד מהרה בלט טוויל בכישרונו. באותן שנים, בטרם הוקמה הליגה הראשונה, הכדורסל בישראל שוחק בשתי ליגות: אחת של "מכבי" והשנייה של "הפועל". טוויל שיחק בקבוצת מכבי ירושלים ששיחקה בליגה של "מכבי". בשנת 1952 עלתה קבוצתו לליגה העליונה של "מכבי".
בשנת 1953 הוקמה "ועדת הכדורסל" (שלימים הוחלפה על ידי איגוד הכדורסל בישראל), שהודיעה על פתיחת שתי ליגות מבחן. שני המרכזים (הפועל ומכבי) התבקשו לשלוח ארבע קבוצות לליגה הראשונה ושש לשנייה. בניגוד לנציגות הפועל שערכה טורניר לקביעת קבוצתיה, הדרך של נציגות "מכבי" הייתה פשוטה יותר - נבחרו באופן שרירותי מכבי תל אביב, מכבי חיפה, מכבי דרום ת"א ומכבי צפון ת"א. הליגה השנייה חולקה לשני אזורים: צפון ודרום. מכבי ירושלים, שבה שיחק טוויל, שובצה בדרום יחד עם הפועל גבעת השלושה, הפועל כפר ויתקין, הפועל ירושלים, ברית מכבים עתיד ומכבי יפו.
אברהם פסח היה המאמן של מכבי ירושלים, וחמישית הקבוצה, שכללה את טוויל, יעקב שרם, מרדכי תנורי ואברהם הופמן ומנחם שירזי, כונתה "נבחרת החלומות". את העונה הראשונה של הקבוצה בליגה השנייה דרום, סיימה הקבוצה במקום ה-5. טוויל שיחק 18 משחקים וקלע בממוצע של 13.2 נקודות למשחק.
בעונה השנייה של הליגה הלאומית, עונת 1954/1955, גדלה הליגה הראשונה ל-12 קבוצות, שש מכל מרכז. מעין ברוך וגבע התפרקו. לליגה הראשונה הצטרפו מכבי ירושלים של טוויל וכן הפועל חיפה, הפועל אשדות יעקב, הפועל משמר העמק, הפועל ירושלים, ברית מכבים עתיד. למיקום הקבוצות בשתי הליגות בעונה הראשונה לא הייתה שום השפעה על רשימת המשתתפות.
בשנת 1954 השתתף טוויל במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בכדורסל 1954 שנערכה בברזיל. הנבחרת רשמה 5 ניצחונות ו-4 הפסדים, וסיימה את אליפות העולם במקום השמיני המכובד. טוויל רשם 2 הופעות וקלע 2 נקודות. במהלך האליפות פרסמה העיתונות המקומית כתבה מצולמת על טוויל, שבה נראה עם כיפה ותפילין. הפרסום עורר התרגשות רבה בקרב הקהילה היהודית המקומית. כן בשנת 1954 ייצג טוויל את נבחרת צה"ל במשחקה נגד צרפת.
בעונת 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה עקב מלחמת סיני. טוויל המשיך במכבי ירושלים למשך שבע העונות הבאות כאשר בכולן שמר על ממוצעי נקודות גבוהים - מעל 10 נקודות בממוצע למשחק. בשנת 1957 ייצג טוויל את נבחרת ישראל בכדורסל למכביה החמישית. באותן שנים בלטו משחקי הדרבי הירושלמי מול הפועל. מכבי ירושלים הייתה נחשבת הקבוצה הבכירה בעיר. משחק הדרבי השני בעונת 1961/1962 הופסק לאחר התפרצות של צופים למגרש.
בעונת 1962/1963, עונתו האחרונה במכבי ירושלים, שימש טוויל כמאמן הקבוצה, וכן השתתף בתור שחקן ב-6 משחקים. עונה לאחר מכן, לאחר שעזב טוויל את הקבוצה, ירדה הקבוצה מהליגה הבכירה ונעלמה ממפת הכדורסל הישראלי.
סך רשם טוויל 8 עונות בליגה הבכירה, שיחק 129 משחקים בהם קלע 1,731 נקודות. בנבחרת ישראל שיחק 9 משחקים וקלע 2 נקודות והשתתף באליפות העולם בברזיל.
במקביל להיותו שחקן במכבי ירושלים, החל משנת 1958, אימן טוויל את אליצור ירושלים, בזמן שהייתה מורכבת מנערים בלבד ושיחקה בליגה ב' (הליגה השלישית). לאחר עונה אחת עלתה הקבוצה לליגה א'. החל מעונת 1963/1964 המשיך טוויל לשחק ולאמן את אליצור ירושלים. כך המשיך לשחק שיחק מספר שנים נוספות בליגות הנמוכות.
לאחר הפרישה, חזר טוויל בתשובה ושימש כחזן בבית הכנסת היכל יעקב שבשכונת קריית משה.
בטינה פון ארנים

משפחה וחיי ילדות

בטינה נולדה בפרנקפורט למשפחה גדולה של סוחרים איטלקיים. סבתה הייתה המשוררת סופי פון לה רוש, ואחיה המשורר קלמנס ברנטנו, אשר היה כמורה ויועץ לה ובהשראתו קראה רבות שירה של התקופה, במיוחד של גתה.
ברנדנבורג (עיר)

מיקום גאוגרפי

ברנדנבורג על נהר ההָאפֶל נמצאת במערב מדינת ברנדנבורג כ-70 ק"מ ממערב לברלין, והיא שוכנת על הנהר האפל, בין פוטסדאם למגדבורג. האזור משופע ביערות ומשובץ באגמים. באזור העיר ברנדנבורג נמצאות שמורות טבע ואזורים מוגנים רבים, והעיר עצמה נמצאת באמצע שמורת הטבע Westhavelland.

היסטוריה

משנת 1806 ועד 1808 נשלטה העיר על ידי כוחות צרפתיים. בזמן המהפכה של 1848 הועברה האספה הלאומית של פרוסיה לעיר עד לפיזורה בדצמבר 1848. בשנת 1830 מנתה העיר 13,538 תושבים, ובשנת 1846 חוברה העיר במסילות רכבת לברלין ולמגדבורג, ולאחר מכן גם לערים אחרות. ב-1897 נסעה בה רכבת קלה הנמשכת באמצעות סוסים.
עקב התיעוש הוכפלה אוכלוסיית העיר בעשור האחרון של המאה ה-19, והיא מנתה 51 אלף איש. בתחילת המאה ה-20 נודעה העיר בתעשיית המתכת והטקסטיל שלה, שאמנם בזמן המשבר הכלכלי העולמי הגיעה לפשיטת רגל.
עם עליית הנאצים לשלטון גדלה חשיבות העיר עקב תעשיית הברזל שלה, וב-1935 החל בה ייצור מכוניות אופל. בברנדנבורג שכן ברנדנבורג-גרדן, אחד ממחנות הריכוז הראשונים, שהיה מחנה מעצר ובית כלא למתנגדי המשטר. יותר מ-10,000 אסירים מצאו בו את מותם, עד ששוחרר על ידי הסובייטים ב-27 באפריל 1945. בזמן מלחמת העולם השנייה בשנים 1944 ו-1945 נהרסו בהפצצות ובקרבות קרקע 15 אחוז מבתי העיר ו-70 אחוז ממבני התעשייה שבה.
לאחר המלחמה נמצאה ברנדנבורג בגרמניה המזרחית. שנות ה-50 היו שנים של התחלה מחדש. בניין העיר התאפיין בהקמת תעשייה כבדה. מספר התושבים טיפס והגיע ל-95 אלף תושבים. לאחר איחוד גרמניה הופרטה התעשייה ומפעלים רבים נסגרו, דבר שהוביל לאבטלה גבוהה ולהגירת תושבים מהעיר.
יזמות חברתית

הגדרה

המונח "יזמות חברתית" אוזכר לראשונה בספרות בשנות ה-70, והפך להיות נפוץ במהלך שנות ה-80 בעקבות פעילותו של ביל דרייטון, מייסד ארגון אשוקה - עולם של יזמות חברתית 
יזמות חברתית היא אמצעי לשינוי חברתי, אשר עושה שימוש בפרקטיקות של יזמות. העוסקים במלאכה, היזמים החברתיים, מאתרים את הבעיות החברתיות בקהילה שלהם ומוצאים פתרונות לאותן בעיות.
בעוד שמטרת ארגון עסקי הוא לייצר רווח לבעלי המניות, הרי שמטרת ארגון חברתי היא לייצר השפעה חברתית.
הצלחת הארגון העסקי נמדדת באמצעות שורת הרווח הכלכלי בלבד ואילו הצלחת אSALOME FROM RIPULL MINIGAMES היא באישה הגבריה!!!11 ארגון חברתי נמדדת באמצעות בדיקת ההשפעה החברתית שלו.
ישראל, בהיותה מדינה עתירה ביזמים מכל הסוגים, עשירה גם ביזמים חברתיים, ובארגונים אשר תומכים ביזמים כאלה.
בשנים האחרונות הולך ומתפתח התחום של השקעות הון סיכון במיזמים חברתיים אשר יכולים להגיע לקיימות עסקית. גם בישראל יש מספר קרנות אשר עוסקות בתחום
יוני גרא

ביוגרפיה

החל את דרכו המקצועית ב-2004 כשיצר ביחד עם אילן רוזנפלד, קובי פרג' ועודד פז את "צרבת", תוכנית מערכונים יומית ששודרה בערוץ המוזיקה בתחילת דרכו. בהמשך עבד עוד עם "הפיג'מות" וכתב מספר פרקים לסדרה.  
ביים את סדרות הספין-אוף של הפיג'מות "הפיג'מות בקפה קר סול" עונות 2+1 ו"הפיג'מות במופע של דובל'ה" ואף כתב חלק מהפרקים.
לאורך רוב עונות הסדרה "הפיג'מות" הופיע גרא כשחקן אורח בתפקיד ביי גינס (מנחה תוכנית בידור יומית).  
ביים את הסדרה "העיר שלנו", תוכנית מערכונים בכיכובם של אילן רוזנפלד, קובי פרג', יובל סגל, עודד פז וליאת הר לב.  
יצר יחד עם עודד פז וביים את הסדרה "הטבח המתוסבך", תוכנית בישול לילדים בהנחיית עודד פז ויובל סגל.  
בנוסף ביים כתבות חוץ לתוכנית הבידור "Y" בערוץ 10, שימש כבמאי יומי בסדרת הריאליטי "האח הגדול" בעונות 2, 3, 4. ערך וביים את רצועת ההומור היומית של ערוץ המוזיקה בהנחייתו של דרור רפאל ("חידון האשליות"). ערך את תוכנית ההומור והסאטירה ברדיו 99 "סייד קיק".
בשנת 2006 יצר וביים את סדרת הדוקו הסלולרית הראשונה בישראל שעקבה אחרי הקלטות אלבומה הראשון של נינט טייב. הסדרה הגיעה לשלב הגמר בפסטיבל מיפ בקאן 2006. 
ב-2010 ביים את סדרת הילדים והנוער "המופע של שביט ונטורה" בערוץ דיסני. 
מאז 2012 מביים את סדרת הילדים "הקלמרים" בכיכובם של כוכבי הילדים אודי ואביעד. 
ב-2015 ביים את הסדרות "הנה אני בא" עם עודד פז ואילן רוזנפלד, "מיכל הקטנה והמפלצות", "חיבוק של שבת" עם טוביה צפיר ותוכנית הילדים "דוקטור ליבי".
ב-2016 עלתה עונה 5 של הסדרה "הקלמרים" וצולמה גם עונה 6 שתעלה בהמשך. באותה שנה ביים עונה נוספת של "מיכל הקטנה והמפלצות", ואת ה"תוכנית"- ספיישל מחווה של תוכניות הילדים והנוער של הערוץ הראשון בהשתתפות אילן רוזנפלד ואליענה תדהר. 
ב-2017 עלתה העונה ה-6 של "הקלמרים". כמו כן עסק בפרויקטים שונים ביניהם ביים את "לילה הופ", את הסדרה "אחותי קפצה כיתה" בהשתתפות בר מיניאלי, עומר חזן, עודד מנשה, טלי אורן ועוד.  
ב-2018 יוני ביים את עונות 7-8 של הקלמרים שעתידות לעלות ב-2018-2019. כמו כן צולמה עונה 2 ללהיט אחותי קפצה כיתה. בנוסף בשנה זו יוני המשיך לעבוד עם חברת הופ וביים עונה 3 למיכל הקטנה והמפלצות.
יוני הוא בנו של עו"ד אהוד גרא, מומחה למכרזים, לשעבר מנכ"ל משרד הכלכלה והתכנון. נשוי לאביגיל לאפין גרא, עיתונאית בקבוצת ידיעות אחרונות ובלוגרית (בלוג הפיה השחורה) ובספטמבר 2016 נולדה בתם הבכורה.
קריפטוכרום

קריפטוֹכרוֹם (באנגלית: Cryptochrome) הוא חלבון המשמש כקולטן אור בכל הצמחים ובבעלי חיים רבים.
קריפטוכרום הוא הקולטן העיקרי של אור כחול. קיימים שני קריפטוכרומים בצמחים, CRY1 ו-CRY2. קריפטוכרום הוא חלבון עתיק מבחינה אבולוציונית, ומקורו באנזים פוטוליאז, אשר מצוי בחיידקים רבים ואשר משתתף בתהליכי תיקון נזקי DNA; כריפטוכרום איבד במהלך המעבר שלו לאיקריוטים את פעילותו האנזימטית.
קריפטוכרום נושא שני כרומופורים (מבנים כימיים המגיבים לפגיעת אור): פטרין (Pterin) ופלאווין (Flavin); האחרון נגזר מריבופלאווין, ויטמין B₂. לאחר פגיעת פוטון בפטרין מוסר הלה אלקטרון לפלאווין; האחרון גורם לשינוי מרחבי בחלק מהחלבון האחראי להעברת אותות לתרכובות אחרות בתא. שרשרת העברת האותות של קריפטוכרום והאופן בו הוא גורם לתופעות השונות בצמח טרם הובררו.
קריפטוכרום נמצא בכל מיני הצמחים והוא חיוני להתפתחותם התקינה. בבעלי חיים ובצמחים משמש החלבון כשעון צירקדיאני—מנגנון המודד את היחס בין זמן האור וזמן החושך לאורך היממה ואשר משרה מספר תופעות פיזיולוגיות על סמך יחס זה.
כביריה

הפקה

כבסיס לעלילתו של הסרט משמש הרומן האקזוטי שלמבו מאת גוסטב פלובר. העלילה מתרחשת בקרתגו הקדומה במהלך המלחמה הפונית השנייה. בסרט נבחן העימות בין רומא לקרתגו כפי שהוא נצפה מבעד לעיניה של כביריה, גיבורת הסרט, שנחטפת בידי פיראטים פיניקים, נמכרת כשפחה בקרתגו וניתנת לכהן דת רע לבב. אציל פטריקי רומי אשר דר בקרתגו כמרגל ועבדו השרירן והענקי, מצ'יסטה, מצילים את כביריה מהקרבה לאל הפיניקי מולוך. חניבעל ופיליו משתלבים בעלילתו הסוערת של הסרט האפי.
הסופר האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו כתב את התסריט וכן כתב כל פריים מעבר הכולל כיתוב הסבר (intertitle). טכניקות הצילום של הסרט היו חדשות ומקוריות לזמנן, והייתה לו השפעה ניכרת על הסרטים "הולדתה של אומה" של גריפית, ועל "מטרופוליס" של פריץ לאנג. ההשפעה ניכרת בהכלת ערב רב של אנשים בסרט, בשימוש במיניאטורות על מנת להכביר את המחזה, וביצירתן של תפאורות עצומות. זאת על אף שלפי מבקר הסרטים רוג'ר איברט, "גריפית מניע את המצלמה בחופשיות רבה יותר ויש לו סיפור נמרץ ושימוש מרגש בעריכה צולבת (cross-cutting) שפסטרונה לא השתמש בו". לדמותו של מצ'יסטה הייתה קריירה ארוכה בסרטי הסנדל והחרב האיטלקיים.
גרסה משוחזרת של הסרט הוקרנה בפסטיבל קאן ב-27 במאי 2006 ובה מבוא מאת הבמאי מרטין סקורסזה.
בדומה ל"הולדתה של אומה", גם "כביריה" עורר חילוקי דעות בשל נושאו הפוליטי. הוא הופק בידי גבריאלה ד'אנונציו הלאומני ויצא לאקרנים מעט אחרי מלחמת איטליה-טורקיה, שבה כבשה איטליה את הפרובינציות האוטונומיות בצפון אפריקה. המקבילה בסרט היא רומא, הכובשת את צפון אפריקה, קרתגו הנחותה.
נחמן קרני

ביוגרפיה

קרני נולד בפולין, עלה לארץ ישראל בגיל 6 והשתקע עם הוריו ברמתיים (לימים חלק מהוד השרון). למד בבית ספר יסודי במגדיאל ובגימנסיה שלווה בתל אביב. בהמשך דרכו למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בגיל 16 הצטרף לארגון "ההגנה", שירת במשטרת היישובים העבריים, עבר קורס מ"כים וב-1947 השתתף בקורס מפקדי מחלקות האחרון של ההגנה (קורס י"ט, שהתקיים בגניגר ובג'וערה בפיקודו של יצחק פונדק; יחד עמו היו בקורס בין השאר אברהם אדן, יקותיאל אדם, אורי בן ארי, רחבעם זאבי ואברהם טמיר). הוצב כמפקד מחלקה בגדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני, במלחמת העצמאות פיקד על פלוגה ב' של הגדוד, לחם בקרבות בחזית הדרום והמרכז, נפצע באורח קשה ואיבד את ידו הימנית. אף על פי כן חזר לשרת כסגן מפקד הגדוד.
לאחר המלחמה נמנה ב-1949 עם משלחת הייצוג הראשונה של צה"ל לארצות הברית. ב-1951 עבר לאגף המודיעין ושירת כקצין ביחידת האיסוף וראש ענף נספחים צבאיים. ביולי 1953 מונה לדובר צה"ל, השלישי במניין, וכיהן בתפקיד זה עד יוני 1955. ב-1955 מונה לראש ענף האיסוף באגף המודיעין, תפקיד שבו שימש במלחמת סיני. ב-1957 נשלח כיועץ צבאי לנציגות הישראלית באו"ם, שם שירת במשך שנתיים וחצי. ב-1959 מונה לעוזרו של סגן שר הביטחון, וב-1962 לסגן מנכ"ל המשרד ולראש היחידה לסיוע וקשרי חוץ. בתקופתו סייע צה"ל והמשרד למדינות רבות באפריקה, דרום אמריקה ואסיה. ביולי 1968 סיים את תפקידו והשתחרר מצה"ל.
לאחר מלחמת יום הכיפורים עמד בראש ועדה לבדיקת התנהלות מערך ההסברה של צה"ל.
קרני נפטר ב-1977 מסרטן, בגיל 51. הותיר אישה ושתי בנות.
חרות טקלה

תחילת דרכה

טקלה נולדה בקווארה שבאתיופיה. אביה, אלקה טקלה, שהיה מורה לעברית, חינך את ילדיו ברוח הציונות ואהבת ישראל. בשנת 1942 התמנה האב למזכירו של מושל העיר אזזו הסמוכה לגונדר, והמשפחה עברה להתגורר שם. בגיל 16 עברה טקלה לגונדר יחד עם אחיה, על מנת שתוכל לרכוש השכלה, צעד נדיר באותם ימים באתיופיה. היא סיימה לימודים יסודיים ותיכוניים, המשיכה ללמוד בבית הספר לאחיות וסיימה בהצטיינות. טקלה נשלחה על ידי משרד הבריאות האתיופי לעבוד במחלקת ילדים בבית חולים באדיס אבבה. שם פגשה רופא צעיר בשם שיברו לגסה, והשניים נישאו. בני הזוג גרו בשכנות ליונה בוגלה, איש חינוך שפעל למען עליית יהודי אתיופיה. בשנים הבאות עבדו בבתי חולים בערים שונות באתיופיה. שמונה ילדים נולדו להם בתקופה זו. בשנת 1977 נהרג בעלה בתאונת דרכים, וטקלה שבה להתגורר באדיס אבבה ולגדל בעצמה את ילדיה. היא התמנתה למיילדת הראשית, יועצת לתכנון המשפחה ומנהלת טיפת חלב בבית החולים האמריקני בעיר. במקביל שימשה גם כיו"ר ארגון נשים מקומי.

פעילת עלייה

במהלך שנות ה-70 פגשה טקלה את פעילת העלייה יאמטו נגוס עזרה. עזרה הכירה לה פעילי עלייה נוספים, ביניהם גדליה איילין ודוד שמעון. בשנת 1982 גויסה טקלה על ידי הנרי רוזנברג מהאגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה (AAEJ) לפעול למען העלייה לישראל. כך החלה טקלה בפעילות ציונית מחתרתית, בתקופה שבה פעילות זו נחשבה בלתי חוקית. תוך סיכון חייה סייעה בהסתרת עולים, הענקת טיפול רפואי, הוצאת דרכונים, העברת כספים ואיתור מקומות מסתור. בין השיטות לחילוץ יהודים מאתיופיה בהן עסקה: חוזי עבודה פיקטיביים עם חברות בחו"ל, מלגות לימודים בחו"ל ותשלום ערבות תמורת אישור יציאה. לעיתים טיפלה טקלה בביתה בעולים ובפעילי עלייה, שנזקקו לטיפול רפואי, על מנת להסתירם מעיני השלטונות. בתקופה זו עלו חמישה מילדיה לישראל, ושלושת הצעירים נותרו עימה.

בכלא האתיופי

ב-1986, בדרכה לעלות לישראל, נתפסה קבוצת יהודים על ידי השלטונות, אנשיה נחקרו תחת עינויים קשים ולבסוף נשברו והסגירו את טקלה כמי שסייעה להם. היא נעצרה על ידי המשטרה ונכלאה בבית הסוהר המרכזי באדיס אבבה. היא הושמה במאסר בניתוק מוחלט מילדיה ובני משפחתה, נכלאה בצינוק, עברה עינויים והתעללות, סבלה מקור ומרעב, נחקרה באכזריות, אבל סירבה להסגיר את שותפיה לפעילות העלייה. לאחר חצי שנה בצינוק הועברה לתא גדול יותר עם אסירות נוספות. בנה הבכור פסיל שב מישראל לאתיופיה, כדי לסייע בגידול אחיו הקטנים. רק בחלוף יותר משנה מאז שנכלאה אימו הצליח להיפגש עימה בכלא. ב-20 ביוני 1988 שוחררה טקלה מהכלא והתאחדה עם ילדיה. מוסדות רפואיים באתיופיה סירבו להעסיק אותה בעקבות מאסרה.

החיים בישראל

בינואר 1990 עלתה טקלה לישראל עם שלושת ילדיה הקטנים. היא הוכרה כאסירת ציון, התגוררה בחולון ועבדה בבית היולדות הקריה בתל אביב. לאחר מכן עברה לחדרה ושימשה עד לפרישתה כמורה לעולים חדשים, מגשרת המסייעת לעולים בהשתלבותם בישראל ורכזת במעון קשישים.

משפחתה

לטקלה שבעה ילדים ונכדים. אחת מבנותיה היא מסקי שיברו, שחקנית, במאית ומנהלת בית ספר למשחק על שמה. אחד מבניה הוא פסיל לגסה, עיתונאי והבעלים של ערוץ הטלוויזיה המיועד לקהילת יוצאי אתיופיה בישראל, IETV.
נווה (עיר בסוריה)

היסטוריה

בימי המשנה והתלמוד התגוררו בעיר יהודים רבים. המפורסם שבחכמי העיר מאותה תקופה הוא ר' תנחומא בר אבא, מחבר מדרש תנחומא.
ברחבי העיר נתגלו עדויות ארכאולוגיות רבות לעברה היהודי: סמלי מנורה, תבליטי אשכולות ענבים וכתובות בשפה העברית.
בעיר אף נמצא בית כנסת עתיק, שבין שרידיו נמצאו עיטורי מנורה.
העיר נזכרת בתוספתא ובתלמוד, וכן בפסיפס כתובת רחוב (שורה 10), בהלכה המפרטת שמות של עיירות יהודיות ב"תחום נווה" לעניין מצוות התלויות בארץ. בתחילה, היו העיירות "מותרות", כלומר פטורות משמיטה ומעשרות (בשל ריבוי האוכלוסייה הנכרית באזור, חרף היותה של העיר בתחומי הארץ), ולאחר מכן "נאסרו", כלומר חויבו בקיום המצוות (ייתכן בשל ריבוי האוכלוסייה היהודית).
במספר מקומות במדרש (איכה רבה א, יז; א, ס) מוזכרת עיירה בשם "חלמיש" ששכנה בסמוך לעיירה נווה, ושתושביה התנכלו לנווה הסמוכה בשל יהודיה הרבים. מקומה של חלמיש זו אינו ידוע לנו כיום.
מהעיר הגיע גם האמורא רבי שילא דנוה (או רבי שאול), שמסר הלכות בשם ריש לקיש, ואשר רבני קיסריה מסרו הלכות בשמו.
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), קרא לעיר "נינוה", וכינה אותה "עיר של יהודים".
בתקופה המוסלמית הייתה העיר בירת אזור החורן וגם באותה העת התקיימה בה קהילה יהודית. הגאוגרף הערבי יאקות אל-חמאווי, בן המאה ה-13, גרס ששדות העיירה היו שדות המרעה של איוב. כמו כן ישנה אמונה מוסלמית ששם בן נח קבור בעיר והוא מכונה "נבי א-סאם".  
בימי הביניים נטו יהודים לזהות את נווה עם שוה קרייתיים הנזכרת בספר בראשית (פרק י"ד, פסוק ה') כפי שכבר אחד מנוסחי התרגום ירושלמי עשה זאת, אך לפי אנציקלופדיה מקראית יש לחפש את מקומה דרומה משם, בגלעד הדרומי.
העיירה נהרסה על ידי מפציצי חיל האוויר הרוסי בנובמבר 2015.]
עוגת שכבות

עוגת שכבות היא עוגה המורכבת מיריעות של עוגה הערומות זו על גבי זו, וביניהם זיגוג או סוג אחר של מילוי כגון ריבה. את רוב מתכוני העוגות ניתן לשנות כך שתושג עוגת שכבות; לרוב הופכים עוגות ספוג ועוגות חמאה לעוגת שכבות. לרוב, העוגה מכוסה בציפוי כלשהו, אבל לפעמים לא מצפים את דפנות העוגה וכך ניתן לראות את המילוי ואת מספר השכבות. 
בין העוגות הפופולריות שהן עוגות שכבות ניתן למנות את עוגת השוקולד הגרמנית, עוגת היער השחור ועוגת גזר עם ציפוי של גבינת שמנת. עוגת חתונה היא לרוב עוגת שכבות מקושטת. 
מתכון משנת 1872 של עוגת שכבות נמצא בבוסטון. מתכון קדום נוסף לעוגה זו נמצא בלונדון משנת 1894.

צורות ישנות

צורה ישנה יותר של עוגת השכבות נפוצה במזרח ובדרום אירופה. באוקראינה וברוסיה, אנשים עדיין אופים עוגות אלו בצורה המסורתית והישנה. בלילת העוגה נאפית במחבת בשכבות דקות, כל אחת בעובי של כסנטימטר. שכבות אלו מצופות לאחר מכן בשכבה דקה של קצפת או ריבה ונערמות עד לגובה של 7 או 8 שכבות. ערימה זו, שהיא בגובה של עוגת שכבות מערבית, מצופה על מנת שלא יהיה אפשר לראות את המבנה שלה.

השוואה לעוגות אחרות

עוגת שכבות תמיד מוגשת למספר אנשים, ולכן היא גדולה יותר מקאפקייק, פוטיפר או מנות אחרות שמיועדות לאדם יחיד. עוגת שכבות סטנדרטית שנאפית במחבת בקוטר של כ-22 ס"מ מספיקה לכ-16 סועדים. 
שלא כמו עוגת רולדה או עוגה וייטנאמית, עוגת שכבות מורכבת ממספר שכבות שונות של עוגה. עוגת אפייה ניתן להפוך לעוגת שכבות אם חותכים אותה לחלקים ומחברים אותם מחדש בעזרת מילוי או זיגוג.
חוגלה-קימברלי

חוגלה היא חברה המגדירה עצמה כחברה "למוצרי צריכה מתכלים שאינם מזון" בבעלות משותפת אמריקאית-ישראלית.
החברה הוקמה בשנות ה-60 כחברת בת של נייר חדרה, לייצור מפיות נייר, נייר טואלט ומגבות נייר, תחת שמות המותגים "איריס" ו"לילי". בשנת 1970 החלה החברה לייצר תחבושות היגייניות סאנובה, וחיתולים חד פעמיים "פיפון". בסוף שנות ה-70 שונה המותג של התחבושות ההגייניות ל"נובה לי" ובסוף 1981 שונה מותג החיתולים ל"טיטולים". בשנת 1983 פתחה החברה מפעל נוסף בעפולה. בשנת 1986 הודיעה החברה על כניסה לשוק חומרי הניקוי בשותפות עם זהר דליה. בסוף שנות ה-90 החברה הייתה המובילה בישראל במכירות של מוצרי לא מזון.
באמצע שנות ה-90 רכשה החברה האמריקאית קימברלי קלארק את רוב מניות החברה (50.01% מהן), כשהיתר (49.9%) נותרו בידי נייר חדרה. החברה החלה לשווק את מוצרי קימברלי בישראל ובשנת 1997 הוחל בייצור מקומי של מוצרי קימברלי ממותגי קלינקס והאגיס. בתחילת 2015 מכרה נייר חדרה את חלקה בחברה לקימברלי.
עמנואל טובים

עמנואל טובים (1897 - 25 בפברואר 1950) היה מהנדס, תעשיין, יזם ואיש ציבור בתקופת היישוב. מראשוני התעשייה העברית בארץ ישראל וממקימי הבנק לתעשייה ומייסדי התנועה הימית האגודה הימית העברית זבולון, ולימים "אגודת יורדי ים זבולון". 
טובים נולד ברוסיה, שם למד הנדסת מכונות באקדמיה הימית בפטרוגרד והיה פעיל בתנועה הציונית. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1922 ובתחילת דרכו עסק בהוראה בטכניון בחיפה. 
בשנת 1928 נקרא לאגודה הימית 'זבולון' במטרה לחנך ולגדל את הנוער העברי לפיתוח הימאות בארץ ישראל. טובים וחבריו לדרך, חיים לייבוביץ, עו"ד פרבשטיין ואחרים, ניהלו את האגודה הימית הצעירה שהפכה לבית ספר ימי יומי, בית ספר ערב ומועדון שיט. את עמנואל טובים גייס למשימה ד"ר מאיר גורביץ שיזם ייסד ופיתח את "האגודה הימית" 'זבולון' ולפניה את "ועדת המים" של תנועת העבודה בארץ ישראל בשנת 1919. 
גורביץ יזם הקמת אגודה ימית עוד בשנת 1914, אך יוזמתו זו כשלה עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה. לבסוף הצליח וייסדה בשנת 1928. מסירותו של גורביץ לימאות העברית הייתה מוחלטת, אך לא היה לו מספיק כוח ארגוני כדי לבסס את האגודה מבחינה מקצועית וכלכלית כאחד, הוא צרף את חיים לייבוביץ אוהב ים ואיש בעל יכולת מנהלתית טובה לבקשתו. לימים גם קרא למהנדס עמנואל טובים ומינה אותם לתפקידיהם. טובים קיבל על עצמו את המשימה ולביצועה שיתף פעולה עם המנכ"ל חיים לייבוביץ. הם חילקו ביניהם את העבודה באופן כזה שהטיפול בהדרכה הימית היה מרוכז בידיו של טובים והעניינים הכלכליים בידי לייבוביץ. בשנת 1930 נתגלעו חילוקי דעות בין גורביץ לבינו שפיצלו את זבולון. בהנהגת טובים נרשמה אגודה נוספת בשם "אגודת יורדי ים זבולון". הסקציה הימית של תנועת בית"ר התנהל באגודה הימית זבולון על ידי אריה באייבסקי, נתמנה טובים לקצין המפקדה הראשית ומפקד הסקציה הימית של בית"ר בארץ ישראל. 
בפרוץ מאורעות המרד הערבי הגדול בשנת 1936 נענה טובים לקריאתו הדחופה של ראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף, ופיקד על הקמת "המזח הצף" לפריקת האונייה צ'טבורטי בליל ייסוד נמל תל אביב.
לפרנסתו היה טובים יזם ותעשיין בולט ביישוב היהודי. הוא ניהל את בית החרושת "סיליקט" בתל אביב ולימים הפך בו לשותף. הקים חברת ספנות עברית, היחידה שלימדה את ספניה שעורי עברית בזמן ההפלגות. הקים עם ראשוני התעשיינים בארץ את "התאחדות בעלי התעשייה" ואת "הבנק לתעשייה" ושימש מנהלו. במשך שנים אחדות ניהל את "החברה לפיתוח תל אביב". שימש חבר בוועד הפועל של החבל הימי לישראל מיום הקמתו. כמו כן ניהל את החברה לתיקון אניות בחיפה.
ביום 25 בפברואר 1950 נהרג עמנואל טובים בתאונת דרכים בכביש חיפה - תל אביב, כשמכוניתו הפרטית התנגשה במשאית. בן 53 היה במותו. רחובות באזור התעשייה "שמן" שבחיפה ובעיר תל אביב נקראו על שמו. 
ביתו ברחוב אלנבי 11 בתל אביב, במרחק 100 מטר מחוף הים, ידוע כיום כ"בית עמנואל טובים" ומיועד לשימור כבעל חשיבות היסטורית-אדריכלית. הבית תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר לוי בשנות ה-20 של המאה ה-20 בסגנון האקלקטי.
טעות הייחוס הבסיסית

טעות הייחוס הבסיסית (Fundamental Attribution Error) היא מונח בפסיכולוגיה חברתית לפיו בני אדם נוטים בעת שיפוט של בני אדם אחרים לתת משקל יתר לגורמים פנימיים שהביאו לביצוע המעשה, כגון תכונות ומנטליות של המבצע, ולתת משקל חסר להשפעת הסיטואציה והגורמים החיצוניים שאינם תלויים באדם שהובילו למעשה. הנטייה נובעת מהבולטות הרבה יותר של מבצע ההתנהגות בהשוואה לסיטואציה שהוא מצוי בה.
טעות הייחוס הבסיסית מבוצעת על ידי אנשים בעיקר ביחס לאחרים ולא ביחס לעצמם, מה שידוע כהטיית הצופה המשתתף, הנטייה של אנשים לייחס את פעולותיהם לגורמים חיצוניים ואילו את פעולות האחר לגורמים פנימיים.
את המונח טבע פרופסור לי רוס מספר שנים לאחר הניסוי קלאסי של אדוארד א. ג'ונס וויקטור האריס (1967). רוס טען במאמר פופולרי כי טעות הייחוס הבסיסית היא הסלע הרעיוני לכל תחום הפסיכולוגיה החברתית.

השלכות של שגיאת הייחוס הבסיסית

כך לדוגמה, אם אדם יפוטר על ידי המעסיק מעבודתו, הוא ינטה לפרש זאת כחוסר הוגנות או רשעות של המעסיק, ולא יתן דעתו לכך שהפיטורין נובעים ממצבו של העסק, הצורך בביצוע קיצוצים וכדומה.
השלכה נוספת לנטייה זו היא התייחסות החברה לאנשים בעלי נכות לא נראית שהיא מצב בו קיימות מוגבלויות שאינן מתבטאות בתופעות חריגות או במגבלות תפקודיות הנראות לעין.

היבטים תרבותיים

שגיאת הייחוס הבסיסית מושפעת מהבדלים בין-תרבותיים.
על פי מחקרים, בחברות מערביות יש נטייה גבוהה לבצע טעות ייחוס זו, ויש נטייה ליחס בהן יותר את התנהגות האדם לגורמים פנימיים. לעומת זאת במדינות המזרח הרחוק טעות ייחוס זו איננה נפוצה, מכיוון ששמים בהן יותר דגש לשדה ההתרחשות. מחקר נוסף הוכיח שדווקא אצל ילדים טעות הייחוס הבסיסית נפוצה פחות .

טעות הייחוס המוחלטת

טעות הייחוס המוחלטת דומה לטעות הייחוס הבסיסית אלא שהיא באה בהקשר של קבוצת חוץ ויצירת סטריאוטיפ, אחת מהדרכים שבהם נוצרים סטריאוטיפים, זה בכך שאנו מייחסים התנהגות של יחיד לתכונה פנימית, ואז מכלילים את התכונה הפנימית הזו על כל הקבוצה שאליה הוא משתייך.
שדה נחום

היסטוריה

הקיבוץ נוסד ב-1937 הוא מראשוני יישובי "חומה ומגדל", מייסדיו היו בוגרי מקווה ישראל וחברי פלוגת הקיבוץ המאוחד שראשוניה היו נוער חלוצי מאוסטריה. אליהם הצטרפו בהמשך חלוצים שעלו מפולין, רוסיה וגרמניה. חברי גרעין השדה עברו הכשרה בראשון לציון.
כיום יש בקיבוץ כ-70 חברים. חברי היישוב מוצאים את פרנסתם בחקלאות, תעשייה, שירותים מקומיים, עבודות חוץ בכל התחומים, יזמות עצמית ועוד. באזור פארק תעשייה "שלוחת צבאים". 
בשנות ה-90 החליט הקיבוץ להרחיב את היישוב על ידי הקמת שכונה קהילתית צמודה לו. ההרחבה היא יוזמה משותפת למועצה אזורית עמק המעיינות ולקיבוץ ומתוכננות להיבנות בה כ- 230 יחידות משפחתיות. בשנת 2000 התחיל איכלוס שלב א‘ של השכונה. בינתיים נבנו בה כבר 46 יחידות מתוך 51 היחידות בשלב א‘.
הקהילה מנוהלת בידי ועד בו חברים מהקיבוץ ומהשכונה. הוועד המשותף מפעיל בשיתוף פעולה עם הקיבוץ שירותים קהילתיים כמו חינוך, תרבות, וספריה.
בשנת 2009 הוקם בית כנסת ביישוב, בשיתוף של המשרד לשירותי דת. 
זוכה פרס נובל בכימיה לשנת 2013, פרופ' אריה ורשל, הוא יליד הקיבוץ.
פרויקט השבת

פרויקט השבת בישראל

יוזמי הפרויקט מזמינים את המשתתפים להירשם, ולערוך פעילויות שמחברות יהודים יחד, באותה שבת. שולחנות שבת משותפים, אירועי "הפרשת חלה" לקראת שבת, הבדלה משותפת ועוד. בתשע"ח קראו מספר מפורסמים בסרטונים להצטרף למיזם, ח"כ אמיר אוחנה ועוד. בביקור שערך הרב גולדשטיין אצל הרב חיים קנייבסקי עודד את הפרויקט ואמר "בכוח זה אפשר לזרז את הגאולה".