google/wiki40b huggingface dataset:
יגאל אנטבי

קריירה

יגאל אנטבי גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, אך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים עשה במדי מכבי הרצליה בעונת 1993/1994. אנטבי נדד במהלך העונה שלאחר מכן לקבוצת הכח רמת גן מליגת המשנה, ובעונה שלאחר מכן לסקציה נס ציונה, באותה ליגה. בעונת 1996/1997 שב לקבוצת מכבי הרצליה, ושיחק בה שלוש עונות נוספות.
בעונת 1999/2000 חתם בהפועל תל אביב וזכה עמה בדאבל באותה שנה. שנתיים לאחר מכן, העפיל יחד עם קבוצתו לרבע גמר גביע אופ"א, ההישג הטוב ביותר של קבוצה ישראלית במפעל זה, ובנוסף זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו באותה עונה. אנטבי זכה גם פעמיים נוספות בגביע המדינה יחד עם הפועל תל אביב בשנים 2006 ו-2007.
החל מעונת 2007/2008 נותר אנטבי השריד האחרון בקבוצה מעונת הדאבל והקמפיין המוצלח בגביע אופ"א. בעונת 2008/2009, במחזור ה-24 בליגה, ציין אנטבי 300 הופעות ליגה במדי הפועל תל אביב. בעונה זו אנטבי היה השחקן הוותיק ביותר בסגל הפועל תל אביב וקפטן הקבוצה בצוותא עם ואליד באדיר.
לאחר עשר שנים בהפועל תל אביב, שוחרר אנטבי מהקבוצה ביולי 2009 בעקבות החתמתו של דדי בן דיין, וחתם לעונה אחת במכבי נתניה. ב-1 בנובמבר 2010 חתם אנטבי בקבוצת הפועל פתח תקווה שם שיחק עד ינואר 2012, עת חזר להפועל תל אביב. במאי של אותה שנה סייע אנטבי לקבוצתו לזכות פעם נוספת בגביע המדינה.
אנטבי הוא שיאן ההופעות במשחק הדרבי של תל אביב בכל הזמנים, עם 34 משחקי ליגה מול מכבי תל אביב. ב-12 באפריל 2014 ערך אנטבי את הופעתו ה-345 בליגה במדי הפועל תל אביב, בניצחון 0-3 על בני סכנין, ובכך עבר את שביט אלימלך ועלה למקום הרביעי בטבלת שיאני ההופעות של הפועל תל אביב בכל הזמנים. עד תום העונה הגיע ל-351 הופעות, וב-19 ביוני 2014 שוחרר מהמועדון. בעקבות כך הודיע אנטבי על פרישה ממשחק פעיל בגיל 40.
בסך הכל ערך אנטבי 494 הופעות בליגת העל, והוא מדורג במקום התשיעי בטבלת שיאני ההופעות של הליגה בכל הזמנים. הקריירה הבינלאומית של אנטבי בנבחרת ישראל מונה 11 הופעות. ב-12 באוקטובר 2002 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשנכנס כמחליף במשחק הניצחון של ישראל מול מלטה במסגרת מוקדמות יורו 2004. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-17 באוקטובר 2007, במשחק ידידות מול נבחרת בלארוס.

לאחר הפרישה

ב-3 באוגוסט 2014 מונה אנטבי למנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל תל אביב. ב-13 בספטמבר 2014 נערך לכבודו טקס באצטדיון בלומפילד, לפני פתיחת המשחק בין הפועל תל אביב לבין מכבי נתניה במסגרת המחזור הראשון של ליגת העל. בתום העונה סיים אנטבי את תפקידו במחלקת הנוער של המועדון.
כשנה וחצי לאחר שפרש חזר אנטבי לשחק, ובעונת 2015/2016 ערך 25 הופעות במדי הפועל נחלת יהודה מליגה ב'.
בינואר 2017 מונה לעוזר מאמן הפועל תל אביב, תחת מנחם קורצקי, ובתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית ואנטבי סיים את תפקידו. באוקטובר 2017 מונה לעוזרו של אופיר חיים, מאמן הפועל עפולה. לאחר מינויו של חיים למאמן הפועל תל אביב בנובמבר 2018, מונה אנטבי למאמן הראשי של הפועל עפולה.
פברזיים

דרך הפעולה של פברזיים

חולים במחלת פברי סובלים מאגירה של החומר גלובוטריאוזילצרמיד(GL-3, globotriaosylceramide) בתאים שונים בגוף ובעיקר בתאים המצפים את כלי הדם (תאי אנדותל).
ה- GL-3 נאגר בשלב ראשון בתוך אברונים תוך תאיים הקרויים ליזוזומים ועל כן פברי מסווגת כמחלת אגירה ליזוזומלית. בשלב מתקדם של המחלה חומר האגירה ממלא את כל התא, ומפריע לפעולתו התקינה.
פברזיים הוא אנזים רקומביננטי אשר רצף חומצות האמינו שלו זהה לרצף חומצות האמינו באנזים האנושי. פברזיים ניתן בעירוי דרך הוריד, וכך מגיע באמצעות זרם הדם לתאים הפגועים. הוא נכנס לתא באמצעות קשירה לרצפטור ספציפי על גבי שטח הפנים החיצוני של התא, מובל לתוך הליזוזום, ושם הוא פועל לפירוק הגלובוטריאוזילצרמיד שנאגר, כמו שהיה פועל האנזים המקורי לו לא היה חסר בחולים.
מחלת פברי היא מחלה פרוגרסיבית (בה הנזק מתקדם) ומסכנת חיים; הנזק המתמשך לרקמות ולדפנות כלי הדם יהיה בלתי הפיך בשלבים מתקדמים של המחלה. על כן ישנה חשיבות לאבחון מוקדם וטיפול משמר ומונע.

היסטוריה

באוגוסט 2001 קיבלה ג'נזיים מרשות התרופות האירופאית ה- EMEA את הרשות לשווק את פברזיים באירופה ואילו בארצות הברית אושרה תרופה זו באפריל 2003 על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA)
 .
בארץ נרשמה התרופה בפנקס התרופות של מדינת ישראל בשנת 2002 והוכנסה לסל הבריאות בשנת 2004

יעילות התרופה

יעילות פברזיים הוכחה בסדרה של מחקרים קליניים אשר אפשרו את אישורה על ידי רשויות הבריאות השונות בעולם, ביניהן הרשויות בארצות הברית ואירופה. בניסויי מעבדה נמצא נראה כי יכולת חדירת האנזים הרקומביננטי לרקמות ויכולתו לפנות את חומר האגירה GL-3 הן תלויות מינון. ניסויים אלה היוו את הבסיס לניסויים בחולים. בניסוי Phase 1/2 נבחר מינון של 1 מג' לקג' פעם בשבועיים כיעיל ובטיחותי בהורדת רמות GL-3 בדם ופינוי GL-3 שהצטבר ברקמות הלב, הכבד והכליות. ניסוי ראשוני זה קיבל ביסוס רחב יותר בניסוי Phase-3 וניסויי ההמשך שלו. מעבר ליכולת פינוי GL-3 מהרקמות, הראו מחקרים אלה כי ב-94% מהחולים נעצרה הידרדרות מצב הכליות ובחלק מהחולים נראה אף שיפור בתפקודי כליות, הכאב פחת ועלתה איכות חיי המטופלים. מחקר Phase 4 שפורסם ב-2007 הראה ירידה משמעותית של 61% בסיכון למאורע קליני המאפיין את המחלה (מאורע לבבי, כלייתי או מוחי).

במחקר אחר שפורסם ב-2008 הוכחה יעילותו ובטיחותו של התכשיר במתן לילדים.

בנוסף למחקרים שבוצעו עד כה, מנהלת חברת ג'נזיים מאגר נתונים (the Fabry registry) אשר משמש למעקב ארוך טווח אחר יעילותה ובטיחותה של התרופה.

אזהרות והתוויות נגד

התווית נגד: רגישות יתר (תגובה אנפילקטית) מסכנת חיים לאחד מהמרכיבים הפעילים בתרופה.
רוב תופעות הלוואי כתוצאה מהטיפול בפברזיים הופיעו בזמן העירוי או זמן קצר לאחריו. הן יכולות להשתנות במידת החומרה שלהן. שכיחות תופעות לוואי אלה ברוב המקרים יורדת עם הזמן בשימוש חוזר בפברזיים.
כמעט כל החולים מפתחים נוגדנים כנגד פברזיים בשלושת החודשים הראשונים לטיפול בדרך כלל, ברוב החולים כמות הנוגדנים יורדת עם הזמן.
לא מומלץ לתת את פברזיים בשילוב עם התרופות הבאות: Chloroquine, Amiodaron, Benoquin או Gentamycin
השימוש בפברזיים מצריך מעקב של רופא מומחה.

דרכי מתן

התרופה משווקת בבקבוקונים של 5 מ"ג או 35 מ"ג. המינון המומלץ לחולה מבוגר (מעל גיל 16) הוא 1 מ"ג לק"ג פעם בשבועיים. התרופה ניתנת בעירוי לווריד.
התרופה ניתנת במרכז הרפואי המטפל, במרפאות קופות החולים או באמצעות מערך טיפולי בית.
דנקז

היסטוריה

על גבעה בדנקז, שהיה ידוע בשם "גומנגה" (פורטוגזית Gomenghe או Gomnagé), הקים הקיסר סוסניוס ב-1619, מעוז מלכותי קטן עשוי אבן. המבנה שכלל תשעה חדרים הוקף בארבע פינותיו במגדלים עגולים קטנים, וסמוך לו הוקמה קפלה. הרקע לבחירה באתר למטרה זו נעוץ באגדה רווחת, לפיה נגלתה הבתולה לקיסר דווית השני (שלט 1507-1540), ובישרה לו כי בירתו המבורכת בידי שמיים תקום במקום ששמו מתחיל בצליל "ג", או ליתר דיוק, בהברה "גו". מסיבה זו הוקמו מעוזים מלכותיים גם בגורגורה ובגוזרה, וכן בפאסיל גמב שבגונדר, אשר הייתה לימים לבירת הקיסרות. 
מנואל דה אלמיידה דיווח כי הקיסר שהה בדנקז משך עשר עונות גשומות רצופות, וציין כי:
"כבר ארבע או חמש שנים חלפו מאז שהקיסר - כאשר מספר בנאים מהודו הובאו בידי הפטריארך - הקים ארמון אבן וסיד; מבנה שהיה לפלא בארץ זו ודבר-מה שטרם נראה או עלה בדמיונו של איש, ומעלותיו הן כאלה שהיה נחשב לבעל ערך ונאה בכל מקום. הוא ניצב בינות לשתי חומות ארוכות ורחבות עד מאוד, במיקום החולש על כל היתר, ועל-כן נצפה ממרחק רב. יש לו אולמות וחדרים בקומת הקרקע ובקומה הראשונה, מעוצבים כולם בפרופורציה, ומרפסות מהן נשקף מראה לא רק אל כל המחנה ואל דנקז, כי עד מקומות רחוקים מאוד השוכנים בכל הכיוונים".
לדברי דה אלמיידה שכנו סביב הארמון מבנים רבים מאוד, רובם עגולים, והם שיוו לאתר מראה של הר מסולע ולא של עיר. עוד שכנה במקום כנסייה.
גם בכרוניקה של הקיסר נזכרה העובדה שבנאים אירופים הקימו עבורו שני ארמונות - האחד בדנקז והשני בגורגורה. הסתירה לכאורה בזהות הבנאים - הודים או אירופים - נובעת מהעובדה שהיו אלה כנראה אנשי מלאכה שהובאו מגואה הפורטוגזית. הכרוניקה הקיסרית מוסיפה שבמפעל הבנייה לקחו חלק גם אנשי מקצוע מקומיים ומצרים. 
מבקרים שהזדמנו לדנקז בשנות ה-30 של המאה ה-19 עמדו על כך שבמקום בו שכן המתחם הקיסרי מוקף החומה ניצב מבנה הרוס.
רחוב 57

רחוב 57 (באנגלית: 57th Street) הוא רחוב המשתרע ממזרח למערב ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הרחוב משתרע ממערב למזרח ומקשר בין נהר ההדסון והכביש המהיר של הווסט סייד במערב האי מנהטן, לבין דרך FDR ואיסט ריבר במזרח האי.
הרחוב דו סיטרי, ורוחבו 30 מטרים, וזאת בהתאם לתוכנית המפקח של 1811 אשר קבעה את הרחוב כעורק תחבורה חוצה ראשי.
הרחוב ידוע בגלריות הרבות שבו.

אתרים בעלי חשיבות

ברחוב מבנים אתרים ידועים רבים ובהם מלון ארבע העונות (Four Seasons) (בגוש הבניינים שבין שדרת מדיסון ושדרת פארק; בניין פולר (במפגש הרחוב עם שדרת מדיסון) ובו גלריות רבות לאמנות; חנות הדגל של טיפני (במפגש הרחוב עם השדרה החמישית) בו צולמה סצנה מתוך הסרט "ארוחת בוקר בטיפאני"; קרנגי הול (במפגש הרחוב עם השדרה השביעית) ובסמוך לו חדר התה הרוסי; מגדל הרסט (במפגש הרחוב עם השדרה השמינית), ומרכז השידור של רשת CBS (בגוש הבניינים שבין השדרה העשירית והשדרה ה-11).
אילן בשור

ביוגרפיה

אילן בשור נולד, גדל והתחנך בקיבוץ געש. הוריו, חוה ואשר, עלו מארגנטינה ב-1950, עיברתו את שמם מברושטיין לבשור ונמנו על מייסדי הקיבוץ. אילן הוא הבכור מבין שלושה אחים: אחיו האמצעי נמרוד הוא מדריך תיירים, ואחיו הצעיר אריאל הוא צלם עיתונות.
בצה"ל שירת כקצין לוחם בסיירת אגוז בתפקידים של מפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה. בעשר השנים האחרונות לשירות המילואים שלו שירת כצלם סטודיו בעיתון במחנה.
עד ללימודיו בבצלאל, בגיל שלושים, בשור מעולם לא צילם, למעט קורס ערב בצילום. הוא בוגר המחזור השני של המחלקה לצילום באקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל (1986-1982). בין מוריו היו פרופסור חנן לסקין, אבי גנור, שמחה שירמן וקני לסטר. בתום לימודיו שימש במשך שנה כאסיסטנט של צלם האופנה בן לם. כעבור שנה, ב-1988, משלא הסתייע בידו לפתוח סטודיו לצילום בקיבוץ, עזב אותו ביחד עם אשתו עליזה ושני ילדיו (כיום יש לו שלושה ילדים) ופתח סטודיו לצילום בתל אביב. הם התיישבו בכפר הירוק, שם אשתו לימדה וניהלה במשך שנים רבות את בית הספר, הם מתגוררים במקום עד היום. 
בעשר השנים הראשונות לעבודתו צילם בעיקר אופנה לעיתוני הנשים: לאישה, עולם האישה, את; כמו כן צילם פורטרטים למגזינים: במחנה, מוניטין (צלם מערכת במשך שנתיים), המוספים 7 ימים ו-7 לילות של העיתון ידיעות אחרונות ועוד. צילם שערים רבים, על פי רוב של אמנים, שחקנים, מוזיקאים ואנשי בידור. ההיכרות עם האמנים שצילם למגזינים, הביאה אותם לפנות אליו ובשור הרבה לצלם עטיפות תקליטים ודיסקים וכרזות להצגות. בין הזמרים להם צילם עטיפות תקליטים: יהודה פוליקר, גידי גוב, אלון אולארצ'יק, שלמה ארצי, דייוויד ברוזה, ריקי גל, נורית גלרון, דנה ברגר, שלמה גרוניך, אתי אנקרי, הכול עובר חביבי, שלמה ידוב, דני ליטני, אריק סיני, אהובה עוזרי, רמי קליינשטיין וריטה. בנוסף לכך עבד עם מעצבים, חברות אופנה ומשרדי הפרסום המובילים בישראל. מצלם בעיקר אנשים ופרזנטורים של חברות.
בין החברות להן צילם קמפיינים ניתן למנות את אל על, סלקום, כלל עסקי ביטוח, בנק מזרחי, Yes, בנק דיסקונט, ביטוח AIG, ההסתדרות הכללית, וואלה!, כאל, מקדונלד'ס, סטודיו סי, 012, בנק לאומי ועוד.
ביים את הוידאו קליפ לשיר “לונדון” של להקת “החשמליות”.
בשור לימד קורס צילום סטודיו בבית הספר לעיצוב ויטל ואחר-כך לימד קורסי בחירה בצילום אופנה ובצילום פורטרטים במכללת שנקר.

ספריו

בשנת 2002 יצא לאור בספריית מעריב ספרו "פנים מוכרות" ובו כמאה תצלומי דיוקנאות בשחור לבן של הדמויות המרכזיות בתחומי הבמה והמוזיקה בישראל. בין המצולמים: יוסי בנאי, יעל אבקסיס, אלון אבוטבול, אסף אמדורסקי, שלמה ארצי, אהוד בנאי, אורנה בנאי, ריקי גל, אביב גפן, ארקדי דוכין, אסי דיין, רמי הויברגר, איילת זורר, שלום חנוך, מרב מיכאלי, אחינועם ניני, ברי סחרוף, רמי פורטיס, ריטה, מיכה שטרית. לספר הקדמה של ארבעה עמודים מאת העיתונאי והסופר רון מיברג. בספר נכללו צילומים מתוך מאגר עבודות שנעשה עבור כתבי עת, תיאטראות וחברות תקליטים ולא זכו להתפרסם. לצד צילומים שנעשו לצורך הספר עצמו.
בשנת 2017 יצא לאור ספרו השני "אילן בשור מצלם תרבות ישראלית". הספר כולל תצלומים של מאה שחקנים, מוזיקאים ויוצרים ידועים, בהם: אילנית, יהודה פוליקר, נורית גלרון, דייוויד ברוזה, יעל אבקסיס, יוסי בנאי, רבקה מיכאלי, שלמה ארצי, אחינועם ניני, שלום חנוך, ג'וזי כץ, גידי גוב ויהודית רביץ. את ההקדמה לספר כתב יואב קוטנר.
פרנקה פוטנטה

ביוגרפיה

פוטנטה נולדה במינסטר להיידגארד, אסיסטנטית רפואית, ולדייטר, מורה, והיא הבכורה מבין שתי אחיות.
לאחר שסיימה את לימודיה ב-1994 עברה לבית הספר "אוטו פאלקנברג" לאמנות הבמה במינכן, אך לא סיימה את לימודיה עקב מעבר לניו יורק, שם למדה בבית ספר מקומי לתיאטרון.
פוטנטה למדה בהאמבל טקסס במסגרת חילופי תלמידים במשך כמה חודשים.

קריירת משחק

ב-1995 שיחקה פוטנטה בסרטה הראשון, סרט מקומי בשם "זה ג'ונגל שם".
שלוש שנים לאחר מכן פרצה פוטנטה לתודעה העולמית עם תפקידה בסרט הגרמני "ראן לולה ראן", שבו גילמה את דמותה של לולה, הזוכה לשלוש הזדמנויות שונות להשיג 100,000 מרקים עבור חברהּ מאני, שהסתבך עם העולם התחתון.
בשנים 1999 ו-2000 נבחרה פוטנטה לשחקנית השנה בגרמניה ב"טקס האקדמיה הגרמנית" על תפקידה בסרטים המקומיים "אנטומיה" ו"הנסיכה והלוחם", שעל תפקידה בו קיבלה מועמדות ל"פרס האקדמיה האירופית".
תפקידה הראשון בהוליווד היה ב-2001 בדרמה הביוגרפית "שאיפות" ובדרמה הקומית "אגדות וסיפורים".
ב-2002 שיחקה פוטנטה בתפקיד ראשי במותחן הריגול "זהות כפולה", שבו גילמה את דמותה של תיירת גרמנייה המתאהבת בגיבור.
ב-2004 שיחקה פוטנטה בסרט ההמשך בטרילוגיה, "זהות במלכודת" באותו תפקיד אך בהופעה קצרה יותר, ובסרט האימה הבריטי "שרץ".
ב-2007 השתתפה פוטנטה בסרט האוסטרלי "אבי רומולוס", שם גילמה פוטנטה את אמו של ראימונד גאיטה, כמו כן גם חזרה לגלם את תפקידה של מארי הלנה קורץ בסרט השלישי המרשים ב"טרילוגיית ג'ייסון בורן", זוכה 3 פרסי האוסקר "זהות אבודה".
בשנת 2008 גילמה פוטנטה את לוחמת הגרילה הארגנטינאית תמרה "טניה" בונקה בסרט הביוגרפי של סטיבן סודרברג "צ'ה" שמבוסס על חייו של המהפכן הארגנטינאי ארנסטו צ'ה גווארה.
בשנת 2012 השתתפה בשני פרקים בעונה השנייה של הסדרה אימה אמריקאית, של הבמאי ריאן מרפי בתור הדמות אנה פרנק.

חיים אישיים

פוטנטה קיימה מערכת יחסים מתוקשרת עם השחקן אלייז'ה ווד ועם הבמאי הגרמני המפורסם טום טייקוור.
בשנת 2008 התארסה פוטנטה עם איש עסקים אמריקאי בשם דיו.
ב-2012 נישאה לבן זוגה, השחקן דרק ריצ'רדסון. לזוג שני ילדים.
איגור אולשנצקי

ביוגרפיה

אולשנצקי עלה לישראל ב-2010 מאוקראינה. 
בשנת 2014 השתתף אולשנצקי באליפות אירופה בהרמת משקולות שנערכה בתל אביב, בתחרות זו קבע שיא ישראלי חדש לאחר שדחק 214 ק"ג,  שיא אותו שבר לאחר כשנה. ב-2015 הגיע למקום ה-9 באליפות אירופה שנערכה בגיאורגיה ובשנת 2016 הגיע למקום ה-12 באליפות זו שנערכה בנורווגיה. 
בעקבות הגעתו למקום ה-12 באליפות אירופה 2016 השיג אלושנצקי את הקריטריון הישראלי לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), אך נבחרת ישראל לא השיגה כרטיס למשחקים. לאחר פסילת נבחרות רוסיה, בלרוס וקזחסטן קיבלה נבחרת ישראל את הכרטיס ואולשנצקי הצטרף למשלחת הישראלית כחודש לפני פתיחת המשחקים. באולימפיאדה עצמה הניף אולשנצקי 165 ק"ג ודחק 207 ק"ג וסיים במקום ה-17 מתוך 21 מתחרים.
אצבע משולשת

אצבע משולשת (לשון נקייה לתנועה, הידועה יותר בציבור בתור "לעשות זין") היא מחווה גופנית המביעה זלזול והתגרות, לעיתים בעלת אופי מיני, באמצעות האצבעות.  צורתה הנפוצה היא זקירת האמה וכיפוף שאר האצבעות, כאשר גב היד פונה לאדם אחר. מכונה גם "תנועה מגונה".

היסטוריה

לזקירת אצבע לשם הבעת זלזול מתייחסים כתובים בני אלפי שנים. הרומאים כינו את התנועה דיגיטוס אימפודיקוס – אצבע מחוצפת. התנועה נזכרת באחת הגרסאות של המחזה "העננים", מאת המחזאי היווני אריסטופאנס (המאה החמישית לפנה"ס).
יש המפרשים גם את דברי הנביא ישעיהו כמתייחס לתנועה כתנועה מעוררת מדון:"אִם-תָּסִיר מִתּוֹכְךָ מוֹטָה, שְׁלַח אֶצְבַּע וְדַבֶּר-אָוֶן" (ישעיהו נ"ח, ט).
יש המשערים כי מקור התנועה אינו רצון להעליב אלא להתגונן בפני קללותיו של הצד השני על ידי החווית תנועה המזכירה את איבר המין הזכרי, וכי היא נובעת מן התקופה שבה נעשה שימוש בפסלים של אברי מין כדי להביא מזל טוב.
אנדרטת השלום (וושינגטון)

מבנה

האנדרטה כוללת עמוד שיש לבן, שגובהו 13.4 מטרים ובראשו ארבע דמויות המנציחות את הנופלים בקרב מלחי צי ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקאית. האנדרטה בנויה בסגנון נאו קלאסי כולל שתי דמויות בראשה, ושתי דמויות במרכזה: 
בראש האנדרטה שתי דמויות נשים, לבושות גלימות, המביטות לכיוון מערב. האחת מסמלת את ההיסטוריה והשנייה מסמלת את היגון. דמות היגון בוכה, ודמות ההיסטוריה מחזיקה לוח שעליו חרוט:
הם נפלו על מנת שמדינתם תחייה
— 
מתחת שתי הדמויות, נמצא פסל דמות נשית נוספת - "ויקטוריה", המסמלת את הניצחון - ומחזיקה ענף עץ דפנה, המסמל את הניצחון, וענף עץ אלון, המסמל חוזק, לרגליה דמות ילד של האל מרס - אל המלחמה ודמות ילד של האל נפטון - אל הים.
עמוד השיש מעוטר בסרטים, ובצדפות.
דמות נוספת במרכז האנדרטה דמות האלה פאקס המסמלת את השלום, ומחזיקה בידה ענף עץ זית. בעבר כלל הפסל יונה היושבת על קרן השפע אולם חלק זה של הפסל נשבר. בסמוך לפסל השלום ישנו מגל המונח על חרב ומצידו השני סמלי המדע והאמנות המראים את אפשרויות השלום על פני המלחמה.
בארבע קצוות האנדרטה מצויים ארבעה גלובוסים העשויים שיש. האנדרטה נמצאת במרכז בריכה, שעל גדתה הכתובת:
לזכרם של הקצינים, המלחים, ולוחמי הנחתים של צי ארצות הברית אשר נפלו בהגנתם על האחדות והחירות של מדינתם, 1861–1865
— 
בעת שתוכננה הייתה האנדרטה אמורה להיות מוצבת באנאפוליס שבמדינת מרילנד והייתה יוזמה של האדמירל דייוויד דיקסון פורטר אשר תכנן את דמויות היגון וההיסטוריה, והחל לגייס מימון בשנת 1865. בשנת 1871, לאחר שהושג המימון, מונה הפסל פרנקלין סימונס ליצור את האנדרטה משיש שהובא מקרארה שבאיטליה. סימונס שינה את עיצובה של האנדרטה, בהסכמתו של פורטר, ופיסל את האנדרטה באיטליה. חלקי האנדרטה הובאו לוושינגטון בשנת 1876 והיא הוקמה בין השנים 1877–1878 במקומה הנוכחי והייתה הראשונה מבין שלוש האנדרטאות המוצבות כיום בכיכר (אנדרטת ג'יימס א. גרפילד ואנדרטת יוליסס ס. גרנט). בסיס האנדרטה הוקם בשנת 1877 על פי תכנון של אדריכל הקפיטול באותה עת אדוארד קלארק.
האנדרטה הושלמה בינואר 1878.
רצח שלהבת פס

הפיגוע

צלף פלסטיני בשם מחמוד עמרו, מארגון הטרור תנזים, ירה בשעה 16:00 משכונת אבו סנינה בחברון אל עבר שלהבת ויצחק פס (אביה של התינוקת) בעת שעמדו בפתח ביתם בשכונת אברהם אבינו. שלהבת פס נפגעה בראשה ומתה ואילו יצחק נפצע בינוני מהירי. מאוחר יותר נמלט עמרו מזירת הפיגוע בעזרת פעילי תנזים, ארגון הטרור המסונף לפת"ח.

בעקבות הפיגוע

ראש הממשלה דאז אריאל שרון גינה את הפיגוע ושלח את תנחומיו למשפחה. שרון אמר שהוא רואה ברשות הפלסטינית אחראית לפיגוע.
ביישוב היהודי בחברון דרשו מצה"ל לכבוש מחדש את שכונת אבו סנינה, ומשפחת פס הודיעה שלא תקבור את התינוקת עד שצה"ל יכבוש מחדש את השכונה. בתגובה לרצח, התנחלו תושבים מהיישוב היהודי בחברון בשוק הסיטונאי בעיר והקימו בו שכונה בשם "מצפה שלהבת" על שם התינוקת שנרצחה. החלקה עליה נמצא השוק הייתה בבעלות יהודית לפני הטבח בחברון במאורעות תרפ"ט (1929), ופונתה לאחר טבח מערת המכפלה.
לאחר רצח התינוקת בזזו יהודים חנויות ערביות בחברון ושרפו מבנים של הווקף. בחודשים לאחר רצח התינוקת בוצעו שלושה פיגועי ירי לעבר כלי רכב פלסטינים. מהירי נהרג פלסטיני אחד ושבעה נפצעו. גוף לא מוכר בשם "שלהבת גלעד" לקח על עצמו את האחריות לפיגועים בנימוק שמדובר בפיגועי נקמה.
בשנת 2003 נתפס יצחק פס יחד עם גיסו, מתתיהו שבו, כאשר ברשותו לבנות חבלה. הוא הורשע בהחזקת אמצעי לחימה ונשפט למאסר של שנתיים. בית המשפט ציין כי לא הוכח שמטרתם של פס ושבו הייתה לשם "עבריינות אידאולוגית שנועדה לנקום בערבים" אולם כיוון שהם לא סיפקו הסבר למעשיהם הסיק בית המשפט כי החזקת לבנות החבלה הייתה למטרה לא חוקית.
ביולי 2012 נפצעה אחותה של שלהבת מיידוי אבנים של פלסטינים.

תפיסת הרוצח ומשפטו

הרשות הפלסטינית עצרה את מבצע הפיגוע אך שחררה אותו לאחר זמן קצר. ב-9 בדצמבר 2002 נתפס רוצח התינוקת, מחמוד עמרו, על ידי השב"כ. בדצמבר 2004 הרשיע בית משפט צבאי את הרוצח וגזר עליו שלושה מאסרי עולם.
בפסק הדין הביעו השופטים את זעזועם ממעשה הרצח:
די היה בכדור אחד, שנורה מרובה צלפים, כדי לגדוע את חייה של תינוקת, שלהבת פס, שהייתה עד לאותו אירוע עלומת שם, שחייתה את חייה ככל הילדים, עד שבטרם ירד ערב על יום בהיר והרכה שבעגלת ילדים נפגעה ברקתה, חשך עולמה, כבה אורה והשלהבת שהייתה עדיין קטנה ובחיתוליה, נידונה באחת למוות על ידי רוצח שפל שמתוך כוונה בכוונת צלפים לחץ על ההדק. תמונת התינוקת הירויה נמצאת על שולחננו, חרותה במוחנו ואינה נותנת מנוח לנפשנו. נבצר מאיתנו להבין ואיננו יכולים לקבל את הקלות הבלתי נסבלת של פגיעה בחסר ישע... אנו שופטים בשר ודם ואיננו יכולים לראות אלא את התמונה אשר מצטיירת בחושינו, תמונה המלאה שנאה, דם ושכול. אסור לנו לקבל תמונה זו ועלינו לעשות ככל שביכולתנו על מנת להוקיעה.
איבר (תחביר)

איבר הוא משפט עצמאי המהווה חלק מהמשפט המאוחה (או משפט מחובר, ראו: תחביר עברי). לדוגמה, במשפט:"דני הלך לים, ויוסי הלך לבית-הספר." שני איברים:"דני הלך לים" ו-"ויוסי הלך לבית-הספר."
בכל משפט מאוחה יש שני איברים או יותר ונהוג לסמן אותם באותיות הא"ב, כלומר איבר א', איבר ב', איבר ג' וכדומה.
בין האיברים במשפט המאוחה יבוא בדרך כלל פסיק (,) אלא-אם -כן האיברים קצרים.
בין האיברים קיים קשר לוגי המובע באמצעות מילות קישור או מובן לפי ההקשר הנסיבתי.
אין לבלבל בין איבר לבין פסוקית, הגם ששניהם מכונים באנגלית "clause".
קרל מריה פון ובר

חייו

ובר נולד באיוטין שליד ליבק. הוריו היו חברים בלהקת אופרה נודדת, וכך זכה ובר להתוודע אל מוזיקה בערים שונות וללמוד אצל מורי מוזיקה שונים, בזלצבורג אצל מיכאל היידן ובווינה אצל יוזף היידן והומל, בין השאר. ובר היה פסנתרן וירטואוז וכשהיה בן 14 בסך הכל הוצגה האופרה הראשונה שלו, "נערת היער" בווינה, בהצלחה מסוימת. כשרונותיו המוזיקליים הבולטים הביאו לו משרת קאפלמייסטר בתיאטרון ברסלאו עוד לפני הגיעו לגיל 18. משם המשיך אל משרה שאינה קשורה במוזיקה, כמזכירו האישי של הדוכס לודוויג משטוטגרט, שם כתב את האופרה השנייה שלו, "סילוואנה" ומוזיקה לפסנתר.
ובר היה מן הראשונים לנצח על התזמורת לא מכלי המקלדת או אגב נגינה בכינור אלא בעמידה לפני הנגנים ומתן קצב בזרועותיו ובאמצעות דף נייר מגולגל, לפני היות שרביט הניצוח. 
עוד בילדותו היה ובר חולני, ובמשך חייו הגיע לידי תשישות עקב עבודה מאומצת ודאגות כספיות. מחלת השחפת שלקה בה הכריעה אותו כאשר נסע ללונדון, לנצח שם על האופרה "אוברון".

יצירתו

ליצירתו, בעיקר לאופרות שלו, שהחשובות בהן הן "הקלע החופשי" (Der Freischütz), "אוריאנטה" ו"אוברון", הייתה השפעה רבה על התפתחות האופרה הגרמנית בתקופה הרומנטית, בייחוד על של ריכרד וגנר, שהיה מעריץ מוצהר של ובר. המרכיב המאקאברי והעל-טבעי הבולט ב"הקלע החופשי" היה חביב על בני המאה ה-19, הן בספרות והן בשירה ובמוזיקה, ומלחיני אופרות עשו בו שימוש, כוגנר בלוהנגרין, או היינריך מארשנר, מעוזריו של ובר באופרה של דרזדן, באופרה שלו "הערפד". יצירותיו לקלרנית, הכוללות שני קונצ'רטי, קונצ'רטינו, חמישייה וריאציות לפסנתר וקלרינט וגרנד דואו קונצרטנט, מבוצעות בקביעות גם כיום. המוזיקה שלו לפסנתר, הכוללת ארבע סונאטות, שני קונצ'רטי וה"קונצרטשטוק" - קטע קונצרטנטי - בפה מינור, השפיעה על מלחינים כמו שופן, ליסט ומנדלסון. 
ובר היה גם האיש שהעניק מעמד של כבוד לריקוד הוולס ביצירתו "הזמנה למחול", קונצרט-ולס לפסנתר סולו מ-1819. עד אז היה הוולס מקובל באולמות הריקודים של ברלין, שם כבש לו מקום מ-1792 כריקוד חדש ונועז על גבול השערורייתי. היצירה של ובר מתארת פנייה מנומסת של צעיר אל נערה צנועה בנשף מכובד, לפי כל כללי הנימוס והגינונים המקובלים, ובכך נפתחה הדרך ליצירותיהם של מלחיני הוולסים הווינאיים פרנץ להאר ומשפחת שטראוס. ברליוז תזמר את היצירה. בקונצ'רטינו לקרן יער קבע ובר חידוש בהציגו לנגן הקרן תביעה להשמיע בו-זמנית שני צלילים על ידי המהום במקביל תוך כדי נגינה - טכניקה הידועה בשם "מולטיפוניקה".
ובר גילה עניין גם בצדדים טכניים של הוצאה לאור כמו ליתוגרפיה, כתיבה עיתונאית ביקורתית והיסטוריה של כלי נגינה וביצוע, שירי עם, למשל. מכלול המוזיקה הדתית (הקתולית) שלו היה פופולרי מאוד בגרמניה של מאה ה-19. עוד הלחין את אחד ממחזורי השירים המוקדמים ביותר, 'Die Temperamente beim Verluste der Geliebten". הוא עשה לו שם גם כמתזמר מוכשר, שהישגיו זכו לשבח ולחיקוי מצד דורות של מלחינים. ברליוז מזכיר אותו ב"מסה על אינסטרומנטאציה" שלו ודביסי העיר, שצליל התזמורת של ובר הושג באמצעות חקר נשמתו של כל אחד מכליה.
השפעתו של ובר הגיעה עד אל מלחיני המאה ה-20, כגון דביסי, סטרווינסקי, מאהלר (שהשלים את האופרה הקומית של ובר, "שלושת הפינטוס", שלא הושלמה והכניס שינויים ותיקונים ב"אוריאנטה" וב"אוברון") והינדמית (שחיבר את היצירה הפופולרית "מטאמורפוזות סימפוניות על נושאים של ובר").
בת-דודו של ובר, קונסטנצה, הייתה אשתו של מוצרט.
LNT (לטביה)

היסטוריה

קודמיו של LNT היו תחנת הטלוויזיה הפרטית הראשונה של לטביה - ערוץ החדשות NTV-5 שהושק ב-4 במאי 1992, וערוץ הטלוויזיה PICCA, אשר הושק ב-1994 בידי היזם אנדרייז. שתי החברות התמזגו לתוך LNT בסתיו 1996. התחנה החדשה מיקמה את עצמה כמתחרה של המונופול בלטביה הערוץ Latvijas Televīzija והכריזה על עצמה כעל "ערוץ ארצי ראשון, בידור משפחתי".
בתחילה, רוב התוכניות נרכשו מחברות תקשורת רוסיות, אך עד שנת 2002 דווח כי החברה ביצעה עסקאות עם חברות מערביות כגון Paramount, Warner Brothers ו-BBC.
ב-9 בינואר 2012 הוכרז כי הערוץ יירכש על ידי קבוצת המדיה Modern Times Group יחד עם ערוץ הטלוויזיה הרוסי TV5 וערוץ המוזיקה הטלוויזיוני (כיום ערוץ 2) תמורת סכום שלא פורסם. המהלך אושר מאוחר יותר על ידי מועצת התחרות של לטביה.