google/wiki40b huggingface dataset:
אחמד רזא

חייו

אחמד רזא נולד באיסטנבול. אביו כונה "אינגיליז עלי" עקב ידיעותיו הרבות בשפה ובתרבות האנגלית וכן קשריו הטובים עם האנגלים במלחמת קרים. רזא הצעיר מונה למנהל על מערכת החינוך בעיר בורסה.
בשנת 1889 קיבל רזא אישור מהשלטונות לבקר בפריז לרגל התערוכה העולמית של פריז (1889) שחגגה 100 שנים למהפכה הצרפית. הוא ניצל זאת כדי לחבור לקבוצת הגולים שפעלה שם במחאה על שלטונו העריץ של הסולטאן עבדול חמיד השני.
בפריז ייסד את כתב העת "התייעצות" שהפך לבטאון של הטורקים הצעירים. בתקופת שהותו בפריז הושפע מהפילוסופיה הפוזיטיביסטית, שקבעה כי ניתן לפתור את מצוקות החברה על ידי הקידמה המדעית. סיסמתו של רזא הייתה סדר וקידמה ותחת השפעתו נוסדה מועצת האיחוד והקידמה, שהייתה למסגרת הארגונית של תנועת הטורקים הצעירים.
אחמד רזא התנגד להפעלת לחץ חיצוני אירופאי על האימפריה כפי שנקבע בקונגרס הראשון של התנועה בשנת 1902. הוא טען שזה מיותר ומסוכן, משום שהאינטרס של המעצמות אינו עולה תמיד בקנה אחד עם האינטרס של נתיני האימפריה.
ארבעין

ארבעין (בערבית: اربعين, פירוש: ארבעים) הוא מועד שיעי הנחוג ב-20 בצפר, ארבעים יום לאחר צום העשוראא, יום האבל על מותו של האימאם חוסיין בן עלי, נכדו של הנביא מוחמד. על פי האסלאם, יום הזיכרון הראשון לנפטר חל כעבור ארבעים יום ממועד המוות.
בארבעין מוקירים השיעים את אומץ הלב של חוסיין ותומכיו, שצעדו לכרבלא כדי להתמודד עם בנו של הח'ליף האומי מועאויה אבן סופיאן, יזיד הראשון בקרב כרבלא. בראיית השיעים, התנגדות חוסיין לחוסר הצדק של השלטון האומי והיציאה לקרב על אף ידיעתו כי צבאו הקטן ינגף, מראה על מסירותו הרבה לצדק ולאסלאם הנכון. השיעים במאות הבאות לאחר מכן התקוממו לעיתים קרובות נגד השלטון הסוני בהשראת חוסיין.
הארבעין צוין לראשונה בשנת 681 לספירת הנוצרים (62 להג'רה), שנה לאחר מות חוסיין בקרב כרבלא. קרובות משפחתו של חוסיין ובנו החולה עלי, ששוחררו ממעצר בדמשק, עלו לקברו בעיר כרבלא בעיראק. אליהם חברו ג'אבר אבן עבדאללה העיוור ועטיה בן סעד.
ביום הארבעין עולים השיעים לרגל לעיר כרבלא שבעיראק, השלישית בקדושתה לאסלאם השיעי. מאמינים שיעים רבים זוחלים ברחובות כרבלא או נופלים אפיים בהתקרבם לקבריהם של חוסיין ושל אחיו עבאס אבן עלי.
בתקופת שלטון סדאם חוסיין הסוני נאסר ציון המועד. לאחר הפלישה האמריקנית לעיראק במרץ 2003, צויין המועד ברוב כבוד והדר באפריל.
כביש 358

היסטוריה

ההחלטה על סלילת הכביש התקבלה בשנת 2001 וסלילתו החלה בשנת 2003, במטרה לחבר את יישובי האזור, שקף ושומריה לבאר שבע בדרום, לכביש 35 בצפון ומשם לירושלים בנתיב קצר ומהיר, שישמש כציר נוסף המחבר בין באר-שבע לירושלים ותל אביב. הכביש נסלל ברובו במקביל לגדר ההפרדה וכביש הביטחון שגם הוקמו באותה עת. ארגוני איכות הסביבה מחו כל כך שהכביש פוגע באזור גבעות לכיש, שהיה עד שנות ה-2000 מהאזורים הבודדים בלבה של ישראל שבו כמעט שלא נבנו יישובים או נסללו כבישים. האזור אף נכלל בתוכניות המתאר בתור "שמורה ביוספרית" של שפלת יהודה, שבו רוב השטח יועד על פי התכנון לשימור, והפיתוח מוגבל ליישובים הקיימים.  
ביוני 2009 נחנך הקטע העיקרי של הכביש באורך של 17 ק"מ, בין אמציה לשומריה, וחבר לקטע שהיה כבר סלול בין קיבוץ להב וכביש 31. סלילת הכביש צפונה עד לכביש 35, קרוב לכפר זוהרים ולקיבוץ בית גוברין, בוטלה. לטענת אגף הדוברות ב"נתיבי ישראל", סגירת פרויקט נבעה מהחסמים הבאים: "אי התאמה לתוכנית המתאר הארצית - תמ"א 3, אומדן פרויקטאלי גבוה, תחזיות תנועה נמוכות, התנגדות משרד הביטחון והתנגדות רשות הטבע והגנים". הכביש המקומי הקיים, כביש 3415, מחבר בין כביש 358  לכביש 35.
מחלף לקיה בקצהו הדרומי נפתח בשנת 2016 ואליו חובר כביש 6 שנפתח בשנה זו באזור.
תיאטרו דלה פרגולה

היסטוריה

התיאטרון נבנה בשנת 1656 בפיקוחו של האדריכל פרדיננדו טאקה וההפקה שחנכה אותו הייתה האופרה בופה Il podestà di Colognole מאת יאקופו מלאני. בית האופרה נחשב לעתיק ביותר באיטליה, מאחר שהוא ניצב באותו אתר עצמו זה למעלה מ-350 שנה.
בבית האופרה שני אולמות, ה"סאלה גראנדה", האולם הגדול, המכיל 1,500 מושבים, וה"סאלונצ'ינו", ה"אולמון", לשעבר אולם הנשפים שבקומה העליונה, המשמש כאולם רסיטלים מאז 1804 ובו 400 מושבים.
במקור שימש הבניין כתיאטרון החצר של הדוכסים רמי המעלה באותם ימים, ורק משנת 1718 ואילך נפתח לציבור. באולם זה הוצגו האופרות של מוצרט לראשונה באיטליה, והאופרות של דוניצטי, Parisina ו-Rosmonda d'Inghilterra, מקבת' של ורדי (1847) ו-Rantzau של מסקאני הועלו שם בהצגות בכורה. במאה ה-19 הוצגו שם אופרות של המלחינים הנודעים ביותר בתקופתם, בהם בליני ודוניצטי.
בשנת 1857 עוצב התיאטרון מחדש לדמותו הנוכחית; האולם בנוי בצורה המסורתית של פרסה עם שלושה מעגלי תאים ומעליהם יציע ויש בו 1,000 מושבים. הוא הוכרז אתר לאומי בשנת 1925 ושופץ תוך שמירה על מראיהו הקודם לפחות פעמיים.
כיום מציג התיאטרון קשת רחבה של כ-250 הפקות דרמה בשנה, החל במולייר וכלה בניל סיימון. אופרות מוצגות בו רק במסגרת פסטיבל האופרה השנתי מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו.
טלקסקלה (עיר)

היסטוריה

לפני הכיבוש הספרדי באזור מדינת טלקסקלה התקיימה מדינה ילידית בעלת אותו שם שהייתה אויבת של האצטקים, אך האחרונים לא הצליחו לכבוש אותה. למדינה לא הייתה עיר בירה מובהקת לחלוטין והיא התרכזה סביב מספר יישובים, אשר אחד מהם הוא המקור לעיר טלקסקלה של היום.
כשהרנאן קורטס הגיע לאזור ב-1519 הוא כרת ברית עם הטלקסקלנים נגד האצטקים והם עזרו לו להביס את האימפריה האצטקית. לאחר מכן הספרדים עזרו לטלקסקלנים להקים את העיר טלקסקלה. תחילה העיר הייתה מיושבת בעיקר על ידי הילידים, אך במהלך השנים הם עזבו את העיר ומתיישבים ספרדים באו במקומם. ב-1535 המלך קרלוס הראשון העניק לטלקסקלה מעמד של עיר.
ב-1824, לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, נוצרה הטריטוריה הפדרלית של טלקסקלה. ב-1856 הטריטוריה הפכה למדינה, והעיר טלקסקלה נבחרה להיות בירתה.
העיר סבלה מהמהפכות ומהמשטרים הדיקטטוריים במקסיקו במאה ה-19, אך היא התחילה להשתקם לאחר המהפכה המקסיקנית בתחילת המאה ה-20.

כלכלה

טלקסקלה היא המרכז הכלכלי של מדינת טלקסקלה. הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על קמעונאות.

חינוך

בעיר פועלים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם האוניברסיטה האוטונומית של טלקסקלה.
גוג'ו ריו

הארגון הבינלאומי לגוג'ו ריו

הארגון הבינלאומי של קראטה מסוג גוג'ו ריו הוא International Okinawan Goju-Ryu Karate Federation, או בראשי תיבות IOGKF. הארגון נוסד בשנת 1979 באוקינאווה, יפן. 
בראש הארגון העולמי עומד כיום מוריו היגאונה סנסיי, (חגורה שחורה דאן #10, יליד אוקינאווה, 1938), הנאמן לדרכו (ה"דו") של צ'וגון מיאגי סנסיי ושם לו למטרה לשמר אותה בעזרתם של תלמידיו - תלמידי ומדריכי גוג'ו ריו בכל רחבי העולם.
לארגון סניפים בכל רחבי העולם: ישראל, איטליה, קנדה, צ'כיה, אזרבייג'ן, נמיביה, סרי לנקה, ארגנטינה ועוד מדינות בעיקר באירופה, מזרח אסיה ואמריקה.

גוג'ו ריו בישראל

את תורת הגוג'ו ריו הביא לישראל סנסיי (ליאון) יהודה פנטנוביץ' (נולד ב-30 בנובמבר 1938 בקלקרסדוף טרנסוואל, דרום אפריקה, נפטר ב-12 באוקטובר 2006 בישראל), וייסד את קראטה-דו ישראל - הארגון הישראלי לגוג'ו ריו.
בשנת 1972 עלה לישראל ביחד עם אשתו, נורמה - אשר תרמה גם היא רבות לקיומה של השיטה בארץ ותמכה בו, ועם שלושת ילדיו. הוא הקים את המועדון הראשון של שיטת הגוג'ו ריו בפתח תקווה. את השיטה למד ממורהו - סנסיי מוריו היגאונה, יושב ראש הארגון העולמי לגוג'ו ריו, אותו פגש כאשר שהה עמו באותו חדר במלון בחו"ל, ובמשך כל שנות חייו הקפיד על הקראטה האוקינאוי המסורתי כדרך חיים, והעביר זאת לתלמידיו. בדצמבר 2004 קיבל דרגת דאן #8. הדוג'ו עבר לנתניה לפני כעשרים שנה. סנסיי יהודה היה אדם מאמין והשתמש רבות במקורות היהודיים לחינוך תלמידיו.
ארבעה תלמידים בכירים לשעבר של פנטנוביץ' הפכו למורים בולטים לאמנויות לחימה בישראל. הראשון מביניהם, שעדיין מלמד גוג'ו ריו קראטה בפתח תקווה, הוא רוני קלוגר סנסיי. השני הוא ירון בנימיני, אשר לימד גוג'ו ריו משך שנים רבות, אך ברבות הזמן עבר לתרגל וללמד אמנויות לחימה סיניות. השלישי הוא, יוסי קאבלי, שפרש בתחילת שנות התשעים לאחר מעבר למדינה אחרת, הרביעי הוא תלמידו של יוסי, אילן אופנהיימר שמלמד גוג'ו ריו בפתח תקווה, בתל אביב וברעננה.
לואיזה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט

ביוגרפיה

לואיזה נולדה ב-24 בספטמבר 1750 בשטולצנברג, לפרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט ולאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו, בתם של לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ואנה לואיזה פהזה.
ב-25 ביולי 1767 התחתנה לואיזה בשרלוטנבורג עם בן דודה לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, ממנו נולדו לה שני ילדים. לואיזה נחשבה למשכילה וקוראה היטב, ואף הייתה מוכשרת מבחינה אמנותית, והייתה ידידים של אמנים מפורסמים רבים, ביניהם אנג'ליקה קאופמן, שאף ציירה כמה דיוקנאות של לואיזה. בשנת 1775 ערכה לואיזה טיול באנגליה, ולאחר מכן בשווייץ ואיטליה.
ב-21 בדצמבר 1811 מתה לואיזה בדסאו, והיא בת 61 שנים.
אברהם אהוביה

אברהם אהוביה (1921 - 1 בספטמבר 2015, י"ז באלול ה'תשע"ה) היה איש חינוך ישראלי, יוצרו של תנ"ך רם.

ביוגרפיה

אברהם אהוביה נולד בכפר קוזלוב (Kozłów) שבפולין בשנת 1921. בגיל 17 עבר לקרקוב והצטרף לתנועת "דרור". הוריו ואחותו נספו בשואה, והוא ושני אחיו נלקחו למחנה עבודה. נמנה עם מייסדי גרעין "קיבוץ בוכנוואלד", שנוסד על ידי אסירי מחנה הריכוז בוכנוואלד לאחר שחרורם, ובמסגרתו עלה לארץ ישראל בסוף שנת 1945. גרעין זה יסד את קיבוץ נצר סרני, שבו היה אהוביה חבר עד לפטירתו. 
בשנים תש"ט–תש"י למד הוראה בסמינר הקיבוצים בתל אביב, ומאז ועד 1976 היה מורה, מחנך ומנהל של בית הספר היסודי בקיבוצו. בשנת 1968 סיים בהצטיינות לימודים לתואר ראשון בחוגים למקרא ולשון עברית באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1969 החל להרצות על נושאי מקרא בתוכנית הרדיו "פרקי היום בתנ"ך" של  "קול ישראל", והמשיך בכך כ-18 שנים. מ-1976 עד 1986, אז פרש לגמלאות, עבד אהוביה במשרד החינוך כמפקח על בתי ספר ממלכתיים, תחילה בשרון ואחר כך בפתח תקווה וסביבתה.
Medal of Honor: Heroes 2

Deathmatch

מצב שבו כולם מול כולם, אין מטרה כלשהי אלא צריך להרוג אחד את השני.

Team Deathmatch

המצב הוא בקבוצות, אחת נגד השנייה, והמטרה היא בסך הכל להרוג כמה שיותר אויבים מהקבוצה השנייה.

Infiltration

ידוע גם בשם "לתפוס את הדגל", במצב זה שתי הקבוצות צריכות למצוא את הדגל של הקבוצה האויבת ולקחת אותו אל הבסיס שלהם. בסופו של כל סיבוב, הקבוצה עם הניקוד הגבוהה ביותר, היא הקבוצה המנצחת.
לב סקוריש

ביוגרפיה

לב סקוריש נולד באירקוצק, רוסיה לאב יהודי. הוא החל להתאמן בקפיצה במוט בגיל 9, בעקבות אחיו. אלכס אברבוך, מאמנו לעתיד, ביקר באירקוצק עיר הולדתו, כשהחל להתאמן ואמר כי "ראיתי אותו קופץ שם כילד כשביקרתי במקום, הוא עוד לא היה בגיל בו אפשר להתרשם". כעבור כמה שנים סקוריש זכה באליפות רוסיה עד גיל 15 בקפיצה למוט בתוצאה של 4.80 מטר. באותו זמן אברבוך פגש אותו שוב, והזמין אותו לעלות לישראל ולהתאמן בארץ, ולקבל אזרחות בעזרת חוק השבות. הוא הסכים, ועלה ארצה.

2013

באליפות מוסקבה לקדטים שהתקיימה בשנת 2013 קבע סקוריש בקפיצה במוט שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 5.00 מטר. באליפות העולם עד גיל 18  שנערכה ב-12 ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בקפיצה במוט בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 5.10 מטר.

2014

ב-3 ביוני קבע סקוריש בקפיצה במוט שיא אישי ושיא ישראלי חדש לנוער של 5.22 מטר. באליפות מדינות הים התיכון עד גיל 23 הוא סיים במקום חמישי כשהיה בן 18 בלבד בתוצאה של 5.17 מטר. הוא זכה בתואר אלוף ישראל לנוער כשקבע תוצאה של 4.90 מטר.

2015

באליפות ישראל סיים במקום חמישי בתוצאה של 4.80 מטר.

2016

בשנה זו החל סקוריש להתאמן אצל ולרי קוגן, שבעברו אימן יחד עם אחיו פבל את אלכס אברבוך.
בתחרות הליגה הבין אגודתית שהתקיימה ב-21 במאי זכה סקוריש במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא ישראלי חדש לנוער של 5.41 מטר ושלושה ימים לאחר מכן שיחזר תוצאה זו. באליפות ישראל סיים במקום רביעי, בתוצאה של 4.95 מטר.

2017

באליפות ישראל שנערכה בשנת 2017 זכה סקוריש במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה 5.40 מטר.

2018

באליפות ישראל סקוריש זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בקפיצה במוט, בתוצאה 5.30 מטר.

2019

בתחרות שנערכה בחודש ינואר בבלארוס קבע סקוריש בקפיצה במוט שיא אישי חדש של 5.45 מטר ושיפר את שיאו האישי ב-4 ס"מ. חודש לאחר מכן, באליפות מדינות הבלקן באולם, הוא זכה במדליית הזהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.40 מטר.
בתחרות רחוב שנערכה בפולין בחודש יוני, סיים סקוריש במקום השישי לאחר שקבע שיא אישי חדש של 5.51 מטר.
Happy Socks

היסטוריה

Happy Socks החלו באפריל 2008, כאשר מיקאל סודרלינדה, מנהל פרסום, וויקטור טל, מאייר ומעצב גרפי, הגו את הרעיון של גרביים צבעוניות ומודפסות מכיוון שאהבו גרביים צבעוניות והיו שומרים את הגרביים המגניבות שלהם לסופי שבוע בו הם מגיעים לביקור בבתים של חברים ומורידים את הנעליים כמקובל בשוודיה. הטריגר הנוסף להקמת החברה צץ אחרי שסודרלין מכר את משרד הפרסום שהיה בבעלותו במשך 10 שנים. הוא וחברו, שותפו כיום ויקטור תל, ישבו בבית וחשבו לאן הם ממשיכים הלאה. "דיברנו על כך שבכל פעם שלמישהו מאיתנו יש מצב-רוח לא טוב, הוא גורב גרביים צבעוניות, וזה מיד משמח אותו".
כעבור מספר שבועות הם החלו בייצור במפעל טורקי. הגרביים הושקו במחיר של 10 דולר ונמכרו בתחילה רק באתר החברה. בשנה הראשונה המחזור של Happy Socks היה 1,000,000 אירו (1,136,750 דולר). המכירות הוכפלו בשנה הבאה. מאז צמחה החברה כ־50% בשנה. "בשנה הראשונה ייצרנו רק גרביים מכותנה, שנה אחרי השתמשנו בכותנה מתוחכמת יותר, ובשנה השלישית ייצרנו גרבי קשמיר. עכשיו אנחנו עושים גם גרביים מכותנה ממוחזרת בהתאם לטרנד העולמי הירוק וכן גרביים מצמח הקנביס".
החברה פתחה מטה חדש במרכז סטוקהולם בשנת 2017. וקראה לו "בית האושר", באותה שנה רכשה קרן ההשקעות Palamon Capital Partners את הבעלות בחלק ניכר מחברה מ- Scope Growth III. באותה תקופה הם השקיעו 81.2 מיליון דולר במניות Happy Socks, ו-Palamon השקיעו כ-4.5 מיליון דולר בו השתמשו המייסדים כדי לפתוח חנויות ברחבי העולם.
נכון לשנת 2018, המותג מכר יותר מ -40 מיליון גרביים ברחבי העולם. Happy Socks התרחבו גם לייצור תחתונים וגרבי ילדים בשנת 2014, כמו גם קולקציה אתלטית שמכוונת לנעלי ספורט וקולקציה אלגנטית לגברים בשנת 2015.
עד סוף 2018, Happy Socks פתחה 100 חנויות בערים כמו פריז, לונדון, ברצלונה, לוס אנג'לס, סטוקהולם וטוקיו. בדצמבר, המותג פתח את המיקום השלישי שלו בניו יורק בטיימס סקוור בנוסף לחנויות בסוהו וויליאמסבורג שבברוקלין. במאי 2019, Happy Socks פתחו את החנות השנייה שלהם בלוס אנג'לס. חנות קונספט זו השוכנת בסילברט לייק, לוס אנג'לס, משמשת גם מרכז היצירה של המותג בו צוות קטן, הכולל את שני המייסדים העובדים על פרויקטים מיוחדים.
בשנת 2018, Happy Socks החלו לייצר גם בגדי ים לגברים. באביב 2019 התרחבו גם לבגדי ים לנשים, תיקי חוף ומגבות, הממשיכים את אותו קו תוסס וססגוני של החברה.
לחברה יש לא מעט שיתופי פעולה בין היתר עם הרפאר ויז קאליפה, השחקן פדרו פסקל, הזמר אלטון ג'ון, דייוויד הסלהוף ועוד וגם מחוות אומנותיות לאישים כמו האמן אנדי וורהול וההרולינג סטונז.
לדברי המייסדים "הקהל שלנו מאוד מגוון, ולמרבית ההפתעה מדובר במותג מספר 1 אצל בנקאים בניו-יורק ובלונדון, כי זה פריט הלבוש היחיד בו הם יכולים להתפרע, חוץ מהעניבה".
החברה מוציאה שני ליינים בשנה, בחורף ובקיץ בו היא משיקה את הקולקציה החדשה שלה.

החברה בישראל

בשנת 2010 נכנס המותג לישראל ונמכר בחנויות קרוקס, אך אין לו חנות רשמית עצמאית.
יוסף קורח

הרב יוסף קורח (1913 - ד' בכסלו ה'תשנ"א, 21 בנובמבר 1990) היה מרבני יהדות תימן, מזרם הדרדעים.

תולדותיו

נולד בצנעא לרב שלום קורח. הוא נינו של הרב חיים קורח (מורו של הרב יחיא קאפח).
למד תורה מאביו ומהרב יחיא אביץ'. כמו אביו, היה תלמידו של הרב יחיא קאפח, מנהיג הדרדעים. לפרנסתו היה מלמד תינוקות. היה ממקימי בית הספר בצנעא והתמנה לסגן מנהל בו. לימד את תלמידיו מוסר ודרך ארץ, כתיבה ועוד.
לאחר מאבק משפטי ממושך בין הדרדעים למתנגדיהם נתמנה הרב יוסף כרב בית הכנסת בית אלכסאר שעבר אז לידי הדרדעים מידי הרב חיים כסאר.
היה עסקן ציבור וסייע להצלת ילדים מ"גזירת היתומים". שימש כמזכיר הוועד לעזרת עניי תימן, שנתמך על ידי התאחדות התימנים בישראל.
הרב קורח חיבר בילדותו אזהרות לפי מנין המצוות של הרמב"ם. לאחר שנודע לו שהרב יוסף קאפח מחבר גם הוא אזהרות כתב:
ואמינא לפעלא טבא יישר, קנאת סופרים תרבה חכמה, ומזלא דבי תרי עדיף, טובים השניים מן האחד, ומי יתן כל עם ה' נביאים... ולא ליטול את השם כיונתי, כי אם זה לעומת זה ערכתי, ואלו ואלו דברי אלהים חיים אמרתי, ואם רבים אחרים יעשו כזה, מה טוב ומה נעים על זה, מה שביד זה אינו ביד זה...
— הצעה- הקדמה לאזהרות שחיבר
עלה לישראל והתיישב ברמת עמידר שברמת גן. היה רב השכונה התימני. שלח את ילדיו לחינוך חרדי.
נודע כדרשן וכמנחיל תורת השירה של יהודי תימן בציבור. נפטר בד' בכסלו ה'תשנ"א, 1990.
בשנת תשנ"ד הוציא בנו הרב פנחס קורח ספר "ענף עץ אבות" לזכרו. בו בין השאר הוציא לאור את כתבי אביו.
מיקור חוץ של בדיקות תוכנה

מיקור חוץ של בדיקות תוכנה (באנגלית: Software testing outsourcing) הוא תהליך בו בדיקות התוכנה מתבצעות על ידי גורמים חיצוניים אשר אינם מעורבים ישירות בתהליך הפיתוח המאפשר לארגונים להתמקד בפעילויותיהם העיקריות.
בדיקות תוכנה הן שלב חיוני בתהליך פיתוח תוכנה. בעבר בדיקות תוכנה התמקדו בבעיות פונקציונליות. כיום גם נושאים לא פונקציונליים כגון תאימות דפדפנים, שימושיות ואבטחת מידע הם שיקולים חשובים בבדיקה ולכן קיים צורך בשינוי גישה בתחום זה. השימוש במיקור חוץ של בדיקות תוכנה גובר באופן ניכר בשנים האחרונות משום שארגונים מעוניינים לבצע בדיקות מקיפות ומהימנות יותר מבלי לבזבז על כך משאבים נוספים. למיקור חוץ של בדיקות תוכנה יש שני מאפיינים עיקריים - המיקום ומסגרת התפקיד של קבוצת מיקור החוץ.

היתרונות במיקור חוץ של בדיקות תוכנה

למיקור חוץ של בדיקות תוכנה ישנם יתרונות במספר תחומים:
אהרון ירימי

אהרון ירימי הוא זמר ישראלי.
אהרון ירימי הוא בנו של שוקר ירימי, שהיה זמר ופייטן בתימן. הוא החל את דרכו המוזיקלית בגיל 14. בשנת 1978 הקים את להקת "גחלת" עם הנגנים רוני בוני בתופים וכלי הקשה, יוסי מדמוני בגיטרה וקובי אחרק בקלידים. בגיל 16 הוציא קלטת ראשונה עם שירים בתימנית, בה ניגנו רוני בוני ואביחי מליחי. בשנת 1982, לאחר פרישתו של חיים משה מלהקת "צלילי הכרם", הצטרף ירימי כסולן שני לצידו של דקלון. דקלון ואהרון ירימי הופיעו כצמד במשך למעלה מ-8 שנים, הלהקה צברה הצלחה מרובה והופיעה ברחבי הארץ ובחו"ל.
ב-1988 הוציא את האלבום "צא מזה" בחברת התקליטים של האחים בן-מוש. בין להיטיו המוכרים: "צא מזה", "קול קורא לאדם", ו"מיליון שנה".
כיום מופיע ירימי בהרכב מוזיקלי לצידו של משה בן מוש מייסד להקת "צלילי הכרם" בתוכניתם "משירי הכרם".
משחק חברה

משחקי חברה הם משחקים קבוצתיים המתקיימים לשם מטרות שונות ומגוונות: העברת זמן, גיבוש קבוצתי, פתיחת נושאי שיחה מורכבים ועוד. בגילאים צעירים משחקים אלה נפוצים מאוד במסיבות, אך בגילאים בוגרים משמשים בעיקר למטרות פדגוגיות. רוב משחקי החברה יכולים להתאים, בשינויים קלים או ללא שינויים, לטווח רחב של גילאים. 
משחקים אלו מצריכים בדרך כלל שטח קטן יחסית למספר המשתתפים. ישנם גם משחקים שאינם מצריכים חומרים נוספים מלבד המשתתפים עצמם (אפילו לא דף ועפרון). משחקי חברה מסוימים כוללים מגע פיזי ומסייעים לגיבוש הקבוצה וליצירת אמון בין חבריה. בגילאים מבוגרים יותר, הם עשויים לכלול אלמנטים מיניים. משחקים מסוימים דורשים מדריך או מנחה שיעביר את המשחק ולא ישתתף בו על מנת שיהיה נייטרלי, ואילו משחקים אחרים אינם דורשים זאת.
הבחירה של משחקי החברה צריכה להתאים לקבוצה, לאופייה, לתחומי העניין שלה, לגודלה וכו'. למשל, משחקי חברה מסוימים בנויים למספר גמיש של משתתפים, וניתן להמשיך לשחק בהם גם אם התווספו משתתפים במהלך המשחק או אם עזבו חלק מן המשתתפים. בקבוצות מסוימות, בעיקר בגילאים נמוכים יש חשיבות להפעלת חלק גדול מן המשתתפים במשך חלק גדול מן הזמן.
אותות זמן

אותות זמן ("הפִּיפְּסִים של השעה") הם צלילים המשודרים בתחנות רדיו וטלוויזיה רבות בעולם, והם מסמנים את תחילתה של שעה חדשה. האותות משודרים ברדיו של ה-BBC החל מ-5 בפברואר 1924, והם נהגו לראשונה על ידי האסטרונום המלכותי וראש ה-BBC באותה העת. האותות ב-BBC מורכבים משישה אותות בתדר של 1 קילוהרץ, אשר חמישה הם באורך עשירית השנייה והם משודרים בתחילת 5 השניות האחרונות של השעה, והאחרון ארוך יותר, באורך חצי שנייה, והוא משודר עם תחילת השעה החדשה.
תחנות רדיו רבות ברחבי העולם משדרות אותות כאלה או דומים להם, הן לציון הזמן בלבד, או לציון תחילתה של תוכנית רדיו חדשה או מהדורת חדשות. בתחנות שונות מגיעים האותות לפני או אחרי זמרירים אחרים, או באופן בלעדי ללא כל צליל אחר, וגם כמותם יכולה להשתנות. בין התחנות ישנה מידה שונה של הקפדה על בלעדיות האותות. לדוגמה, רדיו 4 של ה-BBC מקפיד להשמיע את האותות ללא כל צליל אחר. תחנות אחרות, ובפרט תחנות המשדרות מוזיקה, מאפשרות למוזיקה להסתיים בחפיפה עם האותות או אף להתנגן בצוותא יחד איתם. גם תחנות שאינן משמיעות את האותות באופן ישיר משתמשות בצלילים דומים או קרובים לאותות או לחלקם. לדוגמה, אות החדשות של גלי צה"ל משנות התשעים ועד 2012 הסתיים בצליל הדומה לצליל האחרון של האותות. קול ישראל משדר שישה אותות כאות הפתיחה של מבזק החדשות של השעה העגולה, ובתרבות הישראלית הם מסמלים את החדשות או בשורות שהגיעו באמצעותן. לאורך השנים האותות בקול ישראל שודרו לאחר אות מוזיקלי קצר, ובתקופה אחרת שודר לאחרי האותות הזמריר "רשת ב' - החדשות" (וברק"ע אות התחנה). האות אינו משודר בקול ישראל כאשר לא משודר מבזק חדשות. צליל הצפצוף משמש בקול ישראל, הן באופן ישיר והן בווריאציות קלות, גם בזמרירים העוסקים בקול ישראל ובפעילותו. בשנת 1954 הופעל לראשונה בישראל שעון בעל דיוק גבוה, אשר בין השאר סיפק את אותות הזמן לקול ישראל. אותות זמן שודרו בין השאר גם בתחנת תלם שמיר בועז. לקראת העלייה לשידור של תאגיד השידור הישראלי, פרסם התאגיד סרטון המדמה מהדורת חדשות הכוללת אות פתיחה המשלב אותות זמן ומתייחס אליהם בתור "הפיפסים".
כפר ורבורג

היסטוריה

היישוב הוקם ב-31 באוקטובר 1939 על ידי חברי "ארגון מנחם" לאחר שניסיונם להקים את כפר מנחם לא עלה יפה. היישוב נקרא על שמו של פליקס ורבורג שהיה אחד ממנהיגי הקהילה היהודית בארצות הברית ומייסד ארגון הג'וינט.
בכפר ורבורג, הנחשב למושב גדול, 98 משקים המשתרעים על כ-6,000 דונם.
בכפר כ-20 רפתות חלב גדולות. חלק מאדמות הכפר נטועות פרדסים, כרמים ומטעי נשירים. מרבית חברי הכפר משלבים בשנים האחרונות חקלאות עם עבודה מחוץ למשק. 
בעשור הראשון של המאה ה-21 הוקמה בו "שכונת בנים" המונה נכון לסוף 2009 כ-60 בתים פרטיים. 
במושב זה התגורר שר האוצר יגאל הורביץ, ולאחר מותו נקבר בבית העלמין של המושב.
במושב הוקם בית קברות צבאי אזורי. מרבית החללים שנטמנו בו נפלו במלחמת העצמאות.
בשנת 2015 הוקם בכפר בית התרבות האזורי "אנזו", המארח הקרנות סרטים ברוח סינמטקית, הרצאות וסדנאות שונות.

מלחמת העצמאות

עם תחילת פלישת צבאות ערב לארץ במחצית מאי 1948, הועלתה הערכה שתנועת הצבא המצרי צפונה תהייה דרך הכביש הסמוך ועל כן הוקמם עליו מחסום שנקרא בהמשך מחסום כפר ורבורג.

האנדרטה לבני המושב שנהרגו

בקרבת בית הקברות הצבאי ניצבת אנדרטה לזכר בני המושב שנהרגו בשורות צה"ל. היא עוצבה בשנת 1959 על ידי האדריכל אשר חירם.
האנדרטה היא רחבת אבן ודשא המוקפת בגדר אבן. בקצה הרחבה המרוחק מן הכניסה נקבעו בפאה העליונה של הגדר שלושה גושי אבן מלבניים שבכל אחד מהם נחקק כוכב - לזכר שלושת בני המושב שנהרגו במלחמת העצמאות. לידם נקבעו בקיר שמות הנופלים. בכניסה לרחבה נחקק משפט מפי אחד מהם, צבי גוּבֶּר: "ארצי הדלה - אשרך מה רב אם אלה בנייך".
לימים הורחבה האנדרטה לפי סגנונה המקורי כדי להנציח שבעה חללים נוספים מבני המושב.
שדים (ספר)

תוכן

עלילת הרומן מתרחשת באזור פרובנציאלי ברוסיה, ונסובה על שני צירים מרכזיים - האנרכיסט ניקולאי סטאברוגין והמהפכן הצעיר פיוטר ורכובינסקי. אמו של סטאברוגין, וארוארה פטרובנה, היא אצילה קרתנית, אלמנתו של גנרל משנה. וארוארה היא ידידה ותיקה ופטרונית של סטפאן טרופימוביץ' ורכובינסקי, אביו של פיוטר ומי ששימש חונך של ניקולאי.
סטאברוגין, דמות קודרת, שכלתנית ולכאורה מעבר לעקרונות של טוב ומוסר, נתפס על ידי ורכובינסקי כמי שמסוגל לעמוד בראש תנועה מהפכנית שתפיל בסופו של דבר את הממשל ברוסיה. ורכובינסקי עצמו, שמגיע לאזור על מנת לעורר התקוממויות ואי סדר, אוסף סביבו חבורה של קושרים, בהם איש צבא לשעבר, פקיד פלך מקומי וסוחר יהודי. על מנת להבטיח את נאמנותם ואת המחויבות למטרה, הוא משכנע אותם שעליהם לרצוח חבר לשעבר בקשר שעשוי להלשין עליהם לשלטונות.

רקע היסטורי

דוסטויבסקי החל להרהר בכתיבת רומן הומרי לאחר הופעת מלחמה ושלום של לב טולסטוי, בזמן שישב בגרמניה. בשנת 1869 הוא מתחיל לגבש את התוכנית לרומן, שהיה אמור לכלול חמישה חלקים. ברומן זה ביקש דוסטויבסקי לתאר את קורות חייו של ניהליסט רוסי צעיר, מילדותו ונעוריו, דרך שנות נדודים ארוכות בהן הוא מחליף אמונו ואסכולות דתיות שונות, עד לחזרתו לרוסיה. מלבד "מלחמה ושלום" הושפע דוסטויבסקי גם מרומן של ז'ורז' סאנד בשם ספירידון (Spiridion), שנושאו המרכזי היה "סוציאליזם או נצרות?".
לצורך כתיבת הרומן החליט דוסטויבסקי לחזור לרוסיה, אך לפני נסיעתו, ברגע של משבר, הוא החליט לשרוף את כתבי היד עליהם עבד במשך שלוש השנים שישב באירופה, ובהם "האידיוט", "הבעל הנצחי" ואת הפרקים הראשונים של "שדים", מתוך חשש שמשטרת הגבולות תמצא אותם ותעצור אותו ואת אשתו. עם זאת, אנה גריגורבינה, אשתו של דוסטויבסקי, הצליחה להציל כמה מפנקסי הרשימות עבור "שדים".
בסופו של דבר ביסס דוסטויבסקי את הרומן על רצח אמיתי שאירע בשנת 1869. קורבן הרצח היה הסטודנט איוואן איוואנוב, חבר בתנועה מהפכנית סוציאליסטית בשם "נקמת העם" שביקש להפסיק את פעילותו המהפכנית. האחראי לרצח היה ראש התנועה, מהפכן רוסי בשם סרגיי ניצ'אייב, עליו מבוססת דמותו של פיוטר ורכובינסקי הצעיר. את דמותו של ניקולאי סטאברוגין, שהייתה אמורה לעמוד במרכז הרומן המקורי, ביסס דוסטויבסקי על האנרכיסט הרוסי מיכאיל באקונין. באקונין היה מקורבו של ניצ'אייב, והשניים אף שיתפו פעולה בחיבור המסמך "קטאכיזם של מהפכן", שהכיל הנחיות וכללים לביצוע מהפכה ברוסיה.
האזור המבצעי החוף האדריאטי

היסטוריה

האזור הוקם ב-10 בספטמבר 1943 בידי הורמאכט, יומיים לאחר שנחתם הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה. האזור הקיף את שטחם של מחוז פריולי-ונציה ג'וליה, חצי האי איסטריה וחלקה המערבי של סלובניה, והיה כפוף ישירות לרייך אף על פי שהשתייך באופן רשמי לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. 
על המפקדה הצבאית מונה אודילו גלובוצניק, בן טריאסטה, למפקד האס אס והמשטרה (SS- und Polizeiführer) באזור והחל במבצע שזכה לקוד "Einsatz R" (פעולה R) לרדיפה ותפיסת יהודים, פרטיזנים ומתנגדי הנאצים. 
ב-20 באוקטובר 1943 הוקם מחנה הריכוז ריזיירה די סן סאבה ברובע סן סאבה בטריאסטה. הוא שימש גם כמחנה ההשמדה היחיד שפעל באיטליה. כ-25,000 בני אדם עברו דרך המחנה וכ-5,000 בני אדם נרצחו בו. ב-29 באפריל 1945 נטשו אנשי האס אס את המחנה, ולאחר שהשמידו ראיות, הרסו את תאי המוות ואת מבנה המשרפות.
ב-30 באפריל 1945 הרימו כ-3,500 לוחמי המחתרת האנטי-פשיסטית האיטלקית "התנועה לשחרור לאומי" (CLN - Comitato di Liberazione Nazionale) את נס המרד בטריאסטה, והשתלטו על כולה, למעט על הנמל הישן, בנין בתי המשפט (Palazzo di Giustizia) וטירת יוסטוס הקדוש (Castello di San Giusto), שנותרו בשליטה גרמנית. למחרת, ביום 1 במאי 1945, נכנס הצבא היוגוסלבי לעיר ושרידי הצבא הגרמני בהנהגת גלובוצניק נסוגו ממנה. 
יום לאחר מכן הגיעה לטריאסטה גם האוגדה השנייה של צבא ניו זילנד במסגרת בעלות הברית, ובאותו יום נכנעו הגרמנים שנותרו בעיר.