מערת רקפת

מערת רקפת היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי בהר הכרמל. זו מערה גדולה בה התגלו שרידים ארכאולוגיים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה והעליונה, ובעיקר מסוף התקופה האפיפלאוליתית (התרבות הנאטופית). תוצאות החפירות האחרונות באתר מעידות כי המקום שימש כבית קברות ייחודי לציידים-לקטים נאטופיים, לפני כ-13,000 שנים. כשלושים בני אדם נקברו כאן, בסמיכות למספר גדול מאוד של מכתשי סלע. במערה השתמרו עדויות ארכאולוגיות, מהקדומות בעולם, לקיומן של סעודות קבורה ולקבורת חלק מהאנשים על מצע ריחני של פרחים.

האתר וסביבתו

מערת רקפת נמצאת בדרום-מזרח הכרמל, בראש המדרון המזרחי של נחל רקפת, יובלו של נחל יקנעם, ברום של כ-200 מ' מעל פני הים וכ-50 מ' מעל קרקעית הנחל. המדרון המשתפל מהכניסה למערה הוא תלול ומסולע. אורך המערה כ-50 מ' והיא מורכבת מחמישה 'חדרים' טבעיים שנוצרו בתהליכי קרסט. בשני החדרים הקרובים לכניסה התגלו שכבות ארכאולוגיות עשירות. לפני המערה יש טרסת סלע טבעית צרה, עליה לא השתמרו שכבות ארכאולוגיות אך חצובים בה עשרות מכתשים. סביבת המערה כיום היא חורש ים-תיכוני האופייני לאזור הכרמל. שחזור ראשוני של סביבת האתר במהלך זמן קיומה של התרבות הנאטופית מעיד על תנאים אקולוגיים דומים, לפי שרידי היונקים הקטנים (מכרסמים ואוכלי חרקים) שנמצאו בשכבה הארכאולוגית ומייצגים את תנאי הסביבה.

תולדות המחקר

המערה נבדקה לראשונה על ידי יעקב עולמי ב-1956. שתי משלחות חפרו באתר באופן שיטתי: תמר נוי ממוזיאון ישראל ואריק היגס מאוניברסיטת קיימברידג' חפרו במערה במשך שלוש עונות (1972-1970) וחשפו רצף סטרטיגרפי ארוך בשני החדרים הקדמיים של המערה. נוי והיגס גילו לראשונה את בית הקברות הנאטופי וחפרו חלק ממנו. בשנים 2011-2004 חודשו החפירות במערה על ידי משלחת של המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה בראשות דני נדל. משלחת אוניברסיטת חיפה התמקדה בעיקר בחפירת בית הקברות הנאטופי בקדמת המערה ובסקר מקיף של הטרסה.

בית הקברות הנאטופי

הקבורות הנאטופיות מרוכזות, רובן ככולן, בקרבת רצפת הסלע של המערה בצפון החדר הראשון, בשטח של כעשרים מ"ר. כשלושים שלדים התגלו כאן, דחוסים בשקע צר ועמוק ברצפת המערה ומפוזרים בקרבתו. ככל הנראה, אזור זה במערה שימש לקבורה חוזרת ונשנית במשך כ-2,000 שנה, על פי תאריכי פחמן 14 והעובדה שבמספר מקרים קברים חדשים פגעו בקברים קדומים יותר (כולם נאטופיים). ברוב המקרים נקבר רק אדם אחד בשקע שנכרה באדמה. עם זאת, קיימים מספר מקרים של קבורה זוגית. המחקר האנתרופולוגי מעיד כי גברים, נשים, ילדים ותינוקות נקברו במערה, בתנוחות שונות ומגוונות, ומעליהם ובקרבתם הוצבו אבנים וכלי אבן, לעיתים קרובות על הממד הצר - כמו מצבות. 
האדמה בבית הקברות מכילה שרידים רבים של כלים מאבן ועצם, ושל עצמות בעלי חיים שעליהן סימני שחיטה. הנאטופים במערת רקפת צדו, הביאו למערה ואכלו צבי מצוי, יחמור פרסי, חזיר בר, עז הבר, ארנבת, שועל, דלק, חתול בר, גירית מצויה ונמייה, וכן חוגלת סלעים ומספר מינים של עופות דורסים, צבים, נחשים ולטאות. מגוון זה דומה למגוון באתרים נאטופיים אחרים באזור, אך העצמות פחות שבורות ושרופות יחסית לפסולת המאכל המצטברת במשך הזמן באתרי המגורים הנאטופיים. ייתכן, לפיכך, כי שיירי הסעודות הושלכו בכוונה לתוך בור הקבורה (וכך נשמרו טוב יחסית), מה שעשוי להעיד שאלה שרידי סעודות קבורה טקסיות ולא ארוחות רגילות. 
בנוסף, בשלושה מכתשים הסמוכים לקברים התגלו סימנים לייצור בירה על ידי הנאטופים. העפר בתוך המכתשים הכיל שרידים מיקרוסקופיים של עמילן דגנים (חיטה, שעורה ושיבולת שועל) וצמחים אחרים עם סימני כתישה ותסיסה, ודפנות המכתשים מראים סימני בליה שנגרמה מכתישה ומשימוש בסלים.  
תגלית יוצאת דופן בבית הקברות הנאטופי כוללת עשרות דפוסי צמחים שנמצאו בתוך ארבעה קברים, מתחת לשלדים האנושיים ולצידם. דפוסים אלה הם בעיקר של מינים עם גבעול בעל חתך מרובע. כמו כן נמצאו בקברים ריכוזים גבוהים של פיטוליתים (שרידי צמחים מיקרוסקופיים) וגם הם מעידים כי היה שימוש נרחב בצמחים בתוך הקברים. נראה כי הרצפה והדפנות של חלק מהקברים היו מצופים בשכבת בוץ לח, אולי טיח פשוט, שכוסה בענפי מרוות יהודה נושאי פרחים וצמחים אחרים. הצמחים עצמם, שהפיצו ריח חזק ונעים, נרקבו עם הזמן, אך הדפוסים שהשאירו הצמחים השתמרו, בצורתם האופיינית, בבוץ שהתקשה והשתמר. זוהי העדות הקדומה ביותר בעולם שהשתמרה לקבורה על מצע פרחים.
מחקר דנ"א עתיק שהוצא מעצם ה-petrous (שבגולגולת, מאחורי האוזן הפנימית) של שישה פרטים שנקברו במערה הצביע כי אנשים אלה היו אבות החקלאים הראשונים בתקופה הנאוליתית באזור ארץ ישראל. נכון ל-2016, אלה שלדי האדם הקדומים ביותר במזרח התיכון מהם הופק בהצלחה דנ"א עתיק.