google/wiki40b huggingface dataset:
ישראל קצובר

ביוגרפיה

קצובר נולד לזוג ניצולי שואה באוסטריה, ובגיל שנה עלתה משפחתו לישראל. מגיל 3 החל ללמוד ב"חדר" של חסידות סאטמר, אך הוריו שלא היו מרוצים בעקבות מכות שספג מהמלמד, העבירו אותו לבית ספר דתי סמוך לביתו. הוא דילג על כיתה א' והתחיל את לימודיו בכיתה ב'. 
בגיל 16 החל לכתוב ב"ידיעות ירושלים", בנושאי דת. בשנות ה-70 היה מראשי המדור להווי ומסורת יהודית בקול ישראל וערך תוכניות דת ומסורת, בהן התוכנית "קבלת שבת" ששודרה מדי יום שישי ו"מצעד הזמירות החסידי". במקביל שימש עיתונאי בעיתון שערים, ביטאונה של תנועת פא"י, שבו כיסה את התחום הצבאי. התפרסם בשנת 1976, כאשר חשף את העובדה כי הטקס לציון הגעתם של מטוסי ה-F-15 הראשונים של חיל האוויר יגרום לחילול שבת של המשתתפים בו. חשיפה זו הובילה להצעת אי-אמון שהוגשה בכנסת ב-14 בדצמבר 1976 על ידי החזית הדתית התורתית (אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל), צעד שגרם לתרגיל המבריק של יצחק רבין והוביל בעקיפין למהפך בבחירות 1977. כשנשאל קצובר על ידי מנחם בגין מה יוכל להעניק לו לכשיבחר לראש ממשלה תחת רבין, ביקש כי יעניק לו את הראיון הראשון שלו כראש ממשלה, וכך היה]. 
בשנות ה-80 ייסד וערך (יחד עם יצחק נחשוני) את העיתון "יום השישי", ששינה את שמו בהמשך ל"ערב שבת". בשנות ה-90 הצטרף לסגל הכותבים בעיתון "המודיע", והוא משמש כפרשנו הצבאי והמדיני. 
בריאיון רדיו אמר קצובר: "כתב צבאי בעיתון חרדי לא יודע אם הוא נציג צה"ל בציבור הדתי או נציג הציבור הדתי בצה"ל. אני קצין קישור. הרב עובדיה יוסף לדוגמה, היה מעדיף לקבל את התדרוכים ממישהו שיושב על הגדר ולא ממישהו שלובש מדים. עד היום אני מוזמן מדי שבוע כמעט, לאדמו"ר הזה ולאדמו"ר האחר כדי לעדכן אותם בנושאים צבאיים".

חיים אישיים

נשוי לאיטה (מייזליש) ואב לחמישה. מתגורר בירושלים.
בית הביל"ויים

בית הביל"ויים או בית אנטון איוב הוא בית באר בשכונת נווה עופר בתל אביב, בסמוך לנתיבי איילון.

היסטוריה

הבית הוקם בשלהי המאה ה-18 או בראשית המאה ה-19, לא הרחק מהדרך מיפו לרמלה וירושלים. במהלך המאה ה-19 רכש אותו אנטון איוב, מעשירי יפו, שבבעלותו היו פרדסים רבים, ושלו מיוחס פיתוח זן תפוזי השמוטי.
המבנה נבנה בהדרגה, ומעת לעת נוספו בו עוד חדרים וכן קומה נוספת. הבנייה המוקדמת פשוטה יחסית, וככל שהתפתח הבניין, הוא כלל אלמנטים מפוארים ומורכבים יותר. ככל בית באר, כולל המבנה באר, בריכת אגירה ומערכת השקיה לפרדסים שסבבו אותו. הבאר עדיין קיימת, אך תעלות ההשקיה אינן קיימות עוד, וגם הבריכה נהרסה.
ב-1882 הגיעה לארץ ישראל קבוצה של 14 ביל"ויים. הקבוצה שכרה את הבית, שהיה בדרך מיפו למקווה ישראל, בה עבדו. הקבוצה כללה 13 גברים ואישה אחת, שהתגוררה בחדר נפרד. אחד מהם, חיים חיסין, תיאר כך את הבית: "נכנסנו לאולם מרווח עם סיפון מקומר. ליד הקירות ספות טורקיות רכות, מצופות קטיפה אדומה עם מלילות. על הריצפה שטיחים יקרים. על שולחנות גבוהים וצרים – מנורות. בצדדים ספסלים אחדים נמוכים מעשה מקלעת". זאב דובנוב ציין כי הם "מתגוררים כאן בשני חדרים גדולים ב-16 רובל לחודש; מלבד זאת לרשותנו מרפסת גדולה, חדר וגן...".
ב-1964 הוכרז הבית כאתר עתיקות. מדובר בהכרזה חריגה, שכן לפי חוק העתיקות, ניתן להכריז על מבנה שנבנה אחרי שנת 1700 כאתר עתיקות רק אם הוא בעל ערך היסטורי, ולפיכך נראה שנוכחותם של הביל"ויים במבנה היא שהביאה להכרזה. בהמשך כללה אותו עיריית תל אביב-יפו ברשימת המבנים המיועדים לשימור. חרף ההכרזות, סובל המבנה מהזנחה רבה, וחלקים רבים ממנו קרסו ונהרסו. בדו"ח מבקר המדינה על הרשויות המקומיות לשנת 2005, שעסק בין היתר בשימור מבנים ואתרים, נמתחה ביקורת על התנהלות הרשויות הנוגעות בדבר.
בראשית המאה ה-21 הושלמה סלילת נתיבי איילון לכיוון חולון ובת ים, והקטע שבין מחלף חולון למחלף וולפסון נסלל בסמוך לבית. לאחר סלילת הכביש התעורר הצורך להסיט את הנתיב הצפוני צפונה כדי לפנות מקום למסילת הרכבת תל אביב - בני-דרום. לאחר שבחוות דעת של האדריכל אמנון בר אור נשללה האפשרות להזיז את הבית ממקומו, מחשש שיקרוס, החליטה חברת נתיבי איילון לסלול את הנתיב במנהרה שאורכה 225 מטרים, שתיקרא "מנהרת הביל"ויים". לפי התוכניות, במסגרת הפרויקט אמור המבנה להיות משוקם, וסביבו עתיד להיות מוקם פארק, אך שאלת מימון השיקום עודה פתוחה.
אורציו בנוולי

חייו

בנוולי, מלחין איטלקי יליד רומא ממוצא צרפתי חיבר יצירות קודש פוליכוראליות גדולות. באחת מיצירותיו היו 48 תפקידים אינסטרומנטאליים וווקאליים. הוא שירת כמנצח מקהלה בכנסיות שונות ברומא משנת 1624 עד 1653. משנת 1643 עד 1645 שירת בנוולי בחצר האוסטרית, שם סברו שחיבר את ה"מיסה סליסבורגנסיס" ל-53 קולות, יצירה המיוחסת כיום להיינריך איגנץ ביבר או לאנדריאס הופר, מתקופה מאוחרת יותר במאה ה-17. 
בשנת 1646 חזר אורציו בנוולי לרומא, שם שימש מנצח מקהלת הוותיקן.
יצירות הקודש של בנוולי כתובות במקרים רבים לארבע מקהלות או יותר. רבות מיצירותיו כבדות משקל ואפשר לשייך אותן לסגנון הבארוק הקולוסאלי.
בנוולי הלך לעולמו ב-1672 ברומא.
מעט מאוד מן המוזיקה של אורציו בנוולי זוכה לביצוע או להקלטה בימינו.
אורי גורדון

אורי גורדון (14 באפריל 1935 – 30 ביולי 2000) היה פעיל ציוני. מילא תפקידים בכירים בהנהלה הציונית ובסוכנות היהודית.

ביוגרפיה

בילדותו חלה בשיתוק ילדים ונפגע קשה ברגליו אך עובדה זו לא מנעה ממנו להצליח ולהתקדם בחיים. הוא היה ממקימיה של המשמרת הצעירה במפלגת העבודה. בשנת 1974 נקרא לעמוד בראש החטיבה לדור ההמשך של התנועה הציונית.
בשנת 1979 יצא בשליחות התנועה הציונית לארצות הברית, שם ייסד את "התנועה לציונות מגשימה" (תל"ם) שהעמידה בראש מטרותיה את החינוך היהודי-ציוני ואת העלייה לארץ ישראל. כל אחד מחברי תל"ם התחייב לעלות ארצה כתנאי לחברותו.
בשנת 1983 חזר ארצה ונבחר כחבר הנהלת הסוכנות וכראש מחלקת עליית הנוער. בתקופה זו היה אחראי על קליטתם של אלפי בני נוער שהגיעו מאתיופיה במהלך מבצע משה. הוא היה מבין ראשיה ומקימי הקהילה החינוכית-התיישבותית בכפר הנוער ניצנה ביחד עם אריה אליאב.
בשנת 1987 נבחר לעמוד בראש מחלקת העלייה והקליטה של הסוכנות היהודית. בתקופת כהונתו נטל חלק בהעלאתם ובקליטתם של יהודי אתיופיה במבצע שלמה וכמעט חצי מיליון עולים מחבר המדינות ומארצות אחרות. בשנת 1992 נבחר לתקופת כהונה נוספת.
בשנת 1998 נבחר לנשיא המועצה הציונית בישראל.
בשנותיו האחרונות לקה באירוע מוחי חמור שריתק אותו לכיסא גלגלים אך לא פגע ביכולתו האינטלקטואלית. הוא הגה ויזם את הקונגרס הציוני הישראלי הראשון שהתכנס בירושלים במאי 2000.
הוא פרסם עשרות מאמרים בנושאי ציונות, העם היהודי ויחסי מדינת ישראל ליהודי הגולה ולעלייה. חיבר אוטוביוגרפיה בשם: "ציונות זו לא מילה גסה". נפטר בכ"ז בתמוז תש"ס.
בשנת 2004 נחנך ברעננה גן אורי גורדון על שמו. בשנת 2006 נחנך בכפר הנוער ניצנה בית אורי על שמו - מרכז מבקרים ולמידה. בתל אביב נמצאת בכניסה לשכונת נווה שרת כיכר על שמו. בשנת 2017 הוקמה פינת הנצחה בקן בורוכוב לזכרו.
פלדקירכן אין קרנטן

היסטוריה

היישוב התפתח סביב לתחנת הדרכים בליאנדרום (Beliandrum) ששכנה על הדרך הרומית שקישרה בין טאורניה שליד שפיטל אן דר דראו של ימינו לווירונום, בירתה של הפרובינקיה הרומית נוריקום. בחומות כנסיית מיכאל הקדוש שבעיירה משובצת אבן מצבה רומית מהמאה השנייה. האיזכור הראשון של העיירה הוא בשם Ueldchiricha ("כנסייה בשדות") במסמך משנת 888 של הדוכס ארנולף מקרינתיה. הכנסייה "מריה אים דורן", בזיליקה רומנסקית עם בית מקהלה מהתקופה הקרולינגית, היא אחת הכנסיות העתיקות ביותר בקרינתיה.
פלדקירכן, שהייתה בעבר נחלתה של משפחת האצולה אפנשטיין, הועברה ב-1166 לדיוקסיה של במברג. הבישופים של במברג הקימו את ה"אמטהוף", מושב השלטון המנהלי לשעבר, שכיום משמש לקיום אירועים תרבותיים וכמוזיאון קטן. ב-1759 נרכשה העיירה על ידי הקיסרית מריה תרזה. הכפר מרקשטיין שמדרום למרכז העיירה היה נקודת הגבול לשעבר בין האימפריה האוסטרית לבין המחוזות האיליריים מתקופת המלחמות הנפוליאוניות. בניין נקודת המכס ואבן הגבול נותרו על תילם. ב-1930 הוענקו לפלדקירכן זכויות של עיירה.
משה ולין

משה ולין (נכתב גם ואלין) (7 במאי 1906 - 25 באוגוסט 1979) היה אמרגן, מפיק ואיש תיאטרון ישראלי. מראשוני האמרגנים העבריים בארץ.

ביוגרפיה

משה ולין נולד בי"ב באייר תרס"ו לרב צבי הירש וואלון ולשרה לבית וילקומירסקי בעיירה סוונצ'יאן שליד וילנה, ליטא, אז חלק מן האימפריה הרוסית. היה מנעוריו חבר בתנועת הנוער החלוץ. עלה לישראל בשנת 1926, כחלוץ צעיר, והצטרף לפלוגת הכובש, שהקימה לימים את קיבוץ רמת הכובש.
בהמשך עזב ולין את הקיבוץ ולמד בסטודיו לדרמה של מנחם גנסין. הוא הצטרף לתקופה קצרה כשחקן תיאטרון ללהקת התיאטרון הסאטירי "הקומקום".
בשנת 1929 שינה כיוון בחייו והפך לאמרגן (מקצוע שכונה אז בשם "אימפרסריו"). הוא החל את עבודתו כמלווה להקות עבריות במסעותיהן לחוץ לארץ, ליווה ואירגן מסעות ומופעים גם לאמנים בודדים.
בשנת 1943 הקים משה ולין את תיאטרון "לי-לה-לו", תיאטרון קברט סאטירי, שהתקיים כעשור שנים בארץ. בין השחקנים-זמרים שגילה בתקופה זו הייתה גם שושנה דמארי. ולין שימש גם כמנהל התיאטרון.
משה ולין כתב על חייו כאמרגן בספר זיכרונותיו "מיומנו של אימפרסריו".
משה ולין נפטר בתל אביב בב' באלול תשל"ט ונטמן בבית העלמין הדרום. הוא היה נשוי שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה שושנה לבית אוקראינץ. אשתו השנייה הייתה הזמרת שרה-אסנת הלוי. בשלישית נישא לזמרת חנה אהרוני. לוולין היו שני בנים - יאיר שנפטר בשנות העשרים לחייו ודני ואלין, במאי טלוויזיה במקצועו. 
עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו בשכונת ניר אביב בדרום העיר.
אגם גואוסט

היסטוריה

האגם הוקם בשנת 1929 עם השלמת סכר גואוסט. שטח האדמה של האגם נחכר על ידי חברת החשמל של קלגרי (מאז שנת 1981 נקראת החברה TransAlta), מהאינדיאנים של שבט מורליי. הסכר הוקם על מנת לייצר חשמל הידרואלקטרי.

נופש ופנאי

האגם קופא בין החודשים דצמבר למאי. בחודשים שהאגם אינו קפוא הוא משמש לדיג (בעיקר דגי טרוטה). 
התנודות הגדולות במפלס המים משפיעות על בעלי החיים באגם, וכן על אפשרויות הנופש והפנאי באגם.
הרוחות העזות באזור מאפשרות שיט והפלגה על הקרח (iceboating), ונסיעה על הקרח.
פרנסואה דה נוויל, דוכס וילרואה

ביוגרפיה

אביו של פרנסואה היה ניקולא דה נוויל, מרקיז וילרואה, שהיה מרשל של צרפת והאפוטרופוס של המלך הצעיר לואי ה-14, שמאוחר יותר העניק לו תואר דוכס. פרנסואה נהנה ממערכת יחסים הדוקה עם לואי, והיה לאחד מאנשי המעגל הפנימי שלו. וילרואה סומן כבעל פוטנציאל לקריירה צבאית מבטיחה, שהייתה מועדפת עליו, בין השאר בגלל קרבתו למלך, היותו אחד מהאנשים הבולטים בחצר המלוכה בכלל, כישוריו כמנהיג חברתי והתנהגותו בהתאם לכללי הנימוס. ב-1693, ללא ניסיון ממשי בפיקוד בעל חשיבות, הוא מונה למרשל של צרפת. ב-1695, לאחר מותו של דוכס לוקסמבורג, הוא קיבל את הפיקוד על צבא צרפת שבפלנדריה תוך כדי מלחמת תשע השנים; ויליאם השלישי ראה בו יריב נחות בהשוואה לדוכס לוקסמבורג. וילרואה היה אחראי להפצצה הנרחבת של בריסל ב-1695, שבגללה שופצה העיר במאה ה-18 וקיבלה את המראה הנוכחי שלה מבחינה אדריכלית (אם כי היא נפגעה גם במלחמות העולם).
ב-1701 נשלח וילרואה לאיטליה כמחליפו של ניקולא קאטינא, וזמן קצר לאחר מכן הובס על ידי צבאו של הנסיך אויגן מסבויה בקרב קיארי שהיה חלק ממלחמת הירושה הספרדית. בפברואר 1702 הוא הובס ונשבה לאחר שהופתע בקרב קרמונה, והוחלף על ידי הדוכס מוונדום.
בשנה שלאחר מכן התמודד וילרואה מול הדוכס ממרלבורו בארצות השפלה. בעיותיו של מרלבורו עם ההולנדים והנציגים האחרים של הברית הגדולה מנעו את האסון מבחינת וילרואה במשך זמן מה, אך ב-1706 תקף מרלבורו והביס את וילרואה ללא תנאי בקרב ראמיאי. לואי ניחם את ידידו הוותיק, אך בכל זאת החליף אותו בפיקוד על הצבא, ומאותה עת וילרואה חי חיים של איש חצר ושמר על ידידותו עם לואי אף על פי שנחשד במספר מזימות פוליטיות.
בתקופת העוצרות היה וילרואה האפוטרופוס של לואי ה-15, ובין 1717 ל-1722 כיהן במספר תפקידים ציבוריים בכירים. אולם, לאחר שניסה לפעול נגד העוצר פיליפ השני מאורליאן הוא נשלח לכהן כמושל ליון, ולמעשה לגלות. משפחתו של וילרואה ספגה חרפה נוספת לאחר ששניים מחבריה הצעירים, דוכס רץ והמרקיז ד'אלינקור, הוגלו לאחר שנתפסו מקיימים יחסי מין בגני ורסאי. לואי ה-15 החזיר את וילרואה לעמדת כוח כשהגיע לבגרות מבחינת החוק.
Drunk (אד שירן)

הופעות חיות

שירן ביצע את השיר בשידור חי בגרהאם נורטון שואו ב-27 בינואר 2012. הוא אף ביצע את הסינגל ב-25 בפברואר 2012 בתוכנית המוזיקה "בואו נשיר ונרקוד".

הווידאו קליפ

הקליפ לשיר פורסם ב-20 בינואר 2012 יחד עם נינה נסביט וכיום הגיע למעל 84 מיליון צפיות ביוטיוב. הקליפ נכתב ובוים על ידי סמעאן קש, והוא מתחיל עם שירן, שמגיע הביתה, מתיישב על הספה, ומדוכא. כאשר הוא פותח פחית של בירה, הוא מבחין בחתול שלו מדבר אליו. יחד, הם שותים את הבירה, עושים פעילויות שונות, ולאחר מכן הם הולכים לפאב. שירן והחתול שלו גורשו כאשר אדם צילם תמונה של שירן והחתול שלו החל לתקוף את אותו אדם. הם מביאים כמה נשים וחתולים הביתה כדי לחגוג ושירן מחל להזות מהשיכרון. הסרטון מסתיים כאשר שירן מתעורר, על אותה ספה עם החתול שלו לידו, ופחית בירה על השולחן. לאורך כל הווידאו, שירן ממשיך לקבל פלאשבקים של אישה מסוימת, והוא נראה מדוכא מיד אחריהם. דבר זה מרמז על כך שמדובר באקסית שלו, אשר נפרדה ממנו.
סטיבן דדאלוס

סטיבן דדאלוס (אנגלית: Stephen Dedalus) הוא האלטר אגו הספרותי של ג'יימס ג'ויס והגיבור הראשי של הרומן הראשון הסמי-אוטוביוגרפי של ג'ויס "דיוקן האמן כאיש צעיר". כמו כן הוא דמות בדיונית ביצירתו המונומנטלית של ג'ויס "יוליסס". על פי  מבקרי ספרות אחדים, ובהם הרולד בלום, דדאלוס הוא גם המספר של שלושת הסיפורים הראשונים ב"דבלינאים".
מבחינות רבות סטיבן דדאלוס הוא בן דמותו של ג'ויס עצמו. סטיבן הוא יליד 1882, כמוהו כג'ויס, ובן למשפחה מרובת ילדים. לפי "יוליסס" אימו נפטרה והוא קיבל על כך מברק בעת ששהה בפריז, תיאור מדויק של האירוע בחייו של ג'ויס.
אחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, שליווה אותו בכתיבתו ואף תיעד אותה ביומן שערך, הביע  התנגדות לשם דדאלוס מפאת היותו שם לא-אירי, אך ג'ויס הכריע לטובת השארתו, וכפשרה שינה אותו מדיידלוס (Daedalus),  כפי שהוא מופיע ברומן הביכורים שלו "סטיבן הירו", נוסחו הראשון של "דיוקן האמן כאיש צעיר", לדדאלוס (Dedalus) ב"דיוקן האמן" וב"יוליסס". הבחירה בשם זה מסמלת את רצונו של ג'ויס לזהות את עצמו עם הממציא היווני, לפרוש כנפיים ולהשתחרר ממגבלות הדת, הלאום והנסיבות הפוליטיות, שעיכבו לתחושתו את מימוש שאיפותיו האמנותיות.
ב"דיוקן האמן" מתבטא סטיבן על תחושת החנק שלו בארצו:
אתה מדבר אליי על לאומיות, לשון, דת. אני אנסה לעוף מתוך הרשתות האלה.
— "דיוקן האמן כאיש צעיר", פרק חמישי
סטיבן דדאלוס מגלם ב"יוליסס" מורה בבית ספר פרטי בפרבר של דבלין, משרה שבה שימש ג'ויס עצמו בקיץ  1904. הוא הדמות המקבילה לטלמאכוס, בנו של אודיסאוס, וגם להמלט, והגיבור של שלושת הפרקים הפותחים את היצירה, לפני שמוצג ליאופולד בלום. יחסיו עם בני הזוג בלום תופסים חלק נכבד גם בפרקים המסיימים.
הפרק הראשון ב"יוליסס" נפתח באפיזודה  במגדל מרטלו בחוף סנדיקוב שבו היה דדאלוס אורחו של מכרו מלאכי (באק) מאליגן. השניים התעמתו בעקבות זלזולו של מאליגן בכבודה של אמו של דדאלוס שזה עתה נפטרה. מאליגן אמר כי היא "מתה כמו בהמה". מאליגן טען כי לא הייתה לו כל כוונה לפגוע באמו של סטיבן, ואף התקיף את סטיבן על כי סירב למלא את בקשתה האחרונה של אמו ולהתפלל בעבורה. דמותו של מאליגן מבוססת על דמותו של אוליבר סנט ג'ון גוגארטי, שעמו התגורר ג'ויס כשבוע במגדל מרטלו.
חלקו של דדאלוס ביצירה "יוליסס" מפורט בערך יוליסס - מבנה הספר והעלילה.
פסגת בולדווין (אנטארקטיקה)

גילוי הפסגה

הפסגה צולמה על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בשנים 1957–1956, ומופה בעקבות תצלומים אלה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.

מקור השם

שמה של הפסגה ניתן לה בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הפסגה (בדומה לאתרים רבים בסביבה, הנקראים על שמם של מהנדסי תעופה) נקראת על שמו של תומאס סקוט בולדווין - ממציא אמריקאי אשר פיתח מצנח יציב.

לקריאה נוספת

• Damien Gildea, Mountaineering in Antarctica: complete guide: Travel guide
אחמד וסלים

שפה

השפה שבה הדמויות בסדרה מדברות היא שילוב של השפות ערבית, עברית, אנגלית, ג'יבריש, צרפתית, איטלקית, יוונית, רוסית ואוקראינית. המילים הכי נפוצות שמופיעות בכל פרק הן פאדג' ובננה. בנוסף לכך, הם משתמשים בשמות של אנשים מפורסמים כדי לומר את המאפיינים שלהם. לדוגמה: אמירת "מייקל ג'ורדן" משמעה "קפיצה" - ג'ורדן נחשב לאחד המטביעים הגדולים בתולדות ליגת ה-NBA.

קללות

אחמד וסלים משתמשים בסלנג אמריקאי ובריטי כאשר הם מקללים. המילה "וונקר" ("wanker") בסלנג בריטי היא אחת מהמילים האהובות עליהם, יחד עם "דיקו" ("dicko"), "פאדג'-בייקר" ("fudge-packer") ,"באט-בורגלר" ("butt-burglar"), "קוק-פאירט" ‏("cock-pirate"), "נקבה" ("pussy"), ו-"looza" (סלנג ל-"לוזר") וגם "נרקומן זרע" ("cum junkie").

ירייה באישה

ליאסר, אביהם של אחמד וסלים, יש משפט מחץ, "ג'א-פיל מאוסה יא פוסי!" ("סתום ת'פה, חתיכת נקבה!"), אותו הוא אומר לפני שהוא יורה באחת מנשותיו בלי להסתכל בה.

צעקת הסיבוב למעלה

כל פרק מסתיים בכך שמישהו צועק "אחמד וסלים!", במבט למעלה תוך כדי שהמצלמה מסתובבת (בדרך כלל אביהם של אחמד וסלים יאסר צועק).

סדרת המשך

יוצרי הסדרה הפיקו סדרת המשך לסדרה בשם "השטריימלים", אשר התמקדה בהפך הגמור לעומת הסדרה הזאת: הסדרה מתמקדת במשפחה חרדית במיוחד אשר גרה במאה שערים. הסדרה עלתה ליוטיוב ב-17 באפריל 2011 והסתיימה לאחר שלושה פרקים ב-6 במאי 2011.
וסט ג'ט

היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1996 כשלרשותה 3 מטוסי בואינג 737-200 משומשים. לאחר תקופת זמן החליפה החברה את המנכ"ל והציעה לציבור לקנות חלק מן החברה ב-10$ למנייה.
בעקבות שינוי שחל בתעופה האזרחית בקנדה הרחיבה את החברה את יעדיה לכל רוחבה של קנדה, ומאוחר יותר גם לארצות הברית, מקסיקו והאיים הקריבים.
בשנת 2006 האשימה אייר קנדה את וסט ג'ט בריגול תעשייתי, החברה הודתה ושילמה לאייר קנדה פיצוי בגובה חמישה וחצי מיליון דולר קנדי.
בשנת 2013 פתחה החברה קו טרנס אטלנטי ראשון בין סנט ג'ונס לדבלין.

השירות במטוס

בכל מטוסי הבואינג של החברה הותקנו מסכים אישיים לצפייה בתשלום בטלוויזיה בשידורים חיים של החברות: Global TV, CTV, CBS, Citytv, Treehouse TV, ABC, NBC, CBC, TSN. 
בכל מטוסי החברה פועלת התוכנית "קנה במטוס", המאפשרת לנוסעים לקנות אוכל, שתייה ומשקאות אלכוהול.
Paranoid (בלאק סבאת')

הקלטות

השיר שיצא כסינגל, היה הראשון לאחר שישה חודשים מאז הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה Black Sabbath. בראיון שנתן בסיסט הלהקה גיזר באטלר למגזין "Guitar World", אמר: "רוב השירים ב-Paranoid נכתבו בערך בזמן הוצאת אלבום הבכורה שלנו. הקלטנו את כל השירים בתוך שניים או שלושה ימים בלבד. אולם השיר "Paranoid", נכתב במחשבה שנייה כשהרגשנו שאנחנו צריכים באלבום שיר קליל בן שלוש דקות. אז טוני הגיע עם הריף, ואני במהירות כתבתי את המילים, כשאוזי מקריא אותן כשירה".
בתחילה הביעו חברי הלהקה את רצונם שהאלבום ייקרא "War Pigs", כשם השיר הפותח את האלבום, אולם חברת ההקלטות התעקשה ושכנעה את הלהקה שהשם בוטה מדי, וכך "Paranoid" נבחר לכותרת האלבום. באופן מפתיע, המילה "Paranoid", איננה מופיעה בכל מילות השיר.
המדינה החופשית שוורצבורג-זונדרסהאוזן

היסטוריה

ב-25 בנובמבר 1918 התפטר מתפקידו גינטר ויקטור, נסיך שוורצבורג, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הדוכסות, הפכה המדינה למדינה חופשית ברפובליקת ויימאר. עד מהרה נבחרה ממשלה, ובדצמבר אותה שנה הגיעה הממשלה להסכם עם גינטר ויקטור על מסירת רוב נחלותיו לרשות המדינה, בעד לזכויות שימוש וציד ביערותיו ופנסיה שנתית שהובטחה לו.
בשנת 1920 הצטרפה המדינה למדינת תורינגיה, לאחר שפרלמנט המדינה הכריע בעד המהלך, ושלל הצטרפות לפרוסיה.
קולנוע גת

קולנוע גת היה בית קולנוע בעל אולם אחד גדול תת-קרקעי במרכז תל אביב, בפינת הרחובות אבן גבירול וציטלין. בית הקולנוע הוקם בשנת 1957, ומאז עבד באותה מתכונת - סרט אחד או שניים, המוצגים על פני מספר שבועות או חודשים בהתאם להצלחתם. כמו כן בבית הקולנוע התקיימו אירועים מיוחדים: פרמיירות לסרטים חדשים ולסדרות שונות, "גאלות" (הקרנות מיוחדות לעיתונאים) וכו'. גת נחשב לבית קולנוע איכותי ברמת ההקרנה והסאונד וגם באיכות הסרטים המוצגים בו. 
קולנוע גת מוזכר בשירו של מתי כספי "יום שישי חזר" שאת מילותיו כתב אהוד מנור, שפקד את הקולנוע בימי שישי דרך קבע. שם הקולנוע שונה ל"רב חן גת" ושייך לרשת רב חן. עקב שיקולים כלכליים במאי 2015 נסגר בית הקולנוע, ההקרנה האחרונה התקיימה ב-25 במאי 2015.
כיום יש שם סניף של "סופר פארם".
מוזיאון האוויר והחלל הצרפתי

תיאור

בהשתרעו על פני 150,000 מטר מרובע של שטח והאנגרים, הוא אחד ממוזיאוני התעופה הוותיקים בעולם. אוסף המוזיאון מכיל יותר מ-19,595 פריטים, כולל 150 מטוסים, וחומר החל מהמאה ה-16. כמו כן מוצגים כלי טיס וחלליות מודרניים יותר, כולל אב הטיפוס לקונקורד, ורקטות שווייצריות וסובייטיות. במוזיאון יש גם את החתיכה היחידה שנותר מהציפור הלבנה, מטוס משנת 1927 שניסו להפוך לראשון שיבצע טיסה טרנס-אטלנטית מפריז לניו יורק. ב-8 במאי 1927, המטוס המריא מלה בורז'ה, השליך את ציוד הנחיתה שלו (שמאוחסן במוזיאון), ונעלם מעל האוקיינוס האטלנטי. וכן פריטים רבים אחרים.
פרנץ סומבטהיי

ראשית הקריירה

פרנץ סומבטהיי נולד בגיור. ב-1902 החל בלימודיו באקדמיה הצבאית ההונגרית "לודוויקה" וב-1906, לאחר סיומם, הוצב ברגימנט רגלים. בהמשך, נשלח ללימודים באקדמיה צבאית בווינה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוצב בטרנסילבניה. לאחר המלחמה שירת בשורת תפקידים במטה הכללי ההונגרי, וב-1922 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. ב-1938 מונה לסגן ראש המטה הכללי ההונגרי, וב-1939 מונה למפקד הקורפוס ה-8 של הצבא. במהלך מבצע ברברוסה פיקד על ארמיית הקרפטים ההונגרית אשר צורפה לקבוצת ארמיות דרום של הוורמאכט. ב-6 בספטמבר 1941 מונה על ידי מיקלוש הורטי לראש המטה הכללי ההונגרי. לסומבטהיי היה עניין בשימור הכוחות של צבא הונגריה, ולכן השתהה בשיגור הכוחות. עם זאת, באפריל 1942 נאלץ לשלוח את הארמייה השנייה לחזית המזרחית.
יאניס פאריוס

ביוגרפיה

פאריוס נולד בשנת 1949 כבשם יואניס ורתאקוריס באי פארוס ביוון בשנת .
הופעתו הראשונה כזמר התרחשה בשנת 1969
פאריוס שיתף פעולה עם רבים ממלחיני יוון כולל מאנוס לויזוס, יורגוס חדזינאסיוס, סטאוורוס קסרחקוס, סטמאטיס ספנודאקיס, יורגוס קצארוס, מריוס טוקאס, יאניס ספאנוס ואלאקסיס פפדימיטריו.  הוא כתב תכופות פזמונים לעצמו ולעיתים אף לחנים.
שירו של אלן בארייר “Tu t’en vas” על מלים יווניות - טורה פיא (עכשיו) - הפך ביוון ללהיט ענק  וסימן את תחילת העידן שבו אימצו זמרים יוונים מנגינות זרות  מותאמות למלים ביוונית.
EA Digital Illusions CE

היסטוריה

החברה DICE הוקמה על ידי ארבעה אנשים: אנדריס אקסלון, אולוף גוסטפסון, פרדריק ליליגרן ואולף מנדורף, שעבדו לשעבר כמדגימים בסרטים אילמים.

הרחבה

בשנת 2001 החברה התרחבה וקנתה אולפנים מבית Sandbox Studios בלונדון שבאנגליה ובאונטריו שבקנדה.
בילי מילן

קריירה

מילן נולד בעיירה באקי שבבאנפשייר, והחל את הקריירה במועדון המקומי באקי ת'יסל. הקריירה שלו נקטעה כבר בתחילתה בעקבות פריצת מלחמת העולם הראשונה. בזמן המלחמה שירת עם הסיפורת' היילנדרס בצרפת, וב-1918 זכה במדליית ההתנהגות המכובדת (Distinguished Conduct Medal). לאחר המלחמה חזר לבאקי, וזכה למוניטין כקשר מרכזי נמרץ.
בספטמבר 1921 הוא דרומה והצטרף למועדון הלונדוני ארסנל. מילן ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול קארדיף סיטי ב-27 בדצמבר, והשתתף בארבעה משחקים נוספים בלבד באותה עונה. אולם, בעונה שלאחר מכן הוא ביסס את מקומו בהרכב, בעמדת הקשר הימני, והמשיך לשחק במועדון במשך ארבע עונות נוספות. לאחר הגעת אלף בייקר הוא הודח מההרכב; מילן המשיך לשחק באופן חלקי בשתי העונות הבאות, אך במשחק שבר את רגלו במשחק מול האדרספילד טאון ב-2 באפריל 1927, ובכך סיים את קריירת הכדורגל שלו באופן מעשי. הוא השתתף ב-124 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם שלושה שערים.
הרברט צ'פמן, שאימן את ארסנל באותה תקופה, היה מרוצה מכישוריו ויכולותיו של מילן, ומינה אותו לעוזר מאמן לצידו של טום ויטאקר. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא הוצב בתחנת התרעה מפני פשיטות אוויריות באצטדיון הייבורי, והיה נוכח בלילה שבו הופגז האצטדיון בפצצת תבערה; מילן סייע לכבות את האש והציל את האצטדיון מנזק חמור.
הוא המשיך להחזיק במשרתו עד שוויטאקר התמנה לתפקיד המאמן ב-1947, אז קודם לתפקיד מאמן הכושר הבכיר ומאוחר יותר החל לעבוד כפיזיותרפיסט של המועדון; הוא עבד בסגל של נבחרת אנגליה בתפקידים דומים. מילן פרש מתחום הכדורגל ב-1960, והוחלף על ידי ברטי מיי שהוביל את ארסנל לזכייה בדאבל.
סיפורי סבתא

סיפורי סבתא (ביידיש: בּאָבּע מעשה'ס, נהגה: "בּוֹבֶּה מַייסֶס") הוא ביטוי עברי, ממקור יידישאי, שבא לתאר דברים מופרכים, לא אמינים.
לפי חוקר ספרות יידיש סול ליפצין, מקור הביטוי בספר מהמאה ה-16 שכתב אליהו בחור, ביידיש, בשם בבא-בוך, שהיה מבוסס על עלילת גיבורים איטלקית אופנתית בשם Bovo d’Antona. בבא-בוך (מבוטא בובֶה בוך), הספר הלא-דתי הראשון שנדפס ביידיש, תיאר עלילות מופלאות ולא כל כך אמינות ומכאן ההקשר לדברים מופרכים. המילה בּוֹבֵּי ביידיש משמעותה "סבתא" (בכיתוב יידיש: בּאָבּעֶ) ועם התגלגלות המושג נשכח הספר ונותר רק ההקשר של הדברים המופרכים הקשורים ל"סיפור סבתא".
הביטוי קיבל גם וריאציות דוגמת: "ספר לסבתא" והן הונצחו בתרבות הישראלית. נורית יובל כתבה את "סַפֵּר לַסַבְתָא" (1991) ובין שירי להקת כוורת היה גם "לך ספר לסבתא".
אנג'לו רוטה

אנג'לו רוטה (באיטלקית: Angelo Rotta;‏ 9 באוגוסט 1872 - 1 בפברואר 1965), יליד מילאנו, היה שגריר הוותיקן (נונציו) בהונגריה בשלהי מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.

פועלו

בתקופת שירותו מטעם הוותיקן בבולגריה, נחשף לסבלם של יהודי אירופה תחת השלטון הנאצי והיה שותף למאמץ להשגת אישור עלייה (סרטיפיקטים) לארץ ישראל לכמה שיותר מיהודי בולגריה.
ב-24 במרץ יעץ רוטה לממשלת הונגריה למתן את תוכניותיה ביחס ליהודים. ביום התחלת הגירושים להשמדה (15 במאי 1944) מחה רוטה בשם האפיפיור נגד הגירוש המתוכנן, אך ללא הועיל.
ב-26 ביוני 1944, לאחר שקיבל לידיו את דו"ח ורבה-וצלר המתאר את ההשמדה באושוויץ, מסר רוטה, כנציג האפיפיור בהונגריה, מכתב מחאה מטעם האפיפיור פיוס ה-12 נגד גירוש יהודי הונגריה לעוצר הכתר ההונגרי, מיקלוש הורטי. אף שהניסוח היה חמקמק, הייתה זאת הפעם הראשונה שהאפיפיור יצא נגד רצח היהודים שהתרחש ברחבי אירופה באותה עת. באותו יום וכפי הנראה בהשפעת המכתב, התכנסה מועצת הכתר ההונגרי וקיבלה החלטה על הגירה של 7,800 יהודים בעלי סרטיפיקטים.
לאחר עליית מפלגת "צלב החץ" בהונגריה, שתמכה במדיניות הנאצית, התרבו מחאותיו של רוטה בפני השלטון.
בין השאר, פעל להשגת מסמכי הצלה שונים ליהודים יחד עם דיפלומטים נוספים מארצות נייטרליות, (שהוכרו אף הם, בתום המלחמה, כחסידי אומות העולם) בהם ג'ורג'ו פרלסקה איש העסקים האיטלקי שפעל בשגרירות הספרדית, פרידריך בורן, הציר השווייצרי בארגון הצלב האדום וקרל לוץ דיפלומט שווייצרי, והצליח להשיג מסמכי הגנה מטעם הוותיקן לכ-2,500 יהודים. הסתייע רבות במזכירו האישי ג'נארו ורולינו שזכה אף הוא להכרה כחסיד אומות העולם.