בית חולים הרצוג

רקע להקמת חברת עזרת נשים הכללית

בסוף המאה ה-19 הסתמן שיפור במצב שירותי הבריאות בירושלים בכלל, עם הקמת בתי חולים המופעלים על ידי מיסיון, ובהמשך, עם פתיחת בתי חולים יהודיים בתוך העיר העתיקה - בית החולים "רוטשילד" מיסודו של הברון דה רוטשילד, בית החולים משגב לדך ובית החולים ביקור חולים - השתפר גם מצבם של היהודים תושבי ירושלים העות'מאנית. 
במקביל פעלו בירושלים אגודות צדקה, גמ"חים, שפעלו לשפר את חיי החולים כחלק מהתפיסה היהודית של קבוצות מאורגנות העוסקות בביקור חולים, סיעוד ותמיכה בנזקקים. קשים במיוחד היו חיי הנשים, שכן רפואת נשים לא הייתה ידועה בתקופה הנדונה ומקצוע המיילדות לא היה ממוסד. אישה הייתה יולדת בביתה, ועזרה ליולדת ניתנה על ידי נשים אחרות שרכשו את ניסיונן תוך כדי התנסות. דיכאון שלאחר לידה, עקרות ובעיות דומות לא טופלו כלל.
כדי לתת מענה לבעיות אלו נוסדה בחנוכה של שנת תרנ"ה חברת  עזרת נשים הכללית על ידי חיה ציפה פינס, אשתו של יחיאל מיכל פינס, עסקן ציוני וממנהיגי חובבי ציון.

הקמה

באספה בבית משפחת דוד ילין (חתנם של יחיאל מיכל וחיה ציפה פינס), בשכונת מזכרת משה, שנערכה ביום 28 בדצמבר 1894 נוסדה האגודה שמטרתה לסייע ליולדות ונשים חולות. קשריו של יחיאל מיכל פינס עם משפחת רוטשילד מחד ועם אנשי היישוב הישן והביל"ויים מאידך הבטיחו תמיכה בגיוס תרומות. בנוסף לכך היה פינס ממנהלי בית החולים ביקור חולים ויכול היה ליצור את הקשר הראשוני בין ד"ר משה וולך לאגודת עזרת נשים.

התחלת פעילות האגודה

הנשים שפעלו באגודה תרמו מזמנן ומכספן למען נזקקות וביצעו עבודות סיעוד ואיסוף בגדים ומזון, וגם בשכירת שירותי אחיות ומיילדות מקצועיות. פעילות האגודה ומטרותיה משתקפות היטב בשמה.
בספר הנהלת החשבונות הראשון של האגודה נרשמה הקדמה ובה עקרונות מנחים ובין היתר נרשם:
לאישה יש תכונות נשיות הדוחפות אותה לגמל חסד עם משפחתה ועם נזקקים. אי אפשר לעזור ליולדת על ידי מתן כסף בלבד. היא  זקוקה גם לטיפול אישי - לצדקה בגוף. מלבד סבל כאבם ומחלתם, הנזקקים מאבדים את הרצון לחיות - וזה הגרוע מכל.
לכן צריך לעודד אותם במעשים ובמילים. לא כל אישה מסוגלת להעניק עזרה זו, לכן התארגנו יחד בחברת נשים וכל אחת תתרום כפי יכולתה.
בראש החברה והמוסד עמדה חיה ציפה פינס, עד שנת 1912, אז החליפה אותה בתה, איטה ילין.

"בית מחסה"

בתקופה העות'מאנית נחשבו חולי נפש כאנשים שנתקפו ברוח הרע או ששד אחז בהם. שיטות הטיפול היו פרימיטיביות ואכזריות. האחריות על הטיפול נפלה בדרך כלל על המשפחה של החולה, שבדרך כלל לא הייתה מסוגלת לעמוד במעמסה. בבתי חולים של התקופה "טופלו" הפגועים בנפשם ביחד עם אלו שסבלו מפיגור שכלי ולעיתים עם הנכים.

ה"הקדש" בעיר העתיקה

זמן קצר לאחר הקמת האגודה היא נטלה על עצמה משימה נוספת, חורגת מעצם הגדרת פעילותה המקורית. טיפול בחולי נפש היה תחום מוזנח יותר מרפואת נשים, וירושלים הידועה כמגנט לחולי נפש, בין השאר בזכות תסמונת ירושלים, נזקקה לפתרון. 
בסוף המאה ה-19 טופלו חולי רוח בהקדש שנוהל על ידי הוועד הכללי כנסת ישראל.  המידע על הקדש זה דל ביותר,  אך בשנת תרנ"ה מדווח אליעזר בן יהודה בעיתון הצבי כדלקמן:
דבר גדול עשתה חברת 'עזרת נשים' ... עד לפני שנה לא היה שום מקלט לאומללים אלה, וישכור ועד הכוללים בית ושומר וגם דאג למזונם. אך באין אישה לשמור על הניקיון וכדומה. היו ארבעה - חמישה אומללים בלכלוך ומאום - עתה תעש (החברה) סדרים וניקיון
דוד ילין מספר ביתר פירוט: 
בית צר ונאלח היה בעירנו אשר נקרא בשם "הקדש" ובו שכנו למעצבה בשנים האחרונות שלוש נשים משוגעות ושני זקנים עוברים ובטלים מן העולם... והנה בא הרוח, לפני שנה וחצי בלב אחדות מחברות החברה הנזכרת (עזרת נשים) לקבל עליהן את ההשגחה על הבית הזה. להשגחה לא נדרש כסף, רק עבודה, ועבודה תקבלנה החברות בחברה באהבה... אבל אך נשמע בעיר כי באה הפקודה על חולות הרוח והנה החלו משפחות לפרוק סבלן מעל שכמן וחולות חדשות הובאו אל הבית. כי בהיות בית כזה מוכן וכבר עומד, מי זה יוכל להתאכזר כנגד משפחה הסובלת עינויים תמידיים?
ומוסיף ומתאר פנחס גרייבסקי: 
עודני זוכר את אותו ה"הקדש" - ההקדש הנורא שהיה נמצא באחת החצרות העתיקות בירושלים, ובעל המצוות רבי שלום היה מטפל בהם, באותם מסכנים חולי הרוח וחשוכי המרפא, שהתגוללו שם על שקי תבן קרועים ובלואים. התולעים הפרעושים והזבובים אכלו את בשרם. אוי ואבוי היה להם ולטיפולם. .. עד שהתעוררו הנשים הרחמניות, מרת חיה ציפה פינס ומרת רוזה פיינשטין ויסדו בשנת תרנ"ה את חברת "עזרת נשים" בירושלים, ותהי דאגתן הראשונה להמסכנים האלה להוציאם מאפלה לאורה. שכרו להן בית מיוחד, דאגו לכלכלתם ורפואתם, ברופא ואחיות מיוחדות
ומוסיפה חברת "עזרת נשים" בהערה בספר הנהלת החשבונות של האגודה:
הודות למאמצינו הפך ה"חור השחור" של ה"הקדש" למוסד מכובד והחולים קיבלו פנים של בני אדם
עם הגידול במספר הנזקקים לשירותי ה"הקדש" בהנהלת אגודת "עזרת נשים" עבר המוסד ההולך ומתפתח למבנים מרווחים יותר. מקומו המדויק של החדר הראשון איננו ידוע אך בהמשך שוכן המוסד במבנים הנמצאים ברחוב מעלה חלדייה ורחוב הגיא במבנה בו שכן מושב הזקנים הכללי המאוחד. חברותא זו עתידה הייתה להמשך לאורך שנים גם מחוץ לחומות.
בחודש ניסן של שנת תרנ"ו ביקר בבית המחסה אליהו שייר, הממונה הראשי מטעם הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד בארץ ישראל הביקור נשא פרי והברון, באמצעות נציגו טרם לתחזוקת המבנה.
בדווחו מציין פקיד הברון:
תחילה הושכר חדר קטן ואחר כך כמה חדרים גדולים יותר ולבסוף בית רחב ידיים ושם היא נותנת מחסה לחמש עשרה משוגעות בקירוב

יציאה מהחומות

בשנת תרנ"ו (1896) יצא מוסד "עזרת נשים" מבין חומות ירושלים. בכך הצטרף המוסד לתנועה של פורצי החומות שתוצאותיה - בניית ירושלים החדשה. עיקר הדחף היה הכורח - העיר העתיקה הייתה צפופה ומחלות התקיפו את תושביה בגין תנאי סניטציה קשים ביותר. היציאה אל מחוץ לחומות הייתה צו השעה. 
דוד ילין מספר על המעבר:   
... וחברת עזרת נשים הכללית מעתקת גם היא את בית החולי הרוח אשר היה לה בתוך העיר אל מחוצה לה אל הבית גדול פי שלושה מביתה הראשון, ואל המקום אוויר צח ומבריא. אמנם גם שכירות הבית היא כפליים אך מנהלות החברה החרוצות לא נחו ולא שקטו ותאסופנה בעירנו עד כדי הספיק לצורכי השכירות
המעבר לעיר החדשה ריכז את פעילות האגודה והמוסד שניהלו הפך להיות מוקד הפעילות והעניין, נזנחו הביקורים בבית החולה או הנזקק - פעילות המוסד לחולים כרוניים הצריך את כל משאבי האגודה.
מרחיב ומספר דוד ילין על נדידת המוסד בתוך שכונות ירושלים החדשות:
...עוד פעם, בשכרן את החצר הסמוכה, מאפס מקום להכיל את החולים הדופקים עוד על שעריו, אחרי המצא בו כבר כיום שתיים ועשרים מיטות
לפי ספרו  של יוסף יואל ריבלין היה חלון ביתה של משפחת פינס בשכונת בית יעקב נמצא ממול למוסד "עזרת נשים" ובעת הצורך רצה חיה פינס מביתה אל המוסד. בשנת תרנ"ט (1899) עבר בית החולים למשכן מרווח יותר בסמוך לשכונת מזכרת משה.
במכתב למטרות התרמת כספים כותבת לידיה צאנסלר ומתארת את בית החולים במשכנו מחוץ לחומות - רגע לפני מעברו למושב קבע
זה עתה נזדמן לי לשוב ולבקר את בית המחסה ליהודיות חשוכות מרפא וחולות רוח אשר בעירנו, הוא המפעל  המתנהל במשך חמש השנים האחרונות על ידי חברת הנשים 'עזרת נשים' והיה מקומו עד לימים האחרונים בבית הקרוב לדרך יפו. אך בהראות בבית הזה חסר הסתגלות לתכליתו, מצאו המנהלות בית אחר חנון ממנו אשר אליו הסיעו את החולות. 
עומד הבית הנוכחי במקום נחמד המוקף גנים אשר באחד ממגרשי ירושלים...
ואנחנו אחרי עברנו דרך גן הנטוע לחמדת עין. באות אל אולם רחב ידיים, אשר כששה או שמונה נשים משתוללות ישבו בו עי יד שולחן ארוך מהו אשר צעקו ומהו אשר בכו הוציאו קול צחוק אדיר בראותן אותנו...
והיא הראתה לנו בטובה את המטבח (בית התבשיל) ואת בית הרחצה ואת המלתחה ובית המכולת והנה הכל מסודר נאה ויפה ונקי מאד. התלבושת שלמה ומתוקנת למרות מה שמרבות החולות לקרוע ולחתוך את בגדיהן מעליהן ברגעי השתוללותן.

"בית ישע אהרון"

עם כניסת המאה ה-20 נפתח שלב חדש בתולדות בית החולים. ממוסד נודד העובר מנכס ומבניין שכור אחד לשני הפך בית החולים לשוכן במשכן קבע שתוכנן מבראשית לתכליתו וייעודו. 
מגרש של 7 דונם נרכש בקצה המערבי של דרך יפו (בסמוך וממול לתחנה המרכזית של ירושלים דהיום), במרחק ניכר מהעיר העתיקה - עובדה שהוזילה את  מכירו של המגרש. 
במהלך השנים 1902 עד 1906 נבנו שני מבנים אחד לנשים ואחד לגברים. בשנות העשרים של המאה העשרים נוספו קומות לשני הבניינים ונבנה בניין שלישי שימש לקליניקה של הרופא המבקר במוסד לבית המרקחת ולמשרד.
בספרו "ספר היישוב" מספר פנחס גרייבסקי את הפרטים על  המעבר ומציין כי המגרש למבנה נרכש עוד בשנת תרנ"ח (1898) ומוסיף פרטים כדלקמן:
הברונית אדלהייד רוטשילד נדבה סכום כסף לקניית מגרש גדול במערבה של ירושלים ובשנת תרס"ב (1902) נבנה מכסף רבי ישעיה אהרון ניישטדט ממוסקבה הבניין הראשון למחלקת הנשים. בשנת תר"ע (1910) נוסף עליו בנין שני למחלקת גברים ובשנת תרפ"ד (1924) בנין שלישי וגן סביב לו, המשמש כמקום טיול ומנוחה לחולים.
העיתון "השקפה" של אליעזר בן יהודה מספר כי נחנך "בית ישע אהרון" של "עזרת נשים כללית" ומציין כי בית חולים זה יפעל כבית מחסה לחשוכי מרפא וחולי רוח.
בשכנות לבית החולים עזרת נשים, מצידו השני של רחוב יפו הוקם בשנת 1901 מושב הזקנים הכללי המאוחד ובמרחק מה ממנו - לכוון מזרח הוקם בית חולים שערי צדק בשנת 1902. 
מנהל בית החולים שערי צדק ד"ר משה וולך שימש גם כרופא בבית החולים עזרת נשים - בהיעדר רופאים פסיכיאטריים בירושלים. 
בתה של חיה ציפה פינס, איטה ילין, סייעה לאמה בניהול האגודה והמוסד, והחל מ-1912 החליפה אותה בתפקיד נשיאת המוסד. 
בשנת 1921 התחיל רופא פסיכיאטר לעבוד בבית החולים.  היה זה הד"ר דוריאן פייגנבאום שמונה למנהלו הראשון של "עזרת נשים". עד לבואו התבסס הטיפול בעיקר על סיעוד ותמיכה, הקלה על הסימפטומים באמצעים מוגבלים ובעיקר "חינוכיים" וגם - תזונה מאוזנת ככל הניתן.

איסוף תרומות

בית החולים והאגודה המנהלת ניזונו והתקיימו מתרומות של יהודים הן בארץ ישראל והן בגולה באמצעות מכתבים לתורמים פוטנציאליים, הקמת אגודות - בנות באירופה שעסקו באיסוף תרומות וזאת בנוסף לחובת חברות אגודת "עזרת נשים" לתרום מכספן לאגודה. 
באמצעות שימוש במכתבי המלצה מאת רבנים ואישי ציבור פנו חברות האגודה לכל שדרות היישוב הישן והחדש על מנת לקיים את בית החולים שהלך וגדל.

בית החולים הרצוג

בשנת 1968 עבר בית החולים "עזרת נשים" למשכנו הנוכחי בגבעת שאול, בתכנון האדריכלים בנימין אידלסון וגרשון צפור. בסוף שנות השבעים, נפתחה בו המחלקה הגריאטרית הראשונה. כיום מהוות המחלקות הגריאטריות השונות כ- 70% מבית החולים, הכולל בסך הכל 330 מיטות.
בראשית שנות ה-90, שינה בית החולים "עזרת נשים" את שמו ל"בית חולים הרצוג" על שם הרבנית שרה הרצוג שכיהנה כארבעים שנה כנשיאת בית החולים ותרמה לקידומו. 
כיום בית החולים הוא יחידה מתוך המערך האוניברסיטאי של בית הספר לרפואה של המרכז הרפואי הדסה והאוניברסיטה העברית. פועלים בו גם מכוני מחקר העוסקים בגנטיקה ובמחקר מחלת אלצהיימר, מחלת פרקינסון וסכיזופרניה.
בית החולים הרצוג הוא מוסד ללא כוונת רווח, ואינו מקבל מימון ממשלתי. הוא אחד מבתי החולים המעטים בישראל שתקציבו מאוזן. הוא מנוהל על ידי ועד מנהל מתנדב והכנסותיו מתבססות על פעילותו הרפואית ותרומות. ב-2015 אמור להיפתח במבנה אגף חדש של 8 קומות (2 מתוכם תת-קרקעיות) וכ-23,000 מ"ר בנוי לצד שיפוץ החזיתות של המבנה הישן עם חיפויי אבן, זכוכית ומתכת. המבנה החדש בקומפלקס מתוכנן על פי תו תקן ירוק ועקרונות בנייה ירוקה ועלות ההקמה כ-63 מיליון דולר. המבנה יוסיף 200 מיטות אשפוז לקיבולת בית החולים ולצידם גם מכון מחקר.