מטבעות עתיקים על בולי מדינת ישראל

ב-16 במאי 1948, יומיים לאחר הכרזת העצמאות, הונפקו בישראל בולי הדואר הראשונים, הידועים בשם בולי דואר עברי. בעיצוב בולים אלו שולבו מטבעות עתיקים, שהוטבעו במהלך המרד הגדול ובמהלך מרד בר כוכבא. מוטיב המטבעות העתיקים המשיך להופיע כמרכיב משמעותי בבולי ישראל שהונפקו עד מחצית שנות החמישים, ומאז הונפקו מעת לעת בולים נוספים, כמו גם חותמות דואר ודברי בולים, בהם שולבו מטבעות עתיקים כמרכיב משני.
בבולי השנים הראשונות הוצגו בעיקר מטבעות שהוטבעו על ידי השליטים היהודים בארץ ישראל כחלק ממלחמתם בשלטון הרומאי. בבולים, ובפריטים בולאיים אחרים, שהונפקו בשנים מאוחרות יותר ניתן ייצוג גם למטבעות שהוטבעו בתקופות אחרות או על ידי השלטון הזר בארץ ישראל.

בחירת המטבעות כנושא לבולי ישראל הראשונים

בחודש דצמבר 1947 פנתה מנהלת העם לשלושה מעצבים וביקשה מהם להגיש הצעות לעיצוב בולי הדואר הראשונים של ישראל. המעצב אוטה וליש, שהצעתו להכין בולים המבוססים על איורים של מטבעות עתיקים נבחרה כהצעה הזוכה, הסביר את השיקולים שהנחו אותו בבחירתו זו:
בימים ההם טרם נקבע הסמל של המדינה ואילו נקבע, חושבני שהייתי משתמש בסמל זה בסדרה הראשונה שהצעתי. מצד שני לא רציתי לחזור על הנושאים השגרתיים של ארצות אחרות - דיוקנאות, נוף וכו'. אמרתי, איפה, הבול העברי הראשון של המדינה חייב להבליט את הריבונות הממלכתית. במטבעות מתקופת מלחמת עצמאותנו המדינית - תקופת המכבים, ימי המרד הראשון והשני - ראיתי סמל לכך. המנוח רמז קיבל את ההצעה.
בחירה זו לא הייתה מובנת מאליה, ורבים הסתייגו ממנה והביעו פליאה על ההתמקדות במטבעות העתיקים כנושא המייצג את בוליה הראשונים של מדינת היהודים. "היו גם רבים מבין הגויים שפירשו את בחירת בולי המטבע כדבר המאפיין, כביכול, את עמנו, כלומר 'המשיכה לכסף'.".
ליאו קדמן, שהיה חבר בצוות שעסק בהכנת בולי סדרת דואר עברי, תיאר במאמר שפרסם בעיתון ביום הכרזת המדינה את השיקולים שהובילו לבחירת המטבעות כנושא הבולים:
הסדרה הראשונה של בולי הדואר היהודי העצמאי אינה מביאה לא ציורים של נוף הארץ, לא תמונות של אישי התנועה, ולא סמלים לאומיים, אלא ציורים של מטבעות עבריות עתיקות. משום מה? משום שרצינו לבטא את הקשר הישיר בין עצמאותנו המדינית המחודשת לבין המדינה היהודית מלפני אלפיים שנה. בתקופה ההיא היה המטבע העצמאי הביטוי החיצוני הבולט ביותר לעצמאות הפוליטית - בדיוק כמו שניתנה היום הרשות להוציא בולים מיוחדים רק למדינות ריבוניות... וכשרצינו לתת ביטוי לקשר הבלתי נפרד בין מדינתנו המחודשת לבין הממלכה היהודית לפני הגלות - מה טבעי יותר מאשר לצייר על הבולים היהודים החדשים את המטבעות העתיקות שלנו... תיאור המטבעות העבריות העתיקות מראה את הקשר החי של מדינתנו המחודשת היום עם מדינת ישראל מלפני אלפיים שנה.
בראיון עיתונאי שהתפרסם בשנת 1955 הוסיף אוטה וליש נימוקים נוספים לבחירה במטבעות העתיקים:
אם נדון את המטבעות מבחינה אומנותית, נמצא בהן ללא ספק אומנות יהודית טהורה, ללא השפעת אומנות זרה כל שהיא. ואותם כלי קודש או ציורי פירות וצמחים המופיעים עליהן בוצעו בטעם רב ובחן יהודי. הוא הדין לגבי הכתיב המופיע עליהן, הוא הכתב העברי הקדמון - "כתב דעץ", המשתלב יפה ובצורה אומנותית נאה בציורי המטבע... גורמים כעצמאות ומלחמה, הנתונים לדעתי במטבעות העתיקות, ראויים ביותר לסמל את בוליה הראשונים של מדינה צעירה, שהוקמה הודות למלחמת השחרור שלה.
העיצוב המקורי שהגיש אוטה וליש שימש להנפקת תשעת הבולים של סדרת דואר עברי ושל חמשת הבולים של סדרת דמי דואר. בבולים אלו לא נרשם שם המדינה "ישראל" (שלא היה ידוע בזמן עיצוב הבולים) אלא הנוסח "דואר עברי". הם הוחלפו בשנת 1949 בבולים מן המניין מסדרת המטבע, ומכירתם לציבור הופסקה ב-30 באפריל 1950.

המטבעות כנושא הסדרה הראשונה של בולים מן המניין בישראל

בולי סדרת "דואר עברי" תוכננו מראש לשמש כבולים זמניים, במיוחד לאור העובדה שלא הודפס עליהם שם המדינה. ב-18 בדצמבר 1949 הונפקה הסדרה הראשונה של בולים מן המניין בישראל, והיא כללה שישה בולים שהוקדשו לנושא המטבעות העתיקים. על חמישה מבין ששת הבולים הודפסו מטבעות זהים לאלו שנכללו בסדרת בולי "דואר עברי", ורק באחד מבולי הסדרה (30 פרוטות) הודפס מטבע חדש שלא הופיע קודם לכן. סדרה זו הודפסה במכונת דפוס חדשה מסוג פוטוליטו שהגיעה לישראל בחודש יוני 1948, ואשר ציפו כי תפיק בולים מוצלחים יותר מבחינה טכנית מאשר שיטת הבלט ששימשה להדפסת בולי "דואר עברי". תקווה זו לא התגשמה במלואה, והבולים הודפסו בצבע כהה מידי. טענות הועלו גם כלפי הכיתוב שעל הבולים, אשר סיווג את המטבעות כשייכות לתקופת "מרד ראשון" או לתקופת "מרד שני". הטענה הייתה כי התואר "מרד" מייצג את ההשקפה של השלטון הרומאי וכי היהודים מצידם ניהלו "מלחמה" כנגד השלטון הזר.
דואר ישראל לקח לתשומת לבו את ההערות והנפיק במהלך החודשים ספטמבר-דצמבר 1950 מהדורה מתוקנת של ששת בולי סדרת המטבע. הכיתוב "מרד ראשון" הוחלף בכיתוב "מלחמת הבית השני" והכיתוב "מרד שני" הוחלף בכיתוב "מלחמת בר כוכבא". ב-1 בפברואר 1951 הונפקו ארבעה מבולי הסדרה בתוספת הדפס רכב "בול שרות", ובהדפסה זו הוחלפו הצבעים הכהים בצבעים בהירים יותר.
ב-30 במרץ 1952 הונפקו שישה ערכים נוספים לסדרת בולי המטבע, תוך שימוש באותם מטבעות עתיקים בעיצוב הבולים. ב-5 בינואר 1954 הונפקו ארבעה ערכים נוספים לסדרת בולי המטבע, והפעם נעשה שימוש בארבעה מטבעות עתיקים "חדשים", כאלו שלא שולבו קודם לכן בבולי הסדרה. זו הייתה התוספת האחרונה לסדרת בולי המטבע, ובסוף שנת 1955 החלה הנפקת סדרה חדשה של בולים מן המניין שהתמקדה בסמלים של שבטי ישראל.
ב-6 בינואר 1960 חזרו המטבעות העתיקים בעיצובו של אוטה וליש להופיע בבולי ישראל, כאשר שימשו להנפקה של סדרת בולי מעבר. הייתה זו ההנפקה המשמעותית האחרונה של בולי ישראל שהתמקדה במטבעות עתיקים, ומכאן ואילך שובצו מטבעות בבולי ישראל רק לעיתים נדירות, לרוב כאיור משני ולא כנושא הראשי של ההנפקה.

בול מטבע מכרתים

מדינת ישראל הייתה חריגה בבחירה של מטבעות עתיקים כנושא לבולי הדואר הראשונים שלה, אולם ידוע לפחות על תקדים אחד לביצוע בחירה דומה.
חודשים מספר לאחר שחרור האי כרתים משלטון האימפריה העות'מאנית, הונפקה בו ב-1 במרץ 1900 סדרת הבולים הראשונה. באחד מבולי הסדרה (ערך נקוב 1 דרכמה) שובץ מטבע עתיק, שהונפק במאה החמישית לפני הספירה בעיר פאיסטוס   שבכרתים והוצגה בו דמותו של טלון  , שומר האי כרתים. על פי המיתולוגיה היוונית בנה דדלוס מעין רובוט ענק עשוי נחושת, שתפקידו היה לפטרל לאורך חופי כרתים ולהשליך אבנים כבדות על כל ספינה זרה שהתקרבה לאי. מעצבי הבולים הראשונים של כרתים בחרו באופן סמלי לשבץ בהם את דמותו של השומר האגדי של האי.

בימי שלטון פרס

במחצית המאה הרביעית לפני הספירה, עם ירידת כוחה של האימפריה הפרסית והחלשות השלטון המרכזי בפרס, זכו הפחוות המרוחקות מן המרכז במידה גדולה יותר של עצמאות. אחד מגילויי השלטון העצמי בא לידי ביטוי במתן היתר למושלי הפחוות, דוגמת הערים צור, צידון ועזה, לטבוע מטבעות משלהם. בתקופה זו הוטבעו בירושלים, בירת פחוות יהודה, המטבעות הנושאים עליהם את שם הפחווה, "יהד".

מטבע שזוהה בטעות כשייך לתקופת שמעון החשמונאי

בשנת 138 לפני הספירה פרסם המלך הסלאוקי אנטיוכוס השביעי פקודה שהופנתה אל שמעון החשמונאי:
המלך אנטיוכוס לשמעון כהן גדול ושר האומה ולעם היהודים, שלום... ועתה קיימתי לך את כל ההנחות, אשר עשו לך המלכים, אשר היו לפני ושאר המתנות אשר הניחו לך. ומניח אנוכי לך לעשות מטבע משלך, מטבע בארצך. וירושלים והמקדש יהיו חופשיים, וכל הנשק אשר הכינות, והמבצרים אשר בנית, אשר תמשול בהם, יישארו לך. וכל חוב המלך, ומסי המלך, מעתה לכל הימים, מונחים לך.
אנטיוכוס השביעי, שביקש את עזרתו של שמעון החשמונאי במלחמות שניהל כנגד אויבים מבית, העניק לשליט החשמונאי הטבות מפליגות, כולל הזכות לטבוע מטבעות משלו. ציטוט זה הוביל את מרבית החוקרים שפעלו במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 להאמין כי שמעון החשמונאי אכן ניצל את הזכות שהוענקה לו, וטבע מטבעות עבור הממלכה החשמונאית. מטבעות שונים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות יוחסו לתקופתו של שמעון החשמונאי, וביניהם המטבע המופיע בבול בעל הערך הנקוב של 3 מיל מסדרת דואר עברי (בו מוצג עץ תמר בעל שבע כפות ושני אשכולות פרי שמתחתיו שני סלים קלועים עמוסי פרי). עם השנים גדל מאוד מספר המטבעות שהתגלו בחפירות הארכאולוגיות הרבות שנערכו ברחבי ארץ ישראל, והידע שנלמד הוכיח כי כל המטבעות שיוחסו בעבר לשמעון החשמונאי הוטבעו בתקופת המלחמה נגד השלטון הרומאי. כיום לא ידוע ולו מטבע אחד המיוחס לשמעון החשמונאי.
אברהם רייפנברג, מבכירי הנומיסמטים של ארץ ישראל אשר פרסם את ספרו החשוב "מטבעות היהודים" בסוף שנת 1947, תמך בזיהוי החשמונאי אף על פי שהיה מודע לבעייתיות הכרוכה בשיוך המטבע לשמעון החשמונאי. "ישנם טעמים אחרים הנותנים מקום ליחס מטבעות אלה לתקופת המרד הגדול... אף על פי כן אנו מבכרים ליחס מטבעות אלה לשמעון, עד שלא תמצא עדות נומיסמטית נוספת". בדעה זו החזיק גם מרדכי נרקיס, אשר פרסם בשנת 1936 את ספרו "מטבעות ארץ ישראל - ספר ראשון: מטבעות היהודים".
ליאו קדמן, חוקר המטבעות אשר היה שותף לפיקוח המדעי הנומיסמטי על בחירת המטבעות שהופיעו בבולי סדרת דואר עברי, לא היה שותף לדעה זו. "את המטבע הזאת יחסו מקודם לשמעון המכבי, אולם יש לקבל כדבר שהוכח שהוא נטבע בשנה הרביעית של מלחמת היהודים הראשונה כשירושלים הייתה כבר במצור". למרות דעתו זו הוחלט לפרט בשובל הבול את שתי הדעות שהיו קיימות במחקר באותם ימים, ולרשום "מטבע ברונזה מתקופת המכבים או המרד הראשון". כעבור שנה, כשהוכנו בולי סדרת המטבע שהחליפו את בולי דואר עברי תוקן הנוסח, ובשובל הבול נרשם חד משמעית "מרד ראשון".

תקופת בית הורדוס

המלך הורדוס ויורשיו הרבו לטבוע מטבעות ועליהם מגוון של דגמים המיוחדים להם. מבין כל המטבעות האלו רק מטבע אחד, מימיו של המלך אגריפס הראשון, הופיע על בולי מדינת ישראל.

מלחמת היהודים ברומאים

בשנת 66 לספירה, עם פרוץ מלחמת השחרור הלאומי של היהודים כנגד השלטון הרומאי, החלה ההנהגה היהודית של המרד לטבוע מטבעות הן כצורך מעשי של חיי הכלכלה היום יומית והן כאקט של עצמאות. במטבעות שולבו סמלים וכתובות שנועדו להעצים את המסר של עצמאות וחיים לאומיים יהודיים. מסרים אלו הם שמשכו את תשומת ליבם של מעצבי הבולים הראשונים של מדינת ישראל.

חגיגות הניצחון של הרומאים

עם הכנעת המרד היהודי, שכללה את כיבוש ירושלים ושריפת בית המקדש, התפנו הרומאים לחגוג את ניצחונם הגדול. לצד תהלוכות ניצחון והקמת מבני ציבור מפוארים לציון הכנעת היהודים (דוגמת הקולוסיאום ושער טיטוס ברומא) טבעו הרומאים שורה ארוכה של מטבעות ניצחון. מטבעות ניצחון אלו הוטבעו בשלל דגמים הן ברומא והן במטבעות אחרות ברחבי העולם הרומי, דוגמת ספרד, מצרים וקיסריה שבארץ ישראל. מספר דגמי המטבעות שהוטבעו לרגל הניצחון על היהודים עלה משמעותית על אלו שטבעו הרומאים בעקבות ניצחונות חשובים קודמים, דוגמת הניצחונות על המצרים, הדאקים, הגרמנים והספרדים.

מלחמת בר כוכבא

עם פרוץ מרד בר כוכבא החלה הנהגת המרד להנפיק מטבעות לשימוש האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל. כל המטבעות שטבע בר כוכבא, בלי יוצא מן הכלל, הוטבעו על גבי מטבעות רומיים, תוך שהם מוחים באופן סמלי את צלם הקיסר והתיאורים האליליים שהיו על המטבעות הרומיים. ידועים מקרים אחרים בהיסטוריה בהם נעשה שימוש חוזר במטבעות ישנים לצורך טביעה של מטבעות חדשים, אולם לא באופן גורף ומוחלט כפי שנעשה במטבעות תקופת בר כוכבא. ייתכן ויש לפרש זאת כאקט מכוון שנועד להמחיש את גירוש הנוכחות הרומאים בארץ ישראל.
הסמלים ששובצו במטבעות בר כוכבא הציגו באופן חד וברור את מטרת המלחמה ברומאים תוך הדגשת הקשר אל ירושלים ובית המקדש. דגמים אלו כללו בין היתר את חזית בית המקדש, את כלי הקודש ששימשו את הכוהנים (כגון החצוצרות והנבל), ואת ארבעת המינים שהמחישו את מצוות העלייה לרגל. דגמים לאומיים אלו הם שמשכו את תשומת ליבם של מעצבי הבולים הראשונים של מדינת ישראל.

מטבעות הערים תחת שלטון הרומאים

בין המאה הראשונה ומחצית המאה השלישית לספירה, תחת השלטון הרומאי על ארץ ישראל, הוענקה לערים רבות הזכות לטבוע מטבעות באופן עצמאי. הערים הורשו לטבוע מטבעות ברונזה בעריכים נמוכים שנועדו לספק את צורכי הכלכלה המקומית, בעוד הזכות לטבוע מטבעות בכסף ובזהב נשמרה למִטבעות המרכזיות של האימפריה הרומית. כ-40 ערים (כולל בעבר הירדן המזרחי) טבעו מטבעות בתקופה זו, ובהן אשקלון, בניאס, דור, טבריה, יפו, עזה, עכו, ציפורי, קיסריה, ושכם. במחצית המאה השלישית לספירה השתנתה מדיניות טביעת המטבעות באימפריה הרומית, ומרבית מִטבעות הערים נסגרו. פעילות הטביעה רוכזה במִטבעות הראשיות שפעלו בערים דוגמת רומא, ליון, אנטיוכיה ואלכסנדריה.