google/wiki40b huggingface dataset:
יום העצמאות (לבנון)

יום העצמאות של לבנון (בערבית: استقلال لبنان) הוא חג לאומי לבנוני הנחגג ב-22 בנובמבר לזכר סיום המנדט הצרפתי על לבנון ב-1943 אחרי 23 שנים של שלטון קולוניאלי. היום עצמו מסמל את שחרורם של הנשיא, ראש הממשלה ומספר שרי קבינט אשר היו כלואים בעיירה ראשיא על ידי המנדט הצרפתי. השחרור של בעלי תפקידים אלה הגיע לאחר הקמת ממשלת התנגדות, הפגנות ענק ברחובות וכן לחץ בינלאומי.

התקופה שלפני העצמאות

כאשר משטר וישי נכנס לתוקף בצרפת ב-1940, הגנרל אנרי פרנאן דנץ מונה להיות הנציב של לבנון. נקודת המפנה הזאת גרמה להתפטרותו של נשיא לבנון דאז, אמיל אדה ב-4 באפריל 1941. לאחר חמישה ימים מינה אדה את אלפרד נקאש לנשיא לתקופה שנמשכה שלושה חודשים בלבד. נשיאותו של נקאש נגדעה באיבה עם כניעת כוחות וישי שהוצבו בלבנון וסוריה לידי כוחות צרפת החופשית ובריטניה. ב-14 ביולי 1941 נחתם הסכם שביתת נשק בעכו שסיים את הקרבות בין שני הצדדים. הסכם שביתת הנשק גם אפשר את ביקורו של שארל דה גול, ובכך סיים את שלטון וישי בלבנון.
במהלך הביקור של דה גול, המנהיגים של לבנון באותה תקופה ניצלו את ההזדמנות לדון עמו בענייני עצמאות וריבונות. בפגישה עמו ביקשו המנהיגים מדה גול לסיים את המנדט הצרפתי בלבנון ולהכיר בעצמאות לבנון ללא תנאים. לאחר לחץ לאומי ובינלאומי הגנרל ז'ורז' קאטרו, גנרל שהיה כפוף ישירות לדה גול, הכריז בשם הממשלה שלו על עצמאותה של לבנון ב-26 בנובמבר 1941. מדינות כמו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, ברית המועצות, מדינות ערב ומספר מדינות באסיה הכירו בעצמאות זאת, חלקם אפילו החליפו שגרירים עם ביירות. על אף ההכרזה הזאת, הצרפתים לא חדלו מלהפעיל את סמכותם בשטח לבנון.
ב-8 בנובמבר 1943, לאחר בחירתו לנשיאות של בשארה אל ח'ורי ומינוי ראש הממשלה ריאד א-סולח, בוצע השינוי החשוב בחוקה הלבנונית. השינוי המיוחל הסיר את הסעיפים אשר התייחסו למנדט הצרפתי וכמו כן ערכו את הסמכויות של הנציב העליון, ובכך באופן חד-צדדי סיימו את המנדט. הצרפתים הגיבו בכך שהם אסרו את הנשיא, ראש הממשלה ושרי קבינט אחרים והגלו אותם למבצר עתיק בראשיא. אירוע זה איחד את הדעה ברחוב המוסלמי והנוצרי בלבנון ביחס למנדט הצרפתי וגרם להפגנות ענק ברחובות.

ממשלת בשאמון

לאחר כליאת השרים הלבנונים, חברי הפרלמנט הלבנונים והסמיכו את שני השרים שלא נאסרו, מג'יד ארסלן, שר ההגנה באותה תקופה, וחביב אבו ח'אלה להמשיך לנהל את הממשלה הלבנונית. שני השרים עברו לבשאמון ובכך הממשלה שלהם זכתה לכינוי ממשלת בשאמון. הממשלה זכתה לאירוח והגנה בביתו של חוסיין אל-חלבי, מנהיג מוכר בבשאמון ומנהיג משפחת חלבי. מקום אירוח זה היה ממוקם באופן אסטרטגי כדי לאפשר הגנה אופטימלית לשרים.
הממשלה החדשה בבשאמון סירבה לנהל משא ומתן עם גנרל קאטרו או עם כל נציג אחר של המנדט. הסיבה לסירוב זה הייתה הטענה של ממשלת בשאמון כי כל משא ומתן צריך להתנהל אל מול הממשלה הכלואה על ידי המנדט. ממשלה זאת גם ייצרה כוח התנגדות צבאי בשם ״המשמר הלאומי״, אשר המפקד שלה היה ארסלן. הקבוצה הצבאית הזאת לחמה במלחמת העצמאות של לבנון. בשלב מאוחר יותר ״המשמר הלאומי״ היווה את הבסיס לצבא לבנון אשר הוקם ב-1946 תחת הנהגתו של ארסלן והגנרל פואד שהאב.
לבסוף, ממשלת צרפת נכנעה ללחץ של העם הלבנוני וכן של מספר מדינות. בבוקר ה-22 בנובמבר 1943 היא שחררה את השרים אשר היו כלואים בראשיא. מאז תאריך זה מסמל את יום העצמאות הלבנוני.
פונפון

פונפון הוא קישוט כדורי, רך וצמרירי או קווצה של חומר סיבי. פונפון יכול לבוא בצבעים, גדלים וזנים רבים, והם עשויים ממגוון רחב של חומרים כמו צמר, כותנה, נייר וכדומה.
שימוש נפוץ של הפונפונים מופיע בעיקר בקרב מעודדות וכן על ידי אוהדי ספורט. שימוש נפוץ נוסף הוא כקישוט לבגדים.
מקור השם 'פונפון', נגזר ממילה בצרפתית, המתייחסת לקישוט בצורת כדור קטן, שעשוי מבד או נוצות.

שימוש בפונפונים לעידוד

לרוב, השימוש בפונפונים נעשה בזוגות (אחד בכל יד), אבל זה עשוי להשתנות עם דרישות מסוימות של הכוריאוגרפיה של ריקוד.
מרבית הפונפונים המשמשים לעידוד הם קלי משקל, עלותם זולה והם מופיעים בצבעים שונים, על ידי צוות העידוד ולעיתים גם נמכרים לצופים באירוע.

השימוש בבגדים

הפונפון משמש כקישוט לכובעים, גרביים, שמלות, צעיפים, ובגדים אחרים. לעיתים מופיע הפונפון כחלק מתרבות הלבוש. למשל, למדי חיל הים הצרפתי ישנו פונפון בולט התפור במרכז הכומתה. למלחים הבלגים יש גרסה דומה בצבע תכלת. בנעלי החתונה המסורתיות של האיטלקים יש פונפון קטן, וכדומה.

אנשי דת קתולים

אנשי דת קתולים מהתקופה הרומית, נהגו ללבוש כומתה עם פונפון תפור במרכזה. צבע הפונפון ציין על דרגתו של הלובש אותה. הכמרים נהגו ללבוש את הכומתה השחורה עם פונפון בצבע שחור, להגמונים (Prelates) היה פונפון בצבע ארגמן, על הכומתות השחורות שלהם והצ'מברליינים (Chamberlains) נהגו ללבוש פונפון סגול. הבישופים והארכיבישופים לבשו כומתה סגולה עם פונפון באותו הצבע. לכומתה האדומה של הקרדינל לא היה פונפון, אלא לולאה אדומה בלבד. האפיפיור לא חבש כלל כומתה. לכמה מן הקהילות דתיות היו כומתות ייחודיים, כגון קהילת Norbertines שלבשו כומתה בצבע לבן עם פונפון באותו הצבע. כמה אבות סנט פרנסיס ללשו כומתה חומה עם פונפון שחור. קהילות אחרות עשויים היו ללבוש כומתה שחורה עם פונפון לבן, ירוק או כחול, או הכומתה השחורה של הכמורה החילונית.
קפה מרגוע

קפה מרגוע הוא בית קפה ומסעדה בקריית אתא שנוסד בשנת 1935. בתחילתו שכן בית הקפה בצריף. המבנה שימש כמסעדה, אולם חתונות ובית קפה מהראשונים במדינת ישראל. שימש כמקום מפגש של ארגון "ההגנה".
עדות על המקום: בלה פרסקי (1920–2008): "בשנת 1938 עברתי לכפר-אתא - לאחותי יפה שעלתה לישראל על אניית הנוסעים 'פולוניה', עבדתי אצלם בבית הקפה. האנגלים היו באים לשתות בבית הקפה, וודקה, עד שכרות. הרווחנו מהם טוב, היה להם כסף. היה להם רספקט לנשים. כמה שבקשנו נתנו ומזה היינו חיים אבל היה מסוכן. אברהם פרסקי (בעלי) בא לכפר-אתא לרקוד, מכל הסביבה באו לרקוד בקפה, תפס אותי 'בכוח'. הרבה מחזרים. היינו חבורה של צעירים, רקדנו ואלס וטנגו והורה. התחתנו והיו לנו ילדים. במלחמת העצמאות, היינו רצים עם הבנות שלנו בפיילה, לבית הקפה (רחוב ליד) להתחבא מהפצצות. שם היה מעין מקלט מתחת לבית."
משפחות זיימן ופולק - בן דב הסבו חלק מצריף המגורים שלהם ל"בית קפה", מסעדה ואולם חתונות. בית הקפה פעל בחדר הגדול בצריף והיו בו כמה שולחנות. בחלק האחורי של החדר היה מקרר עם דלפק וויטרינה שהסתירו את המטבח. בחלק הקדמי של החדר היה חלון שנפתח בהרמה אל החצר. במוצאי שבת רקדו לצלילי הגרמופון ושתו סודה שיוצרה במכונה מיוחדת.
בתקופת המאבק על הקמת המדינה התנגשו אנשי ההגנה עם החיילים הבריטים שבילו במקום.
בשנת 1946 נבנה במקום הצריף מבנה שהמשיך לתפקד כבית קפה ומרכז חברתי של היישוב.
קפה מרגוע מוגדר על ידי המוזיאון העירוני בית פישר כ"מבנה ראשונים" והוא חלק ממסלול הסיורים של בית פישר בקריית אתא.
נלטרקסון

התמכרות לאלכוהול

השימוש העיקרי בתרופה זו הוא עבור התמכרות לאלכוהול. הנלטרקסון אושרה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי, ה-FDA, לטיפול בהתמכרות לאלכוהול ב-1994, בעקבות פרסום שני מחקרים ראשונים על תרופה זו בשנת 1992. מאז מחקרים נוספים אישרו את יעילות התרופה בהפחתת תדירות וכמויות השתייה.
המנה התחלתית של 25 מ"ג ואחר כך 50 מ"ג ליום.
נלטרקסון הוכח כמפחית את שיעורי הישנות ההתמכרות לאחר התנזרות במחקרים קליניים רבים. בנוסף, יש ראיות כי נלטרקסון מסייע בהפחתת כמויות השתייה בזמן נטילתו אצל אנשים שממשיכים לשתות גם בזמן נטילת הנטלרקסון, אך פחות יעיל בסיוע לחולים בהתנזרות מוחלטת משתייה. יש מחקרים הטוענים כי נלטרקסון הראה יתרון לעומת פלצבו בהפחתת כמויות שתייה לרמות נורמליות, ולא מנסה להשיג גמילה מלאה מאלכוהול.
מחקרים זיהו גן שנפוץ ב-25-30% מהאוכלוסייה הלבנה שקיומו גורם לתגובה יעילה יותר לנלטרקסון בהפחתה או גמילה מאלכוהול. גן זה כמעט ואינו נמצא בקרב שחורים, והוא שכיח אצל 60-70% מהאסייתים.

התמכרות לאופיואידים

נלטרקסון עוזר לחולים להתגבר על התמכרות לאופיואידים על ידי חסימת השפעת האופוריה של הסמים. שלא כמו בשימוש עבור התמכרות לאלכוהול, ההשפעה של נטלרקסון על התמכרות לאופיואידים נמוכה הרבה פחות. לפיכך, אף על פי שבמקור התרופה אושרה ב-1984 על ידי ה-FDA לשימוש בהתמכרות לאופיואידים, בדרך כלל משתמשים בנלטרקסון עבור התמכרות לאלכוהול.
סקירה של מחקרים בנושא משנת 2011 הצביעה על כך שיש צורך בחקר נוסף שיצביע על האפקטיביות של התרופה בטיפול בהתמכרות לאופיואידים (ולהשוות נלטרקסון לאופציות אחרות, כגון מתדון).
אחד החסרונות של התרופה הנלקחת בצורה אורלית הוא שצריכים לקחת אותה באופן יומיומי, כך שייתכן והמטופל יימנע מלקחת את התרופה כדי שלא תפגום בהנאתו מהסמים שהוא צורך. בשל בעיה זו, חולים רבים נושרים במהלך הטיפול בתרופה. לפיכך, תרופה זו היא טיפול אידיאלי רק לחלק קטן מהאוכלוסייה, בדרך כלל אנשים עם מצב חברתי יציב בצורה יוצאת דופן ובעלי מוטיבציה גבוהה. נלטרקסון מסייעת לתלות הפיזית לאופיואידים, אבל בשביל להיגמל לחלוטין מההתמכרות נדרשות התערבויות פסיכו-סוציאליות נוספות (כמו ייעוץ וטיפול קבוצתי), וזאת על מנת לשמור על יעילות הטיפול לטווח רחוק.
אנדרטת המלחמה הלאומית של קנדה

תיאור האנדרטה

האנדרטה בנויה בצורת קשת מאבן שבתחתיתה פסלי מתכת. הפסל המרכזי נקרא בשם "התגובה" ומתאר קבוצה של חיילים (הן לוחמים והן חיילות עזר) הצועדים לכיוון הקשת - אחד החיילים רכוב, וקבוצה גוררת תותח. בראש הקשת עומדות דמויות המסמלות את השלום ואת החירות.
הדגם שעל פיו נבנתה האנדרטה מוצג במוזיאון המלחמה הקנדי.
טמבור

היסטוריה

החברה הוקמה ב-1936 על ידי שלושה עולים מגרמניה והחלה לפעול בצ'ק פוסט תחת השם "חיפה וורניש וורקס". ב-1944 נרכשה החברה על ידי התאגיד הבריטי ג'נסון את ניקולסון והועברו אליה זכויותיו במכירת תוצרתו במזרח התיכון. עיקר הפעילות בשנים הבאות הייתה מכירות לצבא ולצי הבריטי. ב-1952 הוקם מפעל חדש באזור התעשייה של עכו בו עבדו כ-100 עובדים וב-1956 הוחלף שם החברה ל"צבעי טמבור". 
ב-1960 נמכרה החברה למספר שותפים: החברה הכלכלית לישראל-PEC (קבוצת IDB), אנגלו-ישראל סקיוריטיס וקבוצת משקיעים פרטיים. ב-1962 נמכרה מרבית החברה לפלסקון, יצרן הצבעים הגדול ביותר בדרום אפריקה, בבעלות משפחת בלומברג. בן המשפחה פטר עלה לישראל וניהל את החברה. בשנת 1970 רכשה טמבור את חברת צבע-תעשיות צבעים ובשנת 1974 התמזגה עם חברת אסקר, שהייתה גורם עיקרי בענף הצבעים לאחר שרכשה בשנת 1970 את סולגון. עם המיזוג, השליטה בחברה התחלקה בין כור כימיה וחברת פלסקון. במשך שנים רבות נודעה החברה בסיסמה: "ליופי והידור - צבעי טמבור". עיקר התוצרת של החברה הייתה לשוק הישראלי, אולם החברה ייצאה כ-10% מתוצרתה, בעיקר צבעים לאוניות. בשנת 1981 נכנסה טמבור לשותפות בהקמת מפעל צבעים ביוון.
בסוף שנות ה-70 מכרה פלסקון את חלקה בחברה ל-PEC של קבוצת דיסקונט השקעות, ובהמשך נמכרו לה גם אחזקות כור, כך ש-85% מהבעלות בטמבור הייתה של קבוצת השקעות דיסקונט. טמבור הייתה חברה פרטית עד 1993 אז הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בתחילת 1996 רכשה טמבור את השליטה ב"קדם כימיקלים", שעסקה במוצרי ניקוי, אולם לאחר הפסדים כבדים היא סגרה את הפעילות בתחום ובשנת 2001 מכרה את קדם כימיקלים לחברת 3i.
ב-2001 מכרה דיסקונט השקעות את חלקה לגרנית הכרמל ובעקבות קבלת הצעת רכש מלאה נמחקה החברה מהמסחר בבורסה. ב-2005 הונפקה פעם נוספת והפכה שוב לחברה ציבורית. לאחר רכישת השליטה בחברה על ידי גרנית הכרמל השקעות ניתנה שוב הצעת רכש מלאה למניות החברה, וביולי 2012 היא שבה להיות חברה פרטית.
במאי 2014 הודיעה קבוצת עזריאלי על מכירת החברה לקבוצת קוסטו (Kusto) מסינגפור תמורת 500 מיליון ש"ח.

סמליל החברה

שם החברה נובע מהמילה האנגלית "Tambourine" (תוף מרים) וסמלה הראשון של החברה היה ילד שמתופף בפחית. בשנות ה-70 של המאה ה-20, עיצב דן ריזינגר סמל לחברה בצורת האות ט' אשר נוצר מעיגול ושני ריבועים. בתחילה, היה הסמל צבוע בצבעי כחול ואדום. בפברואר 2008 עברה החברה תהליך של מיתוג מחדש על ידי חברת שלמור אבנון עמיחי Y&R. במהלך המיתוג, הורחבו צבעי הלוגו מכחול, אדום ולבן לצבעים רבים כדי לייצג את מגוון הצבעים הרחבים הקיימים בצבעי החברה. כחלק מהמיתוג, נצבע סמליל עיתון "הארץ" ב-10 במרץ 2008. ב-2017, עברה החברה תהליך מיתוג נוסף על ידי צוות בראשות עדלי סטוק בו בוטלו הצבעים השונים אך הט' נצבעה ברקע צבעוני עשיר.
ג'יין פאוול

קורות חיים

נולדה בפורטלנד (אורגון), אורגון, בשם סוזן לוריין בורס. כבר בגיל צעיר דחפו אותה הוריה לקבל שיעורי משחק, ריקוד וזמרה כדי להפוך אותה לשחקנית דוגמת שירלי טמפל אך הניסיון לא צלח.
ב-1943 הופיעה בתחרות כשרונות צעירים ברדיו בתוכניתה של ג'נט גיינור בהוליווד וזכתה במקום ראשון. מבלי לעבור מבחן במה היא הוחתמה על חוזה לשבע שנים במטרו גולדווין מאייר.
היא הושאלה בתחילה ליונייטד ארטיסטס שם הופיעה בשני סרטים בשחור-לבן: בסרטה הראשון "Song of the Open Road" הופיעה בתור נערה בשם ג'יין פאוול ובשם הזה פורסם הסרט והפך לשמה הקבוע. הסרט השני היה "Delightfully Dangerous" (1945) לאחר מכן חזרה למטרו גולדווין מאייר. סרטה השלישי היה "חופשה במקסיקו" שצולם בצבעי טכניקולור ובו הופיעה לצד רודי מקדואל.
היא הצטיינה בקול הסופרן וביכולת הריקוד שלה והופיעה בעיקר בסרטי קומדיות מוזיקליות. ב-1948 שיחקה סרט "פגישה עם ג'ודי" לצד אליזבת טיילור וב-1950 בסרט "ננסי הולכת לריו" לצד אן סאות'רן ובסרט "שבועיים של אהבה" ביחד עם דבי ריינולדס.
ב-1951 נבחרה לשחק בסרט "חתונה מלכותית" לאחר שג'ון אליסון וג'ודי גארלנד פרשו מההפקה. היא שיחקה שם כאחותו של פרד אסטר שהיה מבוגר ממנה בעשרים שנה.
היא המשיכה להופיע בקומדיות מוזיקליות כמו "Rich, Young and Pretty" (1951),‏ "Three Sailors and a Girl" (1953), "אתנה" (1954) ועוד.
ב-1954 שיחקה בסרט המוזיקלי שבע כלות לשבעה אחים לצידו של הווארד קיל בתפקיד ראשי ובוגר שזכה להצלחה רבה. היא הדגימה בסרט את יכולות המשחק, הריקוד והזמרה שלה וזה תפקידה החשוב ביותר.
בסוף שנות ה-50 דעכה הסוגה של סרטים מוזיקליים והיא גם התבגרה ולא נראתה כבר כמו "בת השכן" ("Woman next door").
היא פיתחה את הקריירה האמנותית שלה על הבמה והופיעה במחזות זמר רבים כמו:"אוקלהומה", "צלילי המוזיקה", "גבירתי הנאוה", "דרום פסיפיק", "קרוסל" וכן הופיעה על הבמה בהפקה של "שבע כלות לשבעה אחים" עם הווארד קיל. היא הופיעה גם בסדרות טלוויזיה רבות.
פאוול הייתה נשואה חמש פעמים ויש לה שלושה ילדים. בעלה האחרון היה השחקן דיק מור (1925–2015) שהופיע בסרטים עוד בהיותו ילד.
ב-1988 פירסמה אוטוביוגרפיה בשם "The Girl Next Door . . . And How She Grew".
לג'יין פאוול יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
RTA type 1

RTA Type 1 (המכונה גם Distal RTA) היא הפרעה כלייתית, השייכת לקבוצת ההפרעות הקרויות חמצת אבובית הכליה. הפרעה זו מתרחשת באבובית המרוחקת בכליה, ומאופיינת בחוסר יכולת להחמיץ את השתן כתוצאה ממספר סיבות. מאחר שהשתן לא חומצי, רמת החומציות בדם עולה, ויש תת-אשלגן בדם מסיבות שיתוארו להלן. אבחנה תעשה על ידי בדיקת רמת החומציות של השתן בנוכחות רמת חומציות גבוהה בדם, והטיפול יהיה מתן ביקרבונט (לטיפול בחמצת) ואשלגן.

טיפול

הטיפול כולל תיקון של האצידמיה על ידי מתן סודיום ביקרבונט או סודיום ציטרט. לטיפול בהיפוקלמיה, היווצרות האבנים ונפרוקלצינוזיס- ניתן לטפל על ידי מתן טבליות של פוטסיום-ציטרט.
קרל אמיך, נסיך ליינינגן

ביוגרפיה

קרל אמיך נולד ב-12 ביוני 1952 באמורבאך, לאמיך קיריל, נסיך ליינינגן ולאיליקה, דוכסית אולדנבורג, בתם של ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג והלנה, נסיכת ולדק ופירמונט. קרל אמיך הוא היה צאצא של המלכה ויקטוריה והצאר אלכסנדר השני, וכן צאצא של מלכי שוודיה מבית ואסה, וצאצא של שני אחיה למחצה של המלכה ויקטוריה, קרל, נסיך ליינינגן ופאודורה, נסיכת ליינינגן. כתוצאה מכך, קרל אמיך הוא צאצא של כל שלושת ילדיה של ויקטוריה, הדוכסית של קנט.
ב-8 ביוני 1984 התחתן קרל אמיך עם מרגריטה, נסיכת הוהנלוהה-אהרינגן, ממנה נולדה לו בת אחת, אולם היא נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1989. ב-24 במאי 1991 הוא התחתן עם גבריאלה רנטה טייסן, שאף ממנה נולדה לו בת אחת, ובשל נישואיו בנישואים מורגנטים, נישל אותו אביו מירושתו. כמו כן, בשל היותו צאצא של ג'ורג' השני, מלך בריטניה, דרך נכדתו אוגוסטה, נסיכת בריטניה הגדולה, הוא היה חלק מסדר הירושה לכתר הבריטי, אולם בשל נישואיו לקתולית הוא איבד את מקומו בסדר הירושה בשל חוק ההסדר 1701, ורק בשנת 2015 הוא קיבל את מקומו בחזרה. בשנת 1998 התגרשו השניים, וב-7 ביוני 2008 הוא התחתן עם הרוזנת איזבל פון אונד צו אגלופשטיין, ממנה נולד לו בן אחד.
בשנת 2000 הגיש קרל אמיך תביעה נגד משפחתו על זכויותיו לרשת חלק מנכסי המשפחה, וטען שבשל הלחץ שהפעילה עליו משפחתו, אשתו התגרשה ממנו, התאסלמה, ועברה להתגורר עם אגא חאן הרביעי.
בשנת 2013 המיר קרל אמיך את דתו לנצרות אורתודוקסית, והכריז על עצמו כראש בית רומנוב, מתוקף היותו נכד של מריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ונטל לעצמו את השם ניקולאי השלישי, קיסר רוסיה. קרל אמיך, בסיועו של אנטון בקוב, הודיע על כוונתו לקנות חלקת קרקע בת 80 דונם במונטנגרו, וכן קנה כמה איים מקיריבטי ומגמביה, שיהוו את השטח לקיסרותו החדשה.
הארמייה הראשונה (קנדה)

היסטוריה

בתחילת 1942 בעקבות הקמת כוחות קנדיים גדולים, הוקמה הארמייה הקנדית הראשונה בפיקוד אנדרו מק'נוטון.
חלק מכוחות הארמייה שכללו את הקורפוס הקנדי הראשון, ובו הדיוויזיה הקנדית הראשונה, הדיוויזיה הקנדית המשוריינת החמישית והחטיבה הקנדית המשוריינת הראשונה, הופרדו מהארמייה ביולי 1943 ונשלחו להילחם בזירה האיטלקית.
שאר כוחות הארמייה לחמו בחזית המערבית, והשתתפו בקרב פאלז, בקרב שפך הסכלדה, ובקרבות בהולנד. מכיוון שהכוחות הקנדיים שהשתייכו לארמייה היו מעטים, וכללו רק את הקורפוס הקנדי השני, צורפו לארמייה גם הקורפוס הבריטי הראשון, הדיוויזיה הפולנית המשוריינת, חטיבה הולנדית, חטיבה בלגית וחטיבה צ'כית. 
בשבועות האחרונים למלחמה הועבר הקורפוס הקנדי הראשון מאיטליה, צורף לארמייה וסייע לה בכיבוש צפון הולנד.
טיפקאנו וטיילר גם

טיפקאנו וטיילר גם (באנגלית: Tippecanoe and Tyler too) או בקיצור "טיפ וטיי" (Tip and Ty) היה שיר בחירות פופולרי ובעל השפעה רבה במערכת הבחירות לנשיאות שנערכה בשנת 1840 בארצות הברית, בהם נבחרו ויליאם הנרי הריסון ("טיפקאנו") וג'ון טיילר לנשיא וסגן הנשיא, בהתאמה.

היסטוריה

השיר נועד לסייע לבחירתו של נציג המפלגה הוויגית ויליאם הנרי הריסון, אשר ניצח את האינדיאנים בקרב טיפקאנו ועל כן זכה לכינוי "טיפקאנו". הריסון התמודד יחד עם סגנו ג'ון טיילר מול נציג המפלגה הדמוקרטית מרטין ואן ביורן.
שיר בחירות זה הביא למעשה לבחירתו של הריסון, ופתח מסורת של כתיבת שירי בחירות ושימוש בהם בכל מערכת בחירות בארצות הברית עד ימינו. שם השיר ידוע גם כיום כדוגמה לסיסמת בחירות מוצלחת.
באופן אירוני, האריסון, שהחל בכהונתו כנשיא ב-4 במרץ 1841, מת לאחר חודש בתפקיד, וסגנו, ג'ון טיילר הוא שכיהן כנשיא בהמשך  תקופת הנשיאות.

מקור השיר

השיר נכתב על ידי אלכסנדר קופמן רוס (Alexander Coffman Ross), תכשיטן מזייסוויל (Zanesville) שבמדינת אוהיו בשנת 1840 ללחן של שיר עממי בשם "החזירים הקטנים" (Little Pigs). השיר הושמע לראשונה במפגש של המפלגה הוויגית שנערך בזייסוויל, ולאחר מכן, בעת שנסע במסע עסקים בניו יורק, השמיע את השיר באספת בחירות ויגית שנערכה בעיר ניו יורק. מכאן התפשט השיר בכל רחבי ארצות הברית והושמע באסיפות בחירות של המפלגה הוויגית בכל רחבי המדינה.
מילות השיר "החזירים הקטנים" נשכחו, ואינן ידועות כיום.
ברחבי ארצות הברית נפוצו גרסאות שונות רבות של השיר, ונכתבו לו בתים שונים במהלך מערכת הבחירות. השיר זכה לפופולריות רבה בשל חוסר הרצינות שלו, והיותו שיר עם פשוט (בניגוד לשירי הבחירות הרציניים שקדמו לו).

מילות השיר

מילות הבית הראשון של השיר באנגלית: 
Tip and Ty

What's the cause of this commotion, motion, motion, 

Our country through? 

It is the ball a-rolling on 

For Tippecanoe and Tyler too. 

For Tippecanoe and Tyler too. 

And with them we'll beat little Van, Van, Van, 

Van is a used up man. 

And with them we'll beat little Van.

מילות הבית הראשון של השיר בעברית:
טיפ וטיי

מה גרם לכל המהומה, הוהה, הוהה 

בכל רחבי המדינה? 

זה הכדור שמתגלגל קדימה 

למען טיפקאנו וטיילר גם. 

למען טיפקאנו וטיילר גם. 

ועמם נביס את ואן הקטן, ואן, ואן, 

ואן האיש המשומש. 

ועמם נביס את ואן הקטן.
גרסת השיר של רוס כללה 12 בתים ופזמון חוזר. בשל מילות השיר המסגירות גלגול, החלו במערכת הבחירות להשתמש בכדורי בד גדולים ולגלגל אותם במהלך השמעת השיר.
קטלוג מסיה

קטלוג מסיה הוא רשימת עצמים אסטרונומיים אשר הוכנה על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה תחת השם "קטלוג של ערפיליות וצבירי כוכבים" ופורסמה ב-1771. הסיבה העיקרית לעריכת הרשימה הייתה שמסיה היה צייד שביטים והוא היה מתוסכל מעצמים שדמו לשביטים והפריעו לו בחיפושיו מדי לילה. הפתרון של מסיה היה להכין רשימה של עצמים אלה, תאורם ומיקומם בשמי הלילה, יחד עם עוזרו פייר מאשן.
הגרסה הראשונה שפורסמה בשנת 1774 כללה 45 עצמים הממוספרים מ-M1 (ערפילית הסרטן) ועד M45 (פליאדות). רשימה מעודכנת שהכילה גם את העצמים M46 עד M68 פורסמה בשנת 1780 והרשימה הסופית והמלאה של מסיה פורסמה בשנת 1781 וכללה 103 עצמים, אך היא זכתה ל"חיים משלה" בדמות תוספות של אסטרונומים נוספים מאוחר יותר, המונעים על ידי הערות צד בכתביהם של מסיה ומאשן, הערות אשר העידו על היכרותם עם העצמים הנוספים. התוספת הראשונה נעשתה על ידי קאמי פלמריון ב-1921, אשר הוסיף את M104 לאחר שהוא מצא את הערתו של מסיה על עותק הקטלוג שלו משנת 1781. M105 עד M107 נוספו על ידי הלן סויר הוג ב-1947 אחרי שגילתה מכתב של מאשן שמתאר את גילויין של M104‏ - M107 בתוך ספר של יוהאן אלרט בודה, M108 ו-M109 על ידי אוון גינגריץ' ב-1960 ו-M110 על ידי קנת' גלין ג'ונס. M102 נצפה על ידי מאשן, אשר העביר את המידע למסיה, שהכניס אותו לקטלוג מבלי שצפה בו בעצמו ומאוחר יותר, מאשן עצמו הודה כי עצם זה לא קיים והוא היה פשוט תצפית חוזרת של M101. יש הטוענים כי הגלקסיה NGC 5866 היא למעשה M102 אך זיהוי זה אינו תואם את המתואר בהערותיו של מאשן.
מכיוון שמסיה חי וביצע את תצפיותיו בצרפת, בחצי הכדור הצפוני, רשימת העצמים כוללת רק עצמים אשר ניתן לראות מאזור זה, הנמצאים בין הקוטב השמימי הצפוני לבין קו רוחב שמימי של כ-35.7°-. עצמים מרשימים רבים אשר ניתן לצפות בהם מחצי הכדור הדרומי, כגון ענן מגלן הגדול והקטן, אינם נכללים ברשימה.
כל העצמים בקטלוג ניתנים לתצפית באמצעות משקפת או טלסקופ קטן (בתנאי ראות טובים), ולכן מהווים מטרות תצפית פופולריות עבור אסטרונומים חובבים. באביב המוקדם, אסטרונומים נוטים אף לערוך מפגשים של "מרתון מסיה", כאשר היעד הוא לצפות בכל העצמים ברשימה תוך לילה יחיד.

לקריאה נוספת

סיכום של מידע אסטרופיזיקלי על כל עצם מסיה, כמו גם של העצמים בקטלוג ה-400 של הרשל ניתן למצוא בספר הבא:
Concise Catalog of Deep-sky Objects: Astrophysical Information for 500 Galaxies, Clusters and Nebulae by W. H. Finlay, ISBN 1-85233-691-9.
ג'ק גילפורד

ביוגרפיה

גילפורד נולד במזרח מנהטן וגדל בשכונת ברוקלין. בן למהגרים יהודים רומנים; סופיה, בעלת מסעדה ואהרון גלמן.
לגילפורד היו שני אחים; מבוגר יותר - מארי וצעיר - נת'ניאל. גילפורד נהג להופיע כקומיקאי ומנחה בערבי חובבים והתגלה על ידי הקומיקאי היהודי מילטון ברל כאשר עבד בבית מרקחת. החיקויים והבעות הפנים המוזרות עליהם עבד עזרו לו להתבלט ויצרו סביבו עניין.

קריירת משחק

גילפורד החל את דרכו כשחקן בשנות ה-40, בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה. התפרסם לראשונה בברודוויי במחזמר "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום בו שיחק את הייסטרווי, עבד הסנטור הרומאי סנקס, עליו היה מועמד לפרס הטוני. בקולנוע התפרסם לראשונה באותו תפקיד בגרסה הקולנועית המצליחה של המחזה, אותה ביים ריצ'רד לסטר. גילפורד היה מועמד לפרס הטוני בפעם השנייה על הופעתו במחזה "קברט"
שיחק לאחר מכן בפרודיית המלחמה הקולנועית שהתבססה על הרומן "מלכוד 22" בתפקיד החובש הצבאי ד"ר דניקה. גילפורד גילם בשנת 1973 את פיל גרין, שותפו העסקי של איש העסקים הארי סטונר (ג'ק למון) בדרמה של ג'ון ג. אבילדסן "להציל את הנמר". על הופעתו זו הי מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב. ב-1985 הופיע בקומדיה של רון הווארד, "קוקון", בתור ברני לפקוביץ' הקשיש הפסימי שמסרב לשחות בבריכת השחייה הקסומה וחזר על התפקיד גם בסרט ההמשך "קוקון 2: החזרה". לקראת סוף הקריירה שלו היה גילפורד מועמד לפרסי אמי על הופעות אורח שעשה בקומדיית המצבים הטלוויזיונית "בנות הזהב" ובסדרת הדרמה "שלושים ומשהו".

חיים פרטיים

גילפורד היה נשוי במשך כ-39 שנים לשחקנית ולפעילה החברתית מדליין לי אותה הכיר כשהנחה מפגשים הפוליטיים להם הייתה שותפה.
הזוג גידל ביחד שלושה ילדים, שניים משותפים ובת אחת מנישואיה הקודמים של לי.
גילפורד נפטר בביתו שבגריניץ' וילג' בשנת 1990 כשהוא בן 81 לאחר מאבק ממושך במחלת סרטן הקיבה.
הוא קבור בבית הקברות היהודי "מאונט הברון" שברובע קווינס, ניו יורק לצד אשתו היהודייה פולנייה שנפטרה ב-2008.
האנונימי ממיינץ

האלמוני ממגנצא או האנונימי ממיינץ (בגרמנית: Mainzer Anonymus) הוא מחברה הלא-ידוע של הכרוניקה העברית "מעשה הגזירות הישנים", שתיעדה מנקודת מבטו את גזירות תתנ"ו, במהלך מסע הצלב הראשון ב-1096. "מעשה הגזרות" היא אחת ממספר כרוניקות עבריות בודדות שכותביהן העידו על הגזירות, לצד הרשומה של רבי אליעזר בן נתן (ראב"ן) הנודע וזו של ר' שלמה בן שמעון. עבודתו של האנונימי ממיינץ, כמו האחרות, שרדה בכתב יד, הקרוי: "כתב יד דרמשטט", ומתוארך למאה ה-14.
שלושת הכרוניקות פורסמו בשנת 1892 על ידי אדולף נויבאואר ומוריץ שטרן במקור העברי ובתרגום גרמני.
הכרוניקה נכתבה בעברית רבנית ורובה עוסק בפרעות הצלבנים בעיר מיינץ. כמו כן היא דנה על אירועים בקהילות שו"ם: שפיירא, ורמייזא ומגנצא (כיום: שפייר, וורמס ומיינץ) שהיו מהחשובות ביהדות אשכנז. המסמך מתאר את האירועים מנקודת מבט של היהודים. בין היתר מאוזכרות בו אנקדוטות ותפילות ותחינות לאל, שחוברו בעקבות "גזירות תתנ"ו".