google/wiki40b huggingface dataset:
טיציאן

ביוגרפיה

טיציאנו וצ'לי נולד בפייבה די קאדורה, בן לאיש צבא וחבר חשוב במועצת העיר. כשהיה בן תשע, נשלח אל דודו בוונציה כדי ללמוד ציור אצל אחד מציירי העיר המפורסמים. היה לתלמידו של ג'ובאני בליני ועבד בשותפות עם ג'ורג'ונה, שהשפיע על עבודותיו המוקדמות. בין עבודותיו הבשלות הראשונות היו פרסקות (ציורי קיר) שעשה בפדובה. לאחר מכן הוזמן לסיים את הציורים בחדר המועצה של ארמון הדוכסות בוונציה, שבהם החל מורו לשעבר, בליני. לאחר מותו של סבסטיאנו דה פיומבו ואחריו מותו של ג'ורג'ונה נותר טיציאן הגדול והבכיר בציירי ונציה ושלט ללא עוררין על עולם האמנות הוונציאני במשך כ-60 שנה.
כשהיה בן 40, בעל משפחה ואב לילדים, כבר היה מפורסם בכל אירופה, ואצילים ומלכים הזמינו אצלו את ציורי דיוקנותיהם. לפי הזמנתו של אלפונזו הראשון ד'אסטה, דוכס פרארה הוא צייר סדרת תמונות צבעוניות ורבות הבעה. יצירתו "בכחוס ואריאדנה" (1523, לונדון, הגלריה הלאומית), היא פסגה של הבחנה מדויקת בכל קשת ומרקם הצבעים בטבע תוך תיאור חושני, פראי ומסתורי. 
ב-1530 צייר את דיוקנו של הקיסר קרל החמישי, ולאחריו דיוקנאות נוספים של אנשי החצר. קארל החמישי גמל לו בתואר אצולה, לו ולילדיו.
בציוריו הוא מפליא לחדור להילכי הנפש של המצוירים וחושף אותם ללא כחל ושרק. בולט ציורו "קארל החמישי במילברג" (1548, מדריד, מוזיאון פראדו) שבו הוא מפגין את כושר ההבחנה המדהים שלו לפרטי הלבוש והאביזרים של הרוכב וסוסו.
בעת ביקורו ברומא ב-1545 התרשם משרידי האדריכלות הקלאסית ומיצירותיהם של רפאל ומיכלאנג'לו, אך מיכלאנג'לו הסתייג מיצירותיו.
בשנים שלאחר מכן הרבה טיציאן במסעות, כדי לעשות ציורים שהוזמנו אצלו - מדיוקן האפיפיור פאולוס השלישי ועד דיוקן של פליפה השני מלך ספרד. הוא אף שב לעיר מולדתו, פייבה, כדי לתכנן ציורים לכנסייתה. הוא הוסיף לצייר כל ימיו, ובין ציוריו המאוחרים מצויות כמה מעבודותיו היפות ביותר. לדבריו, החל רק באחרית ימיו להבין מה משמעותו של הציור. הוא מת בגיל 90, ב-27 באוגוסט 1576 כתוצאה ממחלת הדבר בוונציה, ונקבר בבזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי המעוטרת באחד מציוריו המפורסמים "עלייתה של הבתולה השמיימה".
עד רגעיו האחרונים שקד על ציור ה"פייטה" (המוצגת כיום בגלריית האקדמיה בוונציה) שנועדה לקבר שלו עצמו, כמעין צוואה רבת עצמה ומעוררת יראה. הוא לא זכה לסיים את יצירתו זו.
בארץ ניתן למצוא את אחת מיצירותיו - סצנת הורדת ישו מהצלב בידי יוסף הרמתי, בכנסייה הפרנציסקנית שבעיר רמלה.
בין יצירותיו הידועות הנוספות ניתן למנות את "מדונת פזארו", "מותו של אקטאון" ואת "ונוס מאורבינו".
מבחן סונדי

מבחן סונדי הוא מבחן השלכה המיועד להערכה פסיכולוגית של מאפייני אישיות ותפקודים חשיבתיים ורגשיים של האדם, בדומה למבחן כתמי הדיו של רורשאך. המבחן פותח על ידי הפסיכיאטר היהודי ליפוט סונדי בשנות ה-30 של המאה ה-20.

התאוריה

מבחן סונדי מבוסס על ה"גנוטרופיזם", תאוריה פסיכולוגית של קשר גנטי שסונדי פיתח, לפיה הסינדרומים הקליניים הם תורשתיים ועוברים באמצעות הגנים הרצסיביים. הם גם משפיעים על תווי הפנים ולכן ניתן לראות אותם בתמונות. ההנחה היא שנבדק יבחר בדיוקנים של בעלי הפרעה הקיימת גם במשפחתו שלו. למשל, אדם בעל נטייה לאפילפסיה יימשך או יידחה (זאת בהתאם לשלב האפילפסיה הרגעי שלו) מצילומים של אפילפטיים.

המבחן

מבחן סונדי הוא כלי אבחון חזותי המבוסס על תגובת הנבחן לסדרה של 48 תצלומי דיוקנאות של אנשים שאובחנו והוגדרו כבעלי הפרעות נפשיות. הצילומים מסודרים בשש קבוצות של 8 תמונות. הסדרה התחלקה לארבעה צירים: הומוסקסואלי/סדיסטי, אפילפטי/היסטרי, קטטוני/פרנואידי, דיכאוני/מאני. הנבדק מתבקש לבחור, בכל קבוצה, את השניים שהכי מושכים אותו והשניים שהכי דוחים אותו. לטענת המפתחים, הבחירה הזו משקפת את ההפרעה של הנבדק.

היסטוריה

סונדי פיתח את המבחן בשנות ה-30 של המאה העשרים, ומאמר עליו הופיע בהונגרית ב-1942. אולם המבחן התפרסם בעולם רק ב-1947, עם פרסום ספרו של סונדי על המבחן בגרמנית (Experimentelle Triebdiagnostik). 
המבחן היה נפוץ יחסית בשנות החמישים והששים של המאה ה-20. כיום הוא משמש בעיקר בייעוץ לבחירת מקצוע, וגם כך השימוש בו נדיר.

מבחן סונדי שנעשה לאדולף אייכמן

הפסיכיאטר שלמה קולצ'אר, שבדק את בכיר המשטר הנאצי אדולף אייכמן במהלך חקירתו, בחן אותו גם במבחן סונדי. את תוצאות המבחן העביר בעילום שם לסונדי עצמו, וזה כתב: "אני מתרשם שהאיש בעל תאוות רצח... הטרגדיה במקרה זה נוצרה מכך שלנבדק היו נטיות שנושאות בחובן אסון, בראש ובראשונה מחשבה קטלנית, בעוד שמנגנוני ההגנה שלו היו כל כך חלשים שהאדם היה נתון לגמרי בידי יצריו".

ביקורת

בדומה לשאר מבחני ההשלכה, קשה להוכיח באמצעות ניסויים אמפיריים את תוקף ומהימנות המבחן. כבר ב-1949 הופיעה ביקורת על הבסיס התאורטי של המבחן, ובכך גם על ישימותו. בשנות החמישים נעשו מחקרים רבים לבחינת תקפותו של מבחן סונדי, שבחלקם ערערו על תקפותו ובאחרים הועלו הצעות לשיפורו. באחד המחקרים נמצא כי הנבחנים בחרו בדמויות שנראו להם ידידותיות ודחו דמויות שנראו להם אכזריות וא-סוציאליות. בלוג שהתפרסם בשנת 2009 מסכם את הביקורת על מבחן סונדי: "כיום אבד עליו הכלח. רק הציר דיכאוני/מאני יכול להיחשב כהמשכיות בין שני קצוות. וכמובן איש לא יחשוב שסדיסט והומוסקסואל נמצאים על ציר אחד".
חבורת p

בתורת החבורות, חבורת-p היא חבורה שהסדר של כל איבר בה הוא חזקה של p. קיימת מחלקה כזו של חבורות לכל מספר ראשוני p, והן נקראות, בהתאמה, חבורות-2, חבורות-3, חבורות-5, וכן הלאה. לפי משפט קושי, חבורה סופית היא חבורת-p אם ורק אם הסדר שלה הוא חזקה של p. 
התאוריה של חבורות-p היא מרכיב חשוב בתורת החבורות הסופיות, משום שתת-חבורות סילו של חבורה הן כולן חבורות-p. מאידך, בעיית המיון של חבורות-p קשה, ומבחינות מסוימות היא בלתי אפשרית.

מבנה

שוויון המחלקות מראה שהמרכז של חבורת p הוא לא-טריוויאלי. מכאן נובע (באינדוקציה על סדר החבורה) שהמנרמל של כל תת-חבורה אמיתית של חבורת-p, מכיל אותה ממש.
כל מכפלה ישרה של חבורות-p סופיות (גם לערכים שונים של p) היא חבורה נילפוטנטית, וגם ההפך נכון: כל חבורה נילפוטנטית סופית מתפרקת למכפלה ישרה של חבורות-סילו שלה.

מספרן של חבורות-p

עבור מספרים מאותו סדר גודל, מספר החבורות (עד כדי איזומורפיזם) מסדר n הוא הגדול ביותר כאשר n הוא חזקה של ראשוני. לדוגמה, יש 15 חבורות לא איזומורפיות מסדר 16 (לעומת 28 מכל הסדרים עד 15 גם יחד), 2328 חבורות מסדר 128 ו-56092 מסדר 256. 
Graham Higman (1960) ו-Sims (1965) הוכיחו שמספר החבורות מסדר  גדל כמו . 
יש חבורה יחידה מכל סדר ; 
2 חבורות מסדר ;
5 חבורות מסדר ; ו-15 חבורות מסדר . 
מספר החבורות מסדר  הוא 2p ועוד גורם בגודל חסום התלוי ב-p; 
מספר החבורות מסדר  הוא  ועוד גורם ליניארי התלוי ב-p; 
מספר החבורות מסדר  הוא  ועוד גורם ממעלה רביעית התלוי ב-p. חישובים אלה, שנערכו בדייקנות, הביאו את Higman לשער השערה שנודעה בשם "The PORC conjecture" (על-שם ראשי התיבות Polynomials On Residue Classes), שלפיה לכל n יש N גדול מספיק כך שמספר החבורות מסדר  (עבור p גדול מספיק) הוא פולינום מסוים של p, התלוי ב-  בלבד.
החבורות מכל סדר , עבור  (וכאשר , עבור ) מויינו באופן מלא. יש  חבורות מסדר .

אוטומורפיזמים

משערים שאם P חבורת-p מסדר שאינו p או p^2, אז הסדר של חבורת האוטומורפיזמים  מתחלק בזה של P. חבורת האוטומורפיזמים החיצונית של חבורת-p תמיד כוללת איבר מסדר p.

חבורת פרטיני והצגות לפי יוצרים ויחסים

חבורת פרטיני  של חבורת-p  היא תת-החבורה הנוצרת על ידי תת-חבורת הקומוטטורים וכל חזקות-p של אברי החבורה. לכן  היא מהצורה  עבור d מתאים. במקרה זה, אפשר ליצור את החבורה על ידי d איברים, אבל לא פחות. את מספר היחסים בהצגה לפי יוצרים ויחסים אפשר לקרוא מחבורת ההומולוגיה השנייה : גם זו חבורת-p אבלית אלמנטרית, שהדרגה שלה היא מספר היחסים המינימלי בהצגה של החבורה. משערים שתמיד יש לחבורה הצגה עם d יוצרים ו-r יחסים.

אלגברת החבורה

לא ידוע אם אלגברת החבורה , כאשר P היא חבורת-p, קובעת את P עד-כדי איזומורפיזם.
סלע רמזי

היסטוריה

מאז שנת 1850 החלו לייבש חלקים מהמפרץ ועד שנת 1996 אוחזר המפרץ כולו. שכונת צים שא צוי מזרח וכן תחנת הרכבת התחתית של הונג קונג הונג הום, ורציף המעבורות הונג הום מצויים על השטח שיובש, וכן הקולוסיאום של הונג קונג, וכן נבנתה טיילת חופים בקצהו של השטח שיובש.
הייבוש העלים כמה אתרים ימיים שהיו במפרץ - ובהם סלע רמזי.
עם אחזור הים בעת ייבוש מפרץ הונג הום, הסלע הוצא מן הים ועתה הוא מוצג בשטח שיובש.
דיוויזיית הצנחנים התשיעית (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-24 בספטמבר 1944, והועמדה תחת פיקוד גוסטב פון וילקה, והורכבה מצוותי קרקע רבים של הלופטוואפה, שנשלחו לחזית ללא אימונים ראויים לשמם. שניים מגדודי הדיוויזיה נלכדו בברסלאו, והושמדו שם במהלך המצור על העיר. שאר הדיוויזיה נפרסה ברמות זלו לקראת הקרב על ברלין, והושמדה במהלך ההפגזה הארטילרית של החזית הבלארוסית הראשונה עם תחילת הקרב ב-16 באפריל. ב-19 באפריל סבל מפקד הדיוויזיה ברונו ברויאר מהתמוטטות עצבים, ובשל כך הודח מתפקידו והוחלף בידי הארי הרמן. שרידי הדיוויזיה לחמו בברלין כחלק מקורפוס הפאנצר ה-56, ונכנעו לכוחות הצבא האדום ב-2 במאי.
ויליאם דניס באטרשיל

ויליאם דניס באטרשיל (באנגלית: William Denis Battershill;‏ 29 ביוני 1896 - 11 באוגוסט 1959) היה איש צבא ופקיד קולוניאלי בריטי שכיהן כמזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ויליאם דניס באטרשיל נולד בבריטניה בשנת 1896. בעת מלחמת העולם הראשונה וקודם לכן, בשנים 1908–1914, שירת כאיש צבא בהודו ובעיראק. לאחר המלחמה, בשנת 1920, החל לשרת בשירות הקולוניאלי בציילון, בתפקיד עוזר המזכיר הקולוניאלי (המזכיר הקולוניאלי במושבות היה ראש הרשות המבצעת. בארץ ישראל, שלא הייתה מושבה אלא מנדט בריטי, נקרא הנושא בתפקיד זה בשם המזכיר הראשי), וכפקיד המועצה המחוקקת, זאת עד לשנת 1928. בשנים 1929–1935 שירת בג'מייקה בתפקיד עוזר המזכיר הקולוניאלי. בשנים 1935–1937 שירת בקפריסין בתפקיד המזכיר הקולוניאלי.
בשנת 1937 נתמנה באטרשיל לתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, השני במעלה בהירארכיה המנדטורית לאחר הנציב העליון. הוא הגיע לארץ ישראל ב 29 באפריל באותה שנה. היה זה בתקופת כהונתו של הנציב העליון ארתור ווקופ שהיה הנציב העליון האוהד ביותר של היישוב והתנועה הציונית. כהונתו בארץ ישראל החלה בשיאו של המרד הערבי הגדול. באותה עת חל מפנה ביחסה של ממשלת המנדט לערבים, אשר המרד שלהם, בניגוד למאורעות תרפ"א ותרפ"ט היה מכוון לא רק נגד היישוב היהודי, אלא היה מרד מזוין נגד שלטונות המנדט. משום כך, הבריטים החלו לנקוט ביד קשה נגד הערבים. באטרשיל היה האיש שביצע מדיניות זאת, הוא שחתם על פקודות המאסר נגד חברי הוועד הערבי העליון ועל הצווים לפירוקו של הוועד, צעדים שהביאו להגליית מנהיגי הערבים לאיי סיישל ולבריחת אחדים מהם ובהם המופתי חאג' אמין אל חוסייני מן הארץ. כהונתו בארץ ישראל הסתיימה בשנת 1939, בראשית תקופת כהונתו של הנציב העליון הרולד מקמייקל שהיה הנציב העליון העוין ביותר את היישוב ואת התנועה הציונית, מבין כל הנציבים בארץ ישראל. בשנת 1939 נתמנה באטרשיל כמושל קפריסין וכמפקד הראשי של הצבא במושבה זאת, ושירת בתפקידים אלו עד לשנת 1941.
בשיאה של מלחמת העולם השנייה חזר לבריטניה ונתמנה לתפקיד עוזר שר המושבות ולאחר מכן לתפקיד תת-שר המושבות. עם תום המלחמה בשנת 1945 נשלח לטנגנייקה (לימים טנזניה), כמושל וכמפקד הראשי של הצבא במושבה זאת. עקב בריאותו הלקויה פרש באטרשיל לגמלאות בשנת 1949 וקבע את ביתו בקפריסין שבו חי את עשר שנות חייו האחרונות. הוא הלך לעולמו בשנת 1959.
הטרוסטיליה

הטרוסטיליה (Heterostyly) היא צורה ייחודית של פולימורפיזם והרקוגמיה בפרחים. במין הטרוסטילי, קיימות שתיים או שלוש צורות מורפולוגיות (morphs) שונות של פרחים באוכלוסייה. על כל צמח יחיד, לכל הפרחים אותה צורה מורפולוגית. הצורות נבדלות זו מזו באורכי עמודי העלי והאבקנים, ותכונות אלה אינן רציפות במקרה זה. התכונות המורפולוגיות הללו נמצאות בתאחיזה עם גנים האחראים למערכת ייחודית של אי-סבילות עצמית, המכונה אי-סבילות עצמית הטרומורפית.
מינים הטרוסטיליים בעלי שתי צורות מורפולוגיות שונות, מכונים דיסטיליים (distylous). בצורה אחת, המכונה thrum, האבקנים ארוכים ועמודי העלי קצרים; בצורה השנייה, המכונה pin, האבקנים קצרים ועמודי העלי ארוכים; אורך האבקנים הארוכים בצורה הראשונה זהה לאורך עמודי העלי בצורה השנייה, ולהפך.
מינים הטרוסטיליים בעלי שלוש צורות מורפולוגיות שונות, מכונים טריסטיליים (tristylous). בכל צורה ישנם שני סוגים של אבקנים. בצורה אחת, עמוד העלי קצר, והאבקנים ארוכים ובינוניים; בצורה שנייה, עמוד העלי בינוני, והאבקנים קצרים וארוכים; בצורה השלישית, עמוד העלי ארוך, והאבקנים קצרים ובינוניים.
הצורות השונות של האבקנים ועמודי העלי בפרחים הטרוסטיליים, מותאמות להאבקה באמצעות מאביקים שונים או חלקים שונים בגופו של אותו מאביק. כך, למעשה, אבקה שמקורה באבקן גבוה, תגיע בעיקר לעמוד עלי גבוה ולא לעמוד עלי נמוך, ולהפך. במקרה של מעבר אבקה בין פרחים השייכים לאותה צורה מורפולוגית (למשל בין שני פרחים מטיפוס pin), לא תתרחש הפריה, בגלל מנגנון אי-הסבילות העצמית.
בצמחי הבר של ארץ ישראל קיימים מספר טקסונים הטרוסטיליים, למשל מינים רבים בסוג ציפורנית, וכן המין הפולש חמציץ נטוי.
חסן שאטרי

חסן שאטרי (בפרסית: حسن شاطری, נהרג ב-31 בינואר 2013), הידוע גם בשם חסאם ח'וש נויס, היה גנרל בדרגת "סרדאר", המקבילה לדרגת אלוף, במשמרות המהפכה האסלאמית של איראן.

חייו

שאטרי השתתף במלחמת איראן-עיראק בה שירת ביחידה מובחרת של משמרות המהפכה ונחשב ללוחם ולקצין מעולה. ב-2001 עזר לבסס את התשתית האיראנית באפגניסטן לאחר נפילת הטאליבן. בשנת 2005 שמו עלה בהקשר של תכנון חיסול ראש ממשלת לבנון רפיק אל-חרירי. 
בשנת 2006 הוא נשלח ללבנון על מנת לשקם את הנזקים שנגרמו למדינה בעקבות מלחמת לבנון השנייה, ובין היתר עסק בשיקום הכוח הצבאי של חזבאללה. לאחר חיסולו של עימאד מוע'ניה בשנת 2008, חשיבותו עלתה, ולמעשה הוא שימש כמפקד משמרות המהפכה בלבנון. 
שאטרי אף לקח חלק בסיוע לכוחותיו של אסד במלחמה כנגד הצבא הסורי החופשי במלחמת האזרחים בסוריה ועזר להקים כוחות מיוחדים שילחמו יחד עם צבא אסד. 
בפברואר 2013 דווח כי הוא נהרג. תחילה היו דיווחים סותרים באשר לדרך בה הוא נהרג: דיווח אחד הצביע על כך שהוא נהרג בדרכו מדמשק לביירות על ידי מארב של המורדים, ואילו דיווח אחר ציין כי נהרג בתקיפה האווירית על משלוח הנשק לחזבאללה. ב-24 בפברואר 2013 דווח על ידי הסאנדיי טיימס הבריטי כי שאטרי נהרג בהפצצת השיירה שיוחסה לחיל האוויר הישראלי וכי שלטונות איראן ניסו לטשטש את העובדה הזאת.
שאטרי היה בן 58 במותו, נשוי ואב לארבעה ילדים.
דל-זיפיות

מבנה גוף

הגוף מצופה קוטיקולה דקה המופרשת על ידי האפידרמיס, מתחת לאפידרמיס מצויים שרירי הגוף המאורגנים בשתי שכבות: היקפית ואורכית. אפידרמיס וקוטיקולה מהווים יחדיו את דופן הגוף, המאורגן בסגמנטים. על כל סגמנט יש זיפים הניתנים לזיקוף או להצמדה לגוף, תחת בקרה שרירית. פנימית לשכבות השרירים מחולק הצלום לסדרת מדורים על ידי מחיצות רוחב המסוגלות להתקער ולהתיישר ולהשפיע על לחץ הנוזל בכל מדור. התנועה היא על ידי כיווץ והרפיה של סגמנטים שלמים באופן עוקב, ולא כיווץ של צד אחד בכל פעם כמו אצל התולעים הרב-זיפיות.
תוך סדרה רציפה של כיווצים והרפיות של שרירים היקפיים ואורכיים, כאשר נוזל הצלום משמש כשלד הידרוסטטי המתופעל על ידי מחיצות הרוחב, מתקדמת התולעת הדל-זיפית במחילה תת-קרקעית, כיווצים עוקבים אלו של הגוף נקראים גלים פריסטלטיים (Peristaltic waves).
המסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן

המסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן (באנגלית: Independent Order of Odd Fellows) הוא ארגון אחווה אמריקאי הפועל למען מטרות אלטרואיסטיות. הארגון הוקם בשנת 1819, על בסיס אגודה דומה בשם "Oddfellows" שפעלה בבריטניה. 
לארגון קיים ארגון לנשים בשם בנות רבקה  .

היסטוריה

בשנת 1819 הקימו כמה מתיישבים מבריטניה את הסניף הראשון של האגודה הבריטית Oddfellows בבולטימור (Washington Lodge No. 1) שפעל כסניף חסות לסניף האם ממנצ'סטר שבריטניה. כעבור 11 שנים פעלו בארצות הברית כששת אלפים חברים ביותר מארבע מדינות. בשנת 1843 פרש הארגון האמריקאי מהחסות של הארגון הבריטי וכך קיבל את התואר "עצמאי". בשנת 1877 היו בארגון כ-456,000 חברים. שיא החברים של הארגון היה ככל הנראה בשנת 1915, עם כ-3,400,000 חברים רשומים.

פעילות

הארגון מקיים פעילות התנדבות למען נוער וילדים בסיכון, איכות הסביבה, נכים, הנצחת נופלים, חינוך ונושאים נוספים.
ארטה פוברה

"ארטה פוברה" (באיטלקית: Arte Povera; "אמנות ענייה") הוא כינוייה של קבוצת אמנים איטלקים, שרובם הגיעו מערי צפון-איטליה כגון טורינו, מילאנו וג'נובה, ופעלו בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20. הם יצרו אמנות העושה שימוש בחומרים דלים וזולים, חסרי "הילה" אמנותית כגון מתכות, אבנים, עצים וכדומה, בהשפעת אמנות הפופ ארט.
המונח עצמו נטבע בשנת 1967 על ידי מבקר האמנות האיטלקי ג'רמנו צ'לנט (Germano Celant), שאף אצר כמה תערוכות של חברי הקבוצה.
בין האמנים המזוהים עם תנועה זו בולטים האמנים מריו מרץ (Mario Merz), פיירו מנצוני (Piero Manzoni) ומיכלאנג'לו פיסטולטו (Michelangelo Pistoletto).
צ'וי הונג הי

שנותיו הראשונות

צ'וי נולד ב-9 בנובמבר 1918 ב- Hwa Dae, Myŏngch'ŏn county, בזמן הכיבוש היפני בקוריאה,  במה שהוא היום חלק מקוריאה הצפונית. אביו של צ'וי שלח אותו ללמוד קליגרפיה אצל האן איל דונג, שהיה "מאסטר בטאי קיון, האמנות הקוריאנית העתיקה של לחימה ברגליים
צ'וי נסע ליפן, שם למד אנגלית, מתמטיקה וקראטה.
בקיוטו הוא פגש עמית קוריאני ששם משפחתו קים, שהיה מדריך קראטה ולימד את צ'וי אמנות לחימה זו.
צ'וי גם למד קראטה שוטוקאן תחת הדרכתו של גיצ'ין פונאקושי.
זמן קצר לפני שעזב את קוריאה, נקלע צ'וי לוויכוח עם המתאבק הו, והאפשרות של עימות עתידי דחף אותו להתאמן קשה, במילותיו שלו: "דמיינתי לעצמי שהיו אלה הטכניקות שבעזרתן אני אגן על עצמי נגד המתאבק, מר הו, אם הוא ינסה לממש את איומו ולתלוש מגופי איבר אחרי איבר כששבתי לבסוף לקוריאה".
צ'וי הגיע לדרגת דאן 1 בקראטה ב-1939 ולדאן 2 זמן מועט לאחר מכן.

הקריירה הצבאית

צ'וי נאלץ לשרת בצבא היפני במהלך מלחמת העולם השנייה, אבל היה מעורב במרד והושם במעצר, במהלך הזמן הזה הוא המשיך לתרגל אמנויות לחימה. בעקבות המלחמה, בינואר 1946, הוסמך צ'וי לסגן משנה בצבא קוריאה. בשנים 1951-1946 קודם צ'וי לדרגות סגן ואחר-כך לסרן, רב-סרן, סגן-אלוף, אלוף-משנה ותת-אלוף (brigadier general)
צ'וי קודם לדרגת אלוף (major general) בשנת 1954.

טאקוונדו

צ'וי הצהיר שהוא צירף את המרכיבים של טאי קיון וקראטה כדי ליצור את אמנות הלחימה אותה כינה "טאקוונדו" (태권도; 跆拳道) שמשמעה "רגל, יד, אמנות" או " אמנות היד והרגל" וכך היא נקראה ב-11 באפריל 1955.
צ'וי ייסד את הארגון "הו דו קוואן" (Oh Do Kwan) והחזיק בדרגה  של כבוד דאן 4  בארגון "צ'ונג דו קוואן" (Chung Do Kwan). מכיוון שהוא הואשם במרמה, הוסרו דרגותיו בארגון "צ'ונג דו קוואן".
במהלך שנות השישים, צ'וי ונאם טאי הי (Nam Tae Hi), המאסטרים המקוריים של הטאקוונדו קידמו את הטאקוונדו ברחבי העולם ומאז הרבו לסייר ברחבי תבל ולעשות נפשות לאמנות הלחימה. ארגוני הטאקוונדו. ארגון ITF זקף לזכות צ'וי את תחילת ההפצה בעולם של הטאקוונדו בכך שחנך מדריכי טאקוונדו ברחבי תבל,
וכתב בספר הלימוד שלו שסגנון  הטאקוונדו של ITF הוא הסגנון האותנטי היחידי של טאקוונדו.
צ'וי גם היה המחבר של הספר הראשון להוראת הטאקוונדו בשפה האנגלית, "Taekwon-Do" שפורסם בידי ההוצאה לאור Daeha ב-1965.
ב-1972 צ'וי גלה בקנדה וממשלת קוריאה הדרומית הקימה את World Taekwondo Federation ‏(WTF) ב-1973.
הוא התגורר בטורונטו עד ששב לקוריאה הצפונית ב-2000.

מותו

צ'וי הלך לעולמו מסרטן ב-15 ביוני 2002 בפיונגיאנג, קוריאה הצפונית.
הוא נכלל בהיכל התהילה של הטאקוונדו במגוון, שם נכתב עליו: "מייסד ונשיא ראשון של פדרציית הטאקוונדו הבינלאומית", ו"מייסד ההו דו קוואן".
צ'וי השאיר אחריו אשה, צ'וי ג'ון הי ובן, צ'וי ג'ונג הווא, שתי בנות, סאני ומיון, ומספר נכדים.
מריה רודה

תחילת דרכה

מריה רודה נולדה בשנת 1877 בקומו שבאיטליה, והתחילה את פעילותה בתנועות רדיקליות בגיל צעיר. אמה, אדל פרבינצ'יני, נפטרה כאשר רודה עודה ילדה, ואביה, צ'זרה רודה בלזריני, גידל אותה ואת שלוש אחיותיה. צ'זרה היה פועל טקסטיל, ופעיל בארגוני עובדים אנרכיסטיים מקומיים. כדי לסייע לכלכלת המשפחה, מריה ואחיותיה החלו לעבוד במפעל המשי של קומו. שם הכירה פעילים עמיתים של אביה, נהייתה אנרכיסטית והחלה בפועלה הרדיקלי. ממשלת איטליה החשיבה את צ'זרה רודה לאחד מראשי התנועה האנרכיסטית, ושמה עליו, וכן על מריה, מעקב צמוד. 
ב-1891 נעצרה מריה רודה ונשלחה לכלא לשלושה חודשים בשל מעורבותה בשביתה במילאנו. היא הואשמה בהסתת הפועלים נגד המשטרה. למרות גילה הצעיר - היא הייתה בת 14 - הוטל עליה עונש מאסר, כיוון שהמשיכה לגלות עמדת התנגדות אל מול השופט. כשנשאלה במשפט לגבי התעמרותה המיוחסת בשוטר בתפקיד בזמן השביתה, שהובילה לכאורה למהומות, היא אמרה: "אני מרחמת על השוטר הזה. אני מרחמת עליו כי הוא בקושי מרוויח את פת לחמו, כי הוא יצור מסכן. אבל זה מרשים לראות אותו רודף אחר אחיו שאף הם יצורים מסכנים... שיחשוב על זה." היא הייתה לדמות אהודה ומפורסמת בחוגים אקטיביסטיים באירופה בשל נכונותה לדבר את אשר על ליבה.

פעילות בתנועה האנרכיסטית האיטלקית-אמריקאית

משפחת רודה היגרה לארצות הברית בשנת 1893, כאשר מריה בת 17. הם התיישבו בפטרסון, ניו ג'רזי, ובמהרה נהיו פעילים בתנועה האנרכיסטית האיטלקית, באחד הארגונים הגדולים והמשפיעים בארצות הברית, Gruppo Diritto all'Esistenza (ארגון זכות הקיום). מריה הייתה מתוסכלת מהדרת הנשים בתנועה, ויחד עם עוד כמה נשים פעילות (כולל נינפה ברוניו וארנסטינה קרבלו) הקימה את Gruppo Emancipazione della Donna (ארגון שחרור הנשים) ב-1897, כדי שנשים בתנועה האנרכיסטית יוכלו להיפגש ולפתח תאוריות משלהן ושיטות לאקטיביזם מהפכני של מעמד הפועלים. רודה ועשרות נשים אחרות החלו לכתוב, להדפיס ולהפיץ כתבים אנרכו-פמיניסטיים, וליצור קשרים עם קבוצות פמיניסטות אחרות. שני מאמרים של רודה פורסמו ב-La Questione Sociale (עיתון אנרכיסטי בשפה האיטלקית): "Alle operaie" (לנשים עובדות), 15 בספטמבר 1897, ו-"Alle Madri" (לאמהות), ב-7 בספטמבר 1901.
אמה גולדמן שמעה את רודה נואמת בעצרת גדולה בשנת 1894, אשר חגג את שחרורה של גולדמן מהכלא. למרות שהנאום היה באיטלקית וגולדמן לא הבינה דבר ממנו, היא כתבה בזיכרונותיה כמה התרגשה מהנוכחות הכריזמטית של רודה. היא כתבה: "היופי המוזר של מריה, הניגון של הדיבור שלה, עוררו את כל הקהל לכדי התלהבות מתלקחת. מריה הייתה כקרן אור שמש עבורי." ואז היא הבטיחה להיות ל"מורה, חברה, ועמיתה" של רודה.

זוגיות עם פדרו אסטבה

בן זוגה לחיים של רודה היה פדרו אסטבה, אנרכיסט קטלוני, דפס ועורך עיתון שעזר להקים את La Questione Sociale, אחד העיתונים האנרכיסטיים העיקריים בשפה האיטלקית בארצות הברית. בזמן שאסטבה היה העורך של La Questione Sociale, מ-1899 עד 1906, כתיבת נשים בעיתון הייתה בשיאה. רודה ואסטבה חיו בפטרסון לפחות עד 1908, ולאחר מכן גם חיו בטמפה, פלורידה, בברוקלין, ובוויהוקן ניו ג'רזי, כדי להפיץ האידאולוגיה ולארגן עובדים מן השוליים. הבית שלהם בוויהוגן היה מרכז של אקטיביזם רדיקלי במהלך שנות ה-30. נולדו לרודה ואסטבה עשרה ילדים, אך רק שמונה שרדו עד בגרות (ויולט, סנסיטיבה, סיריו, איריס, פלורה, פדרו, הליוס וזפיר); הם איבדו את בנם בן העשר בפיצוץ שכנראה היה ניסיון התנקשות בחייו של אסטבה.
סטארבקס

היסטוריה

הסניף הראשון של סטארבקס נפתח בסיאטל בשנת 1971 על ידי שלושה שותפים - ג'רי בולדווין, זאב סיגל, וגורדון בווקר, שרצו למכור פולי קפה איכותיים ומכונות קפה ב-Pike Place Market (סניף שקיים עד היום). 
היזם היהודי-אמריקאי הווארד שולץ הצטרף לחברה בשנת 1982 ובהשראת ברי-האספרסו האיטלקיים, הקים את רשת בתי הקפה Il Giornale בשנת 1985. כמה שנים לאחר שהבעלים המקוריים ניצלו הזדמנות ורכשו את Peet's Coffee and Tea, הם מכרו את רשת סטארבקס לשולץ, שמיתג מחדש את רשת Il Giornale שלו כסניפי סטארבקס בשנת 1987. בשנה זו גם פתחה החברה את הסניף הראשון שלה מחוץ לארצות הברית, בוונקובר שבקנדה. בשנת 1996 פתחה החברה את הסניף הראשון שלה מחוץ לצפון אמריקה בטוקיו, מאז פתחה החברה סניפים ביותר מ-60 מדינות.

סטארבקס בישראל

בספטמבר 2001 פתחה סטארבקס חמישה סניפים בישראל, באמצעות חברת דלק ישראל ששימשה זכיין מקומי, אך היוזמה לא עלתה יפה. עיתוי השקת הרשת בעיצומה של האינתיפדה השנייה, תחרות מצד בתי קפה מקומיים, תמהיל מוצרים לא אטרקטיבי ובחירת מיקומים שלא התאימו לבית קפה בצורה שבה פעלה הרשת, היוו את הגורמים המכריעים לכישלון ולחיסול פעילות הרשת בישראל תוך פחות משנתיים.
בעקבות הפופולריות של הרשת, החזרה של סטארבקס לישראל מהווה נושא לעצומות אינטרנטיות וכן למתיחות של אחד באפריל ברשתות החברתיות.

ביקורת

ארגון אוקספם האשים את סטארבקס שביקש מהאגודה הלאומית לקפה לחסום רישום שלושה זני קפה אתיופים מובחרים כסימנים מסחריים בארצות הברית. התוכנית הייתה מאפשרת לאתיופיה - מולדת הקפה - לזכות בנתח גדול יותר מהרווחים במסחר בקפה, באמצעות שליטה בשימוש שנעשה בו בשווקים הבינלאומיים. נטען, שהתוצאה עלולה להיות שלילת הכנסות בסך 47 מיליון אירו לשנה ממגדלי קפה אתיופים. נוכח יותר מ-90,000 מכתבים שהביעו דאגה, הניחה סטארבקס בסניפיה עלונים בהם האשימה את אוקספם ב"התנהגות מוליכת שולל" ודרשה שהקמפיין של אוקספם ייפסק.
ב-20 ביוני 2007 הודיעו נציגים בכירים של אתיופיה ושל סטארבקס כי הגיעו להסכם בדבר הפצה, שיווק ורישוי אשר מבטיח הגנה על זכויות עובדים ועל סימן המסחר של המגדלים.