google/wiki40b huggingface dataset:
כורסה

כורסה היא כיסא ישיבה מרופד. הכורסאות המרופדות פותחו לראשונה בצרפת בה נקראו Fauteuil confortable - "כורסה נוחה".
הכורסאות של ראשית המאה ה-20 הכילו קפיצים הן בכיסא והן במשענת הגב, וצופו בכותנה, קטיפה ועור בעלי חיים.
הכורסה מהווה לרוב רהיט המשמש בחדר המגורים, לצד הספה. סידור אופייני חדר מגורים כולל שולחן קפה נמוך, שמצדו הרחב ספה בה ניתן להושיב שנים או שלושה אנשים, ומצדו הצר ממוקמת כורסה אחת. לרוב הן הכורסה והן הספה פונים למערכת הבידור הסלונית (הטלוויזיה ועזריה הנלווים).
כורסאות איפיינו מועדוני ג'נטלמנים באנגליה ומכאן שמה של הכורסה באנגלית: Club chair - "כיסא מועדונים". ניתן לראות כורסאות במבואות (לובי) של בתי מלון, ובטרקליני עסקים בשדות תעופה.

היסטוריה

מקורה של הכורסה במצרים העתיקה בה ישבו הפרעונים על כיסאות מרופדים. כיסאות מעין אלה התגלו בקברי הפרעונים, והיוו פיתוח של הכיסאות המקוריים, כאשר הכורסאות כללו גם משענת גב, ומשענות יד. כורסאות עלה היו עשויות עץ או נצרים, והריפוד נוסף לכורסאות אלה לפני כ-2,500 שנים. הסימפוזיון היווני - משתה שנערך בשכיבה, הביא ליצירת רהיט שהוא בין מיטה לבין כורסה, עליו שכב או ישב אדם אחד. הספה היוותה פיתוח של הכורסה, ואפשרה לשני אנשים לשבת זה לצד זה. ציורים מתקופת ראשיתה של האימפריה הרומית מראים אנשים יישובים זה לצד זה על כורסה או ספה.
סגנונות האמנות המקומית השפיעו על עיצוב הכורסאות והספות, כך בתקופה הביזנטית שובצו ברהיטים אלה פסיפסים, והאמנות הגותית יצרה כורסאות גבוהות וצרות. בתקופת הרנסאנס עוצבו כורסאות כרהיטים יקרי ערך, ושובצו בהם אבנים יקרות, זהב, כסף ושנהב.
המהפיכה התעשייתית הביאה להפיכת הכורסה מחפץ יוקרה בבעלות אצילים בלבד, לחפץ שגם מעמדות הביניים יכלו לרכוש. שיטות יצור תעשייתיות ושיטות עיבוד וכיפוף עץ מודרניות הביאו לייצור תעשייתי של רהיטים ובהם כורסאות. במחצית השנייה של המאה ה-20 התפתח עיצוב הכורסה באיטליה ובסקנדינביה והכורסאות הפכו שוב ליצירות אמנות, תוך שימוש בחומרי ריפוד חדשים (כגון קצף הגומי).
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפכה הכורסה לחלק מתרבות הפופ, ועוצבה בהתאם תוך שימוש בצבע, בצורות לא שיגרתיות (כגון כורסה בצורת כף יד) ובחומרי גלם לא שיגרתיים (כגון אבן, ברזל, סוגי פלסטיק, קרטון ונייר).
בלייק האריסון

ביוגרפיה

האריסון נולד בפקהאם שבלונדון. הוא כיכב בשלוש עונות ובשני סרטי קולנוע של הקומדיה זוכת הפרסים "קרועים". עוד בטלוויזיה שיחק האריסון בסדרות הקומיות "Way to Go" ו"הוא והיא" של ערוץ BBC Three, בסדרה הקומית "Big Bad World" של קומדי סנטרל, בפרודיה על ספרי דיקנס "בית קדרות לממכר וכאלה", ובסדרה "The Bill". האריסון כיכב בכל שלוש העונות של הסדרה "The Increasingly Poor Decisions of Todd Margaret" של דייוויד קרוס.
בתיאטרון הופיע האריסון במחזה "Step 9 of 12" בטרפלגר סטודיוס בלונדון, ובמחזה "The Accidental Lives of Memories" בתיאטרון וייט בר.
האריסון שיחק בסרטי הקולנוע "Keeping Rosy" לצדה של מקסין פיק, וב"לאחד את הרובינסונים" יחד עם טימותי ספול. הוא כיכב בסרט הקצר "Her Eyes Met With Mine" בהפקת "Slightly Ajar Productions".
ב-2014 גילם האריסון את אלפי בסיטקום "Edge of Heaven" של רשת ITV.
האריסון דיבב את סקופ בגרסאות הבריטית והאמריקאית של סדרת הטלוויזיה לילדים "בוב הבנאי".
ב-2016 שיחק האריסון בתפקיד טוראי פייק בעיבוד הקולנועי של הסדרה "הצבא של אבא".
תערוכת "פשעי המלחמה של הוורמאכט"

ה-Wehrmachtsausstellung (בגרמנית: "תערוכת הוורמאכט") הייתה סדרה של שתי תערוכות שהתמקדו בפשעי המלחמה של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה.

רקע

התערוכות סייעו בהפרכת המיתוס לפיו לא היה הוורמאכט שותף לפשעי המלחמה של גרמניה הנאצית. שתי התערוכות הופקו על ידי מכון המבורג למחקר חברתי (Hamburger Institut für Sozialforschung); הראשונה, תחת הכותרת "מלחמת השמדה: פשעי הוורמאכט מ-1941 עד 1944" (Vernichtungskrieg. Verbrechen der Wehrmacht 1941 bis 1944), נפתחה בהמבורג ב-5 במרס 1995 והוצגה ב-33 ערים גרמניות ואוסטריות, בהן הערים המבורג, מינכן, ברלין, בילפלד, וינה ולייפציג.
באמצעות מסמכים כתובים מתקופת מלחמת העולם השנייה וכן צילומי ארכיון הראו המארגנים כי הוורמאכט "היה מעורב בתכנון ובביצוע מלחמת השמדה נגד יהודים, שבויי מלחמה ואוכלוסייה אזרחית". ההיסטוריונים האנס הר  וגרד האנקל (Gerd Hankel) אצרו תערוכה זו. צפו בה 800,000 מבקרים, לטענת המארגנים. תפיסת הוורמאכט כבלתי פגום התערערה לאור העדויות ב-9 במרס 1999 בשעה 4:40 בבוקר הותקפה התערוכה בזארבריקן בפצצה שפגעה בבניין בית הספר התיכון למבוגרים בו התקיימה התערוכה ובכנסייה הסמוכה לכנסיית "שלוסקירכה" (Schlosskirche).
התערוכה השנייה הוצגה לראשונה בברלין בנובמבר 2001 וניסתה ליישב מחלוקת שנוצרה עקב התערוכה הראשונה.

ביקורת וסקירה

ביקורת הושמעה על ייחוס שגוי, כגון תמונות של זוועות שביצעו חיילי ברית המועצות ויוחסו בטעות לגרמנים, וכן תמלול של חלק מהתמונות בתערוכה, למשל על ידי ההיסטוריון יליד פולין בוגדן מוזיאל וההיסטוריון ההונגרי קרישטיאן אונגווארי (Krisztián Ungváry). לאור הביקורת השעה ראש ומייסד מכון המבורג למחקר חברתי, יאן פיליפ רמצמה , את התצוגה, בהמתנה לבחינת תוכנה על ידי ועדת היסטוריונים. בסקירה עלה שרק 20 מתוך 1,400 מבין התמונות שהוצגו בתערוכה היו תמונות של זוועות סובייטיות.
בדו"ח הוועדה מנובמבר 2000 נאמר כי ההאשמות על חומרים מזויפים אינן מוצדקות, אך כי בחלק מהתיעוד של התערוכה היו אי דיוקים וכי הטענות שהוצגו בתערוכה היו גורפות מדי.
בדו"ח אישרה הוועדה את אמינות התערוכה באופן כללי והסבירה כי הטעויות כבר תוקנו. הוועדה המליצה להרחיב את התערוכה כך שתכלול גם פרספקטיבה של הקורבנות, תוך הצגת החומר אך תוך השארת המסקנות לצופים.
התערוכה אינה על פשעיו של הוורמאכט בפולין הכבושה משני צדי קו קורזון. פשעים אלה הוצגו מאוחר יותר בתערוכה שונה בשם "הקשיחות הרבה ביותר: פשעי הוורמאכט בפולין, ספטמבר ואוקטובר 1939" (Größte Härte: Verbrechen der Wehrmacht) על ידי המכון להיסטוריה גרמנית בוורשה (Deutsches Historisches Institut Warschau).

תערוכה מתוקנת, 2004-2001

התערוכה המעודכנת נקראה "פשעי הוורמאכט: ממדיה של מלחמת השמדה, 1944-1941" (Verbrechen der Wehrmacht. Dimensionen des Vernichtungskrieges). התערוכה התמקדה במשפט הבינלאומי הפומבי והוצגה כתערוכה ניידת בין השנים 2001–2004. לאחר מכן הועברה לצמיתות למוזיאון הגרמני להיסטוריה בברלין.

סרטים

הסרט התיעודי Der unbekannte Soldat (החייל האלמוני) מאת מיכאל ורהובן  הוצג בקולנוע מאוגוסט 2006. הוא משווה בין שתי הגרסאות של התערוכות, ומציג את הרקע של יוצר התערוכה, יאן פיליפ רמצמה.
ג'ירולמו סבונרולה

חייו

סבונרולה נולד בעיר פרארה באיטליה בשנת 1452 וסיים את לימודיו באוניברסיטת פרארה.
לאחר הדחתם של בני משפחת מדיצ'י מן השלטון בפירנצה בשנת 1494 הפך סבונרולה לשליט יחיד של פירנצה. על אף ששליטה הקודם של פירנצה, לורנצו דה מדיצ'י ("המפואר"), היה פטרונו הפוליטי, הפנה אליו סבונרולה את חצי ביקורתו, הן כלפי התרבות והאמנות, שמדיצ'י היה גדול הפטרונים שלהן, והן כלפיו באופן אישי. 
סבונרולה ייסד בפירנצה רפובליקה תאוקרטית אותה אפיין כ"רפובליקה נוצרית דתית". אחד ממעשיו הראשונים כשליט היה הפיכתו של "מעשה הסדום", אשר בעבר היה העונש עליו קנס, לעבירה שעונשה מוות. אויביו העיקריים, הדוכס ממילנו והאפיפיור אלכסנדר השישי שאותו האשים סבונרולה בניוון מוסרי, רצח ושחיתות, הוציאו נגדו חרמות ונידויים, אך הוא התעלם מהם.
ב-1497 ביצעו סבונרולה ותומכיו את "מדורת ההבלים". הם שלחו נערים אשר אספו מדלת לדלת חפצים המקושרים לניוון מוסרי: מראות, קוסמטיקה, תמונות תועבה, ספרים אליליים, שולחנות הימורים, בגדים נאים ועבודותיהם של משוררים בלתי מוסריים (לפי הגדרתו), ושרפו אותם במדורה גדולה בפיאצה דלה סיניוריה במרכז פירנצה. עבודות אמנות רבות מתקופת הרנסאנס אבדו כתוצאה ממעשיו אלו של סבונרולה, לרבות תמונות של סנדרו בוטיצ'לי אשר הושלכו אל האש בידי האמן עצמו.
עד מהרה מאסו תושבי פירנצה בקנאותו של סבונרולה. בדרשה שנשא ב"יום העלייה לשמים" ב-4 במאי 1497, החלו קבוצות נערים לחולל מהומות, אשר הפכו למרד. בתי מרזח נפתחו מחדש, והבריות הימרו בפומבי. 
ב-13 במאי 1497 נודה סבונרולה על ידי האפיפיור אלכסנדר השישי, וב-1498 נתלה ובה בעת נשרף, באותו המקום בו הורה להוציא להורג אחרים בצורה זו. הוא הואשם בהתנבאות ובמשגים דתיים. יאקופו נרדי, אשר תיעד את האירוע בספרו "היסטוריה של העיר פירנצה" (Istorie della città di Firenze), מספר כי התליין קרא "האיש שרצה לשרוף אותי יישרף עתה בעצמו" כאשר הצית את האש. ניקולו מקיאוולי, כותב הספר "הנסיך", צפה אף הוא במחזה וכתב עליו. לאחר מותו המשיכה להתקיים בפירנצה רפובליקה עד שנת 1512, בה חזרו בני משפחת מדיצ'י לעמדות כוח בעיר.
במאה ה-20 החלה מתפתחת בתוככי הכנסייה הקתולית תנועה להכרזתו של סבונרולה לקדוש נוצרי. כמו כן, במספר מקומות באיטליה, בהם ברומא, קיים רחוב הקרוי על שמו.
טאד

טאד (Tad) הייתה להקת גראנג' מטאל ששמה זהה לשמו הפרטי של סולנה, טאד דויל (משמעות המילה Tad באנגלית היא "מעט").
טאד הוקמה בסיאטל ב־1988 והושפעה מאוד מסגנון הרוק של שנות השבעים והרבה פחות מסגנון הפאנק שמשך להקות כמו מאדהאני ו־L7.
הלהקה שמרה על צביון "מטאלי" במשך כל הקריירה, ותקליט הבכורה שלהם God's Balls נחשב לאלבום עם הסגנון הכבד ביותר שיצא אי-פעם מחברת התקליטים מסיאטל סאב פופ, יחד עם אלבום הבכורה של נירוונה, Bleach. הלהקה לא הצליחה מסחרית מחוץ לגבולות סיאטל בשונה מלהקות גראנג' מטאל אחרות, כמו אליס אין צ'יינס וסאונדגארדן, בעיקר בשל תדמית אפורה ו"זרוקה" של חבריה.
טאד התפרקה ב־1999, כשהמתופף ג'וש סינדר עזב ללהקת Hotrod Lunatics וטאד דויל הקים את Hog Molly, שהזכירה את God's Balls אבל התפרקה לאחר אלבום אחד. לאחר מכן טאד הקים להקה נוספת בשם Hoof שככל הידוע עובדת נכון ל-2005 על אלבומה הראשון.
אקדמיה פילארמוניקה

אקדמיה פילארמוניקה (באיטלקית: Accademia Filarmonica di Bologna) הוא מוסד השכלה מוזיקלית בבולוניה, איטליה. 
האקדמיה נוסדה בשנת 1666. לקדוש הפטרון שלה נבחר סן אנטוניו מפדואה, ותמונת עוגב ועליו המוטו Unitate melos נבחרה כשלט המייצג שלה. הרעיון העיקרי בהקמת המכון היה לקבץ מוזיקאים מקצועיים "ליצירת אחדות לאורך זמן, המוקדשת ליצירת מוזיקה יפה". בשנת 1721 נבחר גוזפה מטאו אלברטי לנשיא האקדמיה, וחזר ונבחר למשרה זו עוד חמש פעמים רצופות.
ציון דרך בתולדות האקדמיה במחצית השנייה של המאה ה-18 היה קבלתם ללימודים של הזמר הדגול פארינלי (1730) ושל המלחין והמורה המפורסם האב ג'ובאני באטיסטה מרטיני (1758), יחד עם מלחינים זרים כמו הבלגי אנדרה מודסט גרטרי והבוהמייני יוזף מיסליווצ'ק, הרוסי/אוקראיני מקסים ברזובסקי ואף מוצרט הצעיר, שכולם קיבלו תעודות מן האקדמיה.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 נקשרו בשם המכון שמות כמו רוסיני, ורדי, בויטו, וגנר, מאסנה, סן-סאנס, פוצ'יני, כמו גם פילד, ליסט, ברהמס, אנטון רובינשטיין, בוזוני ורספיגי.
בראשית המאה ה-21 העומד בראש האקדמיה הוא פולוויו אנגיוס.
Searx

תכונות

אחד מהדגשים העיקריים לפיתוח הפרויקט הוא לספק מנוע חיפוש עם דגש על שמירת פרטיות המשתמשים, כדי לענות על מטרה זו כל שאילתות החיפוש נעשות באמצעות POST כברירת מחדל, לא נשמרות עוגיות, ונעשה שימוש בפרוטוקול ה-HTTPS. בנוסף ניתן לגשת אל מנוע החיפוש באמצעות רשת השירותים הנסתרים של Tor. במידה ומשתמש מסוים אינו סומך על בעלי האתר, הוא יכול לאחסן בעצמו את מנוע החיפוש. דגש נוסף לפיתוח הפרויקט הוא מתן מנוע חיפוש שהיה גמיש ומודולרי ויאפשר חופשיות והתאמה רבה למשתמשים.
פייר ליטבארסקי

קריירת מועדונים

ליטבארסקי העביר כמעט את כל הקריירה שלו כקשר התקפי בפ.צ. קלן, ונחשב לאחד מגדולי השחקנים של פ.צ. קלן בכל הזמנים. ליטבארסקי החל לשחק בקלן בשנת 1978, ושיחק בקבוצה עד לשנת 1993, למעט עונת 1986/87, אותה העביר במועדון הצרפתי ראסינג פאריס. ליטבארסקי זכה עם קלן בגביע מקומי אחד בשנת 1983, ושלוש פעמים סיים עם קלן במקום השני, בשנים 1982, 1989 ו-1990, אך מעולם לא זכה באליפות עם הקבוצה. בנוסף, ליטבארסקי הגיע עם קלן לגמר גביע אופ"א בשנת 1986, בו הפסידה קלן לריאל מדריד 5-3 בסיכום שני משחקים, אשר ליטבארסקי פתח בשניהם. ליטבארסקי שיחק בסך הכל 14 עונות במדי קלן, וצבר 406 הופעות בבונדסליגה, בהן כבש 116 שערים, ובשנת 1993 עזב את המועדון, ועבר לשחק בליגת העל היפנית, תחילה ביונייטד צ'יבה, ואחר כך בברומל סנדאיי, במדיה פרש בשנת 1997 ממשחק פעיל.

קריירה בינלאומית

לליטבארסקי הייתה קריירה בינלאומית עשירה בנבחרת גרמניה המערבית, אותה הוא ייצג בחמישה טורנירים גדולים. במונדיאל 1982 היה חלק מחוליית התקפה עם קרל היינץ רומניגה וקלאוס פישר, שהציגה כדורגל יעיל והתקפי באותו טורניר, ונעצרה רק במשחק הגמר על ידי נבחרת איטליה. ביורו 1984 ליטבארסקי היה חלק מהנבחרת שנכשלה והודחה כבר בשלב הבתים. במונדיאל 1986 גרמניה המערבית שוב הציגה כדורגל מצוין, ושוב הפסידה במשחק הגמר, הפעם לנבחרת ארגנטינה, אך הפעם ליטבארסקי סופסל בשלבי ההכרעה על ידי המאמן פרנץ בקנבאואר. ביורו 1988 ליטבארסקי היה חלק מהנבחרת שהודחה בחצי הגמר על ידי נבחרת הולנד. במונדיאל 1990 זכה ליטבארסקי לראשונה בתואר בינלאומי לאחר טורניר מצוין מבחינה אישית וקבוצתית, כאשר נבחרתו זכתה בטורניר לאחר שגמלה במשחק הגמר לנבחרת ארגנטינה על ההפסד בגמר המונדיאל הקודם. לאחר הזכייה של גרמניה המערבית במונדיאל 1990, פרש ליטבארסקי מהנבחרת, לאחר ששיחק בה תשע שנים, וכבש 18 שערים ב-73 הופעות.

קריירת אימון

ליטבארסקי התנסה באימון לאחר הפרישה מהמשחק, והתחיל בליגת העל היפנית, בה סיים את הקריירה כשחקן, בפ.צ. יוקוהמה. לאחר מכן שימש כעוזר מאמן בבאייר לברקוזן ובדיסבורג, ובהמשך חזר ליוקוהמה, ואימן גם בפ.צ. סידני האוסטרלית, ובאביספה פוקואוקה וסאיפה היפניות. בין השנים 2010-2012 ביצע תפקידי עוזר מאמן בוולפסבורג.
פרידריך גונדולף

חייו ופועלו

גונדולף נולד בדרמשטדט בשם פרידריך לאופולד גוּנדלפינגר כבנו של המתמטיקאי היהודי זיגמונד גוּנדלפינגר, שכהן כפרופסור בבית-הספר הגבוה הטכני בדרמשטדט. הוא למד שׂפה וספרות גרמנית ותולדות האמנות באוניברסיטת מינכן, בברלין ובאוניברסיטת היידלברג. זכה לתואר הדוקטור ב-1903, וכתב את ההביליטציה שלו בשנת 1911 על "שייקספיר והרוח הגרמנית". כרבים מבני-דורו התגייס לצבא ושירת במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1916, לאחר שבריאותו הדרדרה בעקבות שירות בחזית הצרפתית במהלך מלחמת העולם הראשונה, הצליח אחד מחבריו להתערב אצל ולטר רתנאו, ולהביא לזימונו לעבודה במשׂרד המלחמה בברלין. זמן קצר לאחר מכן החל ללמד שׂפה וספרות גרמנית בהיידלברג, ובשנת 1920 הפך שם לפרופסור מן המניין.
מאז 1899 נמנה גונדולף על חוגו של שטפן גאורגה, היכרות שראשיתה בתרגום הגרמנית שהוציא לסונאטות של שייקספיר. עם הזמן הפכו השניים לחברים קרובים. בעקבות כך פרסם חיבורים ספרותיים רבים בכתב העת שערך גאורג, "דפים לאמנות" (Blättern für die Kunst). בין השנים 1910–1912 השתתף בהוצאה לאור של ה"שנתון לתנועת הרוח" (Jahrbuch für die geistige Bewegung), שהפיץ את הרעיונות ואת תפיסת העולם של חוג גאורגה בתחומי התרבות והפוליטיקה.
עם תום המלחמה יצר גונדולף קשר רומנטי עם הכלכלנית ד"ר אליזבת סלומון ("אֵלי", 1893-1958). קשר זה הביא למשבר חמור ביחסיו עם שטפן גאורגה. בשנת 1923 נִתק סופית הקשר בין שני החברים. בשנת 1926 נִשׂאו גונדולף וסלומון.
בחיבוריו הרבים בתחום בקורת הספרות הוביל גונדולף קו חדש, ששׂם דגש על ההקשר ההיסטורי והתרבותי של היצירות הספרותיות. הוא ראה בדמויות היוצרים הגדולים בהם עסק — שייקספיר, גתה או היינריך פון קלייסט — כסמלים מייצגים של התקופות בהן חיו. גונדולף שׂם לו למטרה בפרשנותו לתאר את היוצר ואת ההשפעה ההדדית של יצירתו והזמן בו נכתבה. בתקופת רפובליקת ויימאר נמנה גונדולף עם המלומדים הבכירים והמפורסמים בגרמניה. ספריו זכו לתפוצה רחבה ביותר, ונקראו על ידי רבים. בשנת 1930 היה הראשון שזכה בפרס על-שם לסינג בהמבורג.
בשנת 1920 למד אצל גונדולף יוזף גבלס, שבאותה עת עדיין לא נודע כאנטישמי. גבלס רצה לכתוב דוקטורט תחת הדרכתו של גונדולף, אך התוכנית לא יצאה בסופו של דבר לפועל.
בשנת 1927 חלה גונדולף בסרטן, ונפטר בהיידלברג בשנת 1931. גונדולף הובא למנוחות בבית הקברות בֵּרגפְרידהוֹף בהיידלברג. על שמו נקרא רחוב בשכונת נוֹינהיים בעיר והחל ב-1964 מחלקת האקדמיה הגרמנית לשפות וספרות את פרס פרידריך גונדולף על שמו, עבור הפצת התרבות הגרמנית במדינות זרות.
כתביו נאסרו על ידי הנאצים ב-1933.
חנה זהר

חנה זהר היא מייסדת ומנהלת עמותת קו לעובד. היא שימשה מנכ"לית העמותה מיום היווסדה ועד לשנת 2011. לאחר פרישתה מניהול העמותה מילאה במשך 4 שנים את תפקיד רכזת תחום עובדים ישראלים ופלסטינים בעמותה, ובשנת 2015 פרשה ממנה.

ביוגרפיה

קלדנית במקצועה. לפני הקמת קו לעובד התנדבה בארגונים רבים, בהם פעילות בצוות השטחים של האגודה לזכויות האזרח וכן "אור אדום", בו הבחינה, לדבריה, בהתעללות המשטרה בעובדים פלסטינים. מכאן הגיע הרעיון להקמת קו לעובד, אותה הקימה ב-1991, שנהפך להיות הארגון המוביל בישראל לזכויות עובדים נחשלים. במסגרת קו לעובד הייתה חנה זהר  הראשונה שהעלתה למודעות והביאה לשיפור בתחום זכויות עובדים זרים בישראל. מאוחר יותר התפשטה פעילות הארגון לסיוע לעובדים ישראלים המשתכרים מעט. הארגון פעיל הן בייעוץ, הן בסיוע משפטי פרטני והן בקידום חקיקה, דאגה לאכיפת חוקי העבודה ובתביעות יצוגיות.

אותות ופרסים בהם זכתה

בשנת 2004 - ציון חנה זהר בעיתון גלובס כאחת מ-50 הנשים המשפיעות ביותר.
בשנת 2007 נבחרה על ידי הדה מרקר כאחת מ-40 הנשים העומדות בחזית העשייה החברתית בישראל.
ב-9 ביולי 2007 קיבלה את פרס זכויות האדם מטעם הקרן החדשה לישראל.
ב-6 במרץ 2013 זכתה בתחרות "האישה המחוללת שינוי" מטעם מגזין "לאישה" וקרן רפפורט.
נמל התעופה לה גוארדיה

תולדות הנמל

אתר נמל התעופה שימש במקור כאתר לפארק שעשועים, וב-1929 הוקם במקום שדה תעופה פרטי. היוזמה לפתחו לכלל נמל תעופה מסחרי, באמצע שנות השלושים, הייתה של ראש עיריית ניו יורק פיורלו לה גוארדיה, לאחר שיוזמה דומה לפיתוח שדה התעופה פלויד בנט ברובע ברוקלין לא עלתה יפה. השדה נבחר להרחבה בין השאר משום שבשל מיקומו היו העוברים דרכו יכולים לנצל את מנהרת קווינס מידטאון שנבנתה אז תחת האיסט ריבר. 
העבודות לפיתוח נמל התעופה החלו ב-1937, והוא הורחב עד לשטח של 2.2 קילומטרים מרובעים. ההרחבה נעשתה באמצעות רכישת קרקעות סמוכות וייבוש אזורי מים בשטח של 1.4 קילומטרים מרובעים. הנמל נפתח לתנועה ב-2 בדצמבר 1939. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש הנמל כבסיס צבאי לוגיסטי וכן לשם אימון טכנאי מטוסים. 
הנמל נקרא במקור נמל התעופה גלן ה. קרטיס, על שמו של אחד מחלוצי התעופה בארצות הברית. לאחר מכן שונה שמו לנמל התעופה נורת' ביץ' (North Beach Airport) וב-1947 קיבל את שמו הנוכחי, לכבודו של ראש העירייה לה גוארדיה, שנפטר באותה שנה. באותה שנה נמסר תפעול הנמל לרשות הנמלים של ניו-יורק וניו ג'רזי (Port Authority of New York and New Jersey) שהיא מפעילתו עד היום (על פי הסכם עם עיריית ניו יורק מ-2004 היא תמשיך להפעיל את הנמל עד שנת 2050 לפחות). ב-1949 עברו בנמל 3.28 מיליון נוסעים.
ב-1957 החל ביצוע תוכנית פיתוח נרחבת לנמל, שבמסגרתה נבנו בו טרמינל מרכזי בעל כביש גישה דו מפלסי (לנוסעים יוצאים ונכנסים) ומגדל פיקוח חדש (נחנכו ב-1964) ומסלול הטיסה הוסט ממקומו.
מערך מסלולי הטיסה המקורי של הנמל כלל ארבעה מסלולים באורך כולל של 6 קילומטרים. אחד מארבעת המסלולים נסגר ב-1947 בעקבות תאונה, ומסלול שני נסגר ב-1960 לערך. ב-1961 הוסט ממקומו אחד משני המסלולים הנותרים (13/31) כדי לאפשר סלילת מסלול הסעה לצידו, וב-1967 הושלמה הארכת שני המסלולים בנמל לאורכם הנוכחי (כ-2,100 מטר).
נמל התעופה שמר עם השנים על פופולריות בשל קרבתו לרובע מנהטן. למרות שהוא נחשב לגדול בתקופה בה נבנה, הוא התגלה עם הזמן כקטן מדי ביחס להיקף התנועה האווירית שהגיעה אליו. ב-1960 עברו בו 2.9 מיליון נוסעים, ב-1970 – 11.8 מיליון, וב-1990 – 22.7 מיליון. עומס הטיסות בנמל גרם לעיכובים בשירות בו. מפעילת הנמל וכן רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית החלו בהדרגה להטיל מגבלות על קווי הטיסה וסוגי המטוסים שהורשו להגיע לנמל ולצאת ממנו.
מגמת הגידול בתנועה בנמל והעיכובים בשירות בו התמתנו בעקבות הירידה בביקוש לתעבורה אווירית שהתרחשה לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. עבודות פיתוח שנעשו בנמל מאז סייעו גם כן לייעל את פעולתו.
ב-10 באוקטובר 2010 החל לפעול בנמל מגדל פיקוח חדש.
בשטחו של נמל התעופה מועסקים כיום כ-8,000 עובדים.
ב-2010 הודיעה מפעילת הנמל כי הזמינה עבודת ייעוץ לשם תכנון הריסה מלאה של הנמל (בשלבים ותוך המשך הפעילות השוטפת בו) כדי לאפשר את בנייתו מחדש על פי תוכנית כוללת ומודרנית, במקום המבנה הנוכחי של הנמל, הכולל תוספות על גבי תוספות שנבנו בו עם השנים.
ב-29 בדצמבר 1975 התפוצץ מטען חבלה בטרמינל B בנמל וגרם למותם של 11 איש. האחראים לפיגוע לא התגלו.
ג'וני נוקסוויל

חיים וקריירה

נוקסוויל נולד בנוקסוויל שבטנסי, בנם של למויין ופיליפ קלאפ, מוכר מכוניות. אחרי שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון סאות' יאנג בשנת 1989, הוא עבר לקליפורניה כדי להיות שחקן והחל להופיע בפרסומות ועוד. כאשר ה"פריצה הגדולה" לא הגיעה, הוא החליט ליצור לעצמו הזדמנויות על ידי כתיבה ורעיונות למאמרים במגזינים שונים. אחד מהרעיונות שלו היה לבחון ציוד של הגנה עצמית על עצמו, רעיון זה משך את תשומת לבו של ג'ף טרמיין, עורך מגזין הסקייטבורדינג "אח גדול". הפעלולים צולמו ונכללו בוידאו "מספר שתיים" של המגזין.
נוקסוויל ושותפו המייסד ג'וזף ספרי אחראים על הרבה מהרעיונות בג'קאס. עם עזרה מהבמאי ספייק ג'ונז הם העלו סדרה לרשתות שונות. לאחר זמן מה נוצרה עסקה עם MTV וכך ג'קאס נולד. לפני שידור הבכורה של ג'קאס בערוץ MTV נוקסוויל דחה הצעה לבצע את פעלוליהם על בסיס שבועי בסאטרדיי נייט לייב.
בשנת 2002 בוטלה הסדרה ג'קאס עקב תלונות של הורים שילדיהם מחקים את הפעלולים בסדרה, בסוף אותה שנה יצא לאקרנים ג'קאס: הסרט שבנוי על אותו סגנון של הסדרה, הסרט היה הצלחה קופתית והופקו לו סרטי המשך בכל ארבע שנים.
בשנת 2005 שיחק לצד הית' לדג'ר בדרמה שמספרת על תרבות הסקייטבורד, "שליטי דוגטאון" בבימויה של קתרין הארדוויק. 
בשנת 2013 שיחק נוקסוויל בסרט ג'קאס מציגים: חרא סבא בתפקיד ארווינג זיסמן, הסרט מבוסס על מערכון קבוע מסרט ג'קאס על בחור זקן גס רוח שלרוב נפצע. הסרט מצולם במצלמה נסתרת כשנוקסוויל מותח עוברי אורח תמימים, בדומה לסרטיו של סשה ברון כהן. הסרט היה שובר קופות והיה הסרט הכי מצליח של אותו שבוע ואחד מהסרטים הכי מצליחים בשנת 2013.
ב-2014, הוא דיבב את קולו של לוחם הנינג'ה לאונרדו בסרט צבי הנינג'ה שיצא לאקרנים באוגוסט של אותה שנה. בשנת 2016 הוא כיכב לצדו של ג'קי צ'אן בקומדיית האקשן "השגחה צמודה". בשנת 2018 הוא כיכב בסרטו 'Action Point', בו משולבים פעלולים מסרטי ג'קאס.
מאיר הרניק

ביוגרפיה

הרניק נולד בירושלים, למד בראשון לציון, חדרה ותל אביב, וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון בחדרה. כבר בצעירותו גילה כישרון יוצא דופן למוזיקה. עשה שנת שירות בקיבוץ רמת השופט, ולאחר מכן למד היסטוריה, פילוסופיה וספרות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל למד באקדמיה למוסיקה בירושלים נגינה בפסנתר וניצוח. לפרנסתו ניגן במועדונים.
במלחמת העצמאות לחם בגדוד מוריה.
הרניק ניגן במשך שנים בתזמורת הסימפונית של רשות השידור. הוא ליווה בפסנתר את תוכנית התעמלות-הבוקר של מיכאל בן-חנן. הוא ערך תוכניות רדיו רבות ובפרט את "שירו שיר", תוכנית השירה בציבור. היה ממקימי הטלוויזיה הישראלית, הוציא מספר תקליטים והלחין מספר שירים עבריים, בהם "האיש שבקיר" ו"המורה לזמרה". שנים ניצח על מקהלת הסטודנטים שפעלה ב"בית הלל" בירושלים וכן ניהל מוזיקלית את הרכב הנגנים של להקת המחול של הסטודנטים. במהלך עבודתו ברשות השידור שימש אף בתפקיד לא-מוזיקלי, כשנשלח ככתב "קול ישראל" לסקנדינביה לפרק-זמן, תפקיד אותו מילא בהצלחה.
היה מראשוני עורכי התוכניות בטלוויזיה הישראלית. כמו כן, ערך את התוכנית "תשואות ראשונות", שבה נתגלו כישרונות חדשים כמו שלום חנוך, מאיר אריאל, חנן יובל, חוה אלברשטיין ועוד.
נישא לרעיה.
מאיר הרניק נהרג בתאונת דרכים בערב שמחת תורה 1972. עשר שנים אחרי מותו נפל בנו, רב-סרן גוני הרניק, בקרב על הבופור, בתחילת מבצע שלום הגליל. בנו השני, רוני הרניק, נישא לאילת הרניק (בתו של אילן הרטוב); היא נהרגה בשנת 2001 באסון ורסאי.
קמה ורדי

קריירה מוזיקלית

ורדי החלה את דרכה בעולם המוזיקה בגיל 17.
יחד עם חברתה אלה דניאל (סולנית ה - 'Betty Bears') והזמרת הצעירה סשה בויסן הקימה את הרכב הפולק-קברט - 'La La Cravat'. ההרכב פעל כמופע רחוב ברחבי בריטניה ובצרפת, הקליט אלבום ביתי אחד והתפרק.
כשחזרה לישראל בגיל 19, מלווה בבן זוגה דייוויד מק'קירי, הם הקימו את ההרכב החשמלי 'The JackBand Blues' והקליטו חמישה אלבומים ביתיים.
את אלבום הסולו הראשון שלה 'ForgetMeNot', בהפקת אודי נאור, הוציאה ורדי ב-2012.
אלבומה השני, "סוף מערב - Satchel"הוא E.P כפול, חציו באנגלית וחציו בעברית, בהפקת דן זייתון, והוא יצא תחת הלייבל נענע דיסק. האלבום מומן במלואו בתמיכת הקהל באתר מימון ההמונים הדסטארט, דרכו גייסה ורדי 40,000 ש"ח.
בשנת 2013 השתתפה ורדי בעונה הראשונה של התוכנית The X Factor (תוכנית טלוויזיה בריטית).

חיים אישיים

ורדי נולדה בירושלים וילדותה עברה בכפר ויתקין, בסקוטלנד, בהרצליה ובמצפה מתת שבגליל העליון; למדה בחינוך ביתי ובבית-הספר הדמוקרטי תפן. כשהייתה בת 15 עזבה את הלימודים ואת בית משפחתה שבצפון ונדדה ברחבי הארץ; בגיל 17 טסה לאנגליה, שם גרה בלונדון ובחווה בדורסט לסירוגין, כשהיא מופיעה ומקליטה עם הרכב הרחוב הקברטי "La La Cravat". כשהייתה בת 19 חזרה ורדי לישראל, ומאז היא חיה ופועלת בתל אביב.

משפחה

ורדי היא בתה השנייה של האמנית רוני טהרלב, נכדתם של הפזמונאי יורם טהרלב והמשוררת נורית זרחי, ונינתם של הסופר ישראל זרחי והמחזאי חיים טהרלב.