google/wiki40b huggingface dataset:
מיכאל רייסמן

חייו

רייסמן נולד בניו יורק והחל ללמוד פסנתר מגיל 6. הוא למד הלחנה וניצוח בקולג' מאן בבית הספר החדש בניו יורק, ואחר כך המשיך ללימודים מתקדמים בהרווארד, שם למד בין השאר אצל רוג'ר סשנס ושם קיבל דוקטורט.
רייסמן הצטרף בשנת 1974 לאנסמבל פיליפ גלאס, לאחר שהפסנתרן הקודם עזב, והסקספוניסט שמע הופעה של רייסמן בניו יורק. הוא שימש כפסנתרן ומפיק המוזיקלי ומאז עובד עם גלאס בשיתוף פעולה. הוא הפיק וניצח כמעט על כל אחד מהפסקולים שגלאס הלחין בשלושים השנים האחרונות, ביניהם המועמדים לפרס אוסקר: קונדון (1997), השעות (2002) ורמז לסקנדל (2006). הוא גם היה מועמד פעמיים לפרס גראמי כמנצח לסרטים השעות וקונדון. בשנים האחרונות כותב תווים לפסנתר סולו מפרטיטורות של גלאס, והוציא מספר דיסקים בהם הוא מנגן גרסאות פסנתר ליצירותיו.
פרט לעבודה עם גלאס, הוא מנצח, מפיק ומנגן עם אמנים מוכרים נוספים, ביניהם פול סיימון, מייק אולדפילד ודייוויד בואי. הוא פרסם אלבום אחד מיצירותיו, Formal Abando, לפי הזמנה מהכיאורוגרפית לוסינדה צ'ילדס. בנוסף הלחין פסקול לסרטים Enormous Changes At The Last Minute ו- (Pleasantville (1976.
אנה, ארכידוכסית אוסטריה

ביוגרפיה

אנה נולדה ב-7 ביולי 1528 בפראג, לפרדיננד הראשון, מלך בוהמיה והונגריה, ולאנה, נסיכת בוהמיה והונגריה בתו של אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה ואן דה פואה. בצעירותה התארסה אנה עם תאודור מבוואריה, בנו של וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה, ולאחריו עם שארל השני, דוכס אורליאן, בנו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, אולם שניהם מתו צעירים. לבסוף, ב-4 ביולי 1546 התחתנה עם אלברכט מבוואריה, כחלק מברית שכרת דודה קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לפני שיצא למלחמה השמלקלדית. נישואי השניים היו מאושרים, ונולדו להם 7 ילדים.
בשנת 1550 מת חמיה וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה, ובעלה עלה לשלטון במקומו כאלברכט החמישי, דוכס בוואריה. אלברכט ואנה היו קתולים אדוקים, ועמדו בראש הרפורמציה הנגדית. בנוסף הם הקימו בדוכסות כמה מוזיאונים, וייסדו את ספריית המדינה הבווארית. בשנת 1579 מת בעלה אלברכט, ובנה וילהלם החמישי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו, וב-16 באוקטובר 1590 מתה אנה במינכן.
לנד ווינד X6

היצרן "Jiangling Motors"

קונצרן הרכב Jiangling Motors קשור בקשרי שיתוף פעולה (Joint venture)  ל-"Changan Automobile"  (שם מלא: Chang'an Automobile (Group) Co., Ltd) ולקונצרן ייצור הרכב היפני "איסוזו".

מבחני בטיחות

,
לאחר סדרה של בדיקות בטיחות שעבר דגם ה"לנד ווינד X6"  שמועדון הרכב הגרמני "ADAC"  הראה במבחן ההתרסקות שלו, שנערך עבור EuroNCAP, הגיע למסקנה כי נהג של דגם רכב זה לא ישרוד התנגשות חזיתית ב 64 קמ"ש. 
היבואנית ההולנדית של דגם ה"לנד ווינד X6" קראה לבדיקה של סוכנות הפיקוח על בטיחות הגרמנית "TÜV", כדי להראות שהמכונית אכן בטוחה מספיק לתקנים האירופיים. מבחנים אלה דומים לבדיקות ה- EuroNCAP, אך מהירות ההתנגשות נמוכה יותר, ועומדת על 56 קמ"ש.
למרות תוצאות התרסקות הגרוע ביותר מזה עשרות שנים, "TÜV" אישר כי דגם ה"לנד ווינד X6" עמד בכל קריטריונים בטיחות חובה על פי "ECE R94" . 
המחלוקת לא הסתיימה שם.  המתנגדים אומרים כי תוצאות בדיקת  "TÜV" אינה מספיקה כדי להבטיח את בטיחות הרכב היום. הם טוענים כי "R94" הוא מיושן ורק מבטיח כי הנהג יהיה בחיים לאחר התרסקות, וכי זה לא לוקח בחשבון פציעות חמורות כגון ריסוק חמור של הרגליים. "R94" מבוצעת גם במהירות נמוכה יותר.
רוברט גודרד

תחילת דרכו

גודרד נולד בווסטר שבמסצ'וסטס. הוא החל להתעניין במדעי החלל כשהיה בן 16, כאשר קרא את ספר המדע הבדיוני הקלאסי מלחמת העולמות של ה. ג' ולס. לפי עדותו, הוא החליט להקדיש את חייו לבנייה של טילים ב-19 באוקטובר 1899. בעת שטיפס על עץ כדי לחתוך ענפים מתים, הוא דמיין את מה שתיאר לאחר מכן "עד כמה נהדר יהיה ליצור התקן כלשהו, שתהיה לו האפשרות להתרומם אל המאדים, ואיך זה יראה במידה קטנה, אם זה ישלח מהאדמה לרגלי".
לאחר שסיים תואר ראשון מהמכון הפוליטכני ווסטר בשנת 1908, היה לחבר האקדמיה לפיזיקה באוניברסיטת קלרק, וקיבל תואר שני ב-1910 ודוקטורט ב-1911. בשנת 1914 תכנן גודרד מנועי טילים, בסיוע כספי מהסמית'סוניאן. ב-1919 כתב על דרכים להגעת האדם לירח.
ב-16 במרץ 1926 שיגר גודרד את טיל הדלק הנוזלי הראשון, באוברון שבמסצ'וסטס. רישום האירוע ביומנו נודע בלשון הלאקונית: "הטיסה הראשונה עם רקטה שמשתמשת בהנעת דלק נוזלי בוצעה אתמול בחווה של דודה אפי." הרקטה, שכונתה "נל", הייתה בערך בגודל של זרוע אדם, עלתה לגובה של 12.5 מטרים בלבד בטיסה שארכה 2.5 שניות והסתיימה בהתרסקות בשדה, אולם היא היוותה הוכחה חשובה לכך שהנעת טיל בדלק נוזלי אפשרית.
לא כל עבודתו המוקדמת של גודרד כוונה לכיוון טיול בחלל. גודרד פיתח את הרעיון הבסיסי של משגר היורה רקטה מתוך צינור פתוח ללא רתע. את ההדגמה ביצע בזירת המבחן אברדין, תוך שימוש בשני עמודי תווים להחזקת המשגר, יומיים לפני שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה. חוקר נוסף מאוניברסיטת קלרק המשיך את עבודתו של גודרד, שהובילה לפיתוח כלי נשק שימושיים כמו הבזוקה בה השתמשו בחזית הקרבות במלחמת העולם השנייה.
גודרד היה חשדני כלפי אחרים ולעיתים קרובות עבד לבד, עובדה שהגבילה את ההשפעה של עבודתו. חוסר יכולתו להתחבר לאחרים הייתה תוצאה, ככל הנראה, של ביקורת קשה שהוא קיבל מהתקשורת וממדענים אחרים, שהטילו ספק באפשרות המעשית של מסע רקטי בחלל. לאחר אחד מניסויו ב-1929, עיתון מקומי בווסטר נשא את הכותרת "טיל ירח החמיץ את מטרתו ב-238,799.5 מיילים". הגדיל לעשות הניו יורק טיימס, שלעג לו וטען כי גודרד אינו מבין שהטיל אינו יכול לנוע בחלל כיוון שאין שם אוויר שאותו יוכל לדחוף כדי לשמור על החוק השלישי של ניוטון, וכי חסר לו "ידע שאותו חולקים מדי יום בבתי הספר התיכוניים" (טענה זו אינה נכונה; גזי הפליטה של הטיל מפעילים עליו את הכוח, ואין סתירה של חוקי ניוטון).

מדיה

מדיה וקבצים בנושא רוברט גודרד בוויקישיתוף
ריינג'ר 6

מבנה החללית

ריינג'ר 6 הייתה חללית הריינג'ר הראשונה מבלוק 3. החללית כללה בסיס משושה מאלומיניום ברוחב 1.5 מטרים, עליו הורכבו מערכות ההנעה והכוח, מעליהם הורכב חרוט קטום ראש שהכיל את מצלמות הטלוויזיה. שני לוחות סולאריים באורך 1.537 מטרים וברוחב 0.739 מטרים נפרשו ככנפיים משני צדדים נגדיים של הבסיס, כך שאורך החללית מקצה לקצה היה 4.6 מטרים. אנטנת צלחת לטווח רחוק הורכבה על אחד מקודקודי הבסיס, ואנטנה היכולה לשדר ולקלוט אותות מכל הכיוונים הורכבה בראש החרוט הקטום. גובהה הכולל של החללית היה 3.6 מטרים.
ההנעה שנדרשה לתיקון המסלול סופקה על ידי מנוע הידרזין שהפיק דחף של 224 ניוטון. זווית הגישה נשלטה באמצעות 12 נחירי פליטה (שפלטו גז חנקן), שהיו כפופים להוראותיהם של 3 גירוסקופים, 4 חיישני שמש ראשיים ושניים משניים, וחיישן ארץ אחד. כוח חשמלי הופק על ידי הלוחות הסולאריים, ששטחם הכולל היה 2.3 מ"ר, שהפיקו 200 ואט. שתי סוללות בעלות קיבולת של 1.2 קילו-ואט-שעה (kW·h) שיכלו לספק חשמל במשך 9 שעות, סיפקו כוח חשמלי לכל אחד משני הסטים הנפרדים של מערכות הצילום והתקשורת. שתי סוללות בעלות קיבולת של 1 קילו-ואט-שעה (kW·h) שמרו אנרגיה לתפעול השוטף של החללית.
חלליות הריינג'ר מבלוק 3 נשאו מערכת שכללה 6 מצלמות טלוויזיה, ועברו טיהור לפני שיגורם כדי למנוע זיהום של קרקע הירח. מערכת מצלמות הטלוויזיה שנשאו חלליות הבלוק 3 שקלה 173 ק"ג, והחליפה את קפסולת הסייסמוגרף שנשאו הריינג'רים מבלוק 2. מבין 6 המצלמות, 2 היו בעלות יכולת סריקה מלאה ו-4 בעלות יכולת סריקה חלקית.

המשימה

המשימה תוכננה להיות משוגרת על גבי משגר אטלס-אג'ינה B, לבצע תיקון מסלול אחד ולהתרסק על הירח כאשר תוך כדי היא מצלמת את פניו מגובה 1,448 ק"מ עד לגובה 6.4 ק"מ.
ריינג'ר 6 שוגרה ב-30 בינואר 1964, 15:49:00 UTC, מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה, למסלול חנייה סביב כדור הארץ. הפעלה שנייה של מנועי שלב האג'ינה הכניסה את החללית למסלול מעבר אל הירח. תמרון תיקון המסלול הושלם בהצלחה בתחילת המסע ממרכז הבקרה. ב-2 בפברואר, 65.5 שעות לאחר השיגור, התרסקה ריינג'ר 6 בקצה המזרחי של ים השלווה ב-9°24′0″N 21°30′0″E. בזמן ההתרסקות כוונו מצלמות החללית לכיוון הנכון, אך אף שידור טלוויזיה לא נקלט ואף תמונה לא הושגה. וועדת החקירה קבעה כי ככל הנראה הגורם לתקלה היה קצר שנגרם בעת הפעלה בשוגג של מערכת הכוח של המצלמות למשך 67 שניות, כ-2 דקות לאחר השיגור.
זאנג טומב טומב

"זאנג טומב טומב" (Zang Tumb Tumb) הוא שמו של שיר פונטי שחיבר האמן האיטלקי פיליפו תומאזו מארינטי בשנת 1912. השיר פורסם והודפס בשנת 1914.
השיר מתאר קרב אשר התרחש באדירנה בשנת 1912 בעת מלחמת הבלקן הראשונה. הוא הודפס בעזרת טיפוגרפיה ייחודית אשר מתעלמת מן המקובל בספרות. בנוסף, השיר מתרגם את הרעשים והקולות של הקרב אל טקסט פונטי. המלחמה מוצגת בשיר כאמצעי לטיהור של החברה ומארינטי מתאר אותה כ"הגיינה היחידה של העולם". בכך משקף השיר את התקווה הפוטוריסטי למהפכה ולשינוי חברתי כולל.
השיר השפיע על המוזיקאי האיטלקי לואיג'י רוסולו (Luigi Russolo) להתנסות במוזיקה המורכבת מרעשים.
דמטריאס

דמטריאס (ביוונית עתיקה: Δημητριάς) הייתה עיר יוונית בתסליה, אשר נוסדה בידי דמטריוס פוליורקטס ונקראה על שמו. בתקופה ההלניסטית נודעה לעיר חשיבות רבה, והיא הייתה העיר השנייה בחשיבותה בממלכת מוקדון אחרי פלה.

היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 290 לפנה"ס על ידי מלך מוקדון דמטריוס פוליורקטס שקרא לה על שמו. העיר ממוקמת לחוף הים האגאי במפרץ לולקוס (Lolkos) בחלק המרכזי של מזרח יוון, ליד העיר היוונית וולוס של ימינו. דמטריאס ניצבה על גבעה כ-7.5 ק"מ מדרום לוולו (Volo). במקור, היקף חומותיה היה 7.8 ק"מ והיא הקיפה שטח בן 262.5 הקטארים (הקטאר = עשרה דונאמים). בתצורתה הסופית הייתה העיר מוקפת חומה מסיבית, מחוזקת במגדלי שמירה וירי לאורך שמונה ק"מ.
דמטריאס הוקמה במקום זה בשל מיקומו האסטרטגי במרכז הים האגאי ובשל היותו נוח להגנה מכל צדדיו. העיר תוכננה להיות בירת הממלכה של דמטריוס, בסיס ימי ומרכז מסחרי. בשל מיקומה האסטרטגי, שימשה דמטריאס כבסיס להתפשטות אימפריאליסטית של דמטריוס ושל מלכי מוקדון הבאים אחריו. 
בעיר עצמה נבנו שלושה מבצרים: אחד על יד ארמון המלך ושניים במערב העיר על האקרופוליס.
דמטריאס אוכלסה באמצעות איחוד (Synoecism) של כמעט כל העיירות במחוז מגנסיה. יסוד דמטריאס נועד לחסום תחרות מסחרית של ערי נמל מרכזיות אחרות כגון תבאי (Thebes) ופגאסאיי (Pagasae), על ידי מיקום אסטרטגי עדיף ונמל נוח יותר לעגינת אניות. לדמטריאס היו שני נמלים, שאחד מהם שימש כבסיס ימי לצי האנטיגונידי.
בשלהי המאה השלישית ובראשית המאה השנייה לפנה"ס התפתחה דמטריאס לכדי עיר הנמל המרכזית במוקדון, והיוותה מקור משיכה למהגרים רבים מהמזרח ומהעולם היווני. למהגרים אליה הוענקו הטבות כלכליות. במאה ה-3 לפנה"ס מנתה דמטריאס כעשרים וחמישה אלף תושבים. 
לאחר נפילתו של דמטריוס, שימשה העיר לזמן קצר כעיר הבירה של ממלכת בנו, אנטיגונוס גונאטס. בעיר נטמן אפרו של דמטריוס, לאחר מותו בשבי בשנת 283 לפנה"ס. העיר הופקעה מידי מוקדון לאחר המלחמה המוקדונית השנייה, והוענקה לה עצמאות. הליגה האיטולית כבשה את העיר במהלך מלחמת אנטיוכוס, ולזמן קצר הפכה העיר למרכז ההתפשטות האימפריאליסטית של אנטיוכוס הגדול. לאחר המלחמה, הוחזרה העיר למוקדון כפיצוי על סיועה לרפובליקה הרומית במהלכה. פיליפוס החמישי, מלך מוקדון, הפך את העיר לאחד ממרכזי הסחר החשובים ביותר ביוון כולה. לאחר קרב פידנה בשנת 169 לפנה"ס, הופקעה העיר סופית ממוקדון וסופחה לרומא.
בעיני הרומאים הייתה דמטריאס "urbs valida et ad omnia opportuna" - עיר חזקה עם הזדמנויות רבות. עם זאת, עד מהרה היא שקעה ואיבדה את חשיבותה.
אוסקר הילמרק

קריירת מועדונים

הילמרק התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גיסלאבדס ובשנת 2008 הצטרף למחלקת הנוער של אלפסבורג. ב-26 בספטמבר 2010, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2-2 נגד ברומפויקרנה. ב-27 ביוני 2011, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד סרינסקה.
ב-4 בינואר 2013, הילמרק חתם בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית תמורת 2.2 מיליון אירו. ב-26 בינואר 2013, הילמרק ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–5 נגד הראקלס אלמלו. ב-17 באוגוסט 2013, הילמרק הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד גו אהד איגלס.
בקיץ 2015 חתם לארבע שנים בפאלרמו מהסרייה א' תמורת חצי מיליון אירו. ב-13 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד קארפי. בתחילת העונה, נקשר שמו לקבוצות באנגליה כגון: נוריץ' סיטי, סאות'המפטון, ווטפורד ווסטהאם יונייטד. בעונת 2015/2016 שיחק בכל משחקי הליגה.
ב-26 בינואר 2017 הושאל לגנואה עד לסיום העונה עם אופציה לרכישה, אותה מימשה גנואה בסיום העונה.
ב-31 באוגוסט 2017 הושאל לפנאתיניאקוס היוונית עד לסיום העונה. ב-30 בספטמבר 2017 הבקיע את שערו הראשון עם בקבוצה במשחק הליגה נגד ג'יאנינה. ב-30 בינואר 2018 חזר לגנואה.
ב-1 בספטמבר 2019 הושאל לדינמו מוסקבה מליגת העל הרוסית.

קריירה בינלאומית

200px|שמאל|ממוזער|הילמרק לאחר הזכייה באליפות אירופה עד גיל 21
בצעירותו, הילמרק שיחק בנבחרות הצעירות של שוודיה. בשנת 2015, זכה עם הנבחרת הצעירה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015.
בינואר 2012, זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת. ב-18 בינואר 2012, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 נגד בחריין, בו כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת.
הילמרק השתתף עם הנבחרת ביורו 2016 ומונדיאל 2018.
ולדימיר פוזנר

ביוגרפיה

פוזנר נולד בצרפת למהגר רוסי ממוצא יהודי ולדימיר אלכסנדרוביץ’ פוזנר שהיגר לצרפת ב-1922 וז’רלדין לוטן – אזרחית צרפת. הוא נטבל לנצרות בקתדרלת נוטרדאם, אך הוריו נישאו רק בהיותו בן 5. מכיוון שאביו ביכר חיי הוללות, בגיל 3 אימו היגרה עימו לארצות הברית היכן שהתגוררו אימה ואחותה, שם הועסקה בתור עורכת סרטי וידאו במדור הצרפתי של אולפני פרמאונט. כעבור 5 שנים, ב-1939, אביו הועסק אז בחברת ההפקה Metro Goldwyn Mayer השיב את אשתו ובנו – ולדימיר, בחזרה לצרפת, אולם בעקבות פלישתה של גרמניה הנאצית לצרפת ב-1940, משפחתו הפליגה לארצות הברית היכן שב-1945 נולד אחיו - פבל פוזנר. עם סיפוחה של ליטא, היכן שהתגורר סבו של פוזנר, לברית המועצות ב-1940 אביו קיבל  דרכון סובייטי. אביו היה פטריוט סובייטי להוט; החל מ-1943 בהיותו ראש צוות במדור דוברי-רוסית באגף הקולנוע של USDOD פעל בשירות המודיעין הסובייטי והדליף מידע מסווג בשל מניעיו האידאולוגיים. ב-1948 משפחתו היגרה למזרח גרמניה בגין התחקות שירותי ה-FBI אחר אביו ועל רקע עידן המקארתיזם. ולדימיר אלכסנדרוביץ’ חלם לשוב ולחיות בברית המועצות וב-1952 שב אליה עם משפחתו; הם השתכנו במוסקבה. 
על אף שאמו צרפתייה ואביו התנער מיהדותו, הוזכר לפוזנר כי הוא ממוצא יהודי - כך למשל, התקבלותו לאוניברסיטת מוסקבה העלתה חרס בשל מוצאו, אך בזכות קשריו של אביו עם ה-ק.ג.ב., ב-1953 הוא החל את לימודיו בפקולטה לביולוגיה.

קריירה

לאחר סיום לימודיו פוזנר ניסה כוחו בתרגום השירה האנגלית והועסק אצל משור הילדים – סמואיל מרשק, בתור מזכירו הספרותי; הוא השיב באנגלית ובצרפתית על מכתבי-פנייה שהופנו  למרשק.
ב-1961 התקבל לסוכנות התקשורת "נובוסטי" בתור עורכו של העיתון Soviet Life שהופץ לצורכי תעמולה בחו"ל. ב-1967 הועסק בבטאון "ספוטניק". באותה השנה הצטרף למפלגה הקומוניסטית של  ברית המועצות. בין השנים 1970-1985 הועסק בארגון הטלוויזיה הממשלתית של ברית המועצות בתור פרשן באנגלית בשידורי רדיו שכוונו לארצות הברית ולאנגליה; באותה העת הופיע פוזנר ברשת הטלוויזיה האמריקאית ABC בתוכנית Nightline. לתהילתו בקרב הקהל הסובייטי זכה בזכות הנחיית התוכנית "גשר טלוויזיוני: לנינגרד-סיאטל" עם  פיל דונאיו ששודרה בעידן הפרסטרויקה. התוכנית הנ"ל התנהלה על ידי ועידת וידאו וכללה מדגם מייצג הן של אזרחי ברית המועצות והן של אזרחי ארצות הברית. במסגרתה דנו בענייני טאבו, כגון פלישתה של ברית המועצות לאפגניסטן. בין 1991-1997 הועסק בערוץ CNBC בתוכנית Pozner&Donahue, אך בגין  מינויי מנהל חדש שהתערב בתוכן התוכנית בניגוד להשקפותיו של פוזנר, פוטר מן הערוץ.   
מ-2008 החל לשתף פעולה עם איוון אורגנט בהגשת סרטי-מסע בערוץ הפדרלי הראשון של רוסיה. 
כיום, פוזנר הוא אחד מבכירי אנשי-התקשורת ברוסיה ומנחה את התוכנית "פזנר" בערוץ הפדרלי ראשון של רוסיה, במסגרתה התראיינו בנימין נתניהו, הילרי קלינטון, דמיטרי מדבדב וכו'.

בית הספר פוזנר לטלוויזיה

בשנת 1997 הוא חנך במוסקבה את בית הספר לאמנויות הטלוויזיה. למנהלת בית הספר מונתה אשתו השנייה של פוזנר, יקטרינה אורלובה.

דת

פוזנר מגדיר את עצמו כאתאיסט. הוא מגנה את הנצרות האורתודוקסית על אי-זכייתה בעידן התחיה. לפי טענותיו נקרו בדרכו כמרים כסילים שאינם בקיאים בברית החדשה. את הנצרות הוא מדמה עם מרקסיזם – שתי תורות נהדרות לדידו, אך מיישמיה (המלפגה הקומוניסטית של ברית המועצות והשדרה הרוחנית) לוקים בחסר.
קו 4 (הרכבת התחתית של מדריד)

מסלול הקו

הקו הנוסע במסלול בצורת חצי עיגול מתחיל את מסלולו באזור אורטלזה שבצפון מדריד. הקו נוסע בחצי עיגול קטן לכיוון מרכז העיר. הוא אומנם נפגש בתחנות הצטלבות עם קווים רבים נוספים אך את רוב המסלול הוא עושה במסלול המיוחד רק לו. באזור מרכז העיר פונה הקו לכיוון מערב ומגיע עד לשכונת צ'אמברי שבמערב מדריד, שם נמצאת תחנתו הסופית.
כנסיית ההשלכה

כנסיית ההשלכה הידועה גם ככנסיית ארמון הבישוף היא כנסייה חרבה, הניצבת על גבעה חשופה בדרומה של העיר נצרת, סמוך לגבולה עם נצרת עילית.

במסורת

בברית החדשה מסופר כי ישו הרגיז את מתפללי בית הכנסת בנצרת כשרמז על משיחיותו. בית הכנסת מזוהה לפי המסורת עם כנסיית בית הכנסת השוכנת בשוק בנצרת. המתפללים הוציאו את ישו מהעיר וביקשו להשליכו מההר, אך הוא עבר בתוכם וניצל:
"וַיָּקוּמוּ וַיַּדִּיחוּ אוֹתוֹ אֶל־מִחוּץ לָעִיר וַיְבִיאֻהוּ עַד־גַּב הָהָר אֲשֶׁר נִבְנְתָה עִירָם עָלָיו לְמַעַן הַשְׁלִיכוֹ מָטָּה׃ אַךְ־הוּא עָבַר בְּתוֹכָם וַיֵּלֶךְ לְדַרְכּוֹ".
— הבשורה על-פי לוקאס 4, 29-30
מכאן המסורת הנוצרית בדבר קפיצתו של ישו מההר אל העמק, וההר המזוהה עם האירוע הוא הר הקפיצה.

היסטוריה

הכנסייה הוקמה במאה ה-19 על פסגת הגבעה הצופה לעבר הר הקפיצה, כקילומטר מצפון לו. הכנסייה עשויה מחלל בודד והיא נמצאת כיום במצב של התפוררות והזנחה. בצידה המזרחי מרפסת קטנה שגגה עשוי בצורת קמרון צולב ונתמך בשני עמודים. מתחת למרפסת, נראים שרידיו של חלל קטן דמוי קריפטה. החלל מקורה בקמרון חבית, ומצידו המזרחי מוביל אליו פתח החבוי כיום בין שיחים. מהמרפסת מוביל פתח שמעליו לונטה אל פנים המבנה, ומעליו קבוע חלון בצורת צלב מסוגנן. בכל אחד מקירות הצד של חלל הכנסייה קבועים שני חלונות ושלושה פילסטרים. בחזיתה המזרחית של הכנסייה חלון עגול, פתחים בצורת צלב, ופתח נוסף החסום כיום בלוחות פח. המבנה משקיף על כל סביבתו ולצידו עץ אלון בודד. 
ליד הכנסייה אבן פינה המעידה על כך שהפטריארך האורתודוקסי תיאופילוס השלישי הניחה ביום 21 ביוני 2009, וכי במקום יוקם "בית הספר האורתודוקסי אל-בשארה" ("הבשורה").
לילי בראון

לילי בראון (2 ביולי 1865, הלברשטאדט - 8 באוגוסט 1916 ברלין), נולדה בשם אמאלי פון קרטשמן, הייתה סופרת פמיניסטית גרמנייה.

קורות חיים

אביה היה הגנרל הפרוסי היונקרי האנס פון קרטשמן. סבתה, הברונית ג'ני פון סוסטדט (Jenny von Sustedt), הייתה בת לא חוקית של ג'רום בונפרטה (Jérôme Bonaparte), אחיו של נפוליאון, שהיה המלך וסטפליה. ילדותה עברה בסביבה יונקרית ומליטנטית, והיא גדלה באחוזה המזרח פרוסית של סבה, ובמחנות הצבאיים בהם פיקד אביה. היא הייתה נערה קוראת, מופנמת ורומנטית, דבר שככל הנראה טרם לבחירתה לעזוב את החוג החברתי של משפחתה ולהצטרף לתנועה הסוציאליסטית מאוחר יותר.
לילי בראון היה נשואה לתקופה קצרה לפרופסור לפילוסופיה גיאורג פון גיזייסקי (Georg von Gizycki), שהיה קשור עם המפלגה הסוציאל הדמוקרטית הגרמנית (SPD), אף שלא היה חבר במפלגה. נישואים אלו היו בניגוד לרצון משפחתה. יחד איתו היא הייתה מעורבת ב"תנועה האתית", שביקשה לכונן מערכת מוסר במקומן של הדתות המסורתיות. לאחר מותו, היא התחתנה בשנת 1896 עם היינריך בראון (1854–1927), שהיה פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי ופובליציסט. היא ביקרה באנגליה ורקמה יחסי חברות עם מנהיגי האגודה הפביאנית.
לילי בראון הצטרפה בגיל צעיר ל-SPD והפכה לאחת ממנהיגות התנועה הפמיניסטית הגרמנית. היא השתייכה לזרם הרוויזיוניסטי בתוך SPD שהיה באופוזיציה המפלגתית. הרוויזיוניסטים לא האמינו בתאוריות של המטריאליזם ההיסטורי והאמינו בשינוי ההדרגתי של החברה, ולא במהפכה סוציאליסטית.
לילי הושפעה במידה רבה על ידי פרידריך ניטשה, ורצתה שהאידאולוגיה של ה-SPD תתמקד בפיתוח אישיות ואינדיבידואליות במקום יצירת שוויון מכני. כמו כן האמינה כי נשים צריכות לפתח אישיות אישית ולא צריכות להיחשב רק כאמהות (ואמהות לעתיד) וכרעיות. היא רצתה אוטונומיה כלכלית לנשים וביטול נישואי כפיה.
כתביה נוגעים לשאלות חברתיות רבות, ובייחוד שאלות הנוגעות לחייהן של נשים. האוטוביוגרפיה שלה בשני כרכים, שנכתבה כרומן "זכרונותיה של סוציאליסטית" נחשבת לעבודתה המרשימה ביותר, והיא מציגה את המורכבויות של החברה הפרוסית-גרמנית של תקופתה, את המתחים שבין המעמדות השולטים והמוני הפועלים, בין חיי העיר וחיי הכפר, את חיי הצבא ואת התפתחות התנועה הסוציאליסטית. בספר מתוארים גם מנהיגי התנועה הסוציאל-דמוקרטית בתקופתה, אוגוסט בבל, וילהלם ליבקנכט, רוזה לוקסמבורג וכן בן זוגה של בראון היינריך.
היא נפטרה לאחר מחלה ממושכת ב-8 באוגוסט 1916.
שרגא גפני

קורות חיים

גפני נולד בשנת 1926 בתל אביב הקטנה, בנם הבכור של תמימה ואברהם גפני, שעלו מרוסיה ב-1921, עִברתו את שמם מ"וינוגרד" לגפני והקימו מפעל לייצור נקניקים.
בשנת 1943 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון למסחר בעירו. ב-1940, בהיותו תלמיד תיכון, התגייס לאצ"ל, ובגיל 16, לאחר הפילוג בשורות הארגון, הצטרף ללח"י. ב-1943 עבר לרמת השרון, שם הקימה המשפחה משק. הוא פעל במסגרת לח"י בשרון והצטרף למחלקת המודיעין של לח"י (מחלקה ו') עם ראשיתה. ב-1945 נעצר לשבועיים בלטרון. באותה שנה התמנה כאחראי למחלקה ו' באזור תל אביב והמרכז (המידע שהעביר שימש בין היתר לפעולות כמו פיצוץ המפקדה הבריטית בשרונה, שבחלקן השתתף בעצמו). ב-1947 נשלח לפתח סניפים של מחלקת המודיעין בצפון הארץ.
עם קום מדינת ישראל התגייס לצה"ל ושירת כסמל חבלנים בגדוד 51 בחטיבת גבעתי במלחמת העצמאות (בין היתר השתתף בקרב על גבעה 69). על קורותיו בשורות 'גבעתי' במלחמה כתב בספרו האוטוביוגרפי-למחצה "החבלן הטוב אלכס" (1956). לאחר המלחמה עבר קורס קצינים. ב-1950 הצטרף למערכת ביטאון צה"ל, "מערכות", שבו חקר וכתב על קרבות הצבא. ב-1953 השתחרר בדרגת סרן, והמשיך לפעול ב"מערכות" כאזרח. כמו כן, שימש קצין העריכה של הביטאון "צקלון" של הוצאת מערכות. את גיליון נובמבר 1959 הקדיש כתב העת "מערכות" לתיאור קרב המיתלה, פרי עטו – מאמר שהיה לו חלק חשוב בהפיכתו של קרב זה למיתוס גבורה. ב-1968 עבר לענף ההיסטוריה של המטכ"ל, עד פרישתו לגמלאות ב-1991. מ-1974 שלח ידו בעריכה של פרסומים של מוסדות שונים.
בעשרים השנים האחרונות לחייו שב גפני להתגורר בתל אביב, ברמת אביב. בשנת תשס"ו-2006 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
הוא נפטר בביתו בתל אביב בינואר 2012, בגיל 85. הותיר את אשתו מרגלית, שלושה ילדים, נכדים ונינים. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
לאחר פטירתו הקימה המשפחה אתר אינטרנט לזכרו עם טקסטים מקוריים שלא פורסמו קודם לכן.

יצירתו

סיפוריו הראשונים נתפרסמו ב"הארץ שלנו" בשנת 1953. ספריו הידועים הם ספרי הרפתקאות שבהם מככבים גיבורים ישראלים צעירים, חדורי אמונה ציונית ורוח התנדבות חלוצית, הנלחמים נגד אויביה של מדינת ישראל הזוממים להשמידה (לעיתים, תוך מעשי קונדס ושובבות המשפילים את הרעים). במשך שנים רבות היה גפני "סופר הבית" של הוצאת מ. מזרחי וכתב את רוב ספרי המקור של ההוצאה, תחת שמות עט שונים, לעיתים כ"מתרגם" של עלילה שכביכול נכתבה במקור באנגלית.
משנת 1950 היה גפני חבר בתנועת "הכנענים", דבר שהשפיע על כתיבתו. בספרי הילדים שלו ביטא גישה פטריוטית. יש מבקרים הרואים בכתביו, בעיקר בסדרות המוקדמות, גילויי לאומנות ונטייה לאפליה גזעית, מפני שבאופן עקבי תיאר את הערבי כטיפש, חלש, בוגדני ומכוער. מבקרים אחרים טוענים שכתביו מתאפיינים בשפה שוטפת, בדמיון וביצירתיות.
אלי אשד, במונוגרפיה שלו על הספרות הפופולרית העברית, טוען כי "שרגא גפני הוא במידה רבה הסופר העברי האידאולוגי ביותר לילדים או למבוגרים, וקשה להעלות על הדעת סופרי ילדים שניסו לעצב מחדש את תפיסות קוראיהם בנחישות כשלו."
יוהנס צוקרטורט

ראשית חייו

צוקרטורט נולד ב-7 בספטמבר 1842 בלובלין שבפולין. אביו היה מיסיונר נוצרי פרוטסטנטי ממוצא יהודי. פעילות המיסיון הנוצרי בין האוכלוסייה היהודית בפולין שהייתה כבושה על ידי רוסיה נחשבה לפעילות בלתי חוקית. משפחתו של צוקרטורט היגרה איפוא לפרוסיה. בשנת 1861 הוא נרשם לאוניברסיטת ברסלאו ללימודי רפואה אך מעולם לא הוסמך.

קריירת השחמט

בברסלאו פגש צוקרטורט את השחמטאי המוביל אדולף אנדרסן וממנו למד את רזי המשחק. הוא שיחק דו-קרבות רבים, בין היתר ניצח אותו בשנת 1866, הפסיד בשנת 1868 ולבסוף ניצח אותו בשנת 1871. בשנת 1867 עבר לברלין ובשנת 1872 עבר ללונדון. בשנה זו התמודד עם וילהלם שטייניץ והפסיד 3–9.
צוקרטורט הצטיין במשחק עיוור. בשנת 1876 שיחק בו-זמנית 16 משחקים, ניצח ב-12 והפסיד רק באחד.
בשנת 1878 ניצח בתחרות הבינלאומית בפריז.
בשנת 1883 ניצח בתחרות בינלאומית בלונדון, לפני כל צמרת השחמט של אותם הימים, בתוצאה מדהימה של 22/26. במקום השני היה שטייניץ עם 19/26. תחרות זו מיצבה את שטייניץ וצוקרטורט כשני השחמטאים הטובים בעולם, והובילה לקיומו של דו-קרב רשמי ראשון על אליפות העולם בין השניים, מ-11 בינואר ועד 29 במרץ 1886. התחרות התקיימה במספר ערים בארצות הברית (ניו יורק, סנט לואיס, ניו אורלינס). לאחר חמשת המשחקים הראשונים שהתקיימו בניו יורק הוביל צוקרטורט 1–4 אך בסופו של דבר זכה שטייניץ בפער משכנע 12.5-7.5.
לאחר ההפסד בדו-קרב התדרדרה בריאותו של צוקרטורט. הוא המשיך לשחק, אך ברמה חלשה בהרבה, במשך השנתיים הנוספות של חייו. הוא מת ב-20 ביוני 1888 משטף דם במוח, לאחר ששיחק משחק שחמט במסעדה לונדונית. יוהנס צוקרטורט קבור בבית הקברות ברומפטון בלונדון.
קרן (מחוז)

היסטוריה

האירופאי הראשון שהגיע לאזור הוא דון פדרו פייגס בשנת 1772. מחוז קרן הוקם בשנת 1866 כאשר עיר המחוז הייתה הווילה, אשר ננטשה בהמשך. באותה תקופה רוב התושבים במחוז עסקו בכריית זהב. רוב שטחי המחוז לא היו מיושבים ונחשבו לבלתי אפשריים למחיה בגלל הצחיחות מצד אחד והביצות מצד שני שבעקבותיהם באה גם מחלת המלריה. רק בשלב מאוחר יותר החלו המתיישבים לייבש ביצות (בעיקר על ידי פועלים סינים) וחפרו תעלות על מנת להפוך את הקרקע לפוריה. בשנת 1874 הפכה בייקרספילד לעיר מחוז. בעקבות גל ההתיישבות החלה גם מתיחות בין המתיישבים החדשים לבין האינדיאנים תושבי האזור. רוב האינדיאנים התמזגו עם החבר'ה אך יש עדיין מעט שמורות אינדיאנים אם כי המתח בין התושבים כמעט כבר ולא קיים.
בשנת 1894 התגלה לראשונה נפט בשטח המחוז. בשנת 1910 נגרמה התפרצות חזקה של נפט בשדה הנפט מידווי סאנסט כאשר זרם עצום של נפט פרץ לגובה רב בלחץ שהוערך ב 1,300 PSI. זאת נחשבת להתפרצות נפט הגדולה ביותר בארצות הברית עד היום. התפרצות חזקה נוספת התחרשה בשנת 1914 אך הייתה חלשה יותר מהקודמת. שדה הנפט עובד עד היום ונחשב לאחד הגדולים בארצות הברית. במהלך קערת האבק והשפל הכלכלי הגדול של שנות ה-30 של המאה ה-20 נדדו לאזור זה מהגרים רבים מדרום ארצות הברית.
בשנת 1952 התרחשה באזור רעידת אדמה בעוצמה של 7.3 בסולם ריכטר כאשר מוקד הרעש נמצא 37 ק"מ דרומית לבייקרספילד. ברעידת האדמה נהרגו 12 בני אדם, 18 פצועים ונזק לרכוש בשווי 60 מיליון דולר. זוהי רעידת האדמה החזקה ביותר שפקדה את דרום קליפורניה עד היום. רעידת האדמה הורגשה בכל רחבי דרום קליפורניה, אריזונה ונבדה. לאחר רעידת האדמה התרחשו כ- 20 רעשי משנה.

גאוגרפיה

מחוז קרן משתרע על שטח של 21,138.0 מ"ר מרובע וזהו המחוז השלישי בגודלו בארצות הברית. העיר הגדולה ביותר ובירת המחוז היא בייקרספילד. מחוז קרן גובל מדרום: במחוז לוס אנג'לס ומחוז ונטורה, ממערב: מחוז סן לואיס אוביספו, מצפון: מחוז קינגס, מחוז טולר, צפון מערב מחוז איניו, וממזרח ומדרום מזרח במחוז סן ברנרדינו.