אליס ניל

אליס ניל (באנגלית: Alice Neel) נולדה ב-28 בינואר 1900 ונפטרה ב-13 באוקטובר 1984, הייתה ציירת אמריקאית, שנחשבה בפי אחדים לאחת הציירות הגדולות ביותר של המאה העשרים. היא נודעה בעיקר בשל ציוריה בעלי הנופך הרגשני והישיר והצבעים העמוקים שבהם.

ילדותה

אליס ניל נולדה במדינת פנסילבניה, ארצות הברית, בפרבר אמיד מאוד בשם "כיכר מריון". אמה - שעל שמה נקראה – אליס הארטלי ניל, הייתה צאצאית של אחד מחותמי מגילת העצמאות של ארצות הברית, ואביה, ג'ורג' וושינגטון ניל, היה רואה חשבון במחלקת הרכבות של רכבת פנסילבניה. אליס הייתה הרביעית מבין חמישה אחים, שהבכור מביניהם, הארטלי, נפטר בגיל צעיר בעקבות מחלה, זמן קצר לאחר לידתה של אליס. כשהייתה בת שלושה חודשים משפחתה עברה לעיירה כפרית בקולווין, פרבר קטן בסמוך לעיר פילדלפיה, שם העבירה וסיימה את לימודי התיכון שלה בשנת 1918. לאחר מכן עברה מבחן שירות אזרחי והוצבה בתפקיד משרדי עם משכורת גבוהה במטרה לעזור להוריה.
על אף שבאותה תקופה שבה גדלה, הציפיות וההזדמנויות שהוצבו לנשים היו מאוד מצומצמות, שלוש שנים לאחר סיום תפקידה המשרדי, השתתפה ניל במספר קורסים לאומנות עד לשנת 1921. בשנה זו החלה לבסוף את לימודיה בבית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה (היום נקרא "מכללת מור לאומנות ועיצוב").

בגרותה וחייה האישיים

בנוסף לקולג' בו למדה במהלך השנה, ניל לקחה חלק גם בבית ספר הקיץ צ'סטר ספרינגס. שם היא פגשה את קרלוס אנריקז, בן למשפחה ידועה בהוואנה, קובה. השניים נישאו ב-1 ביוני 1925, ולאחר לבטים שהגיעו מצידה של ניל, לבסוף עברו שניהם לגור עם משפחתו של אנריקז בהוואנה. ב-26 בדצמבר 1926 נולדה ביתם הראשונה, סנטיאנה. המשפחה החליטה לעבור לגור בניו יורק, ופחות משנה לאחר מכן, ב-1927, התינוקת נפטרה ממחלה. ב-24 בנובמבר נולדה ביתה השנייה, איזבלה ליליאן, שנקראה איזבטה.
במאי 1930 עזב אנריקז לפריז ולקח איתו את איזבטה, בעוד ניל נשארה בדירתה שבניו יורק. את הקיץ היא העבירה בעבודה אינטנסיבית על ציוריה ומאוחר יותר חזרה לקולווין. הניתוק מביתה ובעלה גרמו לה להתמוטטות עצבים קשה שהובילה לניסיון התאבדות. בעקבות כך ניל העבירה שנה בבית חולים לחולי נפש. במהלך שהותה בבית החולים היא המשיכה לעסוק באומנות. בעזרת הציורים שלה, שרופאיה ראו בהם סימן לשיקום, ניל בהדרגה נרפאה ושוחררה בשנת 1931.
בינואר 1934 חזר אנריקז מקובה בעקבות מות אמו וביקש להתאחד עם ניל, אך המפגש מעולם לא התרחש ועם זאת הזוג מעולם לא התגרשו. ניל שכרה עם אמה בית בניו ג'רזי ושם באה אליה איזבטה לבקר אותה. בנה השני של ניל נולד בשנת 1941 מהאינטלקטואל הקומוניסטי סם ברודי. בשנת 1943 המנהל שדאג לקדם את האומנות שלה באותה התקופה הפסיק לעבוד אתה, והיא נקלעה ללא מעט קשיים כלכליים. בשנים האלו עבודותיה נעלמו כמעט לחלוטין מהציבור, ולא היה ניתן למצוא הרבה מיצירותיה בגלריות המוכרות.

ההכרה בעבודתה

ניל לא זכתה להכרה משמעותית באומנות שלה עד לשנות ה-70. ב-1 ביוני 1971 הוענק לה דוקטורט לשם כבוד מאותה המכללה שבה למדה בעברה, וב-1974 קיבלה את הרטרוספקטיבה הראשונה שלה במוזיאון ויטני לאומנות אמריקאית. היא נבחרה לאקדמיה האמריקאית ולמוסד לאמנויות ומכתבים ב -1976, וכעבור שלוש שנים הכירה בה השדולה הלאומית לאומנות, ועבודותיה כונו "הישגים יוצאי דופן באמנות החזותית".

מותה

בתקופת הזדקנותה, חלתה ניל בסרטן המעי הגס, שממנו לא הצליחה להתאושש. למרות חוליה, במהלך שנות ה-80 שלה, המשיכה בעבודתה כציירת ולא פסקה מהצגת יצירות האומנות שלה לקהל הרחב. עוד רבות מיצירותיה של ניל בגלריות ומוזיאונים נחשבים לאומנות בכל רחבי ארצות הברית. בנוסף לכך דאגה לבלות עם בנה ומשפחתו, ובשנת 1984 נסעה איתם לחופשה בוורמונט. אף על פי שהייתה מותשת מהכימותרפיה שעברה ועל אף מצבה החלש, המשיכה לצייר. בתחילת הסתיו של אותה שנה חזרה לדירתה שבניו יורק, וב-13 באוקטובר נפטרה שם ממחלתה, כאשר משפחתה לצידה והמוניטין שלה בשיאו.

פעילותה המקצועית

סגנון הציור והאומנות של ניל נע בין אלמנטים שונים במהלך חייה. בין השנים 1925-1930, כאשר גרה עם בעלה הראשון בקובה, הייתה זו התקופה בה הזוג החלו ליצור ולקדם את עבודותיהם, וניל המשיכה לפתח את הציורים שלה. ציוריה היו לרוב של אנשים, מאהבים, ילדים, שכנים וחברים. כמו כן היא ביססה את דעתה הפוליטית ומחויבותה לשוויון- לרבות הקומוניזם. בזמן אשפוזה עד שנת 1931, ציוריה, ששימשו כנקודת מוצא רגשית לאופי הטראומטי של חייה, תיארו אימהות, ילדים וחולים פסיכיאטריים אחרים. מנגד הם קיבלו נופך מלנכולי יותר, בעקבות הדיכאון שחוותה. בשנים שלאחר שחרורה מבית החולים החלה להתמקד בציורים שבמרכזם עמד אלמנט העירום הנשי, והיא ציירה בעירום גם את בתה.
אחד הסממנים המזוהים שוב ושוב עם ציוריה של ניל הוא מודל האישה העירומה, שבמהלך רוב התפתחות אומנותה מצאה בו עניין רב. בעוד שבתרבות המערב עירום נשי סימל פגיעות, בעיניי ניל הוא סימל כוח, והיא הרבתה לצייר ולעבוד סביב הנושא. בנוסף לכך, בשנות ה-50 וה-60 הפכה ניל למעורבת בתנועת זכויות האישה. היא השתתפה במחאות רבות כנגד חוסר השוויון, לא רק כלפי נשים אלא גם כלפי אפרו-אמריקאים וקבוצות נוספות שסבלו מדיכוי מסוים באותה התקופה. פעילותה הביאה לה תשומת לב רבה, ומאוחר יותר הפכה ניל לסמל לפמיניסטיות. גם לאחר מותה המשיכו ציוריה של ניל להשפיע על תרבות ההווה והעתיד. במהלך השנים הבאות הוצגו תערוכות נוספות של אומנותה של ניל במוזיאונים רבים ברחבי העולם, עד לימינו. בשנת 2017 הוצגה תערוכה של יצירותיה בגלריה ויקטוריה מירו בלונדון.התערוכה "אליס ניל-גלריה של החיים המודרניים" הוצגה בהמבורג, גרמניה, עד לשנת 2018.