להט"ב ואסלאם

הקוראן

השריעה, החוק האסלאמי המסורתי, מבוסס על הקוראן, ההתגלות של אללה לאנושות, ועל החדית', אמירות המיוחסות לנביא מוחמד, על פי המסורת. גם הקוראן וגם החדית' פורשו כמגנים יחסים מיניים בין אנשים בני אותו המין.
הקוראן הוא הטקסט המרכזי של האסלאם והמוסלמים מאמינים כי זוהי התגלות האלוהים. הוא מכיל שבעה אזכורים ל"אנשי לוּט" (בערבית: قَوْمِ لوط), כשהכוונה היא לתושבי הערים סדום ועמורה. השמדתם בידי אללה מיוחסת באופן גלוי למנהגיהם המיניים.
ו (שלחנו) את לוט כשאמר לאנשיו: "האם אתם מבצעים (מעשה) לא מוסרי כזה, שלא עשו לפניכם מעולם? שהרי אתם פונים לגברים בתשוקה, במקום לנשים. אתם עם של חורגים". אבל התשובה של אנשיו הייתה רק שאמרו: "הוציאו אותם מעירכם! אכן, אלה אנשים ששומרים עצמם טהורים!". והצלנו אותו ואת משפחתו, מלבד אשתו, שנשארה עם העבריינים. והמטרנו עליהם מטר (של אבנים). ראו מה סופם של הפושעים
— סורה 7, פסוקים 80-84
החטאים של אנשי לוט הפכו למושג, והמילה הערבית להתנהגות הומוסקסואלית (ליואט, لواط) ולאדם הומוסקסואל (לוטי, لوطي) נגזרים משמו של לוט. עם זאת, ישנו קטע בקוראן שיכול להתפרש כחוק במקרה של התנהגות הומוסקסואלית.ֿ
ואלה מבין נשותיכן שמקיימות (מעשה) לא מוסרי, הביאו נגדן ארבעה עדים מביניכם, ואם יעידו, נעלו את הנשים האשמות בבית עד שתמצאנה את מותן או עד שאללה יקבע דרך אחרת. והשניים מביניכם שביצעו זאת, הענישו את שניהם. אך אם הם מתחרטים ומתקנים עצמם, הניחו להם, כי אללה סלחן ובעל רחמים
— סורה 4, פסוקים 15-16

החדית' והאח'באר

בעקבות העמימות של הקוראן בנוגע לעונש על "ליואט", משפטנים אסלאמיים פנו אל אוספי החדית' (אמירות של מוחמד) והאח'באר (תיאורים של חייו). בניגוד לקוראן, כתבים אלה מאוד ברורים וחריפים במיוחד. אבן אלג'וזי מספר שמוחמד קילל את אנשי סדום במספר חדית'ים, והמליץ על עונש מוות לשני הצדדים ביחסי המין, גם לאקטיבי וגם לפסיבי.
באוסף "ג'אמע אלתרמד'י" שוב מדווחים כי מוחמד קבע עונש מוות לשני הצדדים ביחסי המין: "מי אשר תמצאו שמבצע את החטאים של אנשי לוט, הרגו אותם, גם את מי שעושה זאת וגם את מי שזה נעשה לו". מוסר ההשכל הכללי, או העקרון התאולוגי פה הוא שאדם שמבצע מעשים אלה (לוטי) משנה את ההרמוניה של יצירתו של האל, ובכך מורד נגד האל.
ההיסטוריון אלנוירי, בדיווחיו המכונים "אלנהאיה", מספר כי הנביא אמר כביכול כי הדבר ממנו הוא הכי מפחד בקהילתו הוא ממעשיהם של אנשי לוט (אך נראה שהוא הביע זאת גם כלפי יין ופיתוי נשים).
למרות כל אלה, חלק מהחדית'ים מראים שאף על פי שהדבר לא כל כך נפוץ בחברה הבדואית, הומוסקסואליות לא הייתה זרה לחלוטין בחצי האי ערב בתקופת שקדמה לאסלאם.

תורת המשפט

האסכולות המסורתיות השונות של השריעה (החוק האסלאמי) אינן מסכימות ביניהם על העונש הראוי ל"ליואט". האסכולה החנפית טוענת שמעשה זה אינו ראוי לעונש גופני, על סמך החדית' שאומר ש"דם מוסלמי יכול להשפך רק בעבור ניאוף, כפירה ורצח". זאת, בניגוד לאסכולה החנבלית, שמזהה את מעשי הסדום עם בגידה, וקובעת כי יש להשית עונש מוות.
אבו בכר שפט הומוסקסואל להיקבר תחת הריסות קיר, וקבע שריפה בחיים כעונש לכל מי שיואשם במעשה דומה. במובן זה, עבדאללה בן אל-זביר והישאם אבן עבד אלמלכ היו ממשיכי דרכו. גם עלי בן אבי טאלב הורה על סקילה של לוטי והורה להשליך אחר מראש צריח מסגד. אבן אל-עבאס קבע שהעונש האחרון חייב להיות מלווה בסקילה. עבדאללה בן עמר הלך צעד נוסף מעבר לגינוי של הנביא, וטען כי האנשים האלה יקומו לתחיה כקופים וכחזירים.

פסיקות של הוגי דעות מודרניים באסלאם

על פי העקרונות של הקוראן ושל החדית', מספר הוגי דעות בולטים באסלאם כמו אימאם מליכ, אימאם שאפי, אחמד ואסחאק, קבעו שאדם שמואשם בהומוסקסואליות צריך להיסקל בלי קשר למצבו המשפחתי (נשוי או לא).
אבן ח'טיר פירש את דברי הקוראן על הומוסקסואליות:
דבריו של אללה, "ואת שני האנשים (גברים ונשים) ביניכם שמקיימים יחסי מין לא חוקיים, פגעו בשניהם" משמעותם, שאלה שמבצעים מעשים לא מוסריים, יש להעניש את שניהם. אבן עבאס (שאללה יהיה מרוצה ממנו), סעיד אבן ג'ביר ואחרים אמרו: בכך שאנחנו מגנים אותם, מביישים אותם ומכים אותם עם נעליים. זו הייתה הפסיקה עד שאללה הפך אותה והחליף אותה בהלקאה בשוט ובסקילה. עכרמה, עטאא', אלחסן ועבדאללה אבן ח'טיר אמרו: זה התגלה בנוגע לגברים ונשים שביצעו ניאוף. אלסעדי אמר, זה התגלה בנוגע לאנשים צעירים לפני נישואיהם. מג'אהד אמר: זה התגלה בנוגע לשני גברים שמודים בכך בגלוי; רמז אינו מספיק - כאילו התכוון להומוסקסואליות. ואללה יודע הכי טוב.
מספרים כי אבן אלקים אמר,
שניהם - ניאוף והומוסקסואליות - מערבים חוסר מוסריות שפועלת כנגד החוכמה ביצירתו של אללה ובציוויו. הומוסקסואליות כוללת כל כך הרבה רשע ונזק, והאדם שבו מבוצע המעשה, עדיף שיומת מאשר שדבר זה יעשה לו, כי לאחר מכן, הוא יהפוך כה רשע וכה מושחת, שאין כל תקווה שהוא יתקן את דרכיו, וכל הטוב שבו יאבד, והוא לא יוכל להרגיש כל אשמה מול אללה או אל מול יצירתו. הזרע של אותו אחד שעשה לו את זה ישמש כרעל בגופו ובנשמתו. הוגי הדעות חלוקים באשר לשאלה, האם האדם שלו נעשה המעשה יוכל אי פעם להיכנס לגן-עדן.
אחמד קוטי, מרצה בכיר והוגה דעות אסלאמי במכון האסלאמי בטורונטו, קנדה, הביע בהרצאותיו בנושא את העמדה כי מוסלמי שמקיים אורח חיים הומוסקסואלי צריך לוותר עליו כי זה נחשב ל"אחד מהחטאים המתועבים באסלאם". מוסלמים כמו ד"ר נאדיה אל-עוואדי, עורכת מדור הבריאות והמדע ב-IslamOnline, ניסתה לעורר דיון ולהבין את ההומוסקסואליות באור מוסלמי, כמו גם באור מדעי, וציטטה את השפעותיה הרעות על החברה המוסלמית והמוסרית.
הקבוצה האסלאמית היושבת בבריטניה, "בית המשפט השרעי של בריטניה", הוציאה פתווה שגוזרת גזר דין מוות על המחזאי טרנס מק'נלי, על כך שהציג את ישו ומאמיניו כקבוצה של הומוסקסואלים.
הוגי דעות רבים של השריעה, מפרשים הומוסקסואליות כעבירה, כמו גם כחטא. אין עונש ספציפי נגד העבירה, והדבר נתון להחלטתה של הרשויות האסלאמיות המקומיות.
עם זאת, ישנם מספר חילוקי דעות בקרב העלמאא'. מוחמד אלמוח'תאר אלשנקיטי, הוגה דעות מאוריטני בן זמננו, טוען ש"(אף על פי ש)הומוסקסואליות היא חטא חמור... א', אין ציון של עונש חוקי בקוראן להומוסקסואליות... ב', אין דיווחים שהנביא מוחמד העניש מישהו על ביצוע הומוסקסואליות... ג', אין חדית' אותנטי שמדווח כי הנביא קבע עונש להומוסקסואלים...". הוא טוען ששני החדית'ים על סקילה והרג של הומוסקסואלים הם "חלשים": מלומדים אסלאמיים בתחום החדית' כמו אלבוכרי, יחיא אבן מעין, אנ-נסעי, אבן חזם, אלתרמד'י ואחרים מפקפקים בשני החדית'ים הללו.
אבו בכר אלג'סאס (שמת בשנת 981) טוען כי החדית'ים על הרג הומוסקסואלים "הם לא אמינים בשום אופן, ושום עונש חוקי לא יכול להיגזר מהם."

ימי הביניים

השגשוג כתוצאה מהכיבושים המוסלמים במאות השנים לאחר מותו של מוחמד, לווה בדבר שאותו כינו המוסלמים בכעס "שחיתות ערכית" בשתי הערים הקדושות לאסלאם, מכה ואל-מדינה. הצבירה של הון וכוח בידי בעלי-זכויות מעטים, בשילוב עם המשך קיומן של תופעות כמו פוליגמיה ופילגשים והסדרתן, הגבילה מאוד את האפשרויות לגברים צעירים. האפשרויות היחידות שנותרו להם הם ג'יהאד או צורה כלשהי של יחסי מין לא חוקיים.
לכן, למרות הגינוי של הרשויות הדתיות, ההומוסקסואליות המשיכה להתקיים בחשאי. נראה כי היא גם הפכה לפחות נדירה כאשר ההטמעה של תרבויות אחרות הואצה. מידע בנוגע להתפתחות של מוזיקה ושל שירים חושפת את קיומם של ה"מוח'נת'ון" (مخنثون, גברים נשיים, או, גברים הדומים לנשים). הם היו לרוב, ככל הנראה, ממוצא זר.
הגעתו של הצבא העבאסי לחצי האי ערב במאה ה-8 איפשר לסובלנות כלפי הפרקטיקה ההומוסקסואלית להתפרש יותר תחת השושלת החדשה. על השליט אל-אמין, למשל, מסופר כי הוא דרש מהשפחות להתלבש בבגדים גבריים בתקווה שהוא יאמץ חוקי מוסר קונבנציונליים יותר.
האמיר האע'לבי, אבראהים השני מאיפריקיה, ששלט בין השנים 875-902, מסופר כי היה מוקף בכ-60 קטמיטים (ילדים שהוחזקו לשם קיום יחסי מין הומוסקסואלים), ומסופר כי הוא התייחס אליהם בצורה איומה. הח'ליף אל-מעתצם במאה ה-9, וגם כמה מיורשיו, הואשמו בהומוסקסואליות. הסיפורים הנפוצים מספרים כי השליט של ח'ליפות קורדובה, עבד א-רחמן השלישי, הוציא להורג גבר צעיר מהעיר לאון אותו החזיק כבן ערובה, כי הוא סירב לחיזוריו, במאה ה-10.
מהמט השני, הסולטאן העות'מאני שחי במאה ה-15, תואר במקורות אירופאים כ"ידוע כבעל טעמים מיניים אמביוולנטיים, שלח סריס לבית נוטאראס, הדוכס הגדול של האימפריה הביזנטית, ודרש כי הוא ייתן את בנו יפה התואר בן ה-14 להנאתו של הסולטאן. כאשר הוא סרב, הסולטאן הורה מיד לערוף את ראשו של נוטאראס, יחד עם בנו וחתנו. שלושת הראשים... הונחו על שולחן הנשפים בפניו". נער נוסף שמהמט מצא מושך, ונענה כנראה יותר ברצון, היה אחיו של ולאד המשפד, "ראדו, בן ערובה באיסטנבול שמראהו הנאה שבה את לבו של הסולטאן, ולכן הוא בודד כדי לשרת כאחד ממשרתיו האישיים". אחרי שולאד הובס, הציב את ראדו בכיסא השליט של ולאכיה כשליט וסאלי. עם זאת, מקורות טורקיים מכחישים את הסיפור.

ספרות

על פי האנציקלופדיה של האסלאם ושל העולם המוסלמי:
יהיו ההגבלות החוקיות על פעילות מינית אשר יהיו, הביטויים החיוביים של רגש הומו-אירוטי גברי בספרות היה מקובל וטופח בשקדנות, מסוף המאה ה-8 ועד לזמן המודרני. ראשית בערבית, אך מאוחר יותר גם בפרסית, טורקית ואורדו, שירת אהבה של גברים לנערים יותר מהתחרתה ב (שירת אהבה של גברים ל)נשים - היא הכריעה אותה. ספרות אנקדוטלית מחזקת את הרושם של קבלה חברתית כללית של הפגנה ציבורית של אהבה בין גברים (שקריקטורות מערביות עוינות של חברות אסלאמיות בימי הביניים ובראשית העת המודרנית פשוט הגזימו)...
— האנציקלופדיה של האסלאם ושל העולם המוסלמי
במסורת מתוך "אלף לילה ולילה", נאמר כי מוחמד הזהיר את מאמיניו מבהיה בצעירים בגלל יופיים: "אל תישירו מבט אל נער חסר-זקן, כי יש להם עיניים מפתות יותר משל החור-עין (נשים מפתות, אותן בתולות המובטחות למוסלמי המאמין בגן העדן)".
מעבר לכך, למרות האיסור על הומוסקסואליות בזרם המרכזי של האסלאם, מעשים הומוסקסואלים היו מקובלים, אף על פי שהוסוו, בחלקים נרחבים של העולם המוסלמי והערבי, עד לתחילת העת המודרנית. אז, עלייתה של אליטה מערבית גרמה לשינוי ולכך שהעניין הפך ללא מקובל. יש שמשווים את מצב ההומוסקסואליות בעולם המוסלמי הפרה-מודרני למצבו ביוון העתיקה, אף על פי שההקבלה לא מדויקת.

העת המודרנית

בגלל העובדה שהיחס ל"ליואט" הוא כאל פיתוי, יחסי מין אנאליים לא נחשבים כלא טבעיים או דוחים, כמו שהם נחשבים למושכים באופן מסוכן: "יש להיזהר מלהיחדר בדיוק בשביל לא לפתח טעם לעניין ולהתמכר". בפועל, ההפרדה מנשים והדגש החזק על גבריות יכול להוביל לכך שמתבגרים ובחורים צעירים ולא נשואים יחפשו מפלט מיני עם גברים צעירים מהם עצמם - על פי מחקר אחד במרוקו, עם בנים בטווח הגילאים 7 עד 13. עם זאת, בושה גדולה מתלווה לפרטנר הפסיבי. התנהגויות מיניות דומות דווחו גם בחברות מוסלמיות אחרות מצפון אפריקה ועד פקיסטן והמזרח הרחוק. ב-2009, באפגאניסטאן, הצבא הבריטי נאלץ לפרסם דו"ח הבודק את המיניות של הגברים המקומיים לאחר שהחיילים הבריטיים דיווחו כי הם חשו אי נוחות כשהם ראו גברים מבוגרים מקיימים יחסי מין עם נערים. הדו"ח ציין כי אף על פי שהדבר אינו חוקי, ישנה מסורת של מערכות יחסים כאלה במדינה, הידועות כ"באצ'ה באזי" (بچه بازی, "משחק ילדים"), והיו נפוצות מאוד באזור קנדהאר.
רפאל פטאי, ב"המחשבה הערבית", טען שאצל חלק מהערבים והטורקים הומוסקסואליות יכולה להיות מוצדקת כהבעה של עמדת כוח. לדבריו, "האקט ההומוסקסואלי האקטיבי נחשב להכרזה על עליונותו הגברית האגרסיבית של אדם, כאשר קבלה של תפקיד ההומוסקסואל הפסיבי נחשב מבזה ולמביש מכיוון שהוא שם את הגבר או הצעיר בתפקיד כנוע ונשי".

המעמד החוקי של הומוסקסואליות במדינות המוסלמיות

יחסים הומוסקסואלים הם עבירה ודינם עונש בכמה מדינות מוסלמיות כמו ערב הסעודית או ברפובליקות אסלאמיות כמו איראן. עונש המוות קיים כרגע בערב הסעודית, איראן, מאוריטניה, צפון ניגריה, סודאן ותימן. בעבר, עבירה זו דינה היה עונש מוות גם באפגאניסטאן תחת שלטון הטאליבאן, אבל הפך מעבירה שדינה מוות לעבירה שדינה קנס ומאסר.
בשנת 2005 הוציאה איראן להורג בתלייה את הנערים מחמוד אסגרי ואייאז מארחוני בן ה-18, להאחר שהואשמו על ידי בית המשפט העליון באיראן בקיום יחסי מין.
המצב החוקי באיחוד האמירויות אינו ברור. במדינות מוסלמיות רבות כמו בחריין, קטר, אלג'יריה והאיים המאלדיביים, הומוסקסואליות היא עבירה שדינה מאסר, קנס או ענישה גופנית. דבר זה הוביל למחלוקת בנוגע לקטר, שתארח את משחקי גביע העולם בכדורגל בשנת 2022. ארגוני זכויות אדם הטילו ספק בזכות לארח את המשחקים, שניתנה ב-2010, לאור האפשרות שאוהדי כדורגל להט"בים ייכלאו. בתגובה התבדח ג'וזף בלאטר, נשיא פיפ"א ואמר שהם יצטרכו "להימנע מפעילות מינית" בזמן שהותם בקטר. הוא משך הערה זו מאוחר יותר לאחר גינויים מארגוני זכויות אדם.
בערב הסעודית, בה העונש המקסימלי על מעשים הומוסקסואליים היא הוצאה להורג פומבית, הממשלה תשתמש לרוב בעונשים פחותים כמו קנסות, מאסר והלקאה בשוט, אלא אם היא מרגישה שיחידים מנסים לערער את סמכותה של המדינה על ידי יצירתן של תנועות להט"ב. איראן היא כנראה המדינה שמוציאה להורג את המספר הגדול ביותר של אזרחים בעקבות יחסים הומוסקסואלים. מאז המהפכה האסלאמית ב-1979, הממשלה האיראנית הוציאה להורג מעל 4,000 איש באשמה זו.
במצרים, גברים הומוסקסואלים מחוץ לארון נשפטו תחת חוקי המוסר הציבורי הכלליים. מצד שני, הומוסקסואליות, אף על פי שאינה חוקית, מקובלת עד גבול מסוים בלבנון.
במדינות אחרות בעלות רוב מוסלמי, כמו אלבניה, טורקיהֿ, ירדן, אינדונזיה ומאלי, יחסי מין בין שני אנשים בני אותו מין אינם אסורים בחוק.
רוב ארגוני זכויות האדם הבינלאומיים, כמו משמר זכויות האדם ואמנסטי אינטרנשיונל, מגנים את החוקים שהופכים יחסים הומוסקסואלים בהסכמה בין בגירים לעבירה. מאז 1994, ועדת מועצת זכויות האדם של האו"ם קבע כי חוקים אלה מפרים את הזכות לפרטיות שמובטחת בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם והאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות. עם זאת, רוב המדינות המוסלמיות (מלבד טורקיה), מתעקשות כי חוקים אלה הם הכרחיים כדי לשמר את המוסר והמידות המוסלמיות. למרות זאת, בלבנון קיים מאמץ פנימי להפוך הומוסקסואליות לחוקית.

קבלה תרבותית או עוינות

רוב המדינות בהן יש רוב מוסלמי הן לא מדינות ליברליות בכל הנוגע לסובלנות כלפי זכויות להט"ב. בחלק מהמדינות, כמו איראן, ערב הסעודית, פאקיסטן, סודאן, תימן, אפגאניסטאן, עיראק ומלזיה, ישנה עוינות מאוד גדולה בעקבות השפעה של הפוליטיקה והדת. מבין המדינות האלה, איראן נחשבת בעיני רבים לפחות סובלנית מהשאר. במקרה אחד שיצר מחלוקת בינלאומית, איראן הוציאה להורג את מחמוד אסגארי ועיאז מרהוני ב-19 ביולי 2005, לאחר שהם הורשעו באונס של נער בן 13. קצת לאחר מכן, קבוצה בריטית טענה שהנערים הוצאו להורג על יחסים הומוסקסואלים בהסכמה ולא על אונס.
בעוד איראן הוציאה את ההומוסקסואליות מחוץ לחוק, ההוגים השיעים באיראן כדוגמת האייתוללה ח'ומייני, התירו לטרנסקסואלים לשנות את מינם כדי שיוכלו להיות במערכות יחסים הטרוסקסואליות. עמדה זו אושרה על ידי המנהיג העליון באיראן, אייתוללה עלי ח'אמנאי, והיא גם נתמכת על ידי כהני דת איראניים נוספים. המדינה מממנת חלק גדול מעלותם של ניתוחים לשינוי מין. למרות התמיכה שהם מקבלים ממנהיגים דתיים, החברה האיראנית סובלנית פחות לטרנסקסואלים.
בהודו, מדינה בעלת מיעוט מוסלמי גדול, הסמינר האסלאמי הגדול ביותר, דאר אלעלום דיובאנד, התנגד בנחישות למהלכים של הממשלה לבטל ולהקל חוקים ארכאיים מתקופת הראג' הבריטי שאסרו על הומוסקסואליות.
בכמה מדינות מוסלמיות חילוניות כמו אלבניה, אינדונזיה, טורקיה, קזחסטן, לבנון וכו', ישנן גישות יותר ליברליות.
בבריטניה, סקר של חברת גאלופ מצא שכמעט אף אחד מהמוסלמים במדינה אינו חושב שהומוסקסואליות היא "מקובלת מוסרית", בהשוואה ל-35% מהמוסלמים בצרפת.

תנועות להט"ב באסלאם

קרן "אל-פאתחה" הוא ארגון שמקדם את המטרות של הומואים, לסביות, ביסקסואלים/ות וטרנסג'נדרים/ות מוסלמים. הוא הוקם ב-1998 על ידי פייסל עלם, אמריקני ממוצא פקיסטני, והוא רשום כארגון ללא מטרות רווח בארצות הברית. הארגון היה זרוע של רשימת תפוצה בליסטסרב שקיבצה הומואים, לסביות ומתלבטים מוסלמים ממדינות שונות. הקרן מקבלת ומתייחסת להומוסקסואליות כטבעית, ומתייחסת לפסוקים הרלוונטיים בקוראן כמיושנים בהקשר של החברה המודרנית, או מצביעה כי הקוראן מדבר נגד תאווה הומוסקסואלית, ולא מדבר על אהבה הומוסקסואלית. ב-2001, ה"מוהאג'רון", ארגון בינלאומי שהוחרם ועכשיו אינו פעיל, שרצה לכונן ח'ליפות אסלאמית עולמית, הוציא פתווה שהכריזה שכל החברים באל-פאתחה כ"מורתד", כופרים, ודן אותם למוות. בגלל האיום, ומשום שרובם באים מחברות שמרניות, הרבה מהחברים באתר של הקרן מעדיפים להישאר אנונימיים כדי להגן על הזהות שלהם וממשיכים מסורת של סודיות. לאל-פאתחה יש 14 סניפים בארצות הברית, ומשרדים באנגליה, קנדה, ספרד, טורקיה ודרום אפריקה. בנוסף, "אימאן" (בערבית: ايمان, אמונה), קבוצת תמיכה חברתית ללהט"בים מוסלמים ומשפחותיהם, הוקם בבריטניה. שתי הקבוצות הוקמו על ידי פעילים פקיסטניים. בבריטניה קיים גם פרויקט "ספראא" לנשים לסביות, ביסקסואליות וטרנסג'נדריות.
אף על פי שמדובר בדעת מיעוט, חלק מהמוסלמים, כמו הסופרת הלסבית ארשאד מאנג'י והעורך האקדמי סקוט קוגל טוענים שהאסלאם לא מגנה הומוסקסואליות. קוגל, יחד עם הוגת הדעות והסופרת ההודית רות ואניטה והסופר סלים קידאווי אפילו מציינים שלאסלאם הקדום יש היסטוריה עשירה של ספרות הומואירוטית.
ישנם גם מספר מוסלמים קבוצות של הומואים-לשעבר (כלומר, אנשים שטוענים שהפכו מהומוסקסואלים באופן מוחלט להטרוסקסואלים באופן מוחלט) שמטרתן לנסות להדריך הומוסקסואלים להטרוסקסואליות. קרן "StraightWay" בבריטניה היא ארגון של הומואים לשעבר שעובד עם הומואים שרוצים לחסל את משיכתם לבני מינם. "אל-תובה" (التوبة, הכפרה) הוא ארגון אינטרנטי של הומואים לשעבר.

תנועות להט"ב ערביות בישראל וברשות הפלסטינית

בישראל וברשות הפלסטינית פועלים שני ארגוני להט"ב העובדים עם אוכלוסייה פלסטינית. הראשון, אלקווס (القوس, "הקשת") הוקם כקבוצה במסגרת הבית הפתוח לגאווה ולסובלנות בירושלים, והפך לארגון עצמאי בשנת 2008. מטרתו של הארגון היא ליצור שינוי בחברה הפלסטינית כדי שתקבל את הלהט"ב בתוכה. קדם לו אסוואת (أصوات, קולות), ארגון לנשים פלסטיניות לסביות, ביסקסואליות, טרנסג'נדריות, אינטרסקס, קוויריות ומתלבטות, הפועל מחיפה.