טימותי מקווי

חייו

טימותי ג'יימס מקווי נולד בלוקפורט, ניו יורק , כבן יחיד והשני מתוך שלושה ילדים, למשפחה אמריקאית קתולית ממוצא אירי. הוריו התגרשו כשהיה בן עשר, ומקווי גדל בפנדלטון , ניו יורק, תחת חסותו של אביו. יישוב מבודד זה, המשמש כפרבר נידח של העיר ניו יורק, והמכיל כ-5000 איש בלבד - הנו על סף קריטריון של "עיר רפאים", כך מספר הכומר (האב) פול בלזר (" Father Paul Belzer"), המתגורר במקום, ואשר שימש ככומר המשפחה. לדבריו, מלבד חנות נוחות ופיצריה - אין בכפר זה כל מקור עניין או מקומות בילוי כלשהם, המשמשים לאינטראקציה חברתית, וכי אמנם בעבר היה במקום מרכז מסחרי אשר היווה מקור פרנסה עבור תושבי המקום, אך הוא נסגר ברבות השנים. יש המשערים, כי בתקופה שלאחר גירושיהם של הוריו, כמו גם אופי המקום המבודד בו התגורר, היוו נקודת מפנה בחייו של מקווי, וכי בישרו על העתיד לבוא בהמשך חייו. 
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון בפנדלטון, התנדב מקווי לצבא ארצות הברית, חלומו הגדול משחר ילדותו. כבר בילדותו, רכש דודו של מקווי רובה עבורו, לימד אותו את "אמנות הירי", ואף אימן אותו בירי חי במטווחים. יש המשערים, כי לעניין זה תרמו העובדות של התר מכירת הנשק בארצות הברית, כמו גם היות דודו של מקווי קצין בצבא ארצות הברית שנים רבות קודם לכן - עובדה אשר עודדה את הדוד לרכוש נשק עבור מקווי. נוסף לכך, פיתח מקווי בילדותו תחביב של קריאת מגזינים וכתבי עת מקצועיים, אשר עסקו בכלי נשק ובתחמושת, לרבות פירוקם והרכבתם, והתמקצע בחלוף השנים בנושאים אלה.
בילדותו, הוגדר מקווי כ"ילד פעלתן, הדורש תשומת לב מיוחדת".
 
בבגרותו, החזיק מקווי בדעה, אשר הייתה משותפת באותה העת לאזרחים אמריקניים רבים, בדבר: 
אתה יכול לאהוב את מדינתך, אך לשנוא את (שיטת) הממשל השורר/ת בה- בעת ובעונה אחת.
מקווי השתתף בקרבות מלחמת המפרץ, הצטיין בתפקידו כתותחן ואף עוטר בכוכב הארד. הוא נחשב חייל למופת, ושאף להצטרף לכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית (חיל הנחתים האמריקאי, ה"מארינס"). אולם, הוא נחל מפח נפש עצום: עם סיום שירותו הצבאי בעיראק וחזרתו לארצות הברית, סבל מקווי מנקע בקרסולו, כמו גם משחיקה פיזית של גופו, אשר נגרמה לו בעטייה של המלחמה עצמה, כמו גם בעטיים של התנאים האקלימיים המדבריים הקשים- בהם היא נערכה. הוא הרגיש, כי לא יוכל לעמוד בדרישות הפיזיות המחמירות הנדרשות, במהלך המיונים לחיל היוקרתי. מאוכזב וממורמר, החליט מקווי לנטוש את שירותו הצבאי, ולהתחיל, לכאורה, מנקודת מבטהּ של החברה, "חיים נורמטיביים".  
אולם, מקווי חש שאינו כתמול שלשום. לאחר עזיבתו את הצבא, חש מקווי כי חלומו הגדול התנפץ, והחל לרדת לעולמות של מטה. הוא הפך טיפוס נודד, עבר מדי פרק זמן מסוים ממקום אחד למשנהו, השתתף בתערוכות ובמפגני ירי, המשיך לקרוא ללא הפסק מגזינים וכתבי עת, העוסקים בכלי נשק- "לאורכם ולרוחבם", ואף השתתף בכנסים של מיליציות וארגונים מיליטנטיים, גזעניים וקיצוניים, החותרים במסווה להפלת השלטון בארצות הברית. על אף שאין ראיות מוצקות לכך, יש המשערים כי נכח, בין היתר, בכינוסים מטעם ארגון ה"קו קלוקס קלאן" הגזעני.
במהלך התערוכות והכנסים בהם השתתף, הפיץ מקווי עותקים של הספר "יומני טרנר", תוך הפצת האידאולוגיה החריפה שלו, והתססה קיצונית כנגד הממשל האמריקאי ו"מעשיו השפלים", לדעתו.

השקפתו

מקוויי הגדיר עצמו ליברל ומתנגד קיצוני לממשל האמריקני. כמו כן, היה ידוע כקורא חריף של הספר הקיצוני והשנוי במחלוקת - "יומני טרנר", אשר מתאר מעשי טרור דומים לזה שהוא בעצמו ביצע. צילומים של עמודים 61 ו-62 נמצאו במעטפה במכוניתו של מקוויי. עמודים אלו מתארים מתקפת מרגמות על בניין הקפיטול האמריקאי אשר בוושינגטון.
מקווי פיתח שנאה תהומית כלפי הממשל הפדרלי. בראיונות שנערכו עמו לפני הוצאתו להורג, ואשר רוכזו בספר טרוריסט אמריקאי , טען מקווי כי שנאה זו החלה להתפתח בעקבות זוועות ופשעי מלחמה, בהם חזה, לטענתו, בעת שירותו הצבאי בעיראק. אולם להיטותו להצטרף לכוחות המיוחדים לאחר המלחמה מצביעה על נקודת התחלה מאוחרת יותר, ככל הנראה האכזבה שחש כשנדחה.
עוד נטען, כי למקווי היו קשרים מסוימים עם הצבא הרפובליקני הארי, קבוצה טרוריסטית גזענית שדגלה בעליונות הגזע הארי, אשר פעלה בארצות הברית בתחילת ואמצע שנות ה-90 של המאה העשרים.

מהלך משפטו ומותו

מקווי נשפט בבית משפט מחוזי פדרלי בדנבר, קולורדו. משפטו אמור היה להיערך בבית המשפט הפדרלי המחוזי באוקלהומה סיטי, אך הוא הועבר לדנבר, לאחר שכל השופטים הפדרליים באוקלהומה נפסלו על ידי בית הדין לערעורים מלשבת בדין. נקבע כי הם לא יוכלו להיות אובייקטיביים די הצורך, משום שבניין בית המשפט שלהם נפגע קשות בפיצוץ.
פרקליטיו של מקווי עבדו לילות כימים על תיקו של מרשם. הם הגישו אינספור ערעורים כנגד פסק הדין, כולל לבית המשפט העליון של ארצות הברית. במהלך משפטו, טען פרקליטו של מקווי, כי מרשו כלל לא היה קשור לפיגוע, וכי בשעת הפיצוץ נמצא הרחק ממוקד האירוע, בניגוד להאשמות החמורות אשר עלו כנגד מקווי, כי הסתלק מהמקום לאחר שהפעיל מתג מתוזמן בקדמת המשאית. עוד טען הפרקליט, כי למרות הימצאותו של מעון יום בקומת הקרקע של הבניין, לא הייתה כל עדות לכך שמקוויי ידע על כך, או פגע במכוון בילדים. 
ב-1997, הורשע מקווי בכל אחד עשר הסעיפים בהם הואשם, ביניהם שמונה סעיפים של רצח, ובסעיפים נוספים של קנוניה ושימוש בנשק להשמדה המונית. הסיבה להרשעה בשמונה סעיפי רצח בלבד נבעה מהעובדה, שהסמכות הפדרלית ששפטה אותו הייתה מוגבלת, ואמונה אך ורק על שיפוט בעוון רצח קורבנות, שהיו עובדי ממשל. על הליך שיפוטו בעוון רצח שאר האזרחים, הייתה אמונה מדינת אוקלהומה. למרות שיטת השיפוט ה"מוזרה", כביכול, את מקווי, גזר עליו בין כה וכה חבר המושבעים אשר נכח במהלך משפטו - עונש מוות.
אנחת רווחה עמוקה שררה בקרב בני משפחתם של הקורבנות, אשר המתינו כל אותה העת מחוץ לכותלי בית המשפט, בציפייה שאכן הצדק ייצא לאור. רבים התחבקו ודמעות הקלה זלגו מעיניהם. 
ב-1999, הועבר מקווי למסדר מוות ("Death Row")  במתקן הכליאה הפדרלי בעל רמת האבטחה המקסימלית ("Top Security Prison") - טרה הוט. הוא שהה בתאו כ-23 שעות מדי יום ביומו, בהמתנה לביצוע גזר דינו.
ניתן היה לומר, באופן ציורי, כי מקווי חלק את אותו גורל משותף עם הפושעים המושמצים ביותר של תקופתו. "עמיתיו" למסדר המוות, אשר שהו בתאים הסמוכים לתאו של מקווי, היו רמזי יוסף, ממתכנני פיגועי 11 בספטמבר, והרוצח הסדרתי טד קזינסקי (ה"יונבומבר").
בהכנסו לשטח בו נמצאו התאים, תיאר לארי הומניק (באנגלית: "Larry Homenick"), איש שירות המרשלים של ארצות הברית, את הסיטואציה המפחידה, באומרו כי: 
הרגשתי כאילו אני נמצא בסצנה מתוך שתיקת הכבשים.
בתא הראשון נמצא טד קזינסקי, בתא הסמוך לו נמצא רמזי יוסף, ובסוף השורה, כאשר הבטתי מבעד לחלון הפלקסיגלס, נמצא לא אחר מאשר... טימותי מקווי...
במסגרת ראיון שערך אד בראדלי  עם מקוויי, במסגרת התוכנית "60 דקות", בעודו נתון במעצר וממתין לביצוע גזר דינו, התייחס מקווי למות הילדים כאל "נזק נלווה". הוא הצר על כך שילדים אלו נספו, אך בד בבד מעולם לא הביע חרטה כלשהי באשר למעשיו.
אופן דיבורו בעת שיחה זו היה קר ונטול חרטה. לאחר שנים ארוכות במהלכן הרגיל עצמו "להתנהג כחייל", תוך סתגלנות ורכישת דפוסי התנהגות המתאימים לתנאי הישרדות קיצוניים, התרגל מקווי לדכא את רגשותיו. כך הצליח להדחיק את מצפונו, בעודו מתרכז בתכנון ובהוצאה לפועל של הפיגוע. 
בסופו של עניין, ביקש מקווי להפסיק את כל ההליכים המשפטיים אשר עמדו נגדו, והתבקש לקבוע תאריך, כרצונו, בו יוצא להורג. מקווי סימן את 16 במאי 2001 - כיומו האחרון.
נראה היה שבזאת נסגר הגולל בעניינו של מקווי, אך ב-11 במאי 2001, חמישה ימים בלבד לפני הוצאתו להורג בתאריך המקורי, נחשף כי ה-FBI כשל למצוא ולהביא לידיעת המערכת המשפטית אלפי דפים חדשים, אשר נסכו נופך חדש על משפטו של מקווי.
בתאריך זה כינס התובע הכללי של ארצות הברית דאז, ג'ון אשקרופט , מסיבת עיתונאים דחופה, בה הכריז בפני כלי התקשורת, כי החליט לדחות בחודש ימים את הוצאתו להורג של מקווי, בעקבות "מחדל המסמכים" של ה-FBI.
בעוד שב-FBI שררה התחושה, כי גילוי מסמכים אלה לא ישפיע על גזר הדין, ניצתה תקווה מחודשת בעיניהם של מקווי ופרקליטיו. הם עבדו לילות כימים על מנת למנוע את רוע הגזרה, תוך הגשת ערעורים נוספים לבית המשפט העליון. 
אך לבסוף, דבר לא עזר, ודינו של מקווי נחרץ.
כתב "חדשות באפלו" , ומחבר הספר "טרוריסט אמריקאי" , לוּ מִיצֶ'ל (באנגלית: "Lou Michel"), אשר סיקר את פרשת מקווי ופיצוץ הבניין באוקלהומה סיטי, טען, כי זהו מצב של ניצחון בכל מקרה עבור מקווי ("Win-Win Situation"): הוא הצליח לבצע את זממו, נקם בממשל האמריקאי והפיץ את "בשורת השנאה" שקיננה בו מאז ומתמיד, רצח 168 בני אדם אל מול אדם אחד (מקווי עצמו), קיבל תהודה וסיקור עולמיים בעקבות מעשיו, וכי הוא "מקבל כרטיס יציאה מחייו", לאחר שאלו בין כה וכה הסבו לו רק סבל, יגון וצער. נוסף על כל אלו, זכה מקווי בפסיקה, המונעת מהממשל האמריקני לבצע אוטופסיה בגופו, לאחר מותו.
מקווי הוצא להורג בזריקת רעל, ב-11 ביוני 2001, בכלא טר הוט, אינדיאנה. על פי בקשתו, אף לא אחד מבני משפחתו נכח בעת הליך הוצאתו להורג.
לאחר מותו, נשרפה גופתו של מקווי, ואפרו פוזר.
כיום, אין במקום זכר לבניין החרב שפוצץ; במקומו, הוקמה אנדרטת זיכרון בת 168 כיסאות ריקים - כיסא אחד עבור כל קורבן אשר נספה בפיגוע הרצחני. זוהי אנדרטת זיכרון אילמת, המנציחה את הפיגוע, אשר היה בזמנו לרצח ההמוני הקטלני ביותר בתולדות ארצות הברית, ואשר גבה את חייהם של מספר בני האדם הרב ביותר- עד אותה העת.
מילותיו האחרונות  של מקווי לפני מותו, נלקחו מתוך "אינוויקטוס" , שירו של המשורר וויליאם ארנסט הנלי , אשר נכתב בשנת 1875:
הנני האדון של גורלי, הנני הקפטן של נשמתי.
— .I am the master of my fate, I am the captain of my soul