google/wiki40b huggingface dataset:
סאטורן (כדורגל)

היסטוריה

מועדון הכדורגל הוקם לראשונה בשנת 1946 בשם "סנייפר" (Снайпер ברוסית) בחסות מפעל ראמנסקויה לחומרי בנייה. בשנים 1951–1957 נקראה בשם קריליה סובייטוב ולזמן קצר שונה שמה ל"טרוד" (בשנים 1958-1959) לפני שהקבוצה החלה להיקרא סאטורן החל משנת 1960.
בשנת 1988 הקבוצה העפילה לליגה הסובייטית השנייה ושיחקה בה במשך 6 עונות. בעונת 1992 הפכה הליגה לליגה הרוסית השנייה ובעונת 1994 אף איבדה את מעמדה המקצועני אך עונה לאחר מכן שבה לליגה המקצוענית ובעונת 1996 העפילה לליגת המשנה הרוסית בה התמודדה במשך 3 עונות רצופות. בעונת 1999 העפילה לראשונה בתולדותיה לליגת העל הרוסית בכדורגל בה התמודדה עד עונת 2011.
בשנים 2002–2004 ערוץ הטלוויזיה REN TV היווה הספונסר הראשי של הקבוצה.
בינואר 2011 מנהלי ליגת העל הרוסית הדיחו את הקבוצה לליגת המשנה, בשל קשיים פיננסיים שצצו במהלך עונת 2010 ואת מקומה בליגה הבכירה נטלה קרסנודאר מליגת המשנה שסיימה חמישית בעונת 2010 בליגה הרוסית הראשונה. ב-2011 הודיעו ראשי הקבוצה על פירוקה הסופי ואת מקומה בליגה נטלה קבוצת הבת שלה "סאטורן-2".
בעונת 2013/2014 הקבוצה שבה לפעילות. אך עונה לאחר מכן (עונת 2014/2015) שוב נאלצה להשהות את פעילותה, אך כבר בעונת 2016/2017 שבה להתמודד בליגה הרוסית השנייה.

אצטדיון הקבוצה

אצטדיון סאטורן בשכונת ראמנסקויה במוסקבה משמש כמגרשה הבייתי של קבוצת סאטורן מאז נחנך בשנת 1999. האצטדיון מכיל 14,685 מושבים ושופץ במהלך מאי-יוני 2002.
במחזור ה-30 בליגה בעונת 2007, באצטדיון נערך משחק האליפות של זניט סנקט פטרבורג שהתארחה אצל סאטורן והניפה את גביע האליפות בסיום המשחק. ב-2 בנובמבר 2008 נערך משחק האליפות של רובין קאזאן שהתארחה אצל סאטורן ובסיום המשחק חגגה את זכייתה באליפות, אך רשמית הוענק לה גביע אליפות ב-9 בנובמבר באצטדיון המרכזי בקאזאן.
בשנים 2012 ו-2013 טורפדו מוסקבה אירחה את משחקי הבית שלה באצטדיון לאחר שמגרש אדוארד סטרלצוב לא עמד בתקנים של ליגת המשנה הרוסית.
האצטדיון שימש כמגרש הבייתי של טורפדו גם בעונת 2013/2014 כשבאותה עונה אנז'י מחצ'קלה אירחה את משחקיה במסגרת האירופית.
ביוני 2017 נבחרת רוסיה בכדורגל נשים אירחה מספר משחקי ידידות.

סאטורן 2

מועדון הכדורגל "סאטורן 2" (ברוסית: ФК Сатурн-2) הוא קבוצת המילואים של סאטורן.
הקבוצה הוקמה ב-1991 ועד 2004 ייצגה את העיירה דולגופרודני שבמחוז מוסקבה בליגה הרוסית השנייה והיוותה קבוצת כדורגל עצמאית לפני שנרכשה ב-2004 על ידי קבוצת האם של סאטורן והפכה לקבוצת הבת שלה. ב-2011 שוב הייתה לקבוצה עצמאית ועברה להשתמש במשאבי קבוצת סאטורן שהתפרקה, אך ב-2014 שוב הוכפפה לסאטורן, כשהוקמה מחדש.
בשנים 1991–2004 נקראה בשם "קוסמוס". מאז 2004 נקראת בשם סאטורן-2.
הנוסעים

עלילה

הסרט מתרחש בחללית המובילה נוסעים מכדור הארץ למושבה מרוחקת בשם Homestead II. הנוסעים שוהים בתאי שינה במהלך הנסיעה הארוכה המתוכננת לכ-120 שנים ומחשבי הספינה מתוכנתים להעיר אותם חודשים ספורים לפני ההגעה ליעד. מהנדס המכונות ג'ים פרסטון הוא אחד מהנוסעים, הוא מתעורר כתוצאה מתקלה, אחרי שהחללית נפגעה מאסטרואיד קטן, 90 שנים לפני המועד הרצוי, במרחק 19 שנות אור מכדור הארץ, ללא כל אפשרות לתקשר עם בן אנוש אחר. על פרסטון להתמודד עם הבדידות הממושכת, ולאחר התחבטויות רבות, הוא מחליט להעיר נוסעת נוספת, אורורה ליין, עובדה אותה הוא מסתיר ממנה. אורורה וג'ים מתאהבים ולומדים להפיק את המיטב ממצבם. ארתור, האנדרואיד המשרת את בר המשקאות של החללית, מגלה לאורורה את האמת והיא מנתקת כל קשר עם ג'ים. בחללית יש עוד ועוד תקלות, ועוד נוסע מתעורר, הפעם, גאס, אחד מאנשי הצוות. באמצעות ההרשאות של גאס השלושה מצליחים להיכנס לאזורי הספינה השולטים בה. גאס מת תוך זמן קצר, לאחר שמערכת תא השינה שלו, פגעה בו אנושות במהלך תהליך ההתעוררות. ג'ים ואורורה נאלצים להבין מה התקלקל בספינה בכוחות עצמם, זאת בזמן שהתקלות הולכות ומתרבות, עד כדי סכנת חיים. כאשר הם מגלים מה היא התקלה, ג'ים נאלץ לצאת מהספינה כדי לפתוח את אחת הדלתות. אורורה פוחדת לאבד אותו, ולהשאר לבדה. ג'ים מצליח לשרוד את תיקון הספינה, אבל החבל שקשר אותו לתחנה נקרע. אורורה יוצאת מהספינה גם היא, ומצליחה להחזיר אותו פנימה. אורורה מצליחה להכניס אותו לתא הרפואי שם היא מתבשרת שהוא לא שרד. היא משתמשת בהרשאות של גאס להפעיל את כל תהליכי ההחיאה של התא, ומחזירה אותו לחיים. ג'ים מגלה כי אחת האפשרויות של התא הרפואי תאפשר לו להחזיר את אורורה למצב של תרדמת, ובכך לאפשר לה לשרוד את הטיסה למושבה. הוא מסביר לה כי הוא מוכן להשאר לבדו, וכי הוא רוצה לתת לה את חייה חזרה. אורורה מבינה כי היא אוהבת את ג'ים ולא רוצה לחיות בלעדיו. ג'ים מעניק לה טבעת. הסרט מסתיים כאשר החללית מגיעה למושבה והנוסעים מגלים שהשניים חיו חיים מלאים ומאושרים.

הפקה

הזכויות להפקת סרט על בסיס התסריט של ג'ון ספייטס נרכשו על ידי סרטי סוני בדצמבר 2014. צילומי הסרט החלו במהלך ספטמבר 2015 באטלנטה ומועד הפצת הסרט נקבע לדצמבר 2016.
רלטיביזם אסתטי

רלטיביזם אסתטי הוא הגישה הפילוסופית לפיה שיפוט יופי הוא יחסי לפרט, לתרבות, לתקופה ולהקשר, ואין בנמצא תבחין אוניברסלי ליופי. לדוגמה, ונוס מווילנדורף המפוסלת או האישה בציוריו של פטר פאול רובנס נחשבו לכליל השלמות בעת יצירתן, אך כיום עשויות להיחשב לשמנות, בעוד תקנים בני-זמננו ליופי (דוגמת אלה המופיעים על שערי הז'ורנלים) עשויים היו שלא להיחשב כיאים בזמנו של רובנס.
רלטיביזם אסתטי משתייך לזרם הפילוסופי הידוע ככלל כרלטיביזם, המטיל ספקות באפשרות לגישה אפיסטמית ישירה אל "העולם החיצון", ולפיכך דוחה את הטענה הפוזיטיבית לפיה טענות המתארות את העולם החיצון יכולות להתברר כנכונות אובייקטיבית. סוגים אחרים של רלטיביזם כוללים את הרלטיביזם הקוגניטיבי (בבסיסו הטענה הכללית ליחסיות האמת והידע האנושי בכלל) ורלטיביזם מוסרי (לפיו שיפוטים מוסריים הם יחסיים). רלטיביזם אסתטי ומוסרי מהווה חלק מהרלטיביזם הקוגניטיבי.
לודגר

לודגר (Liudger) היה מיסיונר פריזי שחי במאה השמינית והתשעית לספירה. הוא יסד את המנזר הגדול בוורדן (Werden) ואת המנזר בהלמשטדט (Helmstedt). לודגר היה ההגמון הראשון של העיר מינסטר.

חייו

לודגר (או לודגרוס) נולד בשנת 742 לספירה באוטרכט (שנמצאת כיום בהולנד) למשפחה נוצרית מהאצולה הפריזית. כבר בשנות ילדותו הוא הוכן לחיי כמורה. הוא התחיל את לימודי התאולוגיה בעיר הולדתו, ובגיל 24 נשלח ליורק, שם למד אצל אחד המלומדים המפורסמים של זמנו, אלקווין (Alkuin). מתחים בין שני השבטים הגרמאניים, הפריזים והאנגלים, הכריחו את לודגר לחזור לאוטרכט בשנת 772.
לאחר שהוסמך ככומר, נשלח לודגר למסעו לנצר את הפריזים והסקסונים. בזמן מרד הסקסונים נגד קרל הגדול, עלה המיסיונר הצעיר לרגל לרומא ומונטה קסינו. עם חזרתו הוא נשלח על ידי קרל הגדול להמשיך להטביל את השבטים הגרמאניים. הוא יסד את מנזר ורדן בשנת 799. ב־30 במרץ 805 הוא הוכתר כהגמון הראשון של מינסטר וזאת על ידי הארכיבישוף של קלן. לודגר נפטר ב-26 במרץ 809 בעת שביקר את אחת מקהילותיו ליד העיר בילרבק (Billerbeck). לודגר קבור במנזר אותו יסד בוורדן.
בניגוד לדרכו המקובלת של קרל הגדול לנצר את הגרמאנים בכוח, חתר לודגר לכוח המילה. הוא גם לא הסתפק בניצור הנסיכים והאצולה אלא דאג לשכנע את העם עצמו.
רזקנה

יהודים

לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר 3342 יהודים . הגרמנים נכנסו לעיר ביום 3 ביולי 1941. בשבועיים הראשונים נרצחו צעירים, מנהיגים ורבנים  . מעשי הרצח בוצעו על ידי המשטרה המקומית בקבוצות קטנות ועד סתיו 1943 נרצחו כל היהודים בעיירה . שיטת הרצח בקבוצות קטנות בהיעדר כוח אדם גרמני למשימה והטלתה הבלעדית על משטרת העיר  . גרמה להתנגדות הקרבנות ולא אפשרה הצעדה מסודרות  אל בורות הירי . כדי להתגבר על  הבעיה, השוטרים הלטבים נהגו בסיוע אזרחים מתנדבים להוציא את הקרבנות במפתיע לנטרל את התנגדותם על ידי שבירת הגולגולת וריסוק אברי המין במהלומות אלות . את גולגולות הילדים היו מרסקים על גלגלי המכונית . ואת גופות הילדים והפצועים היו מובילים לקברים  שהוכנו מראש . 
סמל משטרה בשם פטר פטרובסקי נדון לאחר המלחמה ל25 שנות מאסר בגין חלקו בפעולות הרצח . 
יחד עם זאת משפחה אחת בעיר בשם  מטוסביץ הצילה תוך סיכון חיים יום יומי מצד השכנים שני יהודים . מעבר להכרה ביד ושם כחסידי אומות העולם .נשיא לטביה אולמנטיס העניק לבת המשפחה את העיטור הלטבי בן שלשת הכוכבים . 
הניצול השלישי היה תינוק בין שנתיים וחצי אשר נמסר לאומנת הנוצריה בכפר מחוץ לעיירה . הלחץ החברתי הגובר מצד שכניה על כך שהיא מגדלת יהודי הניע אותו לגלות לו את האמת אודות מוצאו וזהות הוריו ולעודד אותו בשנות החמישים לעזוב את ביתה. 
לאחר המלחמה חזרו 300 יהודים אשר ברחו לתוך ברית המועצות ואף הקימו מחדש בית כנסת ומאפיית מצות . 
הקהילה היהודית  התמודדה  עם מחפשי זהב אשר פתחו את קברי האחים מתקופת השואה ובהיעדר עזרה מהשלטונות היו בני הקהילה  מקיימים מעת לעת טקסי קבורה  מחדש של שרידי גופות אשר הוצאו  מקברם בחיפוש אחר סתימות זהב . 
בית הכנסת היחיד ששרד המכונה בית הכנסת הירוק . שופץ בסיוע שגרירות נורווגיה בלטביה והוא משמש כעת במוזיאון לתולדות הקהילה היהודית והשואה.
קונסטנטינופול

שם העיר

משמעותו של השם קונסטנטינופול הוא "עירו של קונסטנטינוס". במקורות ובדפוסים העבריים נקראה בווריאנט קושטנדינא (נכתב גם: קושטאנדינא, קושטנטינא, קושטאנטינא, קושטנטינה, קושטאנטינה), ובקיצור קושטא או קוסטא. שמה נותר קונסטנטינופול עד 1453 עם כיבוש העיר על ידי הכוחות העות'מאנים שהסבו את שמה ל"איסטנבול". קונסטנטינופול נשאר הכינוי הנפוץ בשפה המדוברת, עד 1923 עם כינון הרפובליקה הטורקית.

לפני קונסטנטינוס

ראשיתה של העיר הייתה בתור התיישבות שנוסדה על ידי מתיישבים יוונים מן העיר מגארה סביב 657 לפנה"ס. לפי מסורת עתיקה היא נקראה ביזנטיון על שם מנהיגם של המתיישבים, ביזאס. בשנים 512–478 לפנה"ס נשלטה ביזנטיון בידי ממלכת פרס, ומאוחר יותר הצטרפה לליגה האטית-דלית כבת חסותה של אתונה. פעמיים מרדה בה, בשנת 440 ובשנים 411–408 לפנה"ס, אך שתי המרידות דוכאו. ב-405 לפנה"ס נכבשה על ידי ספרטה, אך חזרה לידי אתונה בשנת 390 לפנה"ס. היא הצליחה לעמוד במצור שהטיל עליה פיליפוס מלך מוקדון בשנים 340–339 לפנה"ס, אך שנים מספר לאחר מכן הכירה בשלטון בנו, אלכסנדר הגדול, עליה.
בזמן מלחמות הדיאדוכים שבה וקיבלה את עצמאותה. בשנת 279 לפנה"ס תקפו את ביזנטיון שבטי הסקיתים והטילו עליה מס כבד, שכדי לממנו גבתה דמי מעבר מכל ספינה השטה במצר הבוספורוס. דמי מעבר אלו עוררו מלחמה בין ביזנטיון לרודוס וביתיניה, שתקפוה על מנת להכריחה להפסיק את גביית המיסים מאוניותיהן וגם הצליחו בכך.
במאה ה-2 לפנה"ס הייתה ביזנטיון בת בריתה של רומא, ומאוחר יותר שילמה לה מיסים. הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס צר על העיר בשנים 193–196 לספירה והרס אותה, כנקמה על שתמכה ביריבו פסקניוס ניגר.

אחרי קונסטנטינוס

ב-532 התחוללה בעיר מרידת ניקה כמחאה על המיסוי הכבד.
ב-12 באפריל 1204 הצלבנים כבשו את קונסטנטינופול והעיר שימשה בירה לאימפריה הלטינית (1204–1261).
ב-29 במאי 1453 כוחות עות'מאניים בראשות הסולטאן מהמט השני כבשו את קונסטנטינופול והביאו לסופה של האימפריה הביזנטית והעיר שימשה כבירת האימפריה העות'מאנית (1453–1922).

גאוגרפיה

העיר ממוקמת בנקודה אסטרטגית, שלוחת יבשה בפתח מיצר הבוספורוס. היא חולשת לפיכך על נתיב מים חשוב המוליך מן הים התיכון אל הים השחור, וגם על דרך בין-יבשתית גדולה, זו המוליכה מאירופה לאסיה (ויה איגנטיה כפי שנקראה בעת העתיקה). בצידה הצפוני עובר מפרץ צר המכונה קרן הזהב והוא מהווה נמל טבעי מושלם, ואף מספק הגנה לעיר.
מעבר לקרן הזהב, ברבעים המכונים פרה וגלאטה, היו בימי הביניים רבעי הזרים (סוחרים ונצינים, פיזאנים ואחרים). העיר המודרנית התפתחה לכיוון זה, וכיכר טקסים, הכיכר הראשית של איסטנבול המודרנית, נמצאת מצד זה של קרן הזהב. מן העיר אפשר לצפות אל יבשת אסיה המתחילה מן העבר השני של הבוספורוס.
איברס גודמניס

ביוגרפיה

איברס גודמניס נולד בריגה. לאחר סיום בית הספר הוא למד באוניברסיטת לטביה וקיבל התמחות בפיזיקה. בשנת 1983 הוא סיים את הדוקטורט והחל לעבוד במכון לחקר מצב מוצק.
עם הקמת "החזית העם הלטבי" הוא הצטרף לשורות הארגון ובשנת 1990 נבחר לפרלמנט של לטביה הסובייטית. לאחר הכרזת העצמאות, הוא היה ראש הממשלה הראשון של לטביה. בשנת 1993 הוא התמודד בבחירות לסאימה, אך מפלגתו לא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 1998 הוא נבחר לסאימה ומונה לשר האוצר של הממשלה החדשה. בשנת 2006 הוא מונה לשר הפנים.
בצעירותו הוא היה מתופף. החל משנת 2003 הוא היה מנחה תוכנית מוזיקה ברדיו. לאחר שחזר לממשלה, עזב את התוכנית.
בדצמבר 2007 הוא נבחר לראש הממשלה בפעם השנייה והחליף את אייגרס קלביטיס. איברס גודמניס כיהן בתפקיד זה עד לשנת 2009.
בשנת 2018 פורסמו ארכיוני ק.ג.ב של לטביה. מהם נובע בשנת 1988 איברס גודמניס נכלל בין סוכני הארגון. מהמסמכים לא ברור האם הוא אכן היה סוכן פעיל.
דניאל זילברשטיין (זמר)

ביוגרפיה

זילברשטיין נולד ברעננה. במשך שבע שנים למד נגינה בחצוצרה בקונסרבטוריון למוזיקה ברעננה, וניגן בהרכבים שונים. התגלה בקיץ 2003 על ידי אנשי "פופ ארט", כשעבד כמלצר מזמר. היה חבר בלהקת "המורדים הישראלים" שהוקמה לקראת ביקורה בישראל של להקת "erreway" וכוכבי הסדרה "המורדים" מארגנטינה.
באוקטובר 2004 התגייס לצה"ל, תוך כדי העבודה על אלבומו הראשון, כשהוא משרת בשלישות ברמת גן. במאי 2006 יצא הסינגל הראשון מהאלבומו, הנקרא "אלייך", שיר פופ בעל נגיעות של דאנס. בעקבותיו יצאו הסינגלים "זמן", "מה שאת עושה לי", "זה לא אני" ו"ונרקוד". 
אלבומו הראשון, "מה שאת עושה לי", הופק על ידי המפיק השוודי ג'ורג' סמואלסון יחד עם המפיקים המקומיים מומי לוי, רוי אדרי וחגי מזרחי. יצא לחנויות בדצמבר 2006. 
במהלך חודש דצמבר 2006 יצא לסבב הופעות בקניונים בחסות "ICQ" .
ביוני 2007, הוציא זילברשטיין את הסינגל הראשון מהאלבום השני "סדר יום", אותו הפיקו סאבו וקותי. זהו קאבר ללהקה רטורית.
זילברשטיין מתפרנס גם מדיבוב סרטים וסדרות מצוירות ושירה בהם, ביניהם: נארוטו (רק בעונה הראשונה), פוקימון, דיג'ימון, טוקיו מיו מיו (רק בעונה הראשונה), ג'וניפר לי (שירה בלבד), רוץ, דייגו, רוץ! (תיק הפלא), קוד ליוקו, דואל מאסטרס, יו יו האקושו, ג'ים על הירח, קפטן פלמינגו ועוד. בשנת 2008 נבחר דניאל להחליף את עוז זהבי בפסטיגל של אותה שנה.
בעקבות כישלון האלבום החליט זילברשטיין להתפתח לכיוונים חדשים, ועל כן עבר להתגורר בניו יורק, שם למד עיצוב אופנה בבית הספר לאופנה, ה-Fashion Institute of Technology. הוא שינה את שמו ל- Daniel Silverstain והחל לעבוד כמעצב אופנה. בין השאר עבד עם מעצבי האופנה מנדי קון ופרנק טל ועם ירחון האופנה הבינלאומי Marie Claire.
פרגריני

פרגריני (בלטינית peregrini, או ביחיד peregrinus) היה מונח ששימש ברומא העתיקה לציון מי שאינם אזרחי רומא (cives), תושבי שטחים שנשלטו על ידי רומא אך לא נספגו לתוכה. הפרגריני היו נטולי מעמד חוקי במסגרת החוק הרומי (jus romanorum), אך בעלי זכויות בהתאם לחוק הגנס, ה-jus gentium, שבתי המשפט הרומים הכירו בהם. שתי הזכויות העיקריות שנשללו מהפרגריני, לבד מהזכות להצביע באספת העם היו הזכות לשאת נשים רומיות (connubium) ולסחור. 
מאוחר יותר, כאשר השתלטה רומא על איטליה, הייתה נהוגה חלוקה לאזרחים (cives), לטינים (latini) ופרגריני, כאשר ללטינים ניתנת אזרחות מוגבלת, שכללה את הזכות לסחור אך לא לשאת אשה. גם הפרגריני וגם הלטינים היו עשויים לקבל אישור לאחד משניהם במקרים מיוחדים. עד למלחמה החברתית ברומא בשנת 90 לפנה"ס חולקו התושבים באימפריה המתהווה לאזרחי רומי (תושבי העיר, אזרחי קולוניית העיר ואזרחי השטח המוניקיפי שלה; לטינים תושבי איטליה מחוץ לרומא; סוקי (socii), שהיו תושבים באיטליה שלא השתייכו לאחת מהקבוצות הקודמות, תושבי הפרובינקיות (provinciales) שהיו תושבים חופשיים מחוץ לגבולות איטליה. הפרגריני היו יכולים להשתייך לכל אחת מהקבוצות לבד מהראשונה. אחרי המלחמה החברתית קבע לקס יוליה כי האזרחות הרומית מורחבת לכל איטליה ועד גאליה קיספדנה. כך מוזגו הסוקי והלטינים לתוך גוף האזרחים הרומי במעמד אזרחות למחצה של לטינינס (latininas), והפרובינקיאלים נותרו פרגריני. מצב זה נותר בעינו עד הרפורמות של יוסטיניאנוס הראשון. עד תקופת הקיסר אנטונינוס קרקלה נמנו עם הפרגריני כמעט כל תושבי הפרובינקיות הרומיות, אזרחי מדינות זרות שנמצאו ביחסי ידידות עם רומא ורומאים שאיבדו את אזרחותם כעונש (למשל, בגירוש), ועבדים ששוחררו. הרחבת תחולת האזרחות תחת קרקלה שמטה חלק ניכר מחשיבות ההבחנה הזו.
הם לא יעברו!

הם לא יעברו! (בצרפתית: !On ne passe pas; בספרדית: ¡No pasarán!) היא סיסמה פוליטית אנטי-פשיסטית.
הקריאה "הם לא יעברו!" מוזכרת לראשונה כסיסמתו של גנרל רובר ניבל הצרפתי בהקשר לקרב ורדן, אך יש המשייכים את הסיסמה למפקדו של ניבל, מרשל פיליפ פטן. הסיסמה שמשה שוב במלחמת העולם הראשונה, בקרב השני על המארן, כשהופצו פוסטרים עם הסיסמה הזו.
גם במלחמת האזרחים של ספרד, בתקופת מצור מדריד, הפריחה המנהיגה הקומוניסטית דולורס איברורי את הסיסמה לעידוד רוח המגינים. מאוחר יותר היא גם כתבה ספר אוטוביוגרפי בשם "הם לא יעברו!". כשנכבשה מדריד על ידי כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו, בירך הגיס החמישי בעיר את הבאים בקריאות "הם עברו!" (¡Han pasado!). הזמרת הלאומנית סליה חמז אף הקליטה את השיר "עברנו!" (Ya Hemos Pasao) שלעג לרפובליקנים המובסים.
גם הכוחות המגינים על קו מז'ינו במלחמת העולם השנייה השתמשו בסיסמה הזו.
דניאל ינופסקי

קורות חיים

דניאל ינופסקי נולד בברודי (אז בתחומי פולין, כיום באוקראינה). בגיל 8 חודשים משפחתו היגרה לקנדה. ינופסקי למד לשחק שחמט בגיל שמונה ובשנת 1937 ניצח בתחרות אזורית של מניטובה. בשנת 1939, בגיל 14, הוא השתתף באולימפיאדת השחמט והשיג את התוצאה הגבוהה ביותר בלוח השני (גמר ב'). בגיל 16, בשנת 1941, הוא זכה לראשונה באליפות קנדה בשחמט. בסך הכל הוא זכה באליפות קנדה 8 פעמים והשתתף בה עד לשנות ה-80 של המאה ה-20.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ינופסקי השתתף במספר תחרויות באירופה. בתחרות בברצלונה הוא זכה במקום השני לאחר מיגל ניידורף. הוא היה נציג קנדה בתחרות בינאזורית (שלב העפלה להתמודדות על התואר אלוף העולם) בשנית 1948 וב-1962. הוא העפיל לתחרות זו גם בשנת 1986 כאשר היה בן 61, אך מסר את זכותו לשחמטאי צעיר.
ינופסקי קיבל דרגת אמן בינלאומי בשנת 1950 ודרגת רב אמן בשנת 1964.
בסיום הקריירה שלו כשחקן, בשנת 1967, הוא אירגן בויניפג תחרות בין-לאומית משמעותית. ינופסקי עצמו השתתף בה וניצח את לאסלו סאבו. מנצחי התחרות היו בנט לארסן וקלאוס דארגה.
בשנת 1996 הוא חזר לחרונינגן לציון 50 לתחרות חשובה שהתקיימה בו בשנת 1946 לתחרות חוזרת עם אותם המשתתפים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בצי המלכותי הקנדי.
ינופסקי לא עסק בשחמט כקריירה יחידה, למעט תקופה קצרה בשנים 1946–1948. בשנת 1946 הוא סיים תואר ראשון במדעים באוניברסיטת מניטובה. בשנת 1951 הוא קיבל תואר נוסף במשפטים והמשיך בלימודים באוניברסיטת אוקספורד. לאחר סיום לימודיו הוא עבד כמשפטן במשרד פרטי ביחד עם אחיו.
ינופסקי היה ראש העיר של אחד מפרברי ויניפג והיה חבר עיריית ויניפג בשנים 1970–1986.
ינופסקי כתב מספר ספרים שתחום השחמט והיה עיתונאי שעסק בתחום.
בשנת 1972 ינופסקי התקבל למסדר קנדה.
ג'וזפה ג'ירוטי

ג'וזפה ג'ירוטי (Giuseppe Girotti) ‏ (1905, אלבה (Alba) שבפיימונטה - 1945, דכאו) היה כומר, פרופסור לתאולוגיה וחסיד אומות העולם מאיטליה.

קורות חייו

ג'ירוטי היה בוגר בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה בירושלים ומורה בסמינר תאולוגי בטורינו. במחקריו התמקד בספרי ישעיה וקהלת.

פעילותו בתקופת השואה

בספטמבר 1943, אחרי הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה כבשו הגרמנים את צפון איטליה. מאותה עת ואילך התמקד ג'ירוטי בניסיונות להצלת יהודים באזור טורינו. הוא פעל בהתאם לאמונתו הדתית ותוך סיכון חייו ארגן מחבואים ליהודים במנזר בטורינו, מסמכי זהות מזויפים וכן נתיבי מילוט ליהודים מאיטליה לשווייץ. הוא ניסה להתגבר על פעילות הצבא השווייצרי נגד פליטים יהודים שניסו לחצות את הגבול לשווייץ באזור צפון איטליה. 
באוגוסט 1944 נעצר ג'ירוטי בעודו מבריח פרטיזן יהודי פצוע לביתו של מתנגד אחר לנאצים. ג'ירוטי נכלא בטורינו, הועבר למילאנו ומשם גורש למחנה הריכוז בולצאנו שהיה מחנה הריכוז הגדול ביותר שהקימו הגרמנים על אדמת איטליה הכבושה. משם גורש ג'ירוטי לדכאו, שם נרצח ביום הפסחא, ב-1 באפריל 1945.

הכרה

ב-1995 העניק יד ושם לג'ירוטי את התואר חסיד אומות העולם.
ב-2014 הוכרז ג'ירוטי כקדוש על ידי הקרדינל אנג'לו אמאטו , בשם האפיפיור פרנציסקוס. היום שהוכר כיום ההנצחה שלו הוא 1 באפריל, יום הירצחו.
ב-2016 הוצבה אבן נגף במקום מעצרו במרכז טורינו, ברחוב Via San Domenico (ליד כנסיית סן דומניקו (איט')).
קיגומה

גאוגרפיה

העיר שוכנת על החוף המזרחי של אגם טנגנייקה ובקרבת הגבול עם בורונדי. היא משמשת כבירת מחוז קיגומה ונכון ל-2002 אוכלוסייתה מונה 130,142 נפשות. העיר ההיסטורית אוג'יג'י נמצאת כ-6 ק"מ דרומית לקיגומה. 
נמל קיגומה הוא הנמל הפעיל ביותר בטנזניה והיחיד המקושר עם ערים אחרות באמצעות מסילת ברזל. הנמל סובל בשנים האחרונות מבעיית סחף אשר הורידה את גובה המים במעגן ולפיכך גם את הפוטנציאל שלו. באמצע שנת 2007 הכריזה ממשלת טנזניה על כוונתה להקים אזור סחר בנמל. 
מן העיר מפליגות מעבורות לבוג'ומבורה, בירת בורונדי, למפלונגו אשר שוכנת לחופו הדרומי של האגם, לאובירה שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בנוסף, מסילת ברזל שמפעילה חברת הרכבות הטנזנית מקשרת בינה לבין העיר דאר א-סלאם שלחוף האוקיינוס ההודי. המסילה הוקמה בשנת 1915 כשהאזור היה חלק ממזרח אפריקה הגרמנית. הכבישים המשרתים את העיר הם דרכי חצץ או עפר ומתחברים למערכת התחבורה הלאומית של טנזניה.
יצחק נח

ביוגרפיה

נולד בכורדיסטן ב-7 ביולי 1888 (ראש חודש תמוז ה'תרמ"ח) לאליהו נח ולדינה, שהייתה נצר למשפחת ברזאני שהעמידה רבנים ושוחטים בקרב קהילות כורדיסטן במשך כ-400 שנים. בשנת 1893 (ה'תרנ"ג) החל ללמוד בתלמוד תורה בארביל שבכורדיסטן, שם הצטיין בלימודיו  ושקידתו בלימוד התורה הפכה לשם דבר. 
בשנת 1907 (ה'תרס"ז) קיבל הסמכה לשוחט ובודק על ידי דודיו הרבנים למשפחת ברזאני. תקופה קצרה לאחר מכן הוסמך גם על ידי חכם זכאי ברזאני ועל ידי מורו ורבו הרב אברהם אלכורדי, רב ואב בית דין של העיר ארביל. לאחר פטירת הרב אברהם אלכורדי בשנת 1918 (ה'תרע"ח), התמנה לרב ואב בית דין של העיר ארביל. 
בשנת 1927 (ה'תרפ"ז) התמנה לרבה של כוי סנג'ק שבכורדיסטן. בעיר זו כיהן כרב עד שנת 1942 (ה'תש"ב), ומשם עבר לכהן כרבה של סולמניה שבכורדיסטן, עד עלייתו ארצה. 
בשנת 1951 (ה'תשי"א) עלה לארץ ישראל יחד עם שתי נשותיו וילדיהם, ביניהם בתו יפה בן מנשה. עם עלייתו ארצה עבר בהצלחה את מבחן הסמיכה לרבנות אצל הראשון לציון בן-ציון מאיר חי עוזיאל. בתקופה זו שימש כרבה של מעברת יוחנן במשך שלוש שנים, עד שנת 1954 (ה'תשי"ד), אז החל לכהן כרב המושב אלקוש שבגליל עד פטירתו ב-2 בפברואר 1962 (י"ד בשבט ה'תשכ"ב).

הנהגותיו

עסק בחייו במקצועות הרבנות השונים, אך בישראל סירב לשמש כדיין. פסיקתו הונהגה בדרך כלל על פי הרב יוסף חיים, ודאג לשמר את מנהגיהם של יהודי כורדיסטן. עסק בקבלה ובקבלה מעשית כדוגמת כתיבת קמיעות, גורלות, וכדומה.

לקריאה נוספת

הרב משה הלל, תולדות יצחק - תולדות חייהם של הרב יצחק נח והרב יצחק ברזאני, 1994
מירצ'ה פטרו סיון

מירצ'ה פטרו ג. סיון (ברומנית: Mircea Petru G.Sion, ‏ 1992-1917), היה משפטן רומני, חסיד אומות העולם מהעיר יאשי, רומניה.

ביוגרפיה

בן למשפחה מן האצולה הרומנית, מירצ'ה פטרו סיון התחבר אל הקהילה היהודית ביאשי בתקופה בה למד משפטים באוניברסיטת יאשי. בימי שלטון תנועת הלגיונרים הוא נעצר על ידי המשטרה והוכה משום שהסתיר שני יהודים. למרות מאסרו, הודות לכישוריו המשפטיים הוא מונה לשופט בבית דין צבאי. מירצ'ה פטרו סיון השתמש בתפקידו זה כדי להקל על יהודים ואף שחרר כמה יהודים ממחנות עבודה.
החל משלהי שנת 1941 שימש כיועץ משפטי של הקהילה היהודית של יאשי, תפקיד שמילא ללא קבלת שכר. במסגרת תפקידו הוא חיפש ואיתר יהודים שנעצרו או נעלמו והגן עליהם בבתי דין צבאיים.
הוא הסתיר כ-15 יהודים בביתו שביאשי ובחווה הכפרית של משפחתו.
בשנת 1986 הוכר מירצ'ה פטרו סיון כחסיד אומות העולם, ושמו נחקק בגן חסידי אומות העולם של יד ושם.
מירצ'ה פטרו סיון נמנה עם מייסדי המועדון רוטרי ברומניה.
הוא נפטר בשנת 1992 ולפי צוואתו גופתו נשרפה.
ג'ודית שיינדלין

ראשית חייה וחינוכה

שיינדלין נולדה בברוקלין, ניו יורק לזוג הורים יהודים, מארי בלום, רופא שיניים שהוריו היגרו מרוסיה, ואתל סילברמן. למדה בתיכון ג'יימס מדיסון בברוקלין, ולאחר מכן למדה באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון הבירה, שם היא סיימה את התואר ראשון עם התמחות בממשל. היא נרשמה ללימודים במכללת וושינגטון למשפטים של האוניברסיטה האמריקנית, שם הייתה האישה היחידה בכיתה של 126 תלמידים. היא סיימה את לימודיה בבית הספר למשפטים בניו יורק וקיבלה תואר ראשון במשפטים בשנת 1965.

קריירה משפטית

בשנת 1965, בשנה שבה סיימה את לימודיה, עברה שיינדלין את בחינת הלשכה בניו יורק והתקבלה לעבודה כעורכת דין תאגידית של חברת קוסמטיקה. בתוך שנתיים מאסה בעבודתה ועזבה כדי לגדל את שני ילדיה. זמן קצר לאחר מכן החלה לעבוד כתובעת בבתי המשפט למשפחה. במסגרת תפקידה כעורכת דין, שיינדלין העמידה לדין מקרים של התעללות בילדים, אלימות במשפחה ועבריינות נוער. בשנת 1982 מונתה כשופטת בבית משפט פלילי. כעבור ארבע שנים קודמה לשופטת מפקחת של בית המשפט לענייני משפחה במנהטן. היא זכתה למוניטין כשופטת "קשוחה" (אם כי היא עצמה התנגדה לתיוגה כ"קשוחה" ו"נוקשה") הידועה בקבלת החלטות מהירה ובשנינות חריפה.
בעקבות המוניטין שזכתה לו, הייתה שיינדלין בפברואר 1993 למושאה של כתבה בעיתון "לוס אנג'לס טיימס", שהציגה אותה כאישה הנחושה בדעתה להפוך את מערכת בתי המשפט לפועלת לטובת הכלל. לאחר מכן היא הופיעה בתוכנית "60 דקות" של CBS וזכתה להכרה ארצית. בשנת 1996 פרסמה את ספרה הראשון, Don't Pee on My Leg and Tell Me It's Raining ("אל תשתין לי על הרגל ותאמר לי שיורד גשם"). באותה שנה פרשה מתפקידה כשופטת בבית המשפט לענייני משפחה. במהלך תפקידה שפטה יותר מ-20,000 מקרים. לאחר פרישתה המשיכה לזכות לתשומת לב ציבורית ניכרת.

תרבות הפופ האמריקנית

התוכנית השתלבה בתרבות הפופ האמריקנית. בשנת 2003 הכתיר VH1 את שיינדלין כאחד מבין "200 מאושיות תרבות הפופ הגדולות". נעשו אזכורים רבים של שיינדלין (בדרך כלל בכינוי "השופטת ג'ודי") במספר תוכניות, בהן "ג'ימי קימל בשידור חי!" ברשת ABC, "משפחת סימפסון" (בדמותה של Judge Constance Harm, בדיבוב ג'יין קצ'מארק), ויל וגרייס (ב-NBC), "הטופ המודל הבאה" (ברשת UPN שמוזגה לרשת CW), "החוליה החלשה", "הפרקליטים" וספרו של ג'ון סטיוארט America: A Citizen's Guide to Democracy Inaction. לפני העונה ה-18 יצאו לרחובות אלפים בתלבושות של השופטת ג'ודי ויצרו וידאו קליפ שלה.
עד מהרה החלו להופיע גם אזכורים סאטיריים שלה, בהן ב"סאטרדיי נייט לייב", ב"משפחת סימפסון" וב"תוכנית של אמנדה", וכן ב-Celebrity Smacktalker's Competition, שכוללת פארודיות מרובות על שיינדלין כנגד אישיות פופולריות ציבוריות אחרות.

שכר

בשנת 2012 דווח כי שיינדלין היא האישיות הטלוויזיונית בעלת השכר הגבוהה ביותר. היא הרוויחה 123,000 דולר לכל פרק של התוכנית, ובסך הכול $45,000,000 בשנה ל-52 ימי צילומים. מאוחר יותר, בדיווח של אוקטובר 2013, שכרה של שיינדלין נותר הגבוה ביותר: $47,000,000 בשנה לשופטת ג'ודי, או כ-$900,000 ליום עבודה.