google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ון האתורן הול

ג'ון האתורן הול  (באנגלית:  John Hathorn Hall;‏ 1894–1979) היה איש צבא ופקיד קולוניאלי בריטי שכיהן כמזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ג'ון האתורן הול נולד בבריטניה בשנת 1894. למד באוניברסיטת אוקספורד. בעת מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הבריטי בחזית אירופה. בשנת 1919 החל לשרת במשרד האוצר של המינהל האזרחי במצרים, שהייתה נתונה אותה עת בתהליך לקראת עצמאותה מבריטניה.  
בשנת 1922, כשהוכרזה עצמאות חלקית למצרים כפרוטקטוראט בריטי, המשיך בכהונתו זו ומילא אותה עד לשנת 1931, אז שב לבריטניה ומילא תפקיד של עוזר השר במשרד המושבות.
בשנת 1933 נתמנה הול לתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל. הוא הגיע לארץ ב-17 באוגוסט 1933 ומיד יצא לירושלים והחל למלא את תפקידו. 
בראשית  תקופת כהונתו של הול בארץ ישראל הופר השקט ששרר בארץ מאז תום מאורעות תרפ"ט: ב-29 באוקטובר 1933 נערכו הפגנות ביפו, בחיפה ובשכם. ההפגנות הפכו למהומות שדוכאו בכוח על ידי שלטונות המנדט. המהומות פרצו כמחאה נגד שלטון המנדט בשל גל העלייה לארץ של יהודי גרמניה, לאחר עליית הנאצים לשלטון, שהיווה את ראשיתה של העלייה החמישית, אך במהומות אלו שכונו בפי אנשי היישוב "מאורעות אוקטובר 1933", לא היה היישוב היהודי מעורב. לא חלפו אלא שנתיים ומחצה, ובאפריל 1936 פרץ המרד הערבי הגדול, אשר בניגוד לתרפ"א ותרפ"ט, היה מכוון לא רק נגד היישוב היהודי, אלא היה מרד מזוין נגד שלטונות המנדט. המרד נמשך שלוש שנים עד לשנת 1939, ובפי אנשי היישוב קיבל את השם "מאורעות תרצ"ו – תרצ"ט". ממשלת המנדט פעלה בתקיפות נגד המרד. בקיץ 1936 הרסו הבריטים מאות אחדות של בתים בעיר העתיקה של יפו, שהיוו סבך של סמטאות צרות וצפופות, אשר שימשו כעמדות לירי וליידוי אבנים והקשו על תנועת כוחות הצבא.  במבצע זה, שכונה מבצע עוגן, פונו אלפים מתושבי הבתים שנהרסו. 
הול כיהן בארץ ישראל רק במחצית הראשונה של תקופת המרד.  המזכיר הראשי שכיהן בארץ אחריו, החל מאפריל 1937, ויליאם דניס באטרשיל הוא שהיה כבר אחראי לפעולות הדרסטיות יותר של דיכוי המרד, כמאסר חברי הוועד הערבי העליון, פירוקו של הוועד והגליית מנהיגי הערבים לאיי סיישל.
הול סיים את תפקידו בארץ ישראל בשנת 1937 ועזב את הארץ ב-16 במאי באותה שנה. מאוקטובר 1937 עד לשנת 1940 כיהן הול כמושל המושבה זנזיבר. בשנת 1940 נתמנה הול לתפקיד המושל והמפקד הכללי של הצבא הבריטי במושבה עדן ומילא תפקיד זה עד לשנת 1941. בשנת 1942 נתמנה הול לתפקיד המושל והמפקד הכללי של הצבא הבריטי במושבה אוגנדה. היה זה תפקידו האחרון בשירות הקולוניאלי והוא החזיק בו תשע שנים עד לשנת 1951, עת פרש משירות הממלכה. לאחר פרישתו שימש דירקטור בבנק מידלנד (Midland Bank).
ג'ון האתורן הול נפטר בשנת 1979.
ג'נט גיינור

ביוגרפיה

גיינור נולדה בשם לורה אוגוסטה גיינור בשכונת ג'רמנטאון שבפילדלפיה וגדלה בסן פרנסיסקו.
לאחר לימודי התיכון שלה החליטה גיינור לנסות את מזלה כשחקנית, היא נסעה ללוס אנג'לס שם עבדה כמוכרת בחנות נעליים.

קריירת משחק

גיינור החלה את דרכה בתעשיית הקולנוע האילם בגיל 20 לצידו של כוכב הקולנוע באותה העת ג'ורג' או'בריאן בסרטים "הנשר בכחול" של ג'ון פורד ו" The Johnstown Flood".
במאי 1929 נערך טקס פרסי אוסקר ה-1, גיינור הייתה לזוכה הראשונה בתולדות האוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. גיינור בת ה-22 קיבלה שלושה פסלונים על הופעותייה בסרט "זריחה" של פרידריך וילהלם מורנאו (מגדולי במאי הקולנוע האילם ) בתפקיד האישה הכפרית ובסרטיו של פרנק בורזאג' (במאי זוכה 2 פרסי אוסקר, שהיה לזוכה הראשון לצידו
לואיס מיילסטון בקטגוריית פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ) "הרקיע השביעי" בתפקיד הפרוצה הפריזאית הצעירה דיאן ו"מלאך הרחוב" בתפקיד הפרוצה הנפוליטנית הצעירה אנג'לה.
גיינור שיחקה בסרט הנוסף עבור מורנאו "4 שדים" בתור היתומה האקרובטית מריון. בשנת 1934 הופיעה בדרמה המוערכת "State Fair" של הנרי קינג בתפקיד מרג'י פרייק. גיינור הופיעה בשנת 1937 בדרמה של ויליאם ולמן "כוכב נולד" בתפקיד החוואית אסתר בולדג'ט הנהפכת לכוכבת הוליוודית ויקי לסטר. הופעתה בסרט הקנתה לגיינור מועמדות השנייה לפרס האוסקר. את הופעתה האחרונה ככוכבת קולנוע הוליוודית ערכה גיינור בשנת 1938 בדרמה הקומית "צעירים בלב" בתפקיד ג'ורג'י-אן קרלטון.
לאחר 20 שנות היעדרות חזרה גיינור לשחק באופן חד פעמי בשנת 1957 לצידם של טרי מור ופאט בון בדרמה "ברנרדיני".

חיים אישיים

מחוץ לקריירת המשחק שלה עסקה גיינור גם בציור ציורי שמן, היא הציגה את הציורים בגלריה שערכה בניו יורק בשנת 1977.
גיינור נישאה שלוש פעמים במהלך חייה. בעלה הראשון היה ג'סי ליידל פק לו הייתה נשואה משנת 1929 עד שנת 1933. בשנת 1939 התחתנה גיינור עם מעצב התחפושות המפורסם אדריאן גרינברג ממנו הביאה לעולם ילד אחד. אדריאן נפטר מהתקף לב בשנת 1959 כשהוא בן 56. בשנת 1964 נישאה לבעלה השלישי המפיק פול גרגורי לו הייתה נשואה עד למותה.
על שמה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.

מותה

בשנת 1982 הייתה גיינור מעורבת בתאונת דרכים קטלנית בה נהרג בן וושר מנהלה של כוכבת התיאטרון מרי מרטין שהייתה מעורבת גם כן. גיינור נפצעה באופן קשה מהתאונה והייתה במצב קריטי לאחר ששברה אחת עשרה צלעות. גיינור נפטרה ב-14 בספטמבר 1984 בגיל 77 בביתה שבפאלם ספרינגס כתוצאה מסיבוכים רפואיים עקב התאונה. הנהג שפגע בגיינור הואשם בנהיגה בשכרות ונשלח לשלוש שנות מאסר בפועל.
היא נקברה ב"בית הקברות הוליווד לנצח" לצד בעלה השני אדריאן.
טריסטן ואיזולדה

האגדה על טריסטן ואיזולדה היא טרגדיה ורומנסה רבת-השפעה, שסופרה שוב ושוב פעמים רבות מספור ובווריאציות שונות. הסיפור הטרגי על ניאוף ואהבה בין האביר הקורני טריסטן (טריסטראם) והנסיכה האירית איזולדה (איזולט, איזוט ועוד), קדם וקרוב לודאי שהשפיע על הרומנסה הארתוריאנית של לנסלוט וגוויניבר, והייתה לו השפעה משמעותית על האמנות והספרות המערבית מהופעתו לראשונה במאה ה-12 ואילך. בעוד שפרטי הסיפור משתנים ממחבר למשנהו, מבנה העלילה הכללי נותר דומה במידה רבה.

האגדה

ישנן שתי מסורות עיקריות לאגדה על טריסטן. הקדומה יותר כללה את הרומנסות של שני משוררים צרפתים מהמחצית השנייה של המאה ה-12, ברול ותומאס מבריטניה. ניתן להתחקות אחר מקורותיהם עד לגרסה המקורית, הארכיטיפית, של הרומנסה הקלטית. מסורות מאוחרות יותר מוצאן מרומנסת הפרוזה 'טריסטן' מ-1240, שהתרחקה לא במעט מהסיפורים המוקדמים שכתבו תומאס וברול. הפרוזה 'טריסטן' נעשתה לסיפור הרשמי מימי-הביניים על טריסטן ואיזולדה שסיפק את הרקע לכתביו של סר תומאס מלורי, המחבר האנגלי שכתב את "מות ארתור" ב-1469.
הסיפור ודמותו של טריסטן משתנים ממשורר למשנהו. אפילו איות השם משתנה רבות, אם-כי 'Tristan' הוא האיות הנפוץ ביותר. ב"טריסטן ואיזוט" של ברול, האביר אמיץ וכשיר ככל לוחם אחר, אך הוא מסתמך על תכסיסנות ולא פועל על-פי אידיאל האבירות של ימיו.
בסיפורו של ברול, טריסטן נוסע לאירלנד כדי להביא עמו בחזרה את איזוט הנאווה ככלה לדודו המלך מרק. בדרך חזרה, הם שותים בטעות שיקוי אהבה הגורם לזוג להתאהב נואשות למשך שלוש שנים. על-אף שאיזוט נישאת למרק, השיקוי מאלץ אותה ואת טריסטן לחפש אחת אחר השני בשביל לתנות אהבים. אף על פי שהדמות האצילית הארתוריאנית הטיפוסית תבוש במעשה שכזה, שיקוי האהבה השולט בהם משחרר את טריסטן ואיזוט מכל רסן. בכך, ברול מציגם כקורבנות. יועצי המלך מנסים שוב ושוב להעמיד את הזוג לדין באשמת ניאוף, אך פעם אחר פעם הזוג עושה שימוש בתכסיסים כדי לשמור על חזותם התמימה. לבסוף, השפעת שיקוי האהבה מתפוגגת, ושני האוהבים חופשיים לבחור האם להמשיך במערכת היחסים שלהם, אם לאו. הסיום של ברול מעורפל מן הבחינה המוסרית, ושונה בכך מאוד מכותבים בני-דורו דוגמת קרטיין דה טרואה, בהוסיפו הילת-מסתורין לאגדה על טריסטן.

הנצחה

האסטרואיד 211 Isolda 211 Isolda נקרא על שם איזולדה.
ג'יהאד קבלאן

ביוגרפיה

קבלאן גדל בעספיא, בנו של איסמעיל קבלאן, הקצין הדרוזי הראשון בצה"ל וממקימי יחידת המיעוטים. בצה"ל שירת כלוחם, מפקד מחלקה ומפקד פלוגה בגדוד חרב וקצין מבצעים בחטיבת הערבה. 
לאחר שירותו הצבאי עבר לשרת במשמר הגבול ושימש מפקד פלוגה. הוא יצא ללימודי תואר ראשון ובפברואר 1994 שימש מחליף למפקד פלוגת משמר הגבול בחברון. באותה עת אירע טבח מערת המכפלה ולאחריה נשאר קבלאן בשירות במרחב במשך שנתיים. בהמשך שירותו שימש מפקד מג"ב חברון ומפקד יחידת אבטחת מתקנים במחוז הצפון. ב-2001 מונה למפקד מג"ב צפון וב-2004 מונה למפקד מג"ב ירושלים בדרגת תת-ניצב. השתחרר ב-2005. 
קבלאן נשוי ואב לארבעה. בנו הוא נווט הקרב הדרוזי הראשון בחיל האוויר. הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה והיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה, בעל תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
הדרבי הירוק

היסטוריה 

התחרות בין המועדונים מקורה עוד בתקופה הסובייטית. מועדון "אק בארס" נוסד בשנת 1956 ובמרבית התקופה הסובייטית נקרא בשם "מועדון הספורט על שם אוריצקי" (СК им. Урицкого). "סלבאט יולאייב" נוסדה בשנת 1961 עם שמה הנוכחי.
לדברי מנהל "סלבאט", עסכר איזגין, עוד ב-1979 המזכיר הראשון של המפלגה בבשקיריה (תפקיד מקביל לראש הרפובליקה) מידחט שאקירוב הציב בפניו ובפני המאמן הראשי מאראט אזמאטוב,  מטרה עיקרית, לנצח את "מועדון אוריצקי" לפחות שלוש או ארבע פעמים. ליריבות הזאת תרמה גם העובדה שבשנים הראשונות מאז הקמתה של הקבוצה מקאזאן וגם במועדון מאופה שיחקו מספר משמעותי של שחקנים שהיו בוגרי בית הספר לספורט של מועדון סק"א קויבישב. היריבות בין השחקנים השפיעה גם על השחקנים החדשים שהובאו לקבוצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות ובעיקר בשנים 2000-2010 שני המועדונים במשך מספר שנים חילקו ביניהן את תוארי האליפות. לאחר מכן חלה ירידה מסוימת  שהשפיעה גם על ירידת מפלס המתיחות במפגשים ביניהן, רק בעקבות התחזקות יריבויות וקבוצות אחרות. עם זאת, כל מפגש עדיין היה מתוח והתייחסות והתרגשות האוהדים למשחק לא פחתה מעולם. הדרבי נותר לאחד הגדולים בליגה, זאת ללא קשר למיקום הקבוצות בטבלה.

ליגת העל הרוסית 

בשלבי פלייאוף האליפות הרוסית המועדונים נפגשו ביניהם שלוש פעמים. סדרת הפלייאוף הראשונה הייתה בעונת 1994/1995 והסתיימה בניצחון "סלבאט" בתוצאה 2-0. הסדרה השנייה בעונת 2005/2006 הסתיימה בניצחון בטוח של "אק בארס" בתוצאה 3:0. בסוף העונה, "אק בארס" זכתה בפעם השנייה באליפות רוסיה. המפגש הבא התרחש בעונת 2007/2008, כש"סלבאט" ניצחה בסדרה בתוצאה 3:1 וזכתה באליפות רוסיה, לראשונה בתולדותיה.

היכלי ספורט

עד להקמת היכלי הספורט החדשים בשנים 2005 ו-2007, היכלי הבית היו היכל הספורט של קאזאן ששימש את אק בארס קאזאן והיכל הספורט סלבאט יולאייב ששימש את סלבאט יולאייב אופה. מפגשים בין הקבוצות תמיד משכו קהל רב מאוד לאולמות.

יחס מנהיגי הרפובליקות

תשומת לב שלטונות שתי הרפובליקות למפגשים בין הקבוצות הייתה כבר עוד במסגרת אליפות ברית המועצות בהוקי קרח. הנשיאים הראשונים מורטאזה רחימוב (ראש רפובליקת בשקורטוסטן) ומינטימר שאימייב (נשיא טטרסטן) היו נוהגים להופיע תדיר במשחקי הקבוצות. גם יורשיהם נהגו לפקוד את האולמות בעוד קיום משחקים משותפים. כך רוסטם חמיטוב אמר ב-2016 שהוא אוהד סלבאט יולאייב אופה וכבר 50 שנה נוהג לפקוד את האולמות משנת 1966, כשאז היה רק ילד. מנגד, רוסטאם מיניחאנוב גם הוא אינו מסתיר את אהדתו לקבוצה הטטרית, אק בארס קאזאן ובמפגש עם שחקני ומאמני הקבוצה הדגיש את החשיבות שבניצחון על היריבה מאופה. ביום הראשון של משחק הפלייאוף בעונת 2015/16 הגיעה לאופה משלחת בראשותו של ראש ממשלת טטרסטן, אילדר חליקוב, שצפה במשחק בין הקבוצות כשלצידו יושב מקבילו הבשקירי, רוסטם מרדנוב, ראש ממשלת בשקורטוסטן באותה עת.

יחס האוהדים

חרף המתח הרב בין הקבוצות, האוהדים דווקא מכבדים זה את זה וכמעט שאין גילויי אלימות בין מחנות האוהדים. כך למשל ארגוני האוהדים נוהגים לערוך ביניהם משחקי הוקי קרח משותפים, וארגון האוהדים Green Machine של סלבאט יולאייב אף שלח איחולים חמים למועדון היריב אק בארס קאזאן, במלאת 60 שנה להקמת הקבוצה, כשהארגון מאחל למפגשי דרבי נוספים בעתיד.
יהושע סובול

קורות חייו

סובול גדל בתל מונד. באמצע שנות ה-60 כתב סיפורים שהתפרסמו בכתב העת "קשת". שלח מחזות לתיאטרוני ישראל, אך לא זכה לכל תגובה מצדם. למד ספרות והיסטוריה בסמינר אורנים ופילוסופיה בסורבון בפריז. כשלמד בפריז שמע על עלילת דם שהתפתחה נגד סוחרים יהודים בעיר. הוא כתב על הנושא וכתוצאה מכך החל להיות כתב "על המשמר" בפריז. כשחזר לארץ כעבור שנה החל לעשות כתבות שטח לאותו עיתון. כתבותיו על שכונות מצוקה בשנות ה-70, שימשו מאוחר יותר כחומר רקע לכתיבת המחזה קריזה.
בשנים 1995–2000 עבד באירופה על המחזות "אלמה" ו"פלקו" שזכו להצלחה.
כתב מספר פזמונים להצגותיו, בהם "ילדים זה שמחה" ו"אצלנו בכפר טודרא" בביצוע להקת הברירה הטבעית (למחזה "קריזה"), ו"השיר על הארץ" אותו ביצעה נורית גלרון, המוחה על אובדן ערכי החברה ("איפה הארץ ההיא שקראו לה קטנטונת? ..איפה אותם החיים עם שמחת הפשטות?"). בנוסף, שירו "והחיים" הולחן על ידי ערן צור והוקלט לאלבומו "חותך בחתך הזהב" בשנת 2006.
בשנת 2006, בגיל 67, עלה סובול לראשונה על הבמה כשחקן במחזהו של אנטון צ'כוב.
בשנת 2005 יצא לאור ספרו "ויסקי זה בסדר" וב-2006 יצא ספרו "כאן ועכשיו - עמיר פרץ והמצב הישראלי", בו ניתח סובול את המצב החברתי הקשה בישראל דרך סיפורם של אנשי מעמד הפועלים בימינו ודרך סיפורו של עמיר פרץ, בו הביע תמיכה. הספר יצא לפני הבחירות לאחר מסע במפעלים ובערי הפריפריה ובו מותווה עמיר פרץ כתקווה הגדולה של השמאל הישראלי. בשנת 2008 הצטרף להנהגה הרעיונית של מפלגת אור. באותה שנה הועלה מחזה היחיד שלו, "אינני דרייפוס", בביצוע אלכס אנסקי. בשנת 2009 כתב עבור אלכס אנסקי את הצגת היחיד שלו "אני לא דרייפוס", שהועלתה גם במדינות נוספות.
סובול זכה בפרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים בטקס שהתקיים במאי 2010.
סובול נשוי למעצבת הבמה עדנה סובול. בנו הוא הזמר יהלי סובול, ובתו נטע הייתה שחקנית וכיום מרצה לפילוסופיה. הוא מתגורר בתל אביב.

פעילות פוליטית

סובול כתב מאמרים פובליציסטים רבים בעיתונות, בעיקר בנושאים חברתיים וכנגד השליטה הישראלית בשטחים. בשנת 2010 נמנה עם החותמים על עצומת השחקנים ויוצרי התיאטרון שטענו כי יסרבו להופיע בעיר אריאל "כמו גם בכל התנחלות אחרת". ביוני 2018 אמר שאם היה ילד פלסטיני ברצועת עזה גם הוא היה משלח עפיפוני תבערה על ישראל.
סובול הוצב במקומות סמליים ברשימת מפלגת מרצ לכנסת, בבחירות לכנסת ה-19 במקום 107, ובבחירות לכנסת ה-20 במקום ה-111. סובול חבר במועצה הציבורית של יש דין.

קולנוע

תסריט לאסקימוסים בגליל, 2007
מקדש העמק

מקדש העמק הוא מקדש שבנה פרעה חאפרו.
המקדש היה חלק ממכלול הקבורה של פרעה חאפרו, המופיע לעיתים בשם חפרן. בתוכו היו אזור חניטה, אזור פולחן לאוסיריס ולקיום טקס פתיחת הפה. בחזית מקדש העמק ניצבו ספינקסים קטנים, בחלל היו 23 פסלי פרעה, מקדש מוות (בו נערך טקס האשכבה), דלת מדומה המובילה אל הפירמידה, ומחסנים לחפצי לוואי.
מקדש העמק שימש מאוחר יותר כתחנה הראשונה של מלכי מצרים במסלול שעברה גופתם אל עבר הפירמידה שהיא התחנה האחרונה במסלול. במקדש העמק נערכה החניטה של הגופה, ולאחר מכן עברה אל מקדש המוות, שם נערכו ההספדים.
מקדש זה הוא היחיד ששרד מתקופת הממלכה הקדומה.
יעקב אורי (ליכט)

ביוגרפיה

יעקב או̇רי נולד בשם יעקב ליכט בשרפץ, פולין. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל בעליה הבלתי הלגאלית והתיישב בבית קרובי משפחתו בשכונת נווה שאנן בחיפה. 
בשנת 1939 נשלח על ידי סבתו לעיירה ליפנו בפולין על מנת להעלות משם את בת דודתו, טולה פלורנץ. לשם כך, היה צריך לשאת אותה לאשה והשניים נישאו בנישואים פיקטיביים ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה עלו יחד ארצה. לאחר עלייתם לארץ נשארו נשואים.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב אורי לצבא הבריטי ושירת כלוחם בגונדת תותחני החוף מס' 17 אשר הוצבה בחיפה, יחד עם חבר הכנסת לעתיד לובה אליאב והאלוף לעתיד אברהם יפה. לאחר המלחמה עבד במחצבה באזור חיפה ובעבודות מזדמנות נוספות. עם הקמת המדינה עברת את שם משפחתו מליכט לאו̇רי ובשנת 1950 נולדה בתם היחידה, ליאורה אורי (סלוצקי).
בתחילת שנות החמישים החל לעבוד כשותף במשרד כרטיסים מקומי ותוך כדי עבודתו החל גם להפיק מופעי בידור שונים ולייבא מופעים מחו"ל. בין היתר הפיק מופעים ללהקת "בצל ירוק" ובין המופעים הבינלאומיים שהפיק נמצאים קרקס מדראנו הראשון במדינת ישראל ולהקת "פאריז על הקרח" שהציגו בעיר התחתית בחיפה.

מפיק אירועים בינלאומיים

לאחר מספר שנים כשותף במשרד הכרטיסים, חבר אורי לאמרגן אברהם בוגטיר והשניים הקימו יחד חברת הפקות שנקראה "א. בוגטיר - י. אורי בע"מ". יחד הפיקו מספר מופעים בעיר חיפה, בהם פסטיבלי המחולות השנתיים בעיר. 
בשנת 1962 העבירו את משרדם מחיפה לפסאז' הוד ברחוב דיזנגוף בתל אביב. עיקר עסקיהם היה עם מדינות מזרח אירופה והגוש הסובייטי, דבר שנחשב אז נדיר משום שאלה היו מעבר למסך הברזל ולא הרבו לשתף פעולה עם מדינות מערביות.
החברה הפיקה מופעי מוזיקה קלאסית והייתה אחראית על הגעתם ארצה של כמה מהאמנים הגדולים שנראו בישראל באותן שנים, בהם: מקהלת הצבא האדום, להקת המחול הפולקלוריסטית הרוסית "בריוזקה", הזמרת הדרום אפריקאית מרים מקבה, הכנר היהודי-אוקראיני איגור אויסטרך, הצ'לן הרוסי מסטיסלב רוסטרופוביץ', נגן המפוחית המפורסם לארי אדלר והזמרת והשחקנית איבון דה-קרלו. בנוסף הפיקו השניים מופעים של אמנים ישראלים ברוסיה ובהם של הזמרות גאולה גיל ואסתר עופרים (במסגרת צמד העופרים) ושל להקת כרמון.

הניסיון להביא את להקת הביטלס להופעה בישראל

בשנת 1964 איתר יעקב אורי בארץ את קרובי אמו של מנהלם של הביטלס, בריאן אפשטיין, ובאמצעותם השיג את הסכמתו של אפשטיין לכלול את ישראל במסעם המתוכנן של הביטלס למזרח. אורי הגיש בקשה לוועדה הבין-משרדית לאישור הבאת אמנים מחו"ל כדי לאשר את ההופעה בישראל אך זו דחתה את הבקשה בנימוק של "השפעה שלילית על הנוער". 
אורי ובוגטיר הגישו ערעור על החלטה זו ובמרץ 1964 הוחלט סופית בישיבת הוועדה לדחות את בקשתם מטעמים של מחסור בערך אומנותי וגרימת היסטריה והשתוללות של בני נוער.
ההיסטוריון אלון גן גולל את הסיפור מאחורי הניסיון להבאתם ארצה של חברי הביטלס. לטענתנו, האמרגן והמפיק גיורא גודיק, קיבל בשנת 1962 הצעה להביא את הביטלס לישראל, אך פסל את העסקה משום שלא הכיר את הלהקה. לאחר מכן, כאשר הבין גודיק כי טעה ובמקביל גילה כי יעקב אורי מתכנן את הבאתם ארצה באמצעות חברת ההפקות המשותפת שלו ושל אברהם בוגטיר, החל להפעיל לחץ על מקבלי ההחלטות על מנת לטרפד את המהלך.
קארי מאצ'ט

ביוגרפיה

מאצ'ט נולדה בכפר ספלדינג שבפרובינציית ססקצ'ואן, קנדה וגדלה בעיר לת'ברידג' שבפרובינציית אלברטה.
למדה משחק בבית הספר לתיאטרון הלאומי של קנדה שבמונטריאול והופיעה בפסטיבל שייקספיר שבעיר סטנפורד, אונטריו.

טלוויזיה

החלה את דרכה בסדרות הטלוויזיה הקנדיות "הרז", "מוכן או לא" ו"כוח משחק", עליו הועמדה מאצ'ט לפרס ג'ימיני.
בשנת 2001 זכתה מאצ'ט בפרס הג'ימיני על הופעתה בסדרת הפשע "רצח כחול" בתפקיד הבלשית איליין בנדר.
זכתה לביקורות טובות על הופעותייה הראשונות בטלוויזיה האמריקאית בסדרת הפשע שהפיק טימותי האטון "מסתורין נרו וולף". 
ב-2004 הופיעה במיני סדרת המדע בדיוני "5 ימים לחצות" בתור קלאודיה וויטי חברתו של הפרופסור לפיזיקה ג'י. טי נאומייר (טימותי האטון) ובסדרה "Wonderfalls".
לקראת סוף 2005 זכתה מאצ'ט להכרה ברחבי ארצות הברית בזכות תפקידה בסדרת המתח הבדיונית "פלישה", בה שיחקה בתור הרופאה ד"ר מריאל אנדרליי.
ב-2006 הצטרפה אל העונה השישית של סדרת הפעולה "24" בתפקיד ליסה מילר, המאהבת של סגן הנשיא נוח דניאלס.
באותה השנה הופיעה גם בתפקיד עורכת הדין מרי טייט בסדרה הקומית המצליחה שיצר אהרן סורקין "סטודיו 60".
ב-2007 שיחקה בעונה הארבע עשרה של סדרת הדרמה "ER" בתור ד"ר סקיי ווקסלר, המנהלת הזמנית של מחלת רפואת החירום.
ב-2009 הצטרפה אל סדרת הדרמה "העוקץ" בתפקיד מגי קולינס אשתו לשעבר של הכומר נת'ן פורד (טימותי האטון).
משנת 2010 ועד היום מופיעה מאצ'ט בסדרת הפעולה "פרשיות סמויות" בתור הסוכנת ג'ואן קמפבל.

קולנוע

הופיעה לראשונה בסרט קולנועי בשנת 2000, בדרמה "המצוד לדירה".
ב-2001 השתתפה לראשונה בהפקה הוליוודית, "עיני מלאך" בתפקיד קטן לצידם של ג'ניפר לופז וג'יימס קאביזל.
ב-2002 התפרסמה לראשונה בעולם בזכות בתפקיד הראשי שלה בתור הפסיכותרפית קייט פילמור בסרט ההמשך למותחן האימה המצליח "קיוב".
ב-2011 השתתפה בסרטו המצליח של טרנס מאליק "עץ החיים" בתפקיד האקסית של ג'ק או'בריין (שון פן).
בשנת 2017 שיחקה בסרט הדרמה הבריטי "מאודי" לצד אית'ן הוק וסאלי הוקינס.

חיים אישיים

מאצ'ט היא גרושה מהבמאי הקנדי טי.וו פיקוק.
הרפובליקה העממית של לוהנסק

גאוגרפיה

לרפובליקה העממית של לוהנסק אין מוצא לים. היא גובלת ממזרח ודרום עם רוסיה, ממערב, עם הרפובליקה העממית של דונצק (מדינה לא מוכרת שהכריזה באופן חד-צדדי על היפרדותה מאוקראינה) ובצפון, גובלת עם אוקראינה.
הרפובליקה היא למעשה מחוז לוהנסק הבדלני באוקראינה ונמצא באזור המורכב ברובו מעמקים.

ממשל ופוליטיקה

בהתאם לחוקה שהתקבלה ב-14 במאי 2014, הכריזה על עצמה הרפובליקה העממית של לוהנסק כרפובליקה בעלת משטר נשיאותי, ראש המדינה נבחר בבחירות ישירות והוא ראש הרשות המבצעת. ראש המדינה מכהן במשך 5 שנים. ראש המדינה הנוכחי הוא לאוניד פסצ'ניק. 
הרשות המבצעת היא מועצת השרים של הרפובליקה ויושב ראש מועצת השרים הוא ראש הממשלה. ראש הממשלה מתמנה על ידי המועצה המחוקקת ושרי המועצה ממונים על ידי ראש המדינה בהמלצת ראש הממשלה. ראש הממשלה הנוכחי הוא סרגיי קוזלוב, שמונה על ידי המועצה המחוקקת בדצמבר 2015.
המועצה המחוקקת היא "המועצה העממית של הרפובליקה העממית של לוהנסק" ובה 50 חברים. שתי תנועות פוליטיות חברות במועצה, "עולם תושבי לוהנסק" (Мир Луганщине) ו"הברית הכלכלית של לוהנסק" (Луганский экономический союз). ב-2015 הוקם "איחוד הקומוניסטים של לוהנסק" וב-2016 הוקמה המפלגה הקומוניסטית של הרפובליקה העממית של לוהנסק, אך 2 התנועות הללו אינן זוכות לתמיכת השלטון הבדלני ברפובליקה.
סמל הרפובליקה העממית של לוהנסק התקבל ב-30 במאי 2014 והוא מזכיר במידה רבה את סמלי הרפובליקות של ברית המועצות, אך ללא הפטיש והמגל.

צבא וביטחון

הכוחות המזוינים של הרפובליקה מכונים "המיליציה העממית" (Народная милиция ЛНР) והם מורכבים מ-8 חטיבות המנהלות מאבק מזוין נגד הכוחות המזוינים של אוקראינה. מצוידים לרוב בנשק קל, תותחים ונגמ"שים.
גוף ביטחון הפנים של המדינה הוא המשרד לביטחון המדינה האחראי לסיכול ריגול, הגנת הגבולות ומניעת חתרנות.

כלכלה

הממשלה הבדלנית של הרפובליקה אישרה שימוש הן במטבע האוקראיני, ההריבניה והן במטבע הרוסי, הרובל. במאי 2014 הוקם הבנק הלאומי של לוהנסק שהוא הבנק המרכזי והסמכות המוניטרית הבלעדית ברפובליקה. מיד לאחר הכרזת העצמאות החד צדדית ניהלו השלטונות הבדלניים הליך הלאמה של כל הנכסים הממשלתיים של אוקראינה במחוז לוהנסק. 
בפברואר 2015 חברת נפטוגז האוקראינית הפסיקה לספק גז לאזור דונבאס, במקום זאת גזפרום הרוסית החלה לספק את הגז לאזורים אלה.
רפאל וראן

קריירת מועדונים

וראן נולד בליל שבצרפת. הוא החל לשחק בקבוצת הנוער של לאנס כשהיה בן 9. הוא עלה בדרגים השונים עד ששותף בקבוצה הבוגרת ב-2010. לקראת עונת 2010/11 חתם וראן על החוזה המקצועני הראשון שלו. הוא הפך לשחקן הרכב קבוע במדי הקבוצה ועזר לייצב את מרכז ההגנה שלה.
ב-3 בפברואר 2011, לאחר שמועות על מעבר אפשרי למועדון בכיר יותר, חתם וראן על חוזה חדש ב עד 2015. ב-8 במאי הבקיע את שערו הראשון במדי הקבוצה, בתיקו 1-1 מול קון. במחזור שלאחר מכן, במשחק נגד מונקו, הבקיע שער נוסף במשחק שהסתיים בתיקו 1-1. וראן הספיק לענוד את סרט הקפטן ב-21 במאי, בהפסד הקבוצה לארל אביניון.
ב-22 ביוני חתם וראן על חוזה ל-4 שנים בריאל מדריד מהליגה הספרדית, ששילמה עבורו 10 מיליון אירו. וראן שיחק בעונתו הראשונה במדי ריאל מדריד עם המספר 19. את הופעת הבכורה הרשמית שלו בקבוצה ערך וראן ב-21 בספטמבר, במשחק הליגה של ריאל מדריד נגד ראסינג סנטאנדר. כעבור שלושה ימים, כבש וראן את שער הראשון במדי הקבוצה, במשחק נגד ראיו וייקאנו, שהסתיים בניצחון 2–6. וראן הוא השחקן הזר הצעיר ביותר שהבקיע גול במשחק רשמי של ריאל מדריד, כשעשה זאת בגיל 18 ו-152 ימים. וראן שותף גם במשחקי ליגת האלופות של הקבוצה, נגד אייאקס ודינאמו זאגרב. בסוף עונה זו, בה השתתף בסך הכול בתשעה משחקי ליגה, זכתה ריאל מדריד באליפות הליגה.
לקראת עונת 2012/13 עבר וראן לשחק עם חולצה מספר 2. הוא לא היה שחקן הרכב, שכן סרחיו ראמוס ופפה הועדפו על פניו במרכז ההגנה. הוא שיחק לראשונה באותה עונה רק בליגת האלופות, נגד מנצ'סטר סיטי. ב-30 בינואר 2013, השתתף וראן לראשונה בקלאסיקו הספרדי, במסגרת גביע המלך הספרדי. הוא זכה לשבחים על משחקו ההגנתי והוא אף כבש שער בנגיחה, שער שקבע את תוצאת המשחק בתיקו 1-1. וראן שיחק גם במשחק הגומלין שנערך בקאמפ נואו ועזר לקבוצתו לנצח 0–3 ולעלות לשלב הבא, כשכבש את השער השלישי במשחק. במשחק האחרון לעונה זו נפצע בברכו ונאלץ לעבור ניתוח. בעונה זו שותף ב-15 משחקי ליגה.
בעקבות הניתוח החל וראן לשחק בעונת 2013/14 בשלב מאוחר יחסית. ההחלמה מהפציעה הקשתה על וראן במאבק על חולצת ההרכב מול פפה וראמוס והוא מיעט לשחק בעונה זו. למרות זאת, הוא שותף בגמר גביע המלך ועזר לקבוצתו לנצח את ברצלונה 1–2. הוא שיחק במקומו של פפה גם בגמר ליגת האלופות, בו ניצחה ריאל את אתלטיקו מדריד בתוצאה 1–4, בתום הארכה וזכתה בליגת האלופות לראשונה מזה 12 שנים ובפעם העשירית בתולדותיה.
בעונת 2015/16 הפך וארן לשחקן הרכב קבוע בעקבות עזיבתו של פפה ואף זכה בליגת האלופות ובגביע העולם למועדונים, שלוש פעמים ברצף, תחת המאמן זינדין זידאן.

נבחרת לאומית

ב-3 בפברואר 2011 ערך וראן את הבכורה בנבחרת צרפת הצעירה, תחת המאמן אריק מומברט, במשחק ידידות מול נבחרת סלובקיה הצעירה. ב-15 בנובמבר הבקיע וראן הבקיע את שערו הראשון בנבחרת הצעירה, בניצחונה 0–2 במסגרת מוקדמות היורו עד גיל 21. הניצחון הבטיח לצרפת את העלייה לשלב הבא.
וראן ערך את הופעת הבכורה בנבחרת צרפת הבוגרת ב-22 במרץ 2013, במשחק מוקדמות המונדיאל נגד גאורגיה, משחק בו ניצחה צרפת 1–3. וראן עזר לנבחרת להעפיל למונדיאל 2014, אליו זומן לבסוף על ידי המאמן דידייה דשאן. וראן היה אמור לנסוע ליורו 2016 וזומן לסגל, אך נפצע לקראת הטורניר ונופה מהסגל, ובמקומו זומן עדיל ראמי.
לאחר שנפצע לפני טורניר יורו 2016 שנערך בצרפת ובסופו צרפת הפסידה בגמר לפורטוגל בתוצאה 1-0, הוא זכה שנתיים לאחר מכן בטורניר מונדיאל 2018 לאחר שצרפת ניצחה את קרואטיה בגמר בתוצאה 4-2 והיה חלק בלתי נפרד מהזכייה.
אוקסברידג'

אוקסברידג' (Oxbridge) הוא הלחם שנוצר מחיבור שמות שתי האוניברסיטאות הוותיקות ביותר בבריטניה ובעולם הדובר אנגלית בכללו - אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג'.
אוניברסיטת אוקספורד הוקמה ככל הנראה בשנת 1096 וגדלה מאוד לאחר שהמלך הנרי השני אסר על האנגלים ללמוד באוניברסיטת פריז, ב-1167. עשרה כמרים שפרשו מאוקספורד הקימו מאוחר יותר בשנת 1209 את אוניברסיטת קיימברידג'.
ההלחם נוצר כתוצאה מאופיין הדומה של שתי האוניברסיטאות וכן מכיוון ששתי האוניברסיטאות נמצאות ביריבות מתמדת על המקום הראשון בצמרת האוניברסיטאות האנגליות.
אף שהאוניברסיטאות ותיקות ביותר, המושג "אוקסברידג'" חדש יחסית. המושג הופיע לראשונה בדפוס, ככל הידוע, בספרו של ויליאם תקרי Pendennis, שיצא לאור בשנת 1849, ובו הגיבור הראשי לומד באוקסברידג'. המונח נכנס לשימוש שוטף רק באמצע המאה העשרים. וירג'יניה וולף השתמשה בו בצורה ביקורתית בספרה "חדר משלך" (A Room of One's Own).
ההלחם אוקסברידג' יכול לשמש כבסיס להלחמים נוספים, באמצעות הוספה או החלפה של אוניברסיטאות בהלחם, לדוגמה: דוקסברידג' שנוצר מהוספה של אוניברסיטת דרהאם להלחם. המונח דוקסברידג' נפוץ כשם של טורניר הספורט השנתי שבו מעורבות שלוש האוניברסיטאות. למרות זאת, השימוש בהלחמים האחרים אינו נפוץ כמו השימוש במונח אוקסברידג'.

תחרותיות אקדמאית

כל אוניברסיטה שואפת מטבעה להתעלות על שכנותיה בפן האקדמי, אך אוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג' מתחרות זה שנים רבות על כיבוש המקום הראשון ברשימת האוניברסיטאות בבריטניה ובעולם.
כמו כן, חוקי אוניברסיטאות אלו קובעים כי סטודנט לתואר ראשון המבקש להתקבל לאחת מאוניברסיטאות אוקסברידג' יכול להגיש בקשת קבלה רק לאחת מהן באותה שנת-לימודים.