ועידת השולחן העגול

ועידת השולחן העגול, בשמה הרשמי - The St. James Conference הייתה ועידה שהתקיימה בין ה-7 בפברואר ל-17 במרץ 1939 והיוותה את ניסיון הגישור האחרון של ממשלת בריטניה לבעיית הסכסוך היהודי-ערבי. הועידה נקראה גם ועידת סנט ג'יימס על שם הארמון בלונדון בו נתקיימה.

הרקע לקיום הוועידה

הוועידה כונסה לאחר שועדת וודהד נכשלה ומסקנותיה נדחו על ידי הערבים והיהודים כאחד. סיכומי ועדת וודהד כללו שתי הצעות חלוקה חדשות, המנוגדות להצעת ועדת פיל, שפורסמו ב-9 בנובמבר 1938. 
ב-7 בנובמבר 1938 מסרה ממשלת בריטניה שבכוונתה לכנס ועידה ערבית-יהודית, שישתתפו בה גם נציגים ממדינות ערב.
כפועל יוצא מכישלון הוועדות הקודמות, הזמינה הממשלה הבריטית להתייעצות סביב "שולחן עגול" נציגים יהודים מן התנועה הציונית ומארץ ישראל ונציגים ערבים פלסטינים וכן נציגים ממדינות ערב הסמוכות. ההתייעצות נקבעה לאפריל 1938, בימים של מתיחות בינלאומית חמורה, לאחר חתימת הסכם מינכן ובאווירה כללית של עמידה על סף מלחמת עולם. הבריטים נזקקו לעולם ערבי שקט וידידותי לאור החשש לפרוץ המלחמה, והיהודים לא נחשבו לכוח ממשי במזרח התיכון מבחינה מדינית או צבאית. 
אינטרסים אלו הם שהביאו את הבריטים לשתף את נציגי מדינות ערב בוועידה הדנה על גורלה של ארץ ישראל, על מנת לרתמם בברית עם בריטניה. שיתוף זה היה בעוכרי היישוב היהודי, שכן הכנסת הגורם המדיני העוין לא יכלה לתרום דבר לשלום בין בני העמים בארץ ישראל, וכך פרץ ויכוח מר בקרב נציגי התנועה הציונית בנוגע להשתתפות בוועידה, שכונתה "ועידת מינכן הארץ-ישראלית". בסופו של דבר הוחלט להשתתף בשיחות אלו.

ההכנות לוועידה

ממשלת בריטניה סירבה בתחילה להזמין את המנהיגים הערבים הפלסטינים שהיו אחראים ל"מסע הרצח והאלימות" (המרד הערבי הגדול שהחל ב-1936), אולם ב-15 בנובמבר הודיע הוועד הערבי העליון שהוא המייצג הבלעדי של הפלסטינים ובריטניה נסוגה מעמדתה זו. היא התירה לגולים הפלסטינים באיי סיישל להצטרף למשלחת הערבית. הוועד הערבי העליון גם דרש בהודעתו שהוועידה תהיה בריטית-ערבית בלבד, ללא ייצוג ליהודים, משום ש"העם הערבי אינו מכיר ביהודים כצד לבעייתו ולא יישא-וייתן עמם על גורלו".
ב-17 בינואר 1939 נתכנסו בקהיר נציגי המדינות הערביות שהוזמנו לוועידה (מלבד ירדן) כדי להתייעץ לגבי העמדות הערביות שיוצגו בה. בהתייעצויות נקבע שהמדיניות הערבית תהיה אחידה: אין משא ומתן עם היהודים; הפסקת ההגירה היהודית לארץ ישראל והפסקת קניית הקרקעות היהודית; מדינה עצמאית בעלת רוב ערבי בארץ ישראל, הקשורה עם בריטניה כמו עיראק ומצרים; שיעור האוכלוסייה היהודית בתוך האוכלוסייה הכללית של ארץ ישראל לא יעלה על זה הקיים. לנקודות הללו הוסיף מוחמד מחמוד פאשא, ראש ממשלת מצרים, שלוש נקודות נוספות: ליהודים תישמרנה זכויותיהם האזרחיות; תהיה אוטונומיה לעיריות בעניינים המקומיים; העברית תהיה שפה שנייה באזורים היהודיים. כמו כן, נקבע שלגבי כל הצעה לפתרון שתועלה בוועדה, תכריע המשלחת הפלסטינית.

המשלחת היהודית

בראש המשלחת היהודית עמד הד"ר חיים ויצמן והשתתפו בה דוד בן-גוריון, משה שרתוק (לימים שרת) וכן כ-40 איש נוספים. את המשלחת מטעם הוועד הלאומי הוביל יצחק בן צבי וכן השתתף בו משה בלוי, נציג אגודת ישראל והיישוב הישן.

המשלחת הערבית

הרכב המשלחת הערבית: ג'מאל אל-חוסייני (ראש המשלחת, רשמית: ממלא מקום "הנשיא" אמין אל-חוסייני, שנשאר בביירות), עווני עבד אל-האדי, מוסא אל-עלמי, ג'ורג' אנטוניוס (מזכיר כללי של כל המשלחות הערביות), חוסיין אל-ח'אלידי, אלפרד רוק, אמין אל-תמימי, ראע'ב נשאשיבי ויעקוב פראג'. מזכיר המשלחת היה פואד סאבא. אל-עלמי השתתף בוועדה שעסקה במכתבי מקמהון ואילו אל-חוסייני ואנטוניוס השתתפו בוועדה למדיניות.
ג'מאל אל-חוסייני פעל לגייס תמיכה ערבית בעמדה הפלסטינית. אמין אל-חוסייני, ששהה בגלות בלבנון, התעדכן באופן שוטף על מהלך הדיונים והנחה את חברי המשלחת.
בתור יועץ למשלחת הערבית שימש מייקל מקדונל לשעבר "זקן השופטים" הבריטי בארץ ישראל.
בוועידה השתתפו גם נציגי חמש מדינות ערב עצמאיות ועצמאיות-למחצה: מצרים, ערב הסעודית, תימן, עיראק ועבר הירדן. ביניהם היו ראשי ממשלות מצרים, עיראק וסעודיה. השתתפותם של השליטים הערבים הללו הייתה תקדים בעל משמעות חמורה ליהודים, מאחר שבעיית ארץ ישראל הייתה מעתה לא רק בין היהודים לפלסטינים, אלא בין היהודים לעולם הערבי כולו. סוריה ולבנון היו תחת שלטון מנדטורי ולא הוזמנו בשל התנגדות צרפת.

פרישת נציגי היהודים

נציגי הערבים התעקשו שאין קשר בין המדינה הערבית לבין היהודים החיים בארץ ישראל, וכי הם מוכנים להכיר ביהודים שכבר נמצאים בארץ כמיעוט יהודי, אולם בשום פנים ואופן לא אישרו את המשך העלייה. נציגי היהודים התאכזבו קשות מביטול העלייה לחלוטין ודרשו שהמדינה שתוקם לא תושתת על השתלטות של עם אחד על משנהו. הצעותיה של ממשלת בריטניה הביאו את המשלחת היהודית להחליט שאין טעם בהמשך ההשתתפות בוועידה וב-27 בפברואר 1939 מסרו הכרזה המשתלחת בהתכחשותם של הבריטים מהתחייבויותיהם.
ב-15 במרץ הגישה ממשלת בריטניה את תוכניתה לשתי המשלחות. ויצמן לא נכח בישיבה הזו וגם בן-גוריון סירב להופיע בה. הם לא נכחו בישיבת הנעילה של הוועידה, לאחר שהתברר כי לאור הצעות ממשלת בריטניה, תגרע נוכחותם במקום מכבודם. למחרת נפרד ויצמן מהמשלחת היהודית ואמר: "כל מה שהתרחש כאן היה רק אפיזודה חולפת, עוד תהפוכה בשורת התהפוכות שידע עמנו. היו להם תקוות גדולות, והן נופצו בחלקן. הם ישובו ויבנו אותן מחדש. אלפי שנים המתינו: יבוססו בדרכם עוד חמש שנים". ב-17 במרץ שלח ויצמן מכתב קצר למלקולם מקדונלד, בו כתב: "המשלחת היהודית, לאחר ששקלה בעיון רב ההצעות שהוגשו לה על ידי ממשלת הוד מלכותו ב-15 במרץ 1939, מצטערת, שאין היא מוכשרת לקבלן כבסיס להסכם, ולכן החליטה להתפרק".

תוכנית ועידת השולחן העגול ופרסום הספר הלבן של מקדונלד

בלונדון נמשכו הדיונים גם לאחר עזיבת המשלחת היהודית, ולאחר שהבינה שאין ביכולתה לפשר בין שני הצדדים הניצים, הציגה את תוכניתה בפני שתי המשלחות ב-16 במרץ 1939. התוכנית דיברה בקווים כלליים על הקמת מדינה דו לאומית לאחר עשר שנות מעבר, כתלות בהצלחת השיתוף בין הערבים לבין היהודים במועצת הנהלה שתקום בזמן מדינת המעבר.
המדינה החדשה תידרש לכרות ברית עם בריטניה, ותהיה ערבה למיעוטים דוגמת המיעוט היהודי. כמו כן העלייה היהודית הוגבלה ל-75,000 איש במהלך חמש השנים הקרובות וקניית הקרקעות תוגבל ותיאסר באזורים רבים משטחי ארץ ישראל. 
התוכנית אכן גובשה במרץ, אך פורסמה רק ב-17 במאי 1939 באופן רשמי, בשל המשברים באירופה. היא פורסמה כ"ספר הלבן השלישי" שכונה בפי היהודים "הספר השחור" או "ספר המעל".