google/wiki40b huggingface dataset:
שלמה אליהו

קורות חייו

אליהו נולד בבגדאד שבעיראק. בשנת 1950 עלה ארצה עם הוריו ושמונה אחיו ואחיותיו. לאחר שהות במעברה בבית ליד עברו להתגורר בקריית שלום.
זמן קצר לאחר עלייתו ארצה החל לעבוד כשוליה במסגריה וכעבור כשנה הועסק כשליח בחברת הביטוח "מגדל". בשנת 1953 פוטר מעבודתו ועבר לשמש סוכן ביטוח בחברת "בניין". גיוסו לצה"ל נדחה בשל בריאותו, לאחר שסבל ממחלת הפוליו בילדותו, וב-1955 הקים סוכנות ביטוח עצמאית בשכונת שפירא שבדרום תל אביב. באותן שנים התפרסם אליהו ברעיון השיווקי אשר במרכזו הייתה הסיסמה "אליהו ישלם". במקביל לעבודתו כסוכן ביטוח עסק באמרגנות ואירגן הופעות בידור.
בשנת 1966 ייסד אליהו את החברה לביטוח "אליהו", אשר עסקה בראשיתה בענף הרכב בלבד. פעילותה הורחבה תוך זמן קצר עם קבלת הרישיון לעסוק בביטוח אלמנטרי (1968) וביטוח חיים (1969). חברת "אליהו" הייתה לחברה הראשונה שקיבלה רישיון לעסוק בביטוח לאחר קום המדינה.
עם הקמת מפלגת ד"ש הצטרף אליהו לשורותיה והיה מועמד ברשימתה לכנסת התשיעית. בשנת 1978, בעקבות התפטרותו של מאיר זורע מהכנסת, הושבע לכנסת. הוא היה חבר ועדת הכספים וועדת העלייה והקליטה ובשנים 1979–1981 עמד בראש ועדת המשנה לשוק ההון. זמן קצר לאחר כניסתו לכנסת התפצלה הסיעה ואליהו הצטרף ליגאל ידין בסיעת התנועה הדמוקרטית. בשנת 1980 פרש והקים את סיעת אחווה.
פעילותו העסקית נמשכה גם במהלך כהונתו בכנסת ובשנה הראשונה לכהונתו הוא החל לעסוק בנדל"ן ובנה את "בית אליהו" בתל אביב, בו שיכן את משרדיו, וכן בנין משרדים רב קומות בחיפה. בשנת 1978 הצטרף לקבוצת היזמים שהקימה את פרויקט גן העיר בתל אביב.
לאחר סיום כהונתו בכנסת הרחיב את פעילותו הכלכלית. בשנת 1982 רכש 12% ממניות חברת הביטוח "הפניקס" וכעבור כארבע שנים רכש 25% נוספים. בשנת 1993 רכש אליהו את גרעין השליטה בבנק אגוד ובשנת 1997 רכש 36% ממניות קבוצת הביטוח "איילון". אלו נסחרו על ידו במהלך השנים. בשנת 1999 חוסל חלקו במניות "איילון" תמורת כ-20 מיליון דולר. בשנת 2005 מכר את חלקו בחברת "הפניקס" לאיש העסקים יצחק תשובה.
בשנת 2001, ניסה אליהו להצטרף לגרעין השליטה בבנק לאומי, כחלק ממהלך של מכירת אחזקות המדינה בבנק. אך הדבר לא יצא לפועל, עקב התנגדות בנק ישראל, מאחר שהחזיק בשליטה גם בבנק איגוד וחברת הביטוח אליהו.
בשנת 2007 הוכתר אליהו על ידי עיתון "מעריב" כאדם בעל האחזקה השנייה בגובהה בענף הבנקאות בישראל (לאחר שרי אריסון). זאת בשל חלקו בבנק אגוד (27%) ובבנק לאומי (9.6%). הוא נמנה בין 20 האנשים העשירים במדינת ישראל.
במרץ 2012 חתם על הסכם לרכישת השליטה בחברת הביטוח "מגדל" תמורת 4.2 מיליארד ש"ח, והעסקה הושלמה באוקטובר 2012. לעמידה בדרישות הרגולטור מכרה חברת "אליהו" את פעילותה בתחומי ביטוח חיים וביטוח בריאות לחברת "הראל". הוא ציין זאת כסגירת מעגל לאחר כ50 שנה שפוטר מעבודתו כשליח, רכש את החברה.
במאי 2010 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בספטמבר 2011 החליטה ועדה של רשות המסים בישראל להטיל על אליהו עיצום כספי (קנס) בסך 2.8 מיליון ש"ח, בגין 30 מקרים, בשנים 2007–2009, של אי דיווח על הוצאה מישראל והכנסה לישראל של המחאות בנקאיות, בהיקף כולל של כ-74 מיליון ש"ח, זאת בניגוד לסעיף 9 לחוק איסור הלבנת הון. הוועדה ציינה כי אליהו נתן הסבר לגבי יעדם הלגיטימי של כ-13.5 מיליון ש"ח ששימשו להימורים בבתי קזינו באנגליה, אך לגבי למעלה מ-60 מיליון שקל לא ניתן הסבר מספק את הדעת, והמפר מסר ב"אמירה כללית" שהכספים נועדו לשימוש אישי.
ב-2011 העריך פורבס את הונו ב-1.1 מיליארד דולר.
אליהו מתגורר בתל אביב, נשוי לחיה, ולהם ארבעה ילדים. שני בניו, עופר וישראל, מכהנים בתפקידי הנהלה בקבוצת החברות שלו.
איחולי עשרת ימי תשובה

איחולי עשרת ימי תשובה הן מקבץ ברכות שנהוג כי אדם מברך בהן את רעהו. ברוב הברכות ניתן דגש על הרעיון המרכזי של עשרת ימי תשובה שהוא רעיון הדין וכן לכל הברכות ישנה כוונה דתית כשמברכים אותן.

לעשרת ימי תשובה

ביהדות, "עשרת ימי תשובה" (הנקראים גם "בין כסה לעשור") הם עשרת הימים החלים מיום א' בתשרי, שהוא היום הראשון בשנה היהודית, בו חל היום הראשון של ראש השנה, עד ליום י' בתשרי, שהוא היום הקדוש ביותר בלוח השנה העברי - יום הכיפורים. על פי האמונה היהודית, בימים אלו עוברים כל בני אנוש לפני הקב"ה. לפי הפיוט "ונתנה תוקף", אותו כתב רבי אמנון ממגנצא, חולפים בני מרון שהם נמשלים לבני אדם וליצורים החיים לפני הקדוש ברוך הוא שהוא כותב וחותם וסופר ומונה את בני האדם.

ראש השנה

עוד טרם ראש השנה נוהגים יהודים רבים ממגוון סוגים, גם כאלה חילונים וכן מסורתיים ודתיים להשתמש באחת הברכות הנפוצות ביותר לזמן זה והיא ברכת "שנה טובה" שהיא תמצית האיחולים, כלומר שנה חיובית מכל הבחינות. מראש חודש אלול ועד ראש השנה ישנם נוספים שסוברים כי יש להשתמש בברכת "כתיבה וחתימה טובה". ברכה זו היא ברכה עם עומק דתי רב מברכת "שנה טובה" ועצם הרעיון בה הוא ההדגשה לכמיהה שהגורל שייכתב ושייחתם יהיה לטובה.
בליל ראש השנה נהוג לברך "לשנה טובה תכתב ותחתם לאלתר לחיים טובים ארוכים ולשלום".

מיום הכיפורים

עם סיום ראש השנה נהוג לברך בברכת "גמר חתימה טובה" שהיא אחת הברכות הנפוצות והמוכרות ביותר מהברכות שנהוג לברך בהן מהבחינה הרעיונית של עשרת ימי תשובה, ישנם שנוהגים להשתמש בברכה זו עד הושענא רבה. המשמעות של ברכה זו היא תכלית עצם הכתיבה והחתימה. בתוספת "גמר" בראשית הברכה לאחר ראש השנה, יש התייחסות ישירה לסיומה של הכתיבה שנעשתה במשך עשרת הימים וסיומה של החתימה שהגיע ביום הכיפורים.
רבים נוהגים לברך בעשרת ימי תשובה בברכת "גמר חתימה טובה" ומיום כיפור ועד הושענא רבא בברכת "פתקא טבא" או "גוּט קְוִיטְל". זאת לפי הנאמר בספר הזהר, כי הקב"ה יושב בדין בראש השנה וכותב פתקים עם גורל כל בריה ושם באוצרו, ואם האדם שב בתשובה קורע את הפתק עם גזר דינו הרע. וביום הושענא רבא הפתקים נמסרים למלאכים לקיים את הכתוב בהם.

לקריאה נוספת

מאמרו של פרלמן יוסף יצחק, בתוך קובץ תורני מבקשי תורה נ', ה'תשס"ט, עמוד צד.
תותי בר

עלילה

פרופסור איזק בורג, אלמן בן 78, הוא רופא קשיש וממורמר. התמחותו הרפואית והמדעית היא בבקטריולוגיה. לפני שהתמחה הוא עבד כרופא משפחה בשוודיה הכפרית. בורג יוצא לנסיעה ארוכה במכונית מסטוקהולם ללונד כדי לקבל תואר כבוד 50 שנה אחרי שסיים את לימודיו באוניברסיטת לונד. הוא מלווה בכלתו שבהיריון מריאן, שלא מחבבת את חותנה ומתכננת להיפרד מבעלה, אוולד, בנו היחיד של איזק.
במהלך טיולם, איזק נאלץ להתמודד עם סיוטים, חלומות בהקיץ, זקנתו והמוות הממשמש ובא, כדי להעריך מחדש את חייו. הוא פוגש בדרך בסדרה של טרמפיסטים, שכל אחד מהם הופיע בחלומות העבר של בורג. בקבוצת הטרמפיסטים הראשונה שני גברים צעירים ואישה בשם שרה, הנערצת על ידי שני הגברים. שרה מקבילה לאהבת נעוריו של איזק (ומשוחקת על ידי אותה שחקנית). הקבוצה הראשונה נשארת איתו לאורך המסע. לאחר מכן הם אוספים זוג בגיל העמידה שרכבו כמעט התנגש בשלהם. לאחר שבני הזוג לא מפסיקים לריב, מריאן עוצרת את הרכבת ומבקשת מהם לרדת. הם מזכירים לאיזק את נישואיו הלא-מאושרים. הוא נזכר בילדותו על שפת החוף ובשרה אהובתו. הוא מתעמת עם הבדידות שלו ועם היותו אדם מרוחק. הוא מזהה תכונות אלה הן אצל אמו הישישה והן אצל בנו הפיזיקאי, ומתקדם בהדרגה לקראת קבלה של עצמו, עברו, ההווה שלו והמוות הקרב ובא.
לבסוף בורג מגיע ליעדו ואוסף את הפרס, שמסתמן כפולחן ריקני. באותו לילה הוא נפרד מחבריו הצעירים בצורה אוהבת, כשהזקן המריר מפעם לוחש, "זכור אותי". כשהוא הולך למיטתו בבית בנו מתגברת בו תחושה של שלום והוא חולם על פיקניק משפחתי על שפת האגם. סגירה חיובית של חייו הגיעה, ופניו של בורג מקרינות שמחה.

ביקורות ופרסים

הסרט זכה בפרס דוב הזהב עבור הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, בפרס "הסרט הטוב ביותר" ו"השחקן הטוב ביותר" בפסטיבל הקולנוע במאר דל פלאטה ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ב-1960. כמו כן היה מועמד לזכייה בפרס אוסקר לתסריט הטוב ביותר.
הסרט השפיע על סרטו של וודי אלן משנת 1988, אשה אחרת. הדמות הראשית בסרט, מריון פוסט, גם היא נתפסת על ידי חבריה כאישה קרה וחסרת רגשות, שבכורח הנסיבות בוחנת מחדש את חייה. כמו כן בסרטו של אלן כלתה של פוסט מספרת לה שאחיה, פול, שנא אותה, ופוסט מתעמתת עם עברה באמצעות חלומות שחושפים מידע חשוב לצופה, כמו בתותי בר. בסרט אחר שלו, פשעים ועבירות קלות, מתייחס אלן לסצנה מתותי בר שאיזק צופה בבני משפחתו כשהם אוכלים ארוחת ערב.
ב-1963 ציין הבמאי סטנלי קובריק את הסרט כסרט השני האהוב עליו כשהתבקש למנות את עשרת הסרטים האהובים עליו.
ריטה הייוורת'

קריירה

אביה של ריטה היגר לארצות הברית מספרד בשנת 1913 - גם אביה וגם סבה היו רקדנים, משום כך היה זה אך טבעי שגם היא תמשיך את המסורת. בגיל שנתיים רקדה במופעים שונים לצד אביה. באחד המופעים, אחד ממנהלי חברת הסרטים פוקס ישב בקהל, ועקב כך הייוורת' הוחתמה עם חברת פוקס על חוזה, באמצע שנות השלושים החלה להופיע בתפקידי משנה בסרטים שונים. בעלה הראשון, אדוארד ג'ודסון, דאג בהמשך לכך שהיא תוחתם על חוזה חדש עם חברת הסרטים קולומביה. במהלך תקופה זו העניק לה הארי כהן, מנהל חברת הסרטים קולומביה, את שם הבמה ריטה הייוורת'.
בתחילה היא שיחקה ב-13 תפקידים קטנים יחסית עבור החברה לפני שהושאלה לחברת וורנר. היא שיחקה, בין השאר, לצד קרי גרנט בסרטו של הווארד הוקס "רק למלאכים יש כנפיים" בשנת 1939. הסרט המצליח הראשון בו כיכבה היה "בלונדינית התות" בשנת 1941, וכמו כן הסרט "לעולם לא תהיה עשיר" (1941) בו שיחקה לצד פרד אסטר זכה אף הוא להצלחה רבה ובסרט דם וחול לצידו של טיירון פאואר.. בשנת 1944 היא שיחקה לצד ג'ין קלי בסרט "נערת השער". הפופולריות שלה אף עלתה לאחר שכיכבה בסרט "גילדה" בשנת 1946.
לאחר מכן החלה הקריירה הקולנועית שלה לדעוך. היא השתתפה בסרטים "הליידי משנחאי" (1947), "מיס סיידי תומפסון" (1953), "סלומי" (1953) ו"שולחנות נפרדים" (1958).
בשנות השישים השתתפה בסרטים "Circus world" (שנת 1964), "Money Trap" (שנת 1966) ו"Poppies Are Also Flowers" (שנת 1966). סרטה האחרון "זעם האל" יצא לאקרנים בשנת 1972. בזכות תרומתה הרבה לקולנוע האמריקאי זכתה הייוורת' למשבצת בשדרת הכוכבים של הוליווד.

אזכורים בתרבות

בסרט גונבי האופניים, גיבור הסרט מדביק בתחילתו כרזות עם דמותה של הייוורת' ברומא.
בסרט חומות של תקווה, גיבור הסרט, אנדי דופריין, תולה פוסטר שלה בחדרו בכלא. המקור לסרט, ספרו של סטיבן קינג, נקרא "ריטה היוורת' וגאולת שושנק".
בסרט מלהולנד דרייב, כרזה של הסרט גילדה, בכיכובה של ריטה הייוורת', תלויה בחדר המקלחת של גיבורת הסרט.
בסרט נוטינג היל מזכירה אנה, גיבורת הסרט, משפט שהייתה רגילה לומר ריטה היוורת: "הם הולכים למיטה עם גילדה ומתעוררים איתי". המשפט נאמר בהקשר לחלום הגברי על נשים ועל האכזבה ממנו במציאות.

חיים פרטיים

ריטה הייוורת' נישאה חמש פעמים. נישואיה הראשונים היו לאדוארד ג'ודסון (בין השנים 1937–1943). בשנת 1942 התאהבה בשחקן ויקטור מאתור ובשל כך התגרשה מג'ודסון. לאחר שהרומן עם מאתור הסתיים, התחתנה עם במאי הקולנוע אורסון ולס בשנת 1943. לזוג נולדה בת. אף על פי כן הנישואין לא החזיקו מעמד, ובשנת 1948 הזוג התגרש. באותה שנה, במהלך הביקור הראשון שלה באירופה, פגשה את הנסיך עלי ח'אן, בנו של המנהיג המוסלמי אגא חאן השלישי. בשנת 1949 התחתנה עמו ונולדה להם בת, הנסיכה יסמין (נולדה ב-20 בדצמבר 1949). הזוג התגרש בשנת 1951. בין השנים 1953–1955 היא הייתה נשואה לזמר דיק היימס, ובין השנים 1958–1961 הייתה נשואה למפיק ג'יימס היל.
בתחילת שנות ה-60 חלתה במחלת אלצהיימר, אשר לא אובחנה עד לשנות ה-80. הייוורת' נפטרה לבסוף ממחלת האלצהיימר ב-14 במאי 1987 בגיל 68.
אבליו

אבליו (Abellio או Abelio) או אבליוני (Abelionni) הוא אל מהמיתולוגיה הקלטית שפולחנו היה נפוץ באזור עמק גארון שבגאליה אקוויטניה (דרום מערב צרפת של ימינו). בעקבות כתובות שהתגלו באתר סבורים המומחים כי אבליו היה אל עצי התפוח.
מומחים סבורים כי שמו של האל הוא למעשה שיבוש שמו של האל אפולו מהמיתולוגיה היוונית (אשר נקרא בכתובות יווניות שהתגלו בכרתים בשם "אבליוס" (Αβέλιος) ובלטינית לעיתים "אפלו" (Apello). בעקבות השוואה זו סבורים המומחים כי אבליו היה אל השמש או כי מדובר בהשפעה רומית מאוחרת על המיתולוגיה הקלטית בעקבות מפגש התרבויות.
נאהוקו ויהאשי

נאהוקו ויהאשי (上橋 菜穂子 Nahoko uehashi ) (נולדה ב-15 ביולי 1962 בטוקיו, יפן) היא סופרת יפנית עטורת פרסים, הכותבת בעיקר ספרי פנטזיה אשר נמכרו בלמעלה מאחד עשר מיליון עותקים ביפן ואף עובדו לקומיקס, סדרת אנימה, תוכנית רדיו ותוכנית טלוויזיה מצולמת. נוסף על כך, היא בוגרת אוניברסיטת ריקיו ופרופסור לאנתרופולוגיה תרבותית בדגש על עמים ילידי אוסטרליה. בשנת 2014 קיבלה ויהאשי את פרס אנדרסן לספרות ילדים ונוער. כיום היא מתגוררת ליד טוקיו.

ילדות ונעורים

נאהוקו ויהאשי נולדה בקיץ של שנת 1962 בטוקיו, יפן. היא הבת הבכורה במשפחתה ויש לה עוד אח אחד. אביה היה אמן ואמה נהגה לספר לה סיפורי אגדות לפני השינה, דבר שלדעתה השפיע על יצירותיה בשנים שלאחר מכן. זמן קצר לאחר שאחיה הקטן נולד, עברה המשפחה להתגורר בפרבר על יד טוקיו.
כשהייתה מתבגרת החלה להתעניין במנגה ובספרי פנטזיה מהמערב כגון שר הטבעות וספריה של רוזמרי סוקליף. בתקופה זאת החלה לשאוף להיות סופרת.

השכלה וחיים אישיים

ויהאשי רכשה השכלה באוניברסיטת ריקיו ולמדה היסטוריה ואנתרופולוגיה תרבותית. לאחר מכן עשתה עבודת שטח באוקינאווה בשביל תואר שני באנתרופולוגיה תרבותית. משנת 1990 למדה במשך 20 שנה על דו-קיום רב תרבותי ואקולטורציה (תהליך בו חברה מסוימת מסגלת לעצמה תרבות של חברה או חברות אחרות). על מנת להתמיד בנושא, שהתה במערב אוסטרליה מספר חודשים בשנה, בעיקר בעיר Murchison.
כיום ויהאשי היא פרופסור לאנתרופולוגיה תרבותית ובמשך שנים הרצתה באוניברסיטת "kawamura gakuen" לנשים וכתבה את ספריה תוך כדי עבודה במשרה מלאה במקום. כיום היא מלמדת במשרה חלקית על מנת להתמקד בכתיבת הספרים.

ויהאשי כסופרת

ספרה הראשון "seirei no ki" (העץ הקדוש) יצא בשנת 1989 בעת היותה סטודנטית. מאז שיצא הספר, ויהאשי כותבת ומוציאה לאור ספרים. בשנת 1996 פרסמה את ספר הפנטזיה "מורביטו: שומר הרוח" שנהפך לסדרה בת 12 ספרים ואף עובד לסדרת אנימה. הספר נהיה ללהיט וזכה במגוון פרסים. ספריה הרבים תורגמו בין היתר לאנגלית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, פורטוגזית, ספרדית, שוודית, קוריאנית ומדרינית (בסין ובטיוואן). מאז שספרה הראשון יצא לאור ב-1989 ועד היום, ויהאשי לא חדלה מלכתוב ספרי ילדים ונוער. תחילה כסטודנטית, לאחר מכן כמרצה באוניברסיטה וכיום זהו עיסוקה העיקרי. בשנת 2014, זכתה בפרס אנדרסן לספרות ילדים ונוער, המכונה לעיתים כ"פרס נובל" הקטן, והוא הפרס הגבוה ביותר שסופר לילדים ונוער יכול לקבל. הפרס הוענק לה בזכות "תרומה מתמשכת לעולם ספרות הילדים". מלבד פרס זה, זכתה ויהאשי בעוד פרסים רבים.

ספריה המפורסמים ביותר של ויהאשי

●       סדרת "מלך הצבי" (the deer king)
●       סדרת "the beast player" (תורגם לאנגלית)
●       קוטקי נו קאנטנה (koteki no kantana, beyond the werefox whistle)
●       סדרת "מוריביטו" (moribito, תורגם לאנגלית)
טרזן

ביוגרפיה

טרזן הוא ילד אנגלי שננטש בג'ונגל אפריקאי של קונגו בסוף המאה ה-19, לאחר שהוריו נהרגו על ידי קופי אדם (מגזע שבורוז המציא). אחת מהקופות אימצה את הילד וגידלה אותו כאחד הקופים. צורת גידולו העניקה לו יכולות פיזיות העולות על אלו של טובי האתלטים. משבגר נעשה טרזן למנהיגו של שבט הקופים וכן למנהיגן של חיות אחרות.
שמו האנגלי הרשמי של טרזן הוא ג'ון קלייטון השלישי, לורד גרייסטוק, אך על זהותו כאדם וייחוסו למד רק בבגרותו, כאשר פגש לראשונה כמה מבני מינו שנקלעו לג'ונגל, ביניהם ג'יין, לימים אהובתו.
מאוחר יותר עבר טרזן הרפתקאות שונות, בג'ונגלים באפריקה ומחוצה להם.
את הרעיון לספר שאל בורוז מ"ספר הג'ונגל" של רודיארד קיפלינג ומסיפורים שקרא על אנשים שנקלעו לג'ונגל. הסיפור הראשון יצא לאור ב-1912, פורסם תחילה בחוברת סיפורי מתח בשם "אולסטורי" ושנתיים לאחר מכן הופיע בספר ועל אף הביקורות הקשות שנמתחו על סגנונו ורדידותו, זכה להצלחה מיידית. את ההצלחה נהוג לייחס לפנטזיה האנושית, שהיא נחלתם של מבוגרים וילדים כאחד, לשוב אל גן העדן האבוד, לגלות יכולות גופניות המאפשרות להתגבר על קשיי הטבע ולמצות תכונות אנושיות אציליות.

טרזן במדיות אחרות

טרזן הוסרט לקולנוע ולטלוויזיה פעמים רבות, כאשר הסרטים הראשונים היו סרטים אילמים נאמנים במידה רבה למקור הספרותי. החל משנות ה-30 החלו להופיע הסרטים המדברים הראשונים בכיכובו של ג'וני וייסמילר, כשלצידו הופיעה לעיתים קרובות השימפנזה המכונה צ'יטה. סדרת סרטים זו נמשכה עד שנות ה-60.
משנת 1976–1984 הופיע טרזן בטלוויזיה בסדרת אנימציה שנקראה, "Tarzan, Lord of the Jungle", בהפקת חברת CBS האמריקנית. הסדרה נצמדה למקור הספרותי ופרקיה גם שודרו בתחילת שנות השמונים בישראל. בשנת 1999 הופיע טרזן בסרט האנימציה, טרזן, מבית חברת וולט דיסני. בשנת 2005 יצא טרזן 2 המהווה פריקוול לסרט הראשון.
בשנת 2007 יצאה סדרת טלוויזיה חדשה על טרזן מבית דיסני בשם, "אגדת טרזן", שמספרת על הרפתקאותיהם של טרזן וחבריו לאחר הסרט הראשון.
בשנת 2016 יצא סרט הפעולה האגדה של טרזן בכיכובו של אלכסנדר סקארסגארד כטרזן ומרגו רובי כג׳יין; כמו כן משחקים בסרט סמואל ל. ג'קסון וכריסטוף ואלץ.
עמוס אילון

ביוגרפיה

אילון נולד בשם היינריך שטרנבך (Heinrich Sternbach) בווינה בשנת 1926. בעידודה של האם, עבר אביו לארץ ישראל בסוף שנות ה-20. בעקבות האנטישמיות באוסטריה ועליית הנאצים לשלטון בגרמניה, החליט אביו לצרף את משפחתו אליו בשנת 1933.
בגיל 18 שינה את שמו ל"עמוס אילון". בשנות ה-40 נמנה עם אנשי חוגו של אורי אבנרי. בשנת 1954 החל לעבוד כעיתונאי בעיתון "הארץ", ופרסם סדרות של כתבות שחלקן הביאו לו מוניטין, ואחרות היו שנויות במחלוקת. הוא כתב סדרה בת שמונה כתבות על יהדות מרוקו, עליה נכתב כי "הוא תיאר אותם בתיעוב, ללא שום אקזוטיקה וללא שום חמלה. אילון כתב תיאורים דוחים על חוסר היגיינה, דלות ועבודה ירודה". הכתבות עוררו סערה בישראל, והדיה הגיעו עד מרוקו ותוניסיה.
אילון היה בן טיפוחיו של העורך הראשי והמו"ל של "הארץ", גרשום שוקן.
משנת 1956 שימש ככתב חוץ באירופה ושש שנים בארצות הברית עבור עיתון "הארץ". במהלך שהותו בוושינגטון הכיר את בת' לבית דרקסלר, סוכנת ספרותית. השניים נישאו ב-1961. באמצע שנות ה-60 היה הכתב הראשון בבירת גרמניה המערבית, בון. 
לפני מלחמת ששת הימים גויס אילון לשירות מילואים ככתב צבאי בדרום ישראל. במהלך שירותו שלח מאמר לגרשום שוקן, ובו הביע חשש שאם תפרוץ מלחמה, היא תיצור בעיות קשות יותר מאלה שנועדה לפתור. מאמר זה לא פורסם.
פרט להפסקה בין השנים 1971–1978, שימש ככתב "הארץ" עד לשנת 1986 ונחשב לעיתונאי מוביל. בשנת 2001 פרש מהעיתון.
אילון למד משפטים והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת קיימברידג'.
הוא פרסם מאמרים רבים בשבועון האמריקאי "ניו יורקר" ובכתב העת היוקרתי "The New York Review of Books".
ב-21 בפברואר 1988, בזמן האינתיפאדה הראשונה, פרסם איילון יחד עם יהודה עמיחי, עמוס עוז וא. ב. יהושע, מכתב בניו יורק טיימס, בו הפצירו הסופרים ביהודי ארצות הברית "שיביעו את דעתם בקול" לגבי מדיניות ישראל בשטחים.
במהלך שנות ה-90 החל אילון לבלות את מרבית זמנו באיטליה, ובשנת 2004 פירק סופית את דירתו בירושלים, בין היתר עקב אכזבתו מההתפתחויות הפוליטיות והחברתיות במדינת ישראל. 
בראיון לארי שביט טען כי:
"הרי פה לא השתנה שום דבר בארבעים השנים האחרונות. הבעיות נשארו בדיוק אותן בעיות. הפתרונות היו ידועים כבר אז. אבל אף אחד לא שם לב אליהם. ואני מצאתי את עצמי חוזר עליהם. מצאתי את עצמי אומר תמיד את אותו הדבר. והתחלתי לשעמם את עצמי. הדיאלוג לא היה פורה. זה היה דיאלוג סרק. הייתי קול קורא במדבר."
בראיון טען עוד כי ישראל היא מדינה "פשיסטואידית וצרת אופקים" וכי "אני לא מתפלא על האוכלוסייה. אנחנו יודעים מנין היא באה. או מארצות ערב או ממזרח אירופה".
באותה שנה זכה בפרס הספרותי הבריטי "הרבעון היהודי וינגייט" (Jewish Quarterly Wingate Prize).
בשנים 2007-2008 שימש אילון כעמית מחקר במרכז למשפט וביטחון של אוניברסיטת ניו יורק.
בתו היא במאית סרטי התעודה דנאי אילון. אילון השתתף בסרטה של בתו "פה ולא שם", המתייחס למשנתו.
עמוס אילון נפטר בשנת 2009 ממחלת הלוקמיה בטוסקנה שבאיטליה. הותיר אחריו את רעייתו, בתו ונכדים.

על יצירתו

אילון כתב ספרים רבים העוסקים בציונות, ביהדות ובביוגרפיות של אישים יהודים וציונים. ספריו תורגמו לשפות רבות. רבים מספריו היו לרבי מכר, ובהם: "הישראלים - מייסדים ובונים"; "מציאת מצרים", מעין מדריך טיולים במצרים שיצא בשנים הראשונות שלאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים וניסיונות הנורמליזציה; ו"רקוויאם גרמני" הוא מבט אישי על קורות יהדות גרמניה מאז משה מנדלסון ועד לעליית הנאצים, וכן הביוגרפיות שכתב על הרצל ועל מאיר אנשל רוטשילד.
אלן פאסאר

אלן פאסאר (בצרפתית: Alain Passard; נולד ב-4 באוגוסט 1956, בכפר בברטאן) הוא שף צרפתי.
פאסאר שימש שלוש שנים כסגנו של אלן סנדרנס במסעדת ל'ארכסטראט בפריז. ב-1986 הוא רכש את המקום, כשסנדרנס פתח מסעדה באתר אחר. פאסאר הפך את ל'ארכסטראט למסעדת ל'ארפז' (l'Arpegel). תלמידו הבולט של פאסאר הוא פסקל ברבו, השף והבעלים של מסעדת ל'אסטראנס, בעלת שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום מאז שנת 1996.
פאסאר התמחה בצליית בשר, אמנות אותה למד מסבתו. בשנת 2001 עבר מטבחו תפנית והתמקד בבישול ירקות. בשנת 2002 הוא פתח גן ירקות אורגני 230 קילומטרים מפריז לשימוש מסעדתו.
מרדכי הרשמן

קורות חיים

נולד בצ'רניגוב שברוסיה (עתה אוקראינה) ב-1888, ובהיותו בן 6 התייתם מאביו, שעסק במסחר בזכוכית. הוריו המאמצים לא טיפחו את כישרונותיו, אך הוא נמשך לבקר בבית הכנסת ואהב להקשיב לחזנים ולשירתם. בגיל 12 אומץ על ידי סבו, שעבר עמו לסולוביו, שם החל ללמוד בצורה מסודרת אצל החזן דורפמן.
ב-1904 שימש בפעם הראשונה כחזן בבית הכנסת בז'יטומיר, לתקופה של חודשים אחדים. ב-1905 מונה לתפקיד "חזן שני" (חזן משני לחזן הראשי) בבית הכנסת של הקהילה היהודית בוילנא. כעבור שנים אחדות נפטר החזן הראשי והרשמן קיבל את התפקיד. הייתה זו תקופת פריחה של המרכז היהודי בווילנא, והרשמן היה אחד מסמלי התקופה. 
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא הרוסי, אך אין עדויות מפורטות על שרותו הצבאי, ושמועות מספרות כי הקצין ביחידה בה שרת, התרשם מכשרונו ופטר אותו מהשירות. 
ב-1918 עם סיום המלחמה שב לבית הכנסת לתפקידו, והיה מוכר כבר בכל קהילות אירופה. בית הכנסת בו כיהן הסכים לאפשר לו להופיע פעמיים בחודש בלבד, בשבתות. בשאר הפעמים הופיע בבתי כנסת שונים ברחבי היבשת, וכן קיים קונצרטים בהם הופיע עם קטעי חזנות ואריות מתוך אופרות. כמו כן הופיע פעמיים כסולן עם התזמורת הפילהרמונית של וורשה.
ב-1920, התרשם ממנו המוזיקאי ליאו לאו, והזמינו לארצות הברית. הרשמן היגר, ומונה לתפקיד החזן הראשי בבית הכנסת "בית אל" בבורו פארק שבברוקלין בו כיהן 10 שנים. בשנות חייו האחרונות המשיך להופיע בבתי כנסת ועל במות הקונצרטים בכל רחבי ארצות הברית, ביקר בקהילות אירופה וגם בישראל. תקליטיו מאותם השנים מהווים נכס צאן ברזל וממשיכים להימכר עד היום.
הרשמן נפטר לאחר מחלה בב' שבט תש"א, 30 בינואר -1941.

שירתו

הרשמן ניצב בשורה הראשונה של החזנים מתקופת תור הזהב של החזנות בתחילת המאה ה-20. בקול טנור רך ופיוטי ריגש את קהל שומעיו, וקטעי החזנות שלו הפכו קלאסיקות בתחום החזנות האשכנזית. בין הקטעים המפורסמים: אלו דברים, עקביא בן מהללאל, מודים אנחנו לך. בנוסף הקליט שירים ביידיש וקטעי אופרה. הרשמן ביצע יצירות חזניות, אך לא הלחין. רוב קטעי החזנות שלו הולחנו על ידי המלחין הנודע יעקב רפפורט.
ב-1925 חיבר המלחין פנחס יאסינובסקי את הקטע "והיה באחרית הימים", לכבוד פתיחת קמפוס האוניברסיטה העברית על הר הצופים. המילים הן מתוך נבואת ישעיהו והלחן מבוסס על טעמי המקרא. הקטע הוקלט בארצות הברית על ידי הרשמן, בליווי כלי נשיפה ומיתר, ונחשב לאחד היצירות הידועות ביותר שלו.
כיכר ברקלי

כיכר ברקלי היא כיכר עירונית ברובע מייפייר בוסט אנד של לונדון, בסיטי של וסטמינסטר. הכיכר נבנתה באמצע המאה ה-18 על ידי הארכיטקט ויליאם קנט. הכיכר קרויה על שם משפחת ברקלי, משפחת אצולה מגלוסטרשייר, שביתה בלונדון, בית ברקלי, עמד באזור עד 1733 ושימש למגוריה בנוסף לטירת ברקלי בגלוסטרשייר.

תיאור

בעוד שכיכר ברקלי נבנתה במקור כאזור מגורים, כיום נותר בכיכר רק בית דירות אחד - בית מספר 48. מגורים בכיכר ברקלי מבוקשים מאוד, והמתגוררים שם לא מוכרים את ביתם לעיתים קרובות. ההיצע המוגבל והביקוש הגבוה יצרו שוק בו אנשים שמתגוררים בכיכר ברקלי דורשים מחירים גבוהים יותר על הנכס בשוק מאשר אנשים המוכרים את בתיהם בשכונות אמידות אחרות.
אנדה מצנדורף

ביוגרפיה

מצנדורף התאמנה בקבוצת מכבי קרקוב, לצידן של ברברה אקרלנד, הלנה גוטליב, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד. 
במכביה הראשונה שנערכה באפריל 1932 זכתה מצנדורף במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.30 מטר, אחרי סיד קוף מארצות הברית (1.35 מטר) ולפני מרילה פרייוולד. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 3.88 מטר. חודשיים לאחר מכן, באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בלודז' ביוני אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם הלנה גוטליב, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד בתוצאה של 54.0 שניות ומדליות ארד, בריצת שליחות 4x200 מטר ביחד עם הלנה גוטליב, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד בתוצאה של 1:57.6 דקות.
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בחוז'וב בשנת 1933 זכתה מצנדורף במדליית כסף, בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם הלנה גוטליב, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד בתוצאה של 54.1 שניות.
מצנדורף השתתפה במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935.
מלחמה מצרית

מלחמה מצרית (באנגלית: Egyptian Ratscrew, נקרא בעברית גם מלחמה אינדיאנית) הוא אחד ממשחקי הקלפים העתיקים ביותר והפשוטים ביותר המשתמש בחבילת קלפים רגילה (לרוב ללא הג'וקרים, 52 קלפים בסך הכל).
ניתן לשחק את המשחק בקבוצות של שני שחקנים ומעלה (אך ממספר מסוים של שחקנים צריך חבילות נוספות).
מטרת המשחק היא לקבל את כל הקלפים. כאשר לכולם נגמרים הקלפים ביד, השחקן עם כל הקלפים בידו הוא המנצח.

חוקי המשחק

בתחילת המשחק מחלקים את כל החבילה (או החבילות) בין השחקנים שווה בשווה כאשר גב הקלפים מופנה אל השחקנים. קובעים תור (או שקובעים שהשחקן שקיבל את הקלף האחרון ישחק ראשון) ומתחילים במשחק.
השחקנים לא יודעים מה ערכם של הקלפים שלפניהם היות שפני הקלף מוסתרים. כל שחקן בתורו שם את הקלף העליון בחפיסתו בקופה שבאמצע השולחן כשפני הקלף כלפי מעלה. כל עוד השחקנים מניחים קלפים שערכם מ-2 עד 10, התור עובר לשחקן הבא המניח קלף בתורו. אם הקלף שהניח השחקן הוא נסיך, השחקן הבא בתור מניח קלף אחד, אם מלכה יש להניח שני קלפים, אם מלך יש להניח שלושה קלפים, אם אס יש להניח ארבעה קלפים.
אם אין לשחקן שבתור די קלפים, הוא פורש מהמשחק.
אם בין הקלפים שהשחקן הניח יש נסיך או קלף גבוה יותר, הוא לוקח את כל חבילת הקלפים שבקופה אליו, טורף את הקלפים ומתחיל סיבוב חדש; אם כל הקלפים שהניח הם קלפי מספרים, עובר התור לשחקן הבא שצריך להניח מספר קלפים זהה.
אם נגמר סבב ואף אחד מהשחקנים לא הניח קלף מנצח, עוברת הקופה לשחקן שהניח את הקלף הגבוה.
בגרסה שונה במקצת של המשחק, כל השחקנים מניחים קלפים במספר הנדרש, והקופה עוברת לזה שהניח את הקלף בעל הערך הגבוה ביותר.
אם השחקן שתורו להניח קלפים מניח שני קלפים זהים אחד על השני (אין חשיבות לצבע ולסוג הקלף במשחק אלא רק לערכו) או מניח קלף הזהה לקלף הגלוי האחרון בקופה, השחקן הראשון שמניח ידו על קופת הקלפים המונחים באמצע, זוכה בקופה כולה. גם שחקן שיצא מהמשחק משום שנגמרו לו הקלפים יכול להניח ידו על הקופה ולזכות בה.
כאשר שחקן מפסיד את כל קלפיו הוא יוצא מהמשחק וממשיכים בלעדיו. המנצח הוא השחקן האחרון שנשאר.