google/wiki40b huggingface dataset:
עיגול לטובה

עיגול לטובה היא עמותה המעודדת תרומות קטנות לעמותות. באמצעות הוראה קבועה, ניתן לעגל כלפי מעלה כל עסקה בכרטיס אשראי או לעגל כלפי מעלה את השכר נטו בתלוש המשכורת החודשי ואת ההפרש לתרום לעמותה או למטרה על פי רשימה גופים באתר "עיגול לטובה". הכסף הנתרם מועבר במלואו לעמותות הנבחרות. עיגול לטובה נוסדה בשנת 2008 על ידי אורני פטרושקה, יעקב בורק ויהושע אגסי. 
נכון לאפריל 2018, למעלה מ-236,000 איש תורמים באמצעות עיגול לטובה ומעבירים, מדי חודש, כ-4 ש"ח בממוצע, וסכום הכסף שנתרם הוא כ-40 מיליון ש"ח.

דרך פעילות העמותה

כל העמותות, העומדות לבחירת התורם, קבלו את "תו מידות לאפקטיביות"  ונכללו ברשימה לאחר סינון על ידי ועדה ציבורית בראשותו של נשיא בית המשפט העליון לשעבר, מאיר שמגר. 
מידות - שיקוף ודירוג עמותות, היא חברה לתועלת הציבור וללא כוונת רווח העוסקת בדירוג עמותות ובניתוח התחומים שבהם הן פועלות. דירוג מידות מספק מבט רב ממדי על עמותות יכולתן להשיג את היעדים והמטרות שלהן. דוח הדירוג מנתח את העמותה בכמה היבטים ומשלב כלי הערכה איכותניים וכמותניים ומתקיים בשיתוף פעולה מלא עם העמותה המדורגת ובהסכמתה. בסיום הדירוג מוענק לעמותה "תו מידות לאפקטיביות" או "תו מידות לאפקטיביות בהצטיינות".

נתונים כלכליים

בשנת 2018 העבירה העמותה תרומות בסך 10,332,000 ש"ח. בנוסף היו לה הכנסות בסך למעלה מ-1.5 מיליון ש"ח והוצאות בסך למעלה מ-1.2 מיליון ש"ח. שכר המנכ"ל, שלמה צדקי, באותה שנה היה 415,203 ש"ח.
דוד יזרעאלי

דוד יזרעאלי (רובין) (1886 יקטרינוסלאב, רוסיה - 1965 כנרת) - מאנשי העלייה השנייה. עבד במנחמיה ובחוות סג'רה עד שהתיישב במושבה כנרת שם עסק בחקלאות. בשנותיו המאוחרות עסק ביצירת מוזיקה לפסוקים מהתנ"ך ולשירים עבריים.

ביוגרפיה

דוד יזרעאלי נולד כדוד רובין ב-1886 בעיר יקטרינוסלאב להוריו בנימין ומלכה (מבית חנה'לס). לדוד היו עוד 6 אחים ואחיות כשאחת מהן הייתה פולינה ז'מצ'וז'ינה שנישאה לויאצ'סלב מולוטוב. אביו, שהיה סופר סת"ם וחזן, קיים בית מסורתי ציוני ודוד הצטרף לתנועת ציוני ציון. ב-1905 עלה ארצה במסגרת העלייה השנייה עם עוד קבוצת חלוצים. הקבוצה הגיעה תחילה ליפו, המשיכה לחיפה ולבסוף הגיעה למנחמיה שם עבדו בחקלאות אצל איכרי המושבה. במנחמיה הכיר רובין את חנה בעלול, שהייתה מורה בגליל, ובהמשך נישא לה. ב-1908 עבר לעבוד בקולקטיב בחוות סג'רה עם מניה שוחט. ב-1909 חתם רובין על חוזה אריסות עם יק"א לקבלת משק במושבה כנרת ואז חזרה חנה ארצה משליחות חינוכית בעיר פלובדיב שבבולגריה והזוג נישא ב-1913. באותה שנה שינה את שמו ליזרעאלי. לאחר נישואיהם היו בני הזוג פעילים ציבורית במושבה כשדוד שימש, שנים רבות, כמוכתר ויו"ר ועד המושבה וחנה ניהלה את בית הספר המקומי. לזוג נולדו 4 ילדים (שמואל, עמנואל, ימינה ושלומית). נכדתם (ביתה של שלומית טישלר) היא פרופ' עירית עמית כהן ונכד אחר (בנה של ימינה איתן) הוא המשורר איתן איתן.

העבודה עם דוד בן-גוריון

ב-1907 הגיע למנחמיה הפועל דוד גרין ועבד שכם אל שכם עם יזרעאלי בחקלאות. מעבודה משותפת זו צמחה חברות רבת שנים וגם כשדוד גרין הפך לראש הממשלה הוא לא שכח את שדות מנחמיה. 
למר ב. שליטא ראש מועצת מנחמיה שלום וברכה. יובל מנחמיה, יש לי קצת חלק בו. זכיתי לעבוד במושבה זו לפני חמישים ושלוש שנים, בקיץ 1908, אצל האיכר קרניאל. זו הייתה עונת קטיף הפולים. היינו שלושה פועלים: יזרעאלי – אחר-כך איכר במושבת כנרת, אני והפועל הערבי. זכורני ששנינו, יזרעאלי ואני, עבדנו בחריצות כזו, שהפועל הערבי לא יכל להדביק אותנו וניגש והתחנן בדמעות שלא נמהר כל-כך בעבודתנו.
— מכתבו של דוד בן-גוריון למושבה מנחמיה לכבוד חגיגות היובל - 1962
עלי בן פליס

ביוגרפיה

בן פליס נולד ב-8 בספטמבר 1944 בעיר באתנה, העיר החמישית בגודלה באלג'יריה. כשהיה בן 13 איבד את אביו ואת אחיו הגדול במלחמת העצמאות של אלג'יריה.
למד בבית ספר יסודי בבאתנה והמשיך את לימודיו בקונסטנטין בתיכון חיחי אל-מכי, שם קיבל את תעודת הבגרות שלו. הוא נרשם לפקולטה למשפטים ולמדעי הכלכלה בעיר הבירה אלג'יר, ובשנת 1968 סיים את לימודיו וקיבל רישיון.
הוא הועסק במשרת שופט בבית המשפט העירוני באלג'יר באוקטובר 1968, אחר כך היה לשופט מוסמך ברשות המרכזית במשרד המשפטים, שם היה מנהל אגף אחראי על נוער עברייני מדצמבר 1968 עד סוף 1969. אז קיבל את תפקיד נציג המדינה בבית המשפט של באתנה מ-1969 עד 1971, לפני שהתקדם למשרת תובע כללי במועצה השופטת של קונסטנטין בשנת 1971. הוא החזיק במשרה זו עד שנת 1974, מועד הצטרפותו לסגל עורכי הדין.
בן פליס עבד כעורך דין בעיר באתנה ונבחר ליו"ר ארגון עורכי הדין באזור באתנה בין השנים 1983–1985. באותה תקופה היה חבר הוועדה המבצעת והמועצה הלאומית של הארגון הארצי של עורכי הדין. בשנת 1987 נבחר בפעם השנייה ליו"ר ארגון עורכי הדין של באתנה, עד שנת 1988.
הוא נשוי ואב לארבעה ילדים.

קריירה פוליטית

בשנת 1988 נבחר לכהן כשר המשפטים, והחזיק במשרה זו בתקופת כהונתן של שלוש ממשלות רצופות (ממשלת קאצדי מרבאח, ממשלת מולוד חמרוש, וממשלת סיד אחמד ע'זאלי).
בעת כהונתו הארוכה כשר משפטים (1988–1991), מערכת המשפט באלג'יריה עברה רפורמות רבות. הוקמו רשויות משפט שונות. בפעם הראשונה מאז קבלת העצמאות של אלג'יריה התקבלה עצמאותה של הרשות השופטת, בכך שהיא הופרדה מהרשות המבצעת. כמה חוקים אחרים הועברו תחת בן פליס: חוק המסדיר את המקצוע עורך דין באלג'יריה ומקנה לעורכי הדין זכויות ההגנה, בדינים הקשורים לנוטריון, הוצאה לפועל וכן טקסטים המתייחסים ללשכת הרשם. בן פליס דאג לשפר את תנאי הכליאה. הוא גם דאג שלאזרחי אלג'יריה יהיה זכות לסנגור הוא התפטר מהממשלה לאחר שחלק מהרפורמות שרצה להעביר לא עברו.

ראש ממשלת אלג'יריה

עלי בן פליס מונה לתפקיד ראש ממשלת אלג'יריה באוגוסט 2000. כהונתו חודשה ביוני 2002. במהלך תקופה זו, הוא יישם סגנון חדש של ממשל המבוסס על דיאלוג והתייעצות עם האזרחים. המומחיות המשפטית שלו והפתיחות שלו אפשרו לו לנטרל קונפליקטים חברתיים רבים. כראש ממשלה, הוא הורה לדבוק ביוזמות החקיקה שלו וברפורמות הכלכליות והחברתיות שהעביר כשר משפטים. הוא עזב את תפקידו כראש הממשלה בשנת 2003 במטרה להתמודד לנשיאות אלג'יריה.

הבחירות לנשיאות אלג'יריה 2004

בן פליס היה המועמד העיקרי שהתמודד מול נשיא אלג'יריה המכהן עבד אל-עזיז בותפליקה. למרות היותו מועמד מוביל, היה פער ניכר בין אחוזי הקולות של בן פליס לבין אלה של בותפליקה (85% לבותפליקה ו-6.4 לבן פליס), בין היתר בעקבות אחוז ההצבעה הנמוך (58.1%). בסך הכל קיבל בן פליס 653,951 קולות וסיים במקום השני. בן פליס ותומכיו טענו כי במהלך הבחירות נפלו אי סדרים ואף הוגשו תלונות לוועדה האחראית על ניהול הבחירות.
בן פליס העדיף שלא להתמודד בבחירות לנשיאות אלג'יריה 2009, שגם בהן ניצח הנשיא המכהן בותפליקה.

הבחירות לנשיאות אלג'יריה 2014

עשר שנים לאחר הבחירות בהן סיים מקום שני, הודיע בן פליס ב-19 בינואר על כוונתו להתמודד בבחירות לנשיאות אלג'יריה. בבחירות אלה התמודד מטעם מפלגת העצמאות של אלג'יריה וסיים במקום השני (אחרי הנשיא בותפליקה) לאחר שזכה ב-1,244,918 קולות, שהיוו 12.185 מהקולות. גם בבחירות אלה אחוז ההצבעה היה מאד נמוך, 51.7%.
בארבורה שפוטאקובה

ביוגרפיה

שפוטאקובה נולדה ביבלונץ נד ניסואו, שבמחוז ליברץ בצפון בוהמיה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה במינכן, גרמניה סיימה שפוטאקובה במקום 17 בהטלת כידון בתוצאה של 51.71 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה שפוטאקובה במקום 23 בהטלת כידון בתוצאה של 58.20 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 סיימה שפוטאקובה במקום 13 בהטלת כידון בתוצאה של 58.74 מטר. שבוע לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה באיזמיר, טורקיה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 60.73 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה זכתה שפוטאקובה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 65.64 מטר, אחרי שטפי נריוס מגרמניה (65.82 מטר) ולפני מרסדס צ'ילה מספרד (61.98 מטר).

אלופת עולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה שפוטאקובה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 67.07 מטר, לפני כריסטינה אוברגפול (66.46 מטר) ושטפי נריוס (64.42 מטר), שתיהן מגרמניה.

אלופה אולימפית

באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה שפוטאקובה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אירופה חדש של 71.42 מטר, לפני מריה אבקומובה מרוסיה (70.78 מטר) וכריסטינה אוברגפול (66.13 מטר).

שיאנית עולם

חודש לאחר המשחקים האולימפיים, ב-13 בספטמבר, בתחרות גמר אליפות העולם השישית שנערכה בשטוטגרט, גרמניה קבעה שפוטאקובה בהטלת כידון שיא עולם חדש של 72.28 מטר (השיא הנוכחי - 2017).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכתה שפוטאקובה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 66.42 מטר, אחרי שטפי נריוס (67.30 מטר) ולפני מריה אבקומובה (66.06 מטר) ולא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה, ספרד זכתה שפוטאקובה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 65.36 מטר, אחרי לינדה שטאל (66.81 מטר) וכריסטינה אוברגפול (65.58 מטר), שתיהן מגרמניה.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה שפוטאקובה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 71.58 מטר, אחרי מריה אבקומובה שקבעה שיא אליפות חדש של 71.99 מטר ולפני סנטה ויליון מדרום אפריקה שקבעה שיא אפריקה חדש של 68.38 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה שפוטאקובה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בהטלת כידון בתוצאה של 69.55 מטר, לפני כריסטינה אוברגפול (65.16 מטר) ולינדה שטאל (64.91 מטר) שתיהן מגרמניה.

אלופת אירופה

באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ בשנת 2014 זכתה שפוטאקובה  במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 64.61 מטר, לפני טטיאנה ילצ'ה מסרביה (64.21 מטר) ולינדה שטאל (63.91 מטר).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה שפוטאקובה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 64.80 מטר, אחרי שרה קולאק מקרואטיה (66.18 מטר) וסנטה ויליון (64.92 מטר) ולא הצליחה לזכות בפעם השלישית ברציפות.
נאוה ברוכין

נאוה בָּרוּכִין (כיום נאוה בר-ברג'ס; נולדה ב-1953 בחדרה) היא זמרת ישראלית, סולנית שלישיית הנשמות הטהורות.

ביוגרפיה

ברוכין שירתה בצוות הווי חטיבת הצנחנים. בשנת 1971 השתתפה בתוכנית "אחריי לצנחנים", שבה שרה סולו בשיר "המקפלת לצנחן". לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 1973 הצטרפה לשלישיית הנשמות הטהורות, והייתה חברה בהרכב המקורי של הלהקה. הלהיט הגדול ביותר שלה כסולנית הלהקה היה השיר "אחכה לך" (מילים: דודו ברק, לחן: נתן כהן). ב-1974, לאחר סיום מרבית ההקלטות, ובטרם סיום הפצתו של אלבום הבכורה של הלהקה, היא עזבה אותה ופתחה בקריירה עצמאית. באותה שנה הקליטה את השיר "איך שנים עברו" לסרטו של ג'ורג' עובדיה "שרית".
בסוף 1975 הוציאה ברוכין את "שיר הבוקר" (למילותיה של המשוררת אלישבע וללחנו של שייקה פייקוב). עם השיר השתתפה גם בפסטיבל הזמר של ויניה דל מאר בצ'ילה, והגיעה למקום הרביעי.
באביב 1976 הוציאה את השיר "למה זה אינך יוצא מחיי" (מילים: מירית שם-אור, לחן: צביקה פיק, עיבוד: אלדד שרים), בסגנון דיסקו, שזכה להצלחה יחסית במצעדים. 
במרץ 1977 השתתפה בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ז עם השיר "במקום אחר" (מילים: עדנה פלג, לחן: מיכל היינברג, עיבוד: אלדד שרים). עוד באותה שנה השתתפה בפסטיבל הזמר של ויניה דל מאר בשנית עם הגרסה האנגלית ל"שיר לאהבה", וזכתה במקום הראשון.  
בפברואר 1978 השתתפה בשנית בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ח עם השיר "ביקשתי" (מילים: יעל טבת, לחן ועיבוד: קובי אשרת), איתו הגיעה למקום העשירי. באותה שנה השתתפה גם בקולות רקע בתקליטיהם של כמה זמרים, בהם צביקה פיק ("מוזיקה"), גלי עטרי ("נסיך החלומות"), אושיק לוי ("חדש וקצת ישן") ורמי פורטיס ("פלונטר").
בשנת 1980 עזבה ברוכין את ישראל, וחתמה על חוזה הקלטות בפריז. שם עבדה עם המפיק הבריטי קן ברג'ס (באנגלית: Ken Burgess; כיום: אברהם בר). ב-1982 יצא בצרפת אלבום הבכורה שלה "Navah" בהפקתו של ברג'ס.
 ב-1983 הוציאה את הסינגל "Welcome The Night/Only Time", שהיא כתבה בעצמה את מילותיו והלחין ברג'ס.
 בשנת 1984 ייצגה את ישראל בפעם השלישית בפסטיבל ויניה דל מאר עם השיר "Glory", שגם אותו כתבה והלחין ברג'ס. באותה שנה היא נישאה לברג'ס, ועברה להתגורר עמו בבריטניה.
ברוכין שבה לישראל עם בעלה בשנת 1993. 
ב-1995 הוציאה את אלבומה "נאוה ברוכין", בעיבודו של ברג'ס. האלבום, שלא הצליח, כלל את השירים "איפה אתה", "מזל דלי", "עידן הענבים" ו"איש מלאך", שכתב לה יואב גינאי לזכר השחקן והאמן עופר ניר. לאחר יציאת אלבום זה חזרה בתשובה. 
בפסטיבל ערד, ב-1998 נערך איחוד מיוחד של להקת הנשמות הטהורות, בו הופיעו נתן כהן ונאוה ברוכין בשירי השלישייה. זו הייתה ההופעה האחרונה של ברוכין בפני קהל מעורב, ומאז היא ממשיכה להופיע בפני נשים בלבד. בשנת 2007 הקליטה אלבום בשם "Hold On To The Dream", שרוב שיריו באנגלית והם עוסקים בבורא עולם. ברוכין טענה כי לא התכוונה לחזור לפעילות מוזיקלית, אלא כדי לחזק אנשים להאמין בבורא עולם. היא קיבלה אישור מרבנים להקליט את החומרים ולהעביר אותם לתחנות הרדיו. האלבום זכה להצלחה בקרב נשים דתיות, ובפרט הסינגל הראשון ממנו, "כי לאן שתפני", אשר נכלל בגרסה עברית ואנגלית.
בשנת 2015 הקליט ההרכב המקורי של הנשמות הטהורות שיר חדש - "איך יכולת שלא" (מילים: ענת הראל, לחן: נתן כהן ויורם ירוחמי), בו חזרה לתפקידה כסולנית ההרכב.
מתגוררת בסביון ומסייעת לקריירה המוזיקלית של בעלה. לזוג בת בשם קרולין.
ארטי לאנג

תחילת דרכו

נולד וגדל בליווינגסטון בניו ג'רזי, לנג עבד תחילה כסבל בנמל ונהג המונית כדי לעזור בפרנסת משפחתו לאחר מותו של אביו המשותק. ב-1987, הוא הופיע בפעם הראשונה בתור סטנד-אפיסט ובתחילת שנות ה-90 החל להופיע באופן קבוע במועדונים בניו יורק וסביבותיה.
בשנת 1995, לאנג עבר ללוס אנג'לס כחבר בצוות העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה Mad TV. במהלך העונה השנייה נעצר בגין החזקת קוקאין דבר שהוביל לעזיבתו את התוכנית ותחילת תהליך שיקום.
בשנת 1998 שיחק לאנג בסרט "עבודה מלוכלכת" של הבמאי בוב סאגט, ובסדרת הטלוויזיה The Norm Show. בשנת 2001 שב לאנג לניו ג'רזי והפך לחבר קבוע בתוכנית The Howard Stern Show עד לשנת 2009. במהלך עבודתו בתוכנית הוא כתב, הפיק וכיכב בסרט Beer League, הפיק שני אלבומים של מופע הסטאנד אפ שלו ופרסם את ספרו הראשון Too Fat to Fish.
בשנים 2017—2019 שיחק בסדרת הטלוויזיה נופל וקם.
מרקוס יוניוס ברוטוס (טריבון)

תולדות חייו

ברוטוס היה בן למשפחת היוניים הברוטיים שמייחסת את עצמה ללוקיוס יוניוס ברוטוס, מדיחו של מלך רומא האחרון ומייסד הרפובליקה הרומית. ברוטוס היה איש הסיעה הפופולרית, ובזמן מלחמת האזרחים בין גאיוס מריוס ללוקיוס קורנליוס סולה הביע את תמיכתו במריוס.
ברוטוס נבחר לכהן כטריבון הפלבס בשנת 83 לפנה"ס. הוא ניסה להקים קולוניה בקפואה, שעמדה שוממת מאז חורבנה במלחמה הפונית השנייה. ניסיון זה נכשל בסופו של דבר - לפי קיקרו מכיוון שברוטוס התעלם מאותות מבשרי רע מטעם האלים.
כאשר מרקוס אמיליוס לפידוס מרד בשנת 77 לפנה"ס, בניסיון לתפוס את השליטה ברומא לאחר מותו של סולה בשנה שעברה, תמך בו ברוטוס ומונה על ידו כמפקד הצבא שהוצב בגאליה קיסאלפינה. ברוטוס נלחם כנגד פומפיוס במוטינה (כיום מודנה שבאיטליה), אולם שהבין שהמרד נכשל ואין לו שום ברירה הוא נכנע לפומפיוס תוך שהאחרון מבטיח לו שלא יאונה לו כל רע. אולם, למרות ההבטחה הוא הוצא להורג על ידי אחד מאנשי פומפיוס.
ברוטוס היה נשוי לסרוויליה קפיאוניס. בנם היה מרקוס יוניוס ברוטוס, שעמד בראש הקשר לרציחתו של יוליוס קיסר. קיקרו מציין אותו כמומחה בחוק הרומאי.
מארק קלארק

קריירה מוקדמת

קלארק נולד בניו יורק אך בילה את ילדותו ונעוריו באילינוי. ב-1917 סיים את האקדמיה הצבאית האמריקנית בווסט פוינט, ושירת בדרגת קפטן (מקביל לסרן בצה"ל) בגדוד חיל רגלים בצרפת במלחמת העולם הראשונה. הוא נפצע בקרב.
בין מלחמות העולם שירת בגדוד מילואים בנברסקה. ב-1935 למד בבית הספר של צבא ארצות הברית לפיקוד ומטה, וב-1937 סיים את לימודיו באקדמיה למלחמה של צבא ארצות הברית.

מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה היה סגנו של הגנרל דווייט אייזנהאואר בפיקוד על מבצע לפיד, פלישת בעלות הברית לצפון אפריקה. בתיווכו של הדיפלומט רוברט מרפי נחת קלארק בשטח המיועד לפלישה, בנמל שרשל באלג'יריה, מסיפונה של צוללת, שבועות לפני הפלישה, ב-21 באוקטובר 1942, על מנת לנהל מגעים עם אנשי צרפת של וישי ששלטו בשטח, על מנת להקל על הכוח הפולש.
קלארק היה הקצין הצעיר ביותר שקיבל דרגת לייטננט ג'נרל בשנת 1943, ועם קבלת הדרגה קיבל את הפיקוד על הארמייה החמישית של ארצות הברית, זמן קצר לפני תחילת הלחימה בחזית האיטלקית, בספטמבר 1943. הארמייה נחתה בסאלרנו במבצע אוואלאנש, והתקדמה באיטיות צפונה, אל מול התנגדות גרמנית כבדה, כשלצידה כוחות בריטים, קנדים ואחרים. בדצמבר 1944 מונה קלארק למפקד קבוצת הארמיות ה-15, שכללה כוחות בריטים ואמריקנים, ולמעשה היה למפקד כל כוחות בעלות הברית בחזית איטליה. תחת פיקודו התקדמה הארמייה צפונה, אל מול התנגדות גרמנית עיקשת, שעליה פיקד גנרלפלדמרשל אלברט קסלרינג. יש המטילים את האחריות לאיטיות הלחימה על קלארק, וטוענים כי החלטות שגויות שקיבל לא איפשרו לו לכתר ולהכניע כוחות גרמניים משמעותיים, וכי בשל כך התארכה הלחימה בשנה נוספת.
קלארק, כמפקד צבא בעלות הברית באיטליה, אישר את התוכנית שחיילי חיל המשלוח המרוקאי, שהיה תחת שליטה של הצבא הצרפתי, יפרצו את קו ההגנה הגרמני באזור לאציו, ובתום הכיבוש הנשים האיטלקיות יעמדו לרשותם במשך שלוש יממות תמימות, מה שהוביל למעשה האונס ההמוני הידוע כאונס בלאציו (1944).
עם סיום המלחמה מונה קלארק למושלה הצבאי של אוסטריה ולאחר זמן מה, עם שובו לארצות הברית, למפקד הארמייה השישית של ארצות הברית.

מלחמת קוריאה ולאחריה

במלחמת קוריאה קיבל על עצמו קלארק את הפיקוד על כוחות האומות המאוחדות ב-12 במאי 1952, והחליף בכך את הגנרל מת'יו רידג'וויי. בתקופה זו הייתה המלחמה בקוריאה במצב של קיפאון, והתאפיינה יותר בהפצצות מן האוויר, ובניסיונות של כוחות קוריאה הצפונית והסינים לשבור את החזית הקפואה, על מנת להשיג עוד שטח ויתרונות במהלך המשא ומתן. היה זה קלארק אשר חתם על הסכם שביתת האש עם קוריאה הצפונית ב-1953.
לאחר שפרש מן הצבא, שימש קלארק בין 1954 ל-1955 כמנהל האקדמיה הצבאית "המצודה" (The Citadel) בדרום קרוליינה. ב-1950 וב-1954 פרסם כרכי זכרונות האחד קרוי "סיכון מחושב" והשני "מהדנובה עד היאלו".
קלארק מת בשנת 1984. הוא טמון באקדמיה הצבאית "המצודה", אותה ניהל. שמו הונצח בקריאת הכביש מהיר I526 בדרום קרוליינה על שמו.
נאנסי

היסטוריה

הסימנים המוקדמים ביותר להתיישבות בעיר הם משנת 800 לפנה"ס, שכנראה נמשכו לאזור בשל ברזל שהיה קל יחסית לחציבה במקום, ונקודת מעבר רדודה בנהר מרת' שבה היה קל יחסית לצלוח אותו. ב-1050 בנה במקום ז'ראר, דוכס לורן, עיירה מבוצרת שנקראה אז נאנסיאקום.
במאה ה-13 נבזזה העיר על ידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובהמשך נבנתה מחדש מאבן, ככל שגברה חשיבותה כבירת דוכסות לורן. שארל הראשון, דוכס בורגונדיה הובס ונהרג בקרב נאנסי ב-1477.
אחרי מותו ב-1766 של סטניסלאב לשצ'ינסקי, שהיה דוכס לורן מ-1738 ולפני-כן מלך פולין, הפכה הדוכסות לפרובינציה צרפתית, שנאנסי נותרה בירתה. כשנוצר חבל לורן במחצית המאה ה-20, הוחלפה הבירה במץ.
ב-1790, במהלך המהפכה הצרפתית, התרחש בנאנסי מרד, ולאחר שהוטל מצור על העיר, המורדים נורו או נעצרו.
במלחמת העולם השנייה נכבשה נאנסי על ידי המשטר הנאצי, ושוחררה על ידי הארמייה החמישית של ארצות הברית בספטמבר 1944, בקרב נאנסי, במהלך המערכה בלורן.

אתרי תיירות

הכיכר המרכזית בעיר, כיכר סטניסלאס (על שם סטניסלאב לשצ'ינסקי), וכן הכיכרות הסמוכות לה, כיכר קרייר וכיכר אליאנס, הוכרו ב-1983 כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
אלקטרופורציה

אלקטרופורציה היא שיטה פיזיקלית להכנסת חומרים לתוך תאים. שיטה זו היא עליה חדה במוליכות החשמלית וכן עלייה בחדירות קרום התא. התופעות הנ"ל נגרמות בעקבות שדה חשמלי חיצוני, הגורם ליצירת נקבוביות בקרום התא שדרכן יכול חומר (דוגמת: DNA או חומר המשנה את תפקוד התא). בשיטה זו משתמשים לרוב בתחום ההנדסה הגנטית.
הנקבוביות מתהוות כשהמתח החשמלי לאורך קרום התא מגיע לנקודת השיא מבלי לגרום לפירוקו של הקרום. במידה ומשך הזמן וחוזק השדה החשמלי נבחרו היטב; הנקבוביות יסגרו לאחר פרק זמן קצר, שבמהלכו יוכלו חומרים מחוץ לתא אפשרות להיכנס לתוכו. למרות זאת, חשיפה מוגזמת של תאים חיים לשדות חשמליים יכולה לגרום לאפופטוזה ו\או נקרוזה – תהליכים שיביאו למות התא.
טאקומה נישימורה (גנרל)

תחילת הקריירה הצבאית

נישימורה היה בוגר כיתה 22 באקדמיה של הצבא היפני הקיסרי משנת 1910. לאחר מכן למד בבית הספר הצבאי להנדסה. הוא סיים את לימודיו בשנת 1920. הוא שירת את רוב הקריירה שלו בפיקוד על יחידות שונות במטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי.
נישימורה שימש כשופט במשפט הצבאי נגד קציני צבא שהואשמו כאחראים על ההתנקשות בחייו של ראש הממשלה אינוקיי איהרה ב-1932. הנאשמים קיבלו עונשים קלים.ייתכן שזו הייתה הסיבה ככל הנראה שמאוחר יותר הוא תוגמל עם מינויו לתפקיד היוקרתי של פיקוד על המשמר הקיסרי.]
בשנים 1936-1938, הוא פיקד על גדוד חיל הרגלים התשיעי ובשנים 1938-1939 פיקד על חטיבת הארטילריה הראשונה. הוא מונה לראש המטה של ארמיית ההגנה המזרחית בשנים 1939-1940. הוענקה לו דרגת מייג'ור גנרל בשנת 1940 והיה למפקד צבא המשלוח להודו-סין במהלך הפלישה להודו-סין הצרפתית באותה שנה. הוא הועלה לדרגת אלוף בשנת 1941.

מלחמת העולם השנייה

במהלך 1941, מונה לפקד על היחידה העצמאית המעורבת ה-21 ולאחר מכן עמד בראש חטיבת המשמר הקיסרי במהלך קרב מלאיה. במהלך הקרב על מויאר, חיילי המשמר הקיסרי בפיקודו הרגו 155 אוסטרלים והודים שהיו שבויי מלחמה, באירוע המכונה "טבח פאריט סולונג".
בעקבות כניעה כוחות בעלות הברית בסינגפור, נישימורה היה אחראי על ניהול החצי המזרחי של האי סינגפור, במהלך התקופה שבה התרחש טבח סוק צ'ינג במקום. נישימורה עצמו היה לעיתים קרובות מתעמת עם מפקד הארמייה ה-25, גנרל טומויוקי יאמאשיטה. כתוצאה מכך, החטיבה שלו לא קיבלה את אות הניצחון והוא זומן על ידי הקיסר חזרה ליפן ונאלץ לפרוש באפריל 1942.
מיוני 1943 עד פברואר 1944, כיהן כמושל מדינות שאן בצפון בורמה. מפברואר 1944, מילא את תפקיד המושל הצבאי מטעם יפן של סומטרה, הוא החזיק בעמדה זו עד סוף המלחמה.

אשמתו בפשעי מלחמה

לאחר תום המלחמה, נישימורה נשפט על ידי בית דין צבאי בריטי בסינגפור על האירועים הקשורים לטבח סוק צ'ינג. הוא נמצא אשם בפשעי מלחמה ונגזר עליו מאסר עולם, אותו הרצה במשך ארבע שנים בסינגפור לפני שהוא נשלח לטוקיו כדי להשלים את גזר הדין.
בדרכו למולדת, יפן, נישימורה הורד בכוח מהאונייה בהונג קונג על ידי המשטרה הצבאית האוסטרלית והובא בפני בית דין צבאי אוסטרלי באי מאנוס, שם הוא הואשם על חלקו באירועי טבח פאריט סולונג. הוצגו ראיות לפיהן היה ברור שנישימורה הורה על ביצוע הירי בפאריט סולונג והשמדת הגופות. הוא נמצא אשם והוצא להורג בתלייה ב-11 ביוני 1951.
ב-1996, עיתונאי אוסטרלי בשם איאן וורד טען כי התובע של הצבא האוסטרלי, קפטן ג'יימס גודווין — לשעבר מלח של הצי המלכותי של ניו זילנד טייס שהיה חולה בעת שבייתו בסומטרה — היה נתון למניפולציות והוכרח להציג ראיות כדי להפליל את נישימורה. לדברי וורד, הוא נתבקש לעשות זאת באמצעות זיוף ראיות על ידי לוביסט אמריקאי שרצה לזכות בפיצויים על שבויי המלחמה היפניים. וורד גם טען כי גודווין לא נקט בכל פעולה כשהגיעו לידיו עדויות לפיהן לויטננט פוג'יטה סייזאבורו דווקא היה האחראי על טבח פאריט סולונג. פוג'יטה לא הואשם וגורלו לא ידוע.
שלמה חיים פרידמן

ביוגרפיה

נולד בסדיגורה שבבוקובינה לרבי ישראל מסדיגורה ולבת-שבע. למד בבית אביו עם מלמדים פרטיים. לפני הבחירות לפרלמנט האוסטרי השתתף בתעמולה לטובת מועמדי הרשימה היהודית הלאומית.
בשנת תרס"ד (1904) נישא לבריינדל לבית הורנשטיין (נפטרה כ"ו באייר תשכ"א). הקים הסתדרות חסידית ציונית בשם "יישוב ארץ ישראל" עם רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מדרוהוביץ' והיה שותף לה גם רבי יעקב פרידמן מהוסיאטין. ב-1920 השתתף כציר בוועידה הציונית העולמית בלונדון ובקונגרסים הציוניים בקרלסבאד ולוצרן. לאחר שצורפה ההתארגנות להסתדרות המזרחי הוא שימש כנשיא המזרחי באוסטריה. כתב בעיתונים "מחזיקי הדת", "המצפה", "הצופה" ועוד. 
עסק בהצלת יתומים יהודיים באירופה. עלה לארץ בשנת תרצ"ח. התיישב בתל אביב ומונה לאדמו"ר מסדיגורא. נפטר בכ"ו באב ה'תשל"ב כששהה בלונדון לצורכי רפואה. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק שבגבעתיים.
בנותיו: מרים (לונדון), זהבה (חיפה), הדסה (ניו יורק).
צ'רקסק

היסטוריה

נוסדה על ידי הקוזקים של קובן בשנת 1804 כההיאחזות צבאית לאחר הניצחון על טורקיה בשנת 1790 ומפקדם בטל-פשה, שעמד בראש צבא של 40,000 חייל. לאחר שנוסדה ההיאחזות נקראה על שם המפקד הטורקי, למרות שהיה הצד המפסיד בטלפשינסקיה (בנקבה ברוסית, שם שמתאים לכפר). ב-1825 לאזור עברו משפחות של קוזקים, והגדילו את מספר תושבי ההיאחזות. ב-1880 המקום נהיה מרכז אזורי בתוך חבל קובן. ב-1922 מרכז החבל האוטונומי קרצ'אי-צ'רקסיה, ב-1928 מרכז האזור הצ'רקסי האוטומי. ב-1931 שם העיר שונה לבטלפשינסק (בזכר ברוסית, שם שמתאים לעיר). ב-1934 השם שוב שונה לסולימוב על שם דניאיל סולימוב, יושב ראש המשרד לענייני לאומים. ב-1937 סולימוב הואשם בבגידה והוצא להורג ושם העיר שונה ליז'ובו צ'רקסק על שם ראש הנ.ק.ו.ד. ניקולאי יז'וב. כשיז'וב נעצר והואשם בבגידה שמו הורד משם העיר, ונשאר צ'רקסק בלבד. ב-1943 העיר משמשת כבירת החבל הצ'רקסי האוטונומי, מ-1957 כבירת החבל הקרצ'אי-צ'רקסי האוטונומי ומ-1991 כבירת רפובליקת קאראצ'אי-צ'רקסיה.
עומר (חקלאות)

מקורות המילה

מקור השם מספר דברים - "כי תקצר קצירך בשדך ושכחת עמר בשדה - לא תשוב לקחתו, לגר ליתום ולאלמנה יהיה" (דברים, כ"ד, י"ט).
פסוק נוסף בו מוזכרת המילה עומר בהקשר זה הוא מספר ויקרא - "והבאתם את עמר ראשית קצירכם אל הכהן. והניף את העמר לפני ה' לרצנכם... וספרתם לכם ממחרת השבת מיום הביאכם את עמר התנופה, שבע שבתות תמימת תהיינה" (ויקרא, כ"ג, י'-ט"ז). בהקשר זה יש המפרשים את השימוש במילה עמר כמידה - עשירית האיפה גרגירי שעורה, ויש המפרשים כשיבולים.
ערמה של עומרים או אלומות נקראת גדיש.
אלכסנדרה החשמונאית (השלישית)

אלכסנדרה החשמונאית (מכונה השלישית כדי להבדילה מן האחרות; ? – 31 לפנה"ס?) הייתה השליטה האחרונה מבית חשמונאי. היא הנהיגה מובלעת מורדת קטנה סביב מבצר הורקניה, שעמדה בפני חילות הורדוס.  
אלכסנדרה הייתה בתו של אריסטובולוס השני, ואחותם של אלכסנדר השני והמלך החשמונאי האחרון ביהודה, מתתיהו אנטיגונוס השני. יוסף בן מתתיהו מזכיר אותה פעמיים בחיבורו "מלחמת היהודים". הוא מספר כי לאחר שאלכסנדר הוצא להורג, לקח תלמי בן מנאיוס, שליט כלקיס, את אחיו של אלכסנדר – אנטיגונוס, אלכסנדרה ואחות נוספת, תחת חסותו. הוא שלח את בנו, פיליפיון, לאשקלון, וזה חטף אותם מאמם והביאם אליו. פיליפיון התאהב באלכסנדרה ונשא אותה לאשה, אולם מאוחר יותר הומת בשל כך על ידי אביו, שאחר כך נשא אותה לאשה בעצמו.
יוסף בן מתתיהו מדווח בקיצור רב על התבצרותה של "אחות אנטיגנוס", אך אינו מציין את שמה ולא ברור במי משתי האחיות מדובר. ישראל שצמן מציין כי "שם אחותו של אנטיגונוס אינו ידוע", בעוד קנת אטקינסון סבור כי מדובר באלכסנדרה.
היא גייסה את תומכיו של אחיה אנטיגונוס, שהודח והומת על ידי הורדוס, והשתלטה על הורקניה המרוחקת במדבר. קנת אטקינסון העריך כי הדבר אירע ב-37 לפנה"ס, שנת הוצאתו להורג של אנטיגונוס. היא משלה במקום עד סמוך לקרב אקטיום ב-31 לפנה"ס; באותה עת, נדרש הורדוס לשלוח את צבאו לעזרתם של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה נגד אוקטביאנוס, אך נאלץ לצאת להורקניה במקום, כדי לדכא את המורדת. סביר להניח שהוצאה להורג לאחר תבוסתה. אטקינסון העריך (כרוב מוחלט של ההיסטוריונים) כי היה מדובר באמתלה בלבד כדי לא להשתתף בעימות ולהסתכן בבחירת צד מפסיד, אך כתב שאם הדבר נכון הרי שאלכסנדרה אולי שינתה את ההיסטוריה, שהרי ייתכן והורדוס היה מטה את הכף נגד אוקטביאנוס. לא ידוע עליה דבר מלבד זאת, ובן מתתיהו מחה אותה למעשה מן ההיסטוריה בכך שלא כתב דבר אודותיה בחיבורו "קדמוניות היהודים". על אף שלמרותה סרה נחלה קטנה, הייתה אלכסנדרה המנהיגה העצמאית האחרונה מבין החשמונאים.