google/wiki40b huggingface dataset:
יגאל ברוכי

ביוגרפיה

ברוכי נולד בחיפה, בוגר בית הספר בסמ"ת ובשנים 1965–1968, בתום שירותו הצבאי, למד לימודי הנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. לאחר קבלת התואר הוא הצטרף לחברת "אלביט" כמהנדס פיתוח ובמהלך השנים קודם לתפקידי ניהול ברמות שונות, בהם מנהל פיתוח של פרויקטים ביטחוניים ובשנת 1981 למנהל חטיבת הפיתוח וההנדסה בדרג סמנכ"ל. בשנים 1983–1984 הוא עמד בראש פעילות החברה בארצות הברית.
בשובו לישראל מונה ברוכי לתפקידי מנכ"ל שונים בחברות-בנות של אלביט. בשנת 1989 הוא מונה לסמנכ"ל תפעול בחברה, בשנת 1992 למנכ"ל "אלביט מערכות" ובשנת 1994 למנכ"ל חברת האם "אלביט". במהלך שנות כהונתו כמנכ"ל וכנשיא רשמה אלביט רווחיות גבוהה ובעידודו הורחבה פעילותה בתחום התקשורת. בשנת 2001 הוא פרש מתפקידיו בטרם התמזגה החברה עם חברת אלרון ונותר חבר מועצת המנהלים.
כשנה לאחר פרישתו היה ברוכי יו"ר דירקטוריון פעיל בחברת טלרד, תפקיד ממנו פרש בשלהי 2003. כמו כן הוא עמד בראש ועדת ההשקעות של "כור הון סיכון".
בשנת 1984 הוענק לברוכי יחד עם אריה פיינגולד ומאיר בוטבול פרס ביטחון ישראל עבור השגיו בפיתוח ייחודי עבור חיל הים.
ויליאם קמקוומבה

ביוגרפיה

ויליאם נולד למשפחה ענייה יחסית, ועסק בעיקר בחקלאות על מנת לשרוד. הוא וחבריו, גילברט וג'פרי, נהנו לשחק עם חומרים ממוחזרים. על פי האוטוביוגרפיה שלו, "הנער שרתם את הרוח", אביו היה אדם קשה ולוחמני, אך השתנה לאחר שנעשה נוצרי. רעב משתק אילץ את קמקוומבה לעזוב את בית הספר, ולא יכול היה לחזור לבית הספר, משום שמשפחתו לא יכלה לשלם את שכר הלימוד. בניסיון נואש לשמור על חינוכו, החל קמקוומבה לבקר בספריית הכפר לעיתים קרובות. היה זה בספריה כאשר גילה קמקוומבה את אהבתו האמיתית לאלקטרוניקה. לפני כן, הוא הקים עסק קטן של תיקון מכשירי הרדיו של הכפר שלו, אבל עבודתו עם מכשירי הרדיו לא סיפקה לו פרנסה מרובה.
לאחר שקרא ספר בשם "ניצול אנרגיה", קמקוומבה החליט ליצור טורבינת רוח מאולתרת. אך קודם לכן הוא בחן מודל קטן באמצעות דינמו זול, ולבסוף עשה טורבינת רוח מתפקדת שתפעלה כמה מכשירי חשמל בבית משפחתו. חקלאים ועיתונאים מקומיים חקרו את המכשיר המסתובב, ותהילתו של קמקוומבה בחדשות בינלאומיות הרקיעה שחקים. בלוג על הישגיו נכתב ב-Hacktivate, וקמקוומבה השתתף באירוע הראשון שחגג את כושר המצאתו המיוחד, שנקרא "Maker Faire Africa" בגאנה, באוגוסט 2009.

תהילה

כשעיתון "דיילי טיימס" בבלנטייר, הבירה המסחרית, כתב סיפור על טורבינת הרוח של קמקוומבה בנובמבר 2006, הופץ הסיפור ברחבי האינטרנט והבלוגים, ודירקטור ועידת TED, אמקה אוקפור, הזמין את קמקוומבה לדבר ב-TEDGlobal 2007 בארושה שבטנזניה, כאורח. הנאום שלו ריגש את הקהל, ומספר קרנות הון סיכון בוועידה התחייבו לסייע במימון ההשכלה התיכונית שלו. סיפורו סוקר על ידי שרה צ'יילדרס עבור "וול סטריט ג'ורנל". הוא הפך לתלמיד באקדמיה הנוצרית African Bible College שבלילונגווה. ועוד לאחר מכן, העניקו לו מלגה לאקדמיה למנהיגות אפריקאית, ובשנת 2014 סיים לימודי תואר ראשון בדארטמות' קולג' בהנובר, ניו המפשייר.
בין יתר הופעותיו השונות, ראיינו את קמקוומבה בדיילי שואו ב-7 באוקטובר 2009 (במהלכו הוא השוו אותו באופן משעשע לגיבור הבדיוני אנגוס מקגייוור בזכות כושר ההמצאה המדעי המרשים שלו). בנוסף, הוא הוזמן והשתתף בפגישת היכרות של Google Science Fair לשנת 2011, כמרצה אורח.
ספרו של קמקוומבה, "הנער שרתם את הרוח", נבחר תחת הכותרת "ספר אחד, קהילה אחת" (1Book, 1Community) לשנת 2013 עבור הספרייה הציבורית של מחוז לאודון בווירג'יניה. "'קהילה אחת' היא תוכנית קריאה אזורית המקדמת שיח והבנה של הקהילה באמצעות הניסיון המשותף של קריאה והתדיינות על אותו ספר". עותקים של הספר נרכשו על ידי AV Symington ו-Irwin Uran Gift Funds .
קמקוומבה הוא נושא הסרט התיעודי "ויליאם וטחנת הרוח", אשר זכה בפרס ה-Grand Jury עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים South By Southwest לשנת 2013 שבאוסטין, טקסס.
בשנת 2013, מנה המגזין TIME את קמקוומבה כאחד ברשימת ה-"30 אנשים מתחת לגיל 30 שמשנים את העולם".
בשנת 2010, "הנער שרתם את הרוח" נבחר כספר הנפוץ של אוניברסיטת פלורידה, ונדרש מכל התלמידים הנכנסים לקרוא אותו. כמו כן, בשנת 2014 הספר נבחר כספר הנפוץ של אוניברסיטת אובורן ושל מכללת ההנדסה של אוניברסיטת מישיגן. קמקוומבה הופיע בכל אחת מאותן אוניברסיטאות כדי לדון על ספרו וחייו.
בשנת 2014, קיבל קמקוומבה תואר ראשון במדעי הסביבה מדארטמות' קולג' שבהנובר, ניו המפשייר שם גם נבחר ל-Sphinx Senior Honor Society.
בשנת 2019 "הנער שרתם את הרוח" עובד לסרט בכיכובו של צ'יווטל אגיופור, אשר גם כתב וביים את הסרט.
מצוות הלוואה

מקור המצווה

המכילתא דורשת  מהפסוק "אם כסף תלוה את עמי" שחובה להלוות לעני כסף. המכילתא מביאה לימוד זה על המילה "אם" שבפסוק ומציינת שבמקום זה (ובשני מקומות נוספים בתורה) המילה "אם" באה לציין חובה. מצווה זו חוזרת בצורות שונות פעמים מספר בתורה כגון "לא תקפוץ את ידך מאחיך האביון... העבט תעביטנו די מחסורו". בגמרא מובאת מחלוקת על הפסוק הנ"ל כאשר דעת רב יהודה היא שמלשון הפסוק לומדים שמצווה להלוות כסף לעני שלא רוצה להתפרנס מצדקה, וחכמים סוברים שמצווה להלוות כסף לעני גם כאשר הוא מוכן לקבל צדקה.

דיני המצווה

המצווה להלוות חלה לא רק על הלוואת כסף אלא מצווה להלוות גם חפצים וכלים השייכים לאדם. כמו כן מצווה להלוות לא רק לעני אלא גם לעשיר, כאשר יש קדימות לעני ואם אינך יכול להלוות לשניהם עדיף שתלווה לעני. 
מצוות הלוואה חלה רק כאשר ההלוואה מגובה על ידי עדים או בשטר. כאשר דבר זה לא מתקיים אין חובה ואף אסור להלוות. ללווה אסור לקחת הלוואה למטרה שאינה נצרכת, כגון דברי מותרות, מחשש שמא הוא לא יוכל להחזיר את ההלוואה. 
השאלה הקשה ביותר בדיני המצווה היא איזה אחוז מכספו האדם צריך להלוות. דבר זה לא נקבע בבירור וכל אדם צריך לעשות חישוב עם עצמו כמה כסף הוא יכול להרשות לעצמו להלוות.
ואיה דה לוס אינחניוס

גאוגרפיה

שטחם הכולל של שלושת העמקים, סן לואיס (San Luis), סנטה רוסה (Santa Rosa) ומֶיֶיר (Meyer), כ-270 קמ"ר. בעמקים זורמים מספר נהרות, החשובים שבהם אָגָבָּאמָה, קָרָאקוּסֶיי, דֶה אָיי וטָיָיאבָּה.

היסטוריה

הספרדים הם שהביאו את קני הסוכר לקובה ב-1512. האדמה ותנאי מזג האוויר באי היו אידיאליים לגידולם, והתשתית התעבורתית הטובה הקלה על ייצואו. בשיאה, מסוף המאה ה-18 ועד סוף המאה ה-19, הייתה קובה יצואנית הסוכר הגדולה בעולם, ותעשיית הסוכר הייתה התעשייה החשובה ביותר בה. במהלך המאה ה-19 פעלו בעמק 56 טחנות סוכר, שהעסיקו למעלה מ-11,000 עבדים, שהובאו על ידי בעלי המטעים מג'מייקה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 נבנתה מסילת ברזל שקישרה את העמק עם טרינידד ועם הנמל בקאסילדה, מה שהקל עוד יותר על שינוע הסוכר. תקופה זו כבר הייתה שירת הברבור של תעשיית הסוכר בעמק. במהלך מלחמת העצמאות הקובנית נהרסו רבות מהטחנות, והתעשייה נדדה מערבה, למטאנסאס. בעמק עדיין מגדלים סוכר, אך בהיקף מצומצם. 
בשנת 1988 הכריז אונסק"ו על העמק ועל העיר הסמוכה טרינידד כעל אתר מורשת עולמית.

תיירות

אף שמרבית המבנים בעמק נהרסו במהלך השנים, כמה מהם משמשים כיום כאתרי תיירות. האתר הפופולרי ביותר הוא אחוזת מנאקה איסנאגה (Manaca Iznaga), שנבנתה ב-1750, ונרכשה בשנת 1795 בידי פדרו איסנאגה. באחוזה מגדל בגובה 44 מ', שנחנך ב-1835. בעל המטעים הקים אותו כדי להשקיף ולפקח על עבודת העבדים, והוא נועד גם להעיד על עוצמתו. בעבר היה במגדל פעמון שצלצולו סימן את תום יום העבודה. כיום משמש המגדל את המבקרים הבאים להשקיף על העמק. הפעמון מוצב בתחתיתו.
ויסלה

מקור השם

שם הנהר תועד לראשונה על ידי פליניוס הזקן בשנת 77 בספרו תולדות הטבע. פליניוס כתב כי נהר ויסטוליוס זורם אל הים הבלטי. השורש של השם הוא השורש ההודו-אירופי *u̯eis- "לחלחל, לזרום לאט" (השווה סנסקריט aveṣan ‘הם זרמו’, נורדית עתיקה veisa ‘רפש’), ומופיע במספר שמות נהרות אחרים (לדוגמה הנהר וזר). צורת ההקטנה -ila, -ula, שימשה בשפות הודו-אירופיות רבות, כולל לטינית.
תלמי כינה את הנהר אוסטולה על פי התעתיק היווני של שמו. פומפוניוס ואמניאוס מרסלינוס כינו את הנהר ויסולה.

גאוגרפיה

הנהר מתוחם לשלושה אזורים. אזור הנהר העליון מתחיל במקורותיו עד לעיר סנדומיר. חלקו המרכזי של הנהר מסנדומיר לפתחו של נרב. חלקו התחתון מנרב לדלתה של הוויסלה בים הבלטי. 
אגן הניקוז של הנהר מכסה 194,424 קמ"ר, מתוכם 168,700 קמ"ר בשטח פולין. גובהו הממוצע 270 מעל פני הים. הנקודה הגבוה ביותר באגן הניקוז של הנהר היא פיסגת גרלץ' בהרי טאטרה בגובה 2655 מטרים.

דלתת הנהר

הנהר יוצר דלתה רחבה המכונה זוואווה (בפולנית: Żuławy) סביב העיירה ביאלה גורה באזור שטום . הדלתה מפצלת את הנהר לשני ערוצים כ-50 קילומטרים לפני פתחה – ערוץ לניווקה (Leniwka‏; כיום קרוי Martwa Wisła) המערבי, ונוגט (Nogat) המזרחי. לניווקה מתפצל פעם נוספת בעיר גדנסק ובערוצו הנוסף, סזקרפווה, מופעל סכר למניעת הצפות.
התערוכה הבינלאומית להיגיינה

התערוכה הבינלאומית להיגיינה הייתה תערוכה עולמית שהתמקדה ברפואה ובריאות הציבור ונערכה בעיר הגרמנית דרזדן ב-1911.
היוזם והמממן הראשי שלה היה איש העסקים והפילנתרופ הגרמני קרל אוגוסט לינגנר, שהתעשר ממכירת ברנד שטיפת פה "אודול". לפני כן אירגן לינגנר תערוכה לבריאות הציבור כחלק מהתערוכה העירונית של דרזדן ב-1903.

מהלך התערוכה ותוצאותיה

עבור התערוכה נבנו 100 מבנים. היא נפתחה ב-6 במאי 1911 והשתתפו בה 30 מדינות. מספר המבקרים בה הגיע ל-5 מיליון איש. 
התערוכה התמקדה בגוף האדם, והציגה למבקרים תצוגת איברים פנימיים, ששומרו כך שיהיו שקופים לפי שיטתו של ורנר שפלטהולץ.
לאחר סגירת התערוכה הועבר תוכנה למוזיאון ההיגיינה הגרמני בדרזדן. הצלחתה הביאה לקיום לתערוכות נוספות. המפורסמת שבהן הייתה "גיזוליי" בדיסלדורף, שנערכה ב-1926.
פרשת מסמכי הפנטגון

פרשת מסמכי הפנטגון היא כינוי לפרשה שהסעירה את ארצות הברית בתחילת שנות ה-70. במוקד הפרשה עמדו מסמכי הפנטגון, כינוי לחקירה סודית שבוצעה על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית שנגעה לגידול במעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמת וייטנאם. הפרשה התפוצצה לאחר שעובד הממשל, דניאל אלסברג, הדליף את המסמכים לעיתון הניו יורק טיימס בשנת 1971.

רקע

את המחקר, שכותרתו הרשמית הייתה יחסי ארצות הברית-וייטנאם בין השנים 1945–1967, הזמין מזכיר ההגנה של ארצות הברית, רוברט מקנמארה, בשנת 1967. לצורך כתיבתו נשכרו עשרות קציני צבא והיסטוריונים. המחקר שהושלם בשנת 1969 וכלל כ-7,000 דפים, תיעד את טיפולם של ארבעה ממשלים אמריקאיים (הארי טרומן, דוויט אייזנהאואר, ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון) בנושא תהליכי קבלת החלטות של ארצות הברית בוייטנאם בין השנים 1945-1967.  
עותק ראשון נשלח בינואר 1967 למזכיר ההגנה, קלארק מ' קליפורד, מחליפו של מקנמארה. בסך הכל נוצרו 15 עותקים של המחקר, ששניים מהם נשלחו לתאגיד האמריקאי ראנד, אשר העסיק צוותי חשיבה בתחומים שונים.

ההדלפה

בשנת 1969, הצליח עובד תאגיד "ראנד" דניאל אלסברג, להשיג גישה לאחד מעותקי המסמכים שנמצאו ברשות התאגיד והחליט להביא את דבר קיומם לידיעת הציבור.
בעזרתו חברו, אנטוני רוסו, החל אלסברג להעתיק את המסמכים בחשאי. במרץ 1971, העביר אלסברג את מרבית המסמכים לעיתונאי הניו יורק טיימס, נייל שיהאן. הפרק הראשון בסדרת המסמכים פורסם בטיימס ב-13 ביוני 1971 ועורר מיידית מחלוקות פוליטית ואף הגשת תביעות משפטיות כנגד הטיימס לעצירת המשך פרסום המסמכים.

תגובת הממשל

הפרסום עורר את זעמו של נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון שהחליט לצאת במאבק משפטי. לאחר כישלון המאמצים לשכנע את הניו יורק טיימס להפסיק את פרסום המסמכים מרצונו, פנה התובע הכללי של ארצות הברית, ג'ון מיצ'ל לבית המשפט והוציא צו פדרלי האוסר על המשך פרסום המסמכים בטענה שהפרסום מהווה פגיעה בביטחון הלאומי. הטיימס עירער על ההחלטה והתיק הגיע במהרה לבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-30 ביוני קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית לטובת הטיימס והמסמכים פורסמו במלואם.
לאחר מכן ניסה הממשל לתבוע את אלסברג ורוסו באשמת ריגול וגניבה של מסמכים ממשלתיים. המשפט החל בינואר 1973, אולם מספר חודשים לאחר מכן התגלה כי 18 חודשים קודם לכן אנשי ממשל ביצעו פריצה לא חוקית למשרדו של הפסיכיאטר של אלסברג בחיפוש אחר ראיות מפלילות (נודע בהמשך כחלק מפרשת ווטרגייט). בעקבות כך השופט קבע כי המשפט פסול ופטר את אלסברג ורוסו מההאשמות.

השלכות הפרשה

מסמכי הפנטגון חשפו מספר דברים. בין היתר נחשף השוני בין מה שאנשי הממשל אמרו באופן רשמי לבין מה שהם אמרו בינם לבין עצמם וכי במספר הזדמנויות הממשל הונה את העם האמריקני והעמיק בכוונה את מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם. בנוסף, החשיפה הגדילה את חוסר האמינות ששרר בין ממשלת ארצות הברית לעם האמריקני ובכך פגע בניהול המלחמה של ממשל ניקסון.
בעקבות כך, הוויכוח בדבר תבונת המשך התערבותה של ארצות הברית בווייטנאם התעורר מחדש. עם זאת רוב הפרשנים כיום מאמינים כי פרסום המסמכים לא פגע בביטחון הלאומי של ארצות הברית.
מאפיין אוילר

בטופולוגיה אלגברית ובתורת הגרפים, מאפיין אוילר מוגדר כ-  כאשר E מייצג את כמות הצלעות, F מייצג את כמות הפאות ו-V מייצג את כמות הקודקודים או צמתים. ידוע על פי נוסחאת אוילר שבמישור דו ממדי או לפאונים אפלטונים מאפיין אוילר שווה ל-2, ולכול פאון במישור פרויקטיבי הוא בעל מאפיין אוילר של 1.
קדיש (משה גרשוני)

היסטוריה

בשנת 1984 יצר משה גרשוני 14 סדרות של הדפסי רשת ו-8 תחריטים במסגרת הזמנה של סדנת ההדפס ירושלים לעבוד בה. סדרת התחריטים, שנקראה "קדיש", התבססה על פסוקים מתוך תפילת הקדיש, כאשר כל הדפס מתייחס לתואר אחר של האל - "יִתְבָּרַךְ", "וְיִשְׁתַּבַּח", "וְיִתְפָּאַר", "וְיִתְרוֹמַם", "וְיִתְנַשֵּׂא", "וְיִתְהַדָּר", "וְיִתְעַלֶּה", ו-"וְיִתְהַלָּל". 
פלטות התחריט הגדולות הודפסו בסדנה על ידי ברבי קרביץ והם הוצגו לראשונה בתערוכת היחיד של משה גרשוני שהתקיימה בשנה זו בסדנה. מאז, הוצגה הסדרה מספר פעמים בתערוכות בישראל. בין היתר הוצגו הדפסים מן הסדרה בתערוכת היחיד של גרשוני במוזיאון ישראל (1986). מספר לא ידוע של הדפסים הוצגו בתערוכה "הדפס מתוך הדפס" במוזיאון תל אביב לאמנות (1986). ארבעה הדפסים ("ויתהדר", "ויתעלה", "וישתבח", "ויתרומם") הוצגו בתערוכה "חותם הדפס" במוזיאון ישראל (1994). 2 הדפסים ("ויתפאר", "ויתנשא"), הוצגו בתערוכה "מילים רצות" שהתקיימה בסדנת ההדפס (2002). כמו כן הוצגו הדפסים בתערוכה "100 יצירות מופת על נייר" (1999) במוזיאון ישראל, בתערוכה הרטרוספקטיבית של גרשוני במוזיאון תל אביב לאמנות (2010). הסדרה הוצגה במלואה בתערוכה "מעבר לזיכרון" (2012) במוזיאון על התפר. וכן בתצוגה "חדר אמן" (2015) של גרשוני במוזיאון ישראל. בשנת 2017 הוצגה הסדרה בתצוגה שנפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות לרגל 30 לפטירתו של גרשוני. 
הסדרה נמצאת בכמה אוספים ציבוריים כגון אוסף מוזיאון ישראל, אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות בפריז, צרפת והמוזיאון היהודי של ניו יורק, ארצות הברית.
בשנת 1997 חזר גרשוני לנושא הקדיש, אז יצר ספר-אמן בשם זה אשר התבסס על פואמה מאת אלן גינזברג.

תיאור

שמונת ההדפסים הודפסו במהדורה של 25 עותקים (כ"א), בעזרת טכניקות מגוונות שכללו תצריב, אקווטינטה, אקווטינטת סוכר, עיפרון חשמלי ושעווה רכה. גודל הפלטה של הדימוי היא בגובה 76 ס"מ וברוחב 79 ס"מ והוא מודפסת על ניירות מסוג "ארש" (Arches) או "גוארו" (Guaro) שגובהו 77 ס"מ ורוחבו 81 ס"מ.
המוטיב המרכזי בסדרה הוא פרח הרקפת, המופיע כרישומים אקספרסיביים, ומאזכרים לפעמים גם להבות אש או אברי מין גבריים. בעוד מרבית עבודותיו מראשית שנות ה-80 הדגישו את העיסוק במוטיבים לאומיים, הרי שבתקופה זו החלו להיכנס אל עבודותיו מוטיבים מן המסורת היהודית. "בעיקרון זהו סיכום של שנה וחצי של התעסקות בנושא הרקפות האלה, הקשורות הן למוטיבים לאומיים והן לאפשרויות ציוריות", הסביר גרשוני. עם זאת הוסיף גם כי "בהחלט הייתה לי הרגשה שאני יוצר מעין מצבה, בייחוד בסדרה של שמונת התחריטים, בהם מופיעות שמונה המילים של הקדיש. הרקפות שולבו במוטיבים נוספים כגון כתם עיגולי דמוי "מנהרה", סימני שאלה ועוד, מוטיבים אלו, שהופיעו ביצירתו בתקופה זו, הפכו למרכזיים ביצירתו של גרשוני.
לצד המוטיבים האיקונוגרפיים, העבודות עושות שימוש בצבעוניות לבנה ושחורה כביטוי דיאלקטי של אור וחושך ושל חיים ומוות. בייחוד בולט הדבר בהדפס האחרון בסדרה - "ויתהלל" - בו מאכלסים עלי רקפת את רוב הפורמט. דרך עלים אלו נשקף אור בהיר, אשר מהווה ניגוד לשוליים הכהים של ההדפס.
אהרן דוברת

חייו

אהרן דוברת נולד בארגנטינה בשנת 1931. למד לקראת תואר במשפטים באוניברסיטת בואנוס איירס ובשנת 1958 עלה לישראל. 
החל לעבוד כפקיד במשרד התעשייה והמסחר, והתקדם בתחילת 1963 לניהול חטיבת התעשייה במשרד. בשנת 1961 נמנה עם מקימי קונצרן "כלל", יחד עם משפחת רקנאטי ובתמיכתו של שר התעשייה והמסחר, פנחס ספיר. הקונצרן נועד למשוך לישראל השקעות של יהדות אמריקה הדרומית.
בשנים 1965–1991 כיהן כמנכ"ל קונצרן "כלל", והפך אותו לקונצרן הגדול בישראל, תוך הגדלת ההון העצמי שלו מ-20 מיליון דולר לכ-400 מיליון דולר. ב-1973 הוביל את רכישת "החברה המרכזית" על ידי "כלל". נקלע למאבק חריף עם העיתונאי יואב יצחק, שפרסם ב"מעריב", החל מ-15 בינואר 1989, סדרת כתבות ביקורתיות על "כלל". המאבק כלל גם חרם מודעות על העיתון. באותה תקופה התנהלו חקירות אחדות נגד דוברת, אך כולן נסגרו ללא אשמה. בשנת 1990 זכה דוברת בפרס התעשייה בקטגוריה הכללית.
לאחר פרישתו מניהול כלל הקים באפריל 1991, עם יצחק שרם, שהיה המשנה שלו בכלל, את חברת ההשקעות דוברת, שרם ושות' בע"מ ואת חברת לידר, שהתמחתה בחיתום ובהשקעות. יחד עם איש העסקים אבי טיומקין הקימו דוברת ושרם את העיתון היומי "טלגרף", שניסה להתחרות בעיתון "גלובס", אך לאחר שלוש שנים נסגר לאחר שנכשל מבחינה כלכלית. דוברת ושרם הובילו את רכישת השליטה בחברת ההשקעות של בנק הפועלים, ושינו את שמה ל"פולאר". 
בשנת 1998 נפרד דוברת משרם, תוך כדי סכסוך אישי חריף, והתמקד בחברת "ישאל" שבשליטתו. בשנת 2005 מכר את השליטה בחברה. בשנת 1999 הקים, יחד עם בנו שלמה דוברת, אבי זאבי והראל בית-און את קבוצת ויולה, שעסקה בניהול קרנות הון סיכון.
בראיון לעיתון "כלכליסט" אמר: "החיים שלי מלאים בשורה של כישלונות. כל החיים מורכבים ככה, זה לא שחור ולבן, יש הצלחות וכישלונות, לשמחתי הרבה במקרה שלי יותר הצלחות מכישלונות." כן אמר שבעיניו הישגיו הגדולים ביותר היו אנציקלופדיה יודאיקה והשבועון "כותרת ראשית", שראו אור באמצעות כתר הוצאה לאור שהייתה בבעלות כלל בימיו.
מילא תפקידים בגופים ציבוריים, ובהם יו"ר חבר הנאמנים של האקדמיה לאמנות בצלאל וחבר עמותת המכון הישראלי לדמוקרטיה. 
אהרן דוברת התגורר במגדלי אקירוב שבתל אביב והחזיק דירה בניו יורק. היה נשוי לדליה צור (בתו של יעקב צור), אם בנו, איש העסקים שלמה דוברת ובתו המשוררת ענת דוברת בן עזרא. התחתן בשנית וחי עד סוף ימיו עם מירי דוברת (לשעבר סגל). נפטר ב-11 בדצמבר 2008, לאחר שחלה בסרטן.
הכיסאות

"הכיסאות" (בצרפתית: Les Chaises) הוא מחזה אבסורד מאת אז'ן יונסקו משנת 1952, העוסק בחוסר המשמעות של החיים ובחוסר התקשורת בין בני האדם.

עלילת המחזה

המחזה נפתח בתמונה של חדר ריק כמעט, למעט שני כיסאות, במה קטנה עם לוח עליה ומנורת גז. לאורך הקיר פזורות דלתות רבות ושני חלונות. על הבמה קשיש וקשישה. הקשיש והקשישה (ששמה סימיראמיס) מחליפים דברי הבל מהם מבינים שהם על בקתה בודדת בלב ים. נראה שהם חיים בזמן בו הציוויליזציה האנושית קרסה, הם מזכירים את פריז ש"כבתה" לפני ארבע מאות אלף שנים.
תוך כדי הדברים הזקן מחליט שעליו להעביר הלאה את משמעות חייו, ויעשה זאת באספה שמתקיימת באותו הערב, ואף הזמין נואם לדבר. ואכן, אחרי זמן מה נשמע שכשוך סירה במים וצלצול פעמון. אך האורחת שמגיעה אינה אלא אוויר, ועם זאת הם מתייחסים אליה במציאותיות גמורה ואף מביאים לה כיסא לשבת עליו. לאחר שיחה קלה עם האורחת מגיע גם אלוף, ואחריו גברת יפה ודפס גלופות. כל אחד מהם, כמובן, מקבל כיסא. נראה שלגברת היפה היה רומן בעבר עם הקשיש, בעוד שדפס הגלופות מפלרטט עם הקשישה בגסות. מכאן ואליך צורתם של האורחים הבאים כבר אינה ברורה, והם מגיעים בכמויות גדולות יותר ובמהירות רבה. אין עוד שיוך של כיסא לאדם בודד. בין האורחים יש עיתונאים, כתבים, שדרנים ואף ילדים. מתחילה זרימה גדולה של כיסאות לבמה. כשהבמה עמוסה בכיסאות, משתרר שקט לזמן מה ואז מגיע הקיסר. גם הוא, כמובן לא קיים.
אחרי בואו של הקיסר מחכים הקשיש והקשישה לנואם. בסופו של דבר מגיע הנואם, והוא שחקן בשר ודם. הקשיש והקשישה בטוחים כעת שמסרו האחרון של הקשיש לאנושות, הוראותיו כיצד להציל את עצמה, יעברו, ולכן מתאבדים, על מנת להעצים את הרגע, בקפיצה מחלונות ביתם. אחרי ההתאבדות הכפולה הנואם מבהיר שהוא בעצם חירש-אילם, משרטט כמה אותיות סתומות על הלוח, ויוצא.
המחזה הועלה בישראל פעם אחת, בתיאטרון הלאומי הבימה, בתפקיד הקשיש שיחק שלמה בר שביט ובתפקיד הקשישה שיחקה ליא קניג. המחזה צולם ב-1971 לטלוויזיה הישראלית.
רוברט לפקוביץ'

קורות חיים

לפקוביץ' נולד בניו יורק וסיים את התואר הראשון באוניברסיטת קולומביה ב-1962. הוא סיים את התואר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה ב-1966 עם תואר MD. לאחר עבודה של מספר שנים כעוזר מחקר במכונים הלאומיים לבריאות בין השנים 1968–1970.
בין השנים 1970–1973 הוא עבד במחקר באוניברסיטת הרווארד ובבית החולים הכללי בבוסטון. הוא השלים את התמחותו במחלות קרדיו-ואסקולריות ב-1973 ומונה לפרופסור לרפואה ולביוכימיה במרכז הרפואי של אוניברסיטת דיוק.
הוא היה חוקר במכון הרפואי הווארד יוז מאז 1976 וכן חוקר באגודת הלב האמריקנית בשנים 1973–1976.
לפקוביץ' החל להשתמש ברדיואקטיביות ב-1968 כדי לעקוב אחר חיישני התאים. הוא קשר איזוטופים של יוד למספר הורמונים והודות לקרינה הוא הצליח לחשוף כמה קולטנים, בהם הקולטן לאדרנלין: β-adrenergic receptor. הצוות בראשותו הוציא את הקולטן מדופן התא והם הצליחו להבין את הבסיס לפעולתו.
הצוות השיג את הצעד הבא במהלך שנות השמונים. החוקר החדש בקבוצה, קובילקה, קיבל על עצמו את האתגר לבודד את הגן המקודד את קולטן β-adrenergic receptor, מהגנום האנושי העצום. הוא פיתח גישה שאפשרה לו להשיג את המטרה. כאשר החוקרים ניתחו את הגן, הם גילו כי הקולטן דומה מאוד לקולטן הלוכד אור בעין. הם הבינו כי מדובר במשפחה של קולטנים הנראית ומתפקדת באורח דומה. משפחה זו מוכרת כקולטנים מצומדים לחלבון G. כאלף גנים כבר קודדו עבור קולטנים אלו, לדוגמה הקולטנים החשים את האור, את הטעם, את הריח, את האדרנלין, את ההיסטמין, את הדופמין ואת הסרוטונין. כמחצית מהתרופות משיגות את ההשפעה שלהם באמצעות קולטנים מצומדים לחלבון G.
בשנת 2007 זכה במדליה הלאומית למדעים ובפרס שאו בתחום מדעי החיים ורפואה, ובשנת 2012 זכה עם פרופסור בריאן קובילקה מארצות הברית בפרס נובל לכימיה.
איזידור גנסל

חייו

גנסל, שנולד בבודפשט במשפחה יהודית, היה אחד מחמישה אחים שהתחילו לשחק ב-1910 בבית ספר לכדורגל של הכח וינה. בהמשך, יחד עם אחיו מקס, ייסד את המועדון Sportclub Unitas. ביוני 1914 עבר למועדון Wiener AF, שם הפך במהרה לשחקן ספסל. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרי ושיחק בנבחרתו עד שהועבר לצבא ההונגרי בגלל היותו יליד הונגריה. בסיום המלחמה נשאר בבודפשט והצטרף למועדון הכדורגל פרנצווארוש, שם שיחק בעונת 1918-1919 בשורת החלוצים לצד אלכסנדר נויפלד ומיהאלי פאטאקי. פרנצווארוש סיימה את העונה במקום השני. בקיץ 1919 השתתפה פרנצווארוש בטורניר פרטר בווינה ובהזדמנות זו חלק מהכדורגלנים עברו לקבוצות אוסטריות - גנסל, שכבר היו לו קשרים ב-Wiener AF עבר אליהם ומשם להכח וינה, אליה הגיע גם אחד מאחיו, Jenő ובהמשך גם אלכסנדר נויפלד. בעונה הבאה הכח נאבקה על העלייה לליגה העליונה והצליחה. במהלך העונה הבקיעה הכח 107 שערים, 52 מתוכם הובקעו על ידי איזידור גנסל ועוד 18 על ידי אחיו. ב-1920 זומן לסגל נבחרת הכדורגל של אוסטריה תחתית ושיחק במסגרתה נגד נבחרת גרמניה המזרחית.
בעונה הראשונה בליגה העליונה הגיעה הכח למקום הרביעי ובעונה השנייה נאבקה על המקום הראשון, אך לבסוף הסתפקה במקום השני. בשתי העונות גנסל היה מלך השערים של הקבוצה. ב-1923 גנסל עבר לשחק בקבוצה היהודית-רומנית מכבי צ'רנוביץ וזומן לסגל נבחרת רומניה בכדורגל. הוא השתתף במשחק אחד, נגד טורקיה, משחק שהסתיים בתוצאה 2-2 והבקיע את שני השערים לטובת רומניה.
בסיום העונה ברומניה שב גנסל לאוסטריה, הפעם בגראץ, שם שיחק בהכח גראץ עד סיום הקריירה שלו ככדורגלן. בשנת 1926, כאשר הכח וינה איבדה כדורגלנים רבים לטובת מועדונים אמריקאיים, חשבו לגייס את גנסל לשורותיהם פעם נוספת, אך שבירת רגלו מנעה זאת. הוא פתח בקריירה חדשה כמאמן כדורגל בתוניסיה, שם אימן את כדורגלני מועדון US Tunisienne מתוניס והוביל אותם לשלוש אליפויות, בשנים 1930, 1931 ו-1933. 
גנסל חלה בתוניס במחלה קשה, כולל שיתוק חלקי ושב לאוסטריה, שם מת ממחלתו כעבור כמה שנים.
הרמן קרוק

הרמן קרוק (ביידיש: הערמאן קרוק; 19 במאי 1897, פלוצק, פולין – 1897- בספטמבר 1944, מחנה לאגדי, אסטוניה. היה ספרן ועיתונאי יהודי פולני, חבר מפלגת הבונד הסוציאליסטית הפולנית, ומחברו של יומן על קורותיו בתקופת השואה, בגטו וילנה ולאחר מכן במחנה עבודה באסטוניה.

קורות חיים


נולד בפלוצק שבפולין. הצטרף לקבוצה סוציאליסטית יהודית המקורבת לתנועת 
. בהשפעת המהפכה ברוסיה עבר למפלגה הקומוניסטית הפולנית, אך במהרה התאכזב מעמדת הקומוניסטים בשאלה היהודית ובתחילת שנות ה 20- חזר לתנועת הבונד והיה פעיל ב'צוקונפט', תנועת-הנוער של המפלגה. עבר לוורשה, התרכז בעיקר בתחום החינוכי החברתי, היה פעיל בארגון ספריות פועלים, השתתף ב'פולקס צייטונג', בטאון ה'בונד', ונמנה עם מנהיגי ה'בונד' בפולין. בוורשה עבד כספרן ב"גראסער ביבליאטעק" והיה מזכיר "ליגת התרבות" (קולטור ליגע) בפולין.

קורותיו בשואה

עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939 נמלט קרוק מוורשה והגיע עם זרם הפליטים לווילנה, שנעברה א לשליטת ברית המועצות בעקבות הסכם ריבנטרופ מולוטוב, והייתה לבירת ליטא הסובייטית. בעזרת ה'בונד' קיבל קרוק אשרה לארצות-הברית, אך השלטונות הסובייטים מנעו ממנו לצאת מברית-המועצות. כשתקפה גרמניה הנאצית את ברית-המועצות וצבאה התקרב לווילנה, החליט להישאר בשלטון הגרמנים ולרשום את אירועי התקופה. בפתח יומנו כתב: ’אין הכוח ליטול שוב את מקל הנדודים ולצאת רגלי לדרך. אני נשאר... ואם אני נשאר, ואם אהיה קורבן הפשיזם, אטול למיצער את העט ואכתוב פנקס של עיר. ברור: וילנה תיכבש, הגרמנים יתחילו בפשיזציה של העיר, יהודים יוכנסו לגטו. כל זה ארשום.’
כשנכלא בגטו וילנה ב-1941 ארגן את יצירתה של ספריית הגטו, ופיקח על הקמתה ועל הרחבתה. הוא מילא מפקיד מרכזי במערכת הסיוע הסוציאלי בגטו וכן בחיי התרבות בגטו.
קרוק וזליג קלמנוביץ', סגן מנהל יווא בווילנה, נדרשו על ידי אנשי כח משימה רוזנברג לאסוף ולמיין את החומר הארכיוני של מכון ייוא וספריות נוספות. היה עליהם לבחור את החומר האיכותי, הוגדר 30%, וכל היתר נשלח לגריסה. עם הזמן הצטרפו אליהם למשימה חוקרים, משוררים ומשכילים יהודיים נוספים. חלקם הבריחו פריטים בעלי ערך אל תוך הגטו או החביאו אותם במקומות אחרים. הם זכו לכינוי "בריגדת הנייר".
קרוק כתב יומן ביידיש ובו תיעד את קורותיו בגטו, וכן את חיי היום יום בגטו. יומנו מהווה מקור רב ערך לחקר התקופה והוא אחד המסמכים החשובים ביותר בתיעוד גטו וילנה.
בספטמבר 1943, עם חיסול גטו וילנה, גורש קרוק למחנה הריכוז לאגדי (Lagedi) באסטוניה. את הערך האחרון ביומן כתב קרוק ב-17 בספטמבר 1944. לאחר כתיבת ערך זה טמן קרוק את יומנו באדמתו של מחנה הריכוז לאגדי (Lagedi) באסטוניה. למחרת היום אולצו קרוק ויתר אסירי המחנה לערום עצים בערמה, נורו וגופותיהם הונחו על הערמה לשרפה. הצבא האדום, שהגיע למחרת, לא הצליח למנוע את הרצח, אך מנע את שרפת הגופות.
אשתו של קרוק, פאולינה (לבית הורוביץ; לימים ורדי), עלתה לארץ ישראל.