google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ייסון לואיס

שנותיו המוקדמות

לואיס נולד בניופורט ביץ' בשקליפורניה. אמו, ננסי, הייתה אחות ואביו גרגורי היה שופט. הוריו התגרשו ויש לו אח בשם שון ושתי אחיות, קייטי וניקול. לאחר סיום התיכון למד באוניברסיטה בסן דייגו. לאחר סיום לימודיו החל לדגמן בפריז ובמילאנו ודיגמן עבור מותגים כדוגמת Guess, טומי הילפיגר והוגו בוס.

קריירה

ההופעה הטלוויזיונית הראשונה של לואיס הייתה בסדרה בוורלי הילס 90210. לאחר מכן שיחק בסדרה סקס והעיר הגדולה את תפקידו של סמית' ג'רד. זהו תפקידו המוכר ביותר עד היום והוא חזר לשחק בו גם בשני סרטי ההמשך לסדרה. בשנת 2007 שיחק לצידם של דמי מור וקווין קוסטנר בסרט מיסטר ברוקס. לאחר מכן הוא ביצע הופעות אורח בסדרות מכושפות ואחים ואחיות.
לואיס תומך פעיל של הקהילה הגאה ובמאי 2008 הופיע בטקס פרסי GLAAD.
ב-2010 הופיע בסדרה איך פגשתי את אמא ובשנת 2014 שיחק בסדרה להיות איתה של אסי עזר.
רמון קלמנטה

נבחרת לאומית

קלמנטה משתייך לנבחרת פוארטו ריקו, שם הוא משתף פעולה עם קרלוס ארויו, חוסה בראה ודניאל סנטיאגו. בחודש ספטמבר 2013 הגיע עם נבחרתו למקום השני באליפות אמריקה בכדורסל, לאחר שהפסידו בגמר לנבחרת מקסיקו 91-89.
רון מודי

ביוגרפיה

מודי נולד בשכונת טוטנהאם שבלונדון. אמו קייט הייתה יהודייה ליטאית, ואביו ברנרד מודניק היה ממוצא יהודי רוסי. מודי הוא דודנם של הבמאי לורנס מודי ושל השחקנית קלייר מודי. בצעירותו למד סוציולוגיה בבית הספר לכלכלה של לונדון.

קריירת משחק

בזמן שלמד באקדמיה, החל מודי להופיע בהצגות, ולאחר מכן החליט להיות שחקן מקצועי. התפרסם בקולנוע הבריטי בקומדיה של ריצ'רד לסטר "העכבר על הירח" (1963) בתפקיד ראש ממשלת בריטניה רופרט מואנגט'וי. כן התפרסם בעיבוד הקולנועי לספרה של אגאתה כריסטי, "בצל הגרדום" (1964), כאשר גילם את השחקן דריפורד קוסגוד.
בשנת 1960 שיחק במחזמר "אוליבר!" בתפקיד הנוכל היהודי פייגין. ב-1968 שיחק בגרסה הקולנועית המצליחה של קרול ריד למחזה זה; מודי זכה על הופעתו בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בקומדיה/מוזיקלי, והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס באפט"א. על הופעתו בגרסה המחודשת למחזמר זה, שיצאה ב-1984, היה מודי מועמד לפרס טוני.
בשנת 1970 הופיע בקומדיה של מל ברוקס "שנים עשר כיסאות", לצידם של דום דה-לואיז ופרנק לנגלה, בתור האריסטוקרט הרוסי אפוליט ורוביינינוב.
מודי נפטר בשנת 2015 בגיל 91. הוא השאיר אחריו אישה ושישה ילדים.
אורי-און

הקומיקס

דמותו של אורי-און הופיעה בישראל בשנת 1987 בסדרת קומיקס בת ארבע חוברות צבעוניות, ולאחר מכן העלילה המשיכה בכתב העת לילדים "כֻּלָּנוּ" לאורך מספר שבועות.
פרסום הקומיקס הוביל לביקורת רבה מצד הקוראים על כך שאורי-און הוא רציני ופטריוטי מדי וכותבים אחדים אף טענו כי נצר הציג דרך הקומיקס השקפות ימניות מדי בעיקר משום שבאותה התקופה הוא היה תושב יהודה ושומרון, וכי ההשקפות האידיאליסטיות הללו לא תאמו את הדעות הרווחות בחברה הישראלית המודרנית באותה העת. במדור המכתבים למערכת של חוברות הקומיקס (שנקרא "מכתב-און" על פי הצעתו של הקורא נמרוד רשף), סתר נצר את הטענות הללו וציין כי הקומיקס הציג השקפות מתונות יותר והדגיש כי הפתרון לסכסוך בקומיקס חייב להימצא בדרכי שלום. כמו כן הדגיש נצר כי הפטריוטיזם של אורי-און הושפע מזה של דמויות גיבורי העל האמריקאיים.
רבים טועים לחשוב את אורי-און לגיבור-העל הישראלי הראשון. "אורי-און" הוא גיבור-העל הישראלי הראשון אשר הופק בחוברות צבעוניות, בעוד גיבור העל הישראלי הראשון היה "סברמן" של אורי פינק אשר הופק בחוברות שחור-לבן בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
שמו של אורי-און ניתן לו על ידי העיתונאי הדתי אורי אורבך, ידידו של נצר ושותף לחדרו בתקופה בה הוא יצר את דמותו של אורי-און.

רקע

לאחר שמכון טכנולוגי סודי בנגב בשם "המכון הישראלי לקידום הטכנולוגיות המיוחדות" (מיקט"ם) מגלה כי חייזרים מהכוכב אליאנוס מתכננים פלישה לכדור הארץ, אנשיו מגייסים את החייל אורי בן-דוד והופכים אותו ל"אורי-און" - גיבור-על בעל כוחות-על וחליפה כחולה עם לוגו של המנורה על חזהו. אורי משתמש בכוחותיו כדי להגן על תושבי מדינת ישראל מפני הפולשים האינטר-גלקטיים מכוכב אליאנוס. הפולשים מבקשים לקחת מהנגב מחצבים החיוניים להישרדותם, שאותם הסתירו באדמת המדבר לפני שנים רבות - ומאיימים להשמיד את כל מי שיעמוד בדרכם. במהלך הקרב על הנגב מגלה אורי כי בין הפולשים ישנו בן אנוש בשם עידן אשר הצטרף אליהם מרצונו בביקורם הראשון בכדור הארץ לפני למעלה מ-4,000 שנה, ובמשך הזמן הפך לבן אלמוות בכוכב אליאנוס. יחד הם מצליחים להשפיע על ההנהגה של צבא הפולשים ומצליחים להביא לסיום הפלישה.
בהמשך הסדרה מנסה אורי לעזור לטייס ישראלי בשם יורם הראל אשר הפך לאיש עקרב ענקי במהלך הקרב עם הפולשים. היצור, אשר נודע בכינויו "עקרב-איש", מגיע למקום מגוריו, אך אינו יכול לדבר. אנשים מתייחסים אליו כאל מפלצת ופוגעים בו, וכתוצאה מכך הוא הופך להיות אלים ואכזרי, ואף מתכחש לעברו האנושי. אורי אינו מוותר, ובסופו של דבר מצליח לרפא את העקרב-איש.
סקוט ויינגר

ביוגרפיה

ויינגר נולד בניו יורק סיטי לזוג הורים יהודים, בייבס, מורה ואליוט ויינגר שעבד כמנתח.
גדל בפלורידה ועבר ללוס אנג'לס כדי לשחק באופן מקצועני. 
התגלה בפעם הראשונה בסיטקום "איש המשפחה", ויינגר קיבל מחמאות רבות על התפקיד.
הופיע בתחילת ואמצע שנות ה-90 ב-32 פרקים בסדרת הקאלט "צער גידול בנות", בתפקיד סטיב הייל החבר של די.ג'יי. טאנר.
בשנת 1992 נבחר ויינגר כשהיה בן 16 לדבב את קולו של אלאדין בשובר הקופות "אלאדין". 
ויינגר זכה בפרס סאטורן לשחקן הצעיר הטוב ביותר על ודיבב את אלאדין גם בשני סרטי ההמשך "שובו של ג'אפר" ו"אלאדין ומלך הגנבים".
זנח לאחר מכן את תחום המשחק כדי להתקבל וללמוד באוניברסיטת הרווארד, סיים את לימודיו בהצלחה בשנת 1998.
שמונה בעקבות אחד (סרט קולנוע)

תקציר העלילה

בקיבוץ "מעיין" נמצאים שמונה ילדים הנקראים "קבוצת החירבה" על שם חורבה ישנה ליד הירקון שם הם נוהגים לשחק. בכניסה לקיבוץ נמצא הדוכן של אבו יחיא (יעקב בנאי) שמוכר ארטיקים ודברי מתיקה בעזרת בנו יחיא (ציון אשכנזי) שמצטרף מדי פעם לחבורה.
לילד עמוס (בנימין גולדשלגר) יש אח גדול בשם צביקה (ניקו ניתאי), טייס מטוס מיראז' 3 המאוהב בגאולה (גאולה גיל), המטפלת של הילדים.
יענקל'ה (בומבה צור) הוא חבר קיבוץ רווק הקשור מאד לחמורו גוסטב ומתעמת על רקע זה עם הילדים. חברת הקיבוץ בת שבע (אלישבע מיכאלי) עובדת במטבח ומנסה כל הזמן להתחבב על יענקל'ה אבל הוא אינו מגיב.
בלילה מגיע למקום בסירת מנוע מהים, אדם מזוקן. הוא קושר את הסירה לגדת הירקון ונכנס לחירבה. למחרת מגלים אותו הילדים והוא מציג עצמו במבטא גרמני כפרופסור אלכסנדר ברגר, זואולוג מהאוניברסיטה העברית שעורך כאן מחקר על חיות וציפורים. ברגר מתחבב עד מהרה על הילדים וחברי הקיבוץ אך יחיא חושד בו.
בבסיס חיל האוויר עומד להיערך מסדר כנפיים ובו יטוסו שלושה מיראז'ים שבאחד מהם יטוס צביקה. בקיבוץ מתאמנת קבוצת כדורגל שמאמנה הוא טופה (איתן פריבר). טופה מנדב את עצמו להיות מאמן של קבוצת הכדורגל של חיל האוויר. טופה הוא מחבל המופעל על ידי ברגר. בלילה חודר יחיא עם מוקי לחירבה ועד לכך שברגר מוסר לטופה פצצה עם מנגנון השהייה שעליו להשתיל בתא הטייס. טופה וברגר מגלים את יחיא וקושרים אותו וברגר נותן לכלב חלב עם רעל וממית אותו.
הפצצה מוחבאת בתוך כדורגל ובעת הטקס מתגנב טופה למטוס המיראז' של צביקה ומשתיל אותה בתא הטייס.
כל הקיבוץ והילדים מחפשים את יחיא. בינתיים מתחיל הטקס והמטוסים ממריאים. יחיא מצליח להשתחרר ופוגש בחבר הקיבוץ רזניק (שלמה וישינסקי) ומספר לו על מה שיש בחירבה ועל הפצצה. רזניק מגיע לחירבה ומזהיר במכשיר הקשר את מפקד הבסיס (מיכאל כגן) על הפצצה. צביקה מצליח למצוא את הפצצה ולנטרל אותה וטופה נאסר.
יחיא רץ לסירתו של ברגר ומתחיל לחבל בה. כשמגיע ברגר לסירה מתחיל מאבק ביניהם ויחיא מצליח להפיל את המנוע למים. בינתיים מגיעים כולם לתל כודאדי ויענקל'ה מכוון את המסוק הצבאי לעבר יחיא בסירה. יחיא מועלה למסוק וברגר ממשיך ברגל למעגן הסירות בירקון ומתחיל לחתור אך הילדים מפילים עליו רשת והוא נלכד.
בסוף חוגגים כולם את הניצחון ויחיא מקבל כפרס דגם של מיראז' 3.
פרוקופליה

היסטוריה

ההתיישבות האנושית באזור החלה עוד בתקופה הנאוליתית, ממצאים מתקופה זו נמצאו בקרבת העיר. עדויות מוקדמות לעיבוד מתכת נמצאו באתר ארכאולוגי בכפר פלוצ'ניק (Pločnik) שבתחומי הרשות. גרזן נחושת שהתגלה באתר מתוארך לשנת 5,500 לפנה"ס, חוקרים מסוימים טוענים כי ממצא זה מעיד שהתקופה הכלקוליתית באירופה החלה מאות שנים לפני הכרונולוגיה המקובלת במחקר המודרני.
האזור ייושב מאוחר יותר על ידי שבטים תראקים ואחר כן על ידי הסקורדיסקים (שבט קלטי, Scordisci) בשנת 279 לפנה"ס. לאחר שהרומאים שעבדו את השבטים באזור, העיר השתייכה לפרובינקת מואסיה ונקראה "האמאום" (Hammeum). לפי מפת פויטינגר, העיר הייתה תחנה בדרך הרומית לז'ה-ניש. ספא רומי גדול-ממדים התגלה במרכז העיר בשנת 2008. בסוף המאה הרביעית לספירה, עם חלוקת האימפריה הרומית כל מחוז טופליצה המודרני השתייך לאימפריה הביזנטית. בתקופה הביזנטית העיר נקראה "קומפלוס".
במאה ה-6 שבטים סלאביים החלו להתיישב באזור, קומפלוס שינתה את שמה ל"פרוקופליה" על שם פרוקופיוס מסקיתופוליס.
העיר הוזכרה לראשונה במסמכים נוצריים בימי הביניים המאוחרים, חשיבותה גדלה בתקופת שלטונו של לאזאר, נסיך סרביה לפני הכיבוש העות'מאני בשנת 1454. במשך 423 שנות השלטון העות'מאני העיר נקראה אורגופ והיא הייתה חלק מסנג'ק ניש. במאות ה-16 וה-17 העיר ביססה את חשיבותה, היא שגשגה כלכלית בזכות קשרי המסחר שלה עם דוברובניק.
בין השנים 1929 ל-1941, פרוקופליה הייתה חלק מבאנובינת מוראביה בממלכת יוגוסלביה. העיר ניזוקה במלחמת העולם הראשונה והשנייה, והפכה לעיר תעשייתית בעידן הפוסט-מלחמתי.
המביט

המביט (מאוחר יותר נקרא המביט לישראל) היה שבועון בעברית שהוציא פרץ סמולנסקין במהלך שנת 1878.
הגיליון הראשון יצא לאור בט"ז באדר תרל"ח, וכעבור 26 גיליונות פסקה הופעתו של השבועון. השבועון הגדיר עצמו כשבועון למשפחה, וראה עצמו כשבועון ברוח אירופית. מחידושי הלשון שניסה סמולנסקין להכניס היה השימוש במילה "עלה" (כמו בגרמנית וביידיש) במקום המילה "עמוד". לפי בריינין, החלק המוצלח שבשבועון היו הפיליטונים, שנכתבו בו במדור שנקרא "עלי חמד".
איגור קוניצין

קריירה

קוניצין, יליד ולדיווסטוק, החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 1998. הוא נכנס לראשונה אל בין 1,000 המדורגים הראשונים בדירוג העולמי ב-25 במאי באותה שנה, כאשר התקדם למקום ה-804. בהמשך השנה נכנס גם לסבב הזוגות, ונכנס אל בין אלף הראשונים בזוגות באפריל 1999, למקום ה-854.
בשנים הבאות החל קוניצין בהתקדמות עקבית, והגיע במאי 2000 לראשונה למאייה השלישית בעולם ליחידים, אם כי לא הגיע להישגים גבוהים בטורנירי הסבב עצמם. על אף שהתקשה להתקדם בתקופה מסוימת וסיים את שנת 2001 במקום ה-391 בלבד, הוא העפיל לראשונה במהלך שנת 2002 אל בין 200 הראשונים בדירוג, וסיים אותה כשהוא במקום ה-149 בעולם.
קוניצין נשאר בסביבת דירוג זו בשנים שלאחר מכן, אך ביצע את התקדמותו הגדולה בשנת 2006, שבה התקדם 105 שלבים בדירוג והעפיל לראשונה למאייה הראשונה בעולם. במהלך השנה הוא השתתף לראשונה בטורניר גראנד סלאם, כאשר שיחק ואף עלה לסיבוב השני באליפות וימבלדון. הוא החל להגיע להישגים גם בסבב הזוגות, כאשר הגיע יחד עם דמיטרי טורסונוב עד לגמר טורניר נוטינגהאם, והגיע למאייה הראשונה בעולם גם בדירוג לזוגות.
בשנת 2007 קוניצין המשיך את התקדמותו, והעפיל לראשונה לאליפות אוסטרליה הפתוחה ולאליפות צרפת הפתוחה שבהן הפסיד בסיבוב הראשון, ולאליפות ארצות הברית הפתוחה שבה עלה לסיבוב השני. בנוסף, הגיע לסיבוב השני באליפות וימבלדון לזוגות, ולגמר טורניר ניופורט יחד עם נתן הילי. הוא ביצע התקדמות רבה בשנה זו בשני התחומים כשבזוגות סיים במקום ה-71, אך לקראת סופה חלה ירידה אצלו ביחידים למרות יכולתו הטובה במהלך השנה.
את פריצתו הגדולה עשה קוניצין בשנת 2008, כאשר העפיל יחד עם דמיטרי טורסונוב עד לחצי גמר אליפות צרפת הפתוחה לזוגות, ובעקבות כך התקדם למקום ה-49 בעולם בדירוג הזוגות. בנוסף, הוא זכה בגביע קרמלין במוסקבה שהיה תואר ה-ATP הראשון שלו, לאחר ניצחון בגמר על בן ארצו, מאראט סאפין. באותה שנה הוא זומן לראשונה לנבחרת רוסיה, למפגש חצי גמר גביע דייוויס מול נבחרת ספרד. קוניצין ניצח יחד עם דמיטרי טורסונוב במשחק הזוגות של המפגש, אך רוסיה הפסידה במפגש כולו בתוצאה 3-2.
בשנת 2009 המשיך קוניצין להתקדם, והשיג את דירוג השיא בקריירה שלו, כשהתקדם ארבעה מקומות למקום ה-35 בעולם בחודש יולי. הוא זומן בפעם השנייה לנבחרת רוסיה, למפגש רבע גמר גביע דייוויס מול נבחרת ישראל. הוא הפסיד יחד עם מאראט סאפין את משחק הזוגות, שהכריע את המפגש, לאנדי רם ויוני ארליך, ולאחר מכן הפסיד גם במשחק היחידים להראל לוי.
המשרד למחקר ופיתוח מדעי

המשרד למחקר ופיתוח מדעי (באנגלית: (The Office of Scientific Research and Development (OSRD), היה משרד פדרלי של ממשל ארצות הברית שנוצר כדי לתאם מחקר מדעי למטרות צבאיות במהלך מלחמת העולם השנייה.
מהלכים ראשונים להקמתו של המשרד נעשו במאי 1941, והוא הוקם פורמלית על ידי הצו הנשיאותי מס' 8807 ב-28 ביוני 1941. למשרד ניתנה גישה כמעט בלתי מוגבלת למימון ולמשאבים, ובראשו עמד וניבר בוש שדיווח ישירות לנשיא פרנקלין דלנו רוזוולט.
המחקר שבוצע תחת אחריות המשרד היה מגוון, ועסק בפרויקטי מחקר מתקדמים שכללו פצצות מדויקות יותר, חומרי נפץ אמינים יותר, מחקר על מרעומי קרבה, טילים מונחים, מערכות התראה מוקדמת ומכ"מים משופרים, נשק קל מדויק ובמשקל קטן יותר, כלי רכב בעלי פרופיל פעולה מגוון יותר, טיפולים רפואיים אפקטיביים יותר, והפרויקט הסודי יותר מכולם, אגף S-1, שבהמשך התנהל כפרויקט מנהטן, ועסק במחקר, פיתוח וייצור של כלי הנשק הגרעיניים הראשונים.

ניסויים בבני אדם

מאוקטובר 1943 עד אוקטובר 1946, OSRD השתמש בסרבני מצפון מהשירות האזרחי האמריקאי לצורך מחקר של מלריה, לחץ גבהים, השפעות גובה רב, כוויות קור, השפעת רעש חזק, גזים רעילים, בליעה וחשיפה למי ים, טמפרטורות קיצוניות, אקלים, השפעות של היגיינה לקויה, מחסור בתיאמין, השפעת חוסר שינה, היבטים רפואיים של שהות באוויר, ועוד.
האנשים שעליהם נערכו הניסויים התבטאו בהמשך בחריפות נגד מה שנעשה בהם, ואמרו שהם לא היו מתנדבים מרצונם לפרויקט זה לו ידעו עד כמה קשוחים וקפדניים יהיו ניסויים אלה.

פירוק המשרד

המשרד פורק בדצמבר 1947.
בת' שפירו

ביוגרפיה

שפירו נולדה באלנטאון שבפנסילבניה. בנעוריה רצתה לעסוק בתקשורת והחלה ללמוד לתואר ראשון בתחום באוניברסיטת ג'ורג'יה, במהלך הלימודים שינתה את התמקדותה לאקולוגיה וסיימה תואר ראשון ושני בתחום ב-1999. היא זכתה למלגת רודז ללימודים באוניברסיטת אוקספורד בה השלימה ב-2003 תואר שלישי בזואולוגיה. בשנת 2000 נתן לו אוצר מוזיאון הטבע של אוקספורד גישה לדגימת עצם של עוף הדודו שנכחד, מהדגימה הצליחה שפירו להראות את שיוכו למשפחת היוניים. מאמר שפרסמה על כך בשם "Flight of the Dodo" התפרסם בכתב העת Science. בשנת 2001 הצליחה עם המנחה שלה אלן קופר ללקט דגימה מעצם הירך של ממותה צמרית שקפאה לפני כ-21,000 שנים ולהשלים בעקבותיה ריצוף DNA ליונק נכחד זה.
בשנים 2004–2007 עמדה בראש מכון הנרי ולקם לביומולקולה עתיקה באוקספורד, בשנתים הראשונים שימשה עמיתה בקרן ולקם ולאחר מכן שימשה כעמיתת מחקר מטעם החברה המלכותית. ב-2007 מונתה למרצה בכירה במחלקה לביולוגיה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה וב-2011 מונתה לפרופסור חבר במחלקה.
בשנת 2012 עברה לכהן כפרופסור במחלקה לאקולוגיה וביולוגיה אבולוציונית שבאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. משנת 2015 היא מכהנת גם כראש תחום האבולוציה במכון הגנום שבאוניברסיטה.
שפירו זכתה ב-2007 להכרה מטעם מכון סמית'סוניאן כאחת המדעניות הצעירות החדשניות וב-2009 זכתה במלגת מקארתור.
לאורך השנים פרסמה עשרות מחקרים. היא חיברה ספר לימוד וב-2015 יצא לאור ספרה "How to Clone a Mammoth: The Science of De-Extinction" (איך לשבט ממותה) בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון.
יום ראשון של הדקלים

יום ראשון של הדקלים או יום ראשון של כפות התמרים (בלטינית: dominica palmarum) הוא חג נוצרי החל ביום ראשון שלפני הפסחא. החג מציין את כניסתו של ישו לירושלים כמה ימים לפני הפסיון. החג הוא הראשון בסדרת מועדים החלים בשבוע לפני הפסחא, השבוע הקדוש, החותם את עונת התענית (לנט).
יום ראשון של הדקלים הוא מועד קדום שמקורותיו עוד בנוסח ירושלים העתיק, ונראה שנחגג לכל המאוחר במאה התשיעית. בכנסיות רבות מצוין החג על ידי חלוקה של כפות תמרים למתפללים. לעיתים, כפות התמרים נקשרות בצורת צלב. הקושי בהשגת עלי דקל במקומות מסוימים, בתקופה זו של השנה, הוביל לשימוש בעצים חליפיים כגון ערבה. מקובל לערוך תהלוכות, בייחוד של ילדים, הנושאים כפות דקלים (או ענפי עצים אחרים) שבורכו במים קדושים ומשחזרים את כניסת ישו לירושלים בקריאות "הושע נא!" וכו', עם חמור או פסל חמור ועליו דמות ישו כסמל לחמורו של משיח. במרכז אירופה, דמות נוספת המקושרת עם יום ראשון של הדקלים היא "ארנב הדקלים", שמקורו כנראה במסורות שהולידו גם את ארנב הפסחא. הפופולריות של האחרון עקרה לגמרי כמעט את "ארנב הדקלים" ואזכורו כיום נדיר. בשנה הליטורגית הקתולית, צבעי היום הם אדום ולבן והוא מצוין גם בהקראת חלקי הבשורה הנוגעים לפסיון של ישו. בכנסייה האורתודוקסית, מוקלות חומרות הצום לקראת סוף עונתו ומותר למשל לאכול דגים החל מאותו היום.

כניסתו של ישו לירושלים

על פי המסופר בברית החדשה, ישו לן בבית עניה (קרוב לאלעיזריה של ימינו) ושלח שני תלמידים לכפר סמוך להביא לו אתון ועַיִר שמעולם לא רכבו עליו. הוא הורה שיענו לשואלים כי העיר דרוש לשם האל אך יוחזר בקרוב. הוא נכנס רכוב על גבי העַיִר לירושלים ואנשי העיר כיסו את הדרך לפניו בענפים ובירכו אותו בברכת: "ברוך הבא בשם השם". ייתכן שנכנס דרך שער הרחמים, מקום כניסת המשיח על פי המסורת היהודית, אך סביר יותר כי נכנס בכניסה הדרומית לעיר, שהובילה ישירות לבית המקדש.
המנהג לכסות את הדרך לפני אדם חשוב היה נפוץ במזרח הקדום. ישנם חילופי גרסאות בין הבשורות מה בדיוק אנשי העיר הניחו לפני ישו. הבשורות הסינופטיות מדווחות כי הם פשטו בגדים לפניו ורק בבשורה על פי יוחנן מצוינים עלי דקל. ברומא העתיקה עלי דקל היוו סמל לניצחון, ואולי בהקשר זה מרמזים על השאיפות הפוליטיות של היהודים, להשתחרר מעול הרומאים. יש הטוענים כי הכניסה לעיר התרחשה תוך כדי חג הסוכות בו הלולב משמש כאחד מארבעת המינים, למרות שבמסורת הנוצרית מקובל כי היה זה בחג הפסח.
בנגל

בֵּנְגָל הוא חבל ארץ בצפון מזרח אסיה הדרומית. כיום הוא מחולק בין המדינה העצמאית בנגלדש, ובין המדינה ההודית מערב בנגל. בעבר הייתה בנגל ממלכה, ושטחים מממלכת בנגל העתיקה מצויים כיום אף במדינות ההודיות של ביהאר, טריפורה ואוריסה. בנגל מיושבת בבני העם הבנגלי המוסלמי שדובר ברובו את השפה הבנגלית. האזור הוא אחד מהאזורים הצפופים בעולם עם רבע מיליארד איש שחיים בצפיפות של 900 נפש לקמ"ר.
תוחלת החיים היא בסביבות 70.36 שנים בבנגלדש ו-63.4 שנים במערב בנגל. כשמדובר באוריינות, מערב בנגל מובילה עם שיעור אוריינות של כ-77%. בבנגלדש שיעור האוריינות הוא כ 59.82%. רמת העוני והבערות היא גבוהה. אחוז האנשים החיים מתחת לקו העוני הוא יותר מ -30%.
עין תורעאן

עין תורעאן (נכתב לעיתים: תרען, תורען, טורען) הוא מעיין הסמוך לכפר טורעאן בגליל התחתון.
השם תרען נזכר במדרש שיר השירים רבה ('נשי תרען'). המעיין נקשר לסיפור הקרב בקרני חיטין כאחת הנקודות שדרכן עבר הצבא הצלבני בכיוון טבריה. בדומה למעיינות ומערות רבים בגליל, היווצרות המעין היא ככל הנראה תוצאה של השילוב בין מסלע גירני, מערכת שברים וסדקים וכמות משקעים רבה.

מיקום

המעיין ממוקם כ-1.2 ק"מ צפונית מערבית מקצה הכפר הצפוני במעלה הוואדי שכיוונו בקטע הזה צפון מערב, הדרך מסומנת בסימון שבילים אדום ממרכז הכפר ועד המעיין, מהמעיין מטפס שביל (מסומן אדום) לאורך הוואדי (מתעקל לצפון מזרח) לכיוון הר תורען.
מי המעיין יוצאים מנקבה חצובה בסלע גירני החסומה בקיר אבנים. בקיר החוסם הותקנו ברזים שאפשרו שימוש במי המעיין אך אלה אינם תקינים (ביקור במקום ב-16.3.07). עד חיבור הכפר טורען לרשת המים בשנות החמישים של המאה ה-20 שימש המעיין כמקור המים של הכפר, ואנשיו היו מגיעים לקחת מים מהמעין בכלים מטלטלים. בשנת 1989 נמדדה במעין ספיקה של 180 ליטר בשעה. שיקום האתר בוצע על ידי התנועה האסלאמית.

היסטוריה ומסורת

השם תרען נזכר במדרש שיר השירים רבה:
"נשי תרען היו כשרות עמדו על עצמן ולא נתנו מנזמיהן למעשה העגל" (שיר השירים רבה ו'9).
מעריכים כי המדרש "שיר השירים רבה" נערך במאה השישית או לפניה.
יש המזהים את הבקעה עם בקעת בית רימון הנזכרת אף היא במקורות.
את בקעת תרען חצתה לאורכה דרך רומית עתיקה שיצאה מעכו דרך ציפורי לכיוון הכנרת.
בכפר התגלו שרידי חומה, מערות ובורות עתיקים מהתקופה הרומית.
המסורת בכפר מספרת שהוא קיים במתכונתו הנוכחית כ-200 שנה.
אחת המסורות הנוצריות מספרת שבקעת תורען נקראת בערבית מרג'-א-סונבול - עמק השיבולת, בגלל מעשה שאירע לישו ותלמידיו.
מעין טורען מוזכר במאמר של פרופסור בנימין זאב קדר אשר עוסק בניתוח מהלכי קרב קרני חיטין, אחת הסברות המוזכרות במאמר היא כי צבא הפרנקים בפיקודו של המלך גיי אשר היה במסע מציפורי לכיוון טבריה (כדי לסייע בהסרת המצור המוסלמי על העיר) השתלט על מעין טרען אך עזב אותו ופנה לכיוון העיר הנצורה.
המחבר מציע הסבר לצעדם של הפרנקים, על ידי מדידת השפיעות של המעין היום [במעין טורען נמדדה שפיעה של 180 ליטר לשעה בלבד בשנת 1989] והשוואה למעיינות לאורך הציר [בעין ציפורי נמדדו ביולי 1950 86,000 ליטר בשעה, במעיינות ליד כפר חיטין נמדדו ביולי 1950 כ-17,000 ליטר בשעה] מגיע המחבר למסקנה כי ספיקות המעין גם בשנת 1187 היו נמוכות מידי כדי לספק את צרכיו של הצבא ולכן לא ניתן למנות את עזיבת המעין כחלק מהטעויות של המלך בניהול הקרב.

גאולוגיה

הגליל התחתון המרכזי בנוי ממערכת רכסים מקבילים בכיוון כללי מזרח למערב,
בין הרכסים קיימות בקעות [למשל רכס הרי נצרת, בקעת תורען, הר תורען, בקעת בית נטופה].
מבנה המערכת הוא קמר (אנטי קלינה) שבותר על ידי מערכת שבירה גאולוגית לגושים מורמים (הורסטים) וגושים שקועים (גרבנים).
הגליל נשלט על ידי מסלע גירני [גיר, דולומיט, קרטון וחוור] ומתאפיין בריבוי של מערות ומעיינות בגלל תופעת הקרסט. תופעת הקרסט היא תוצאה של כמויות משקעים גדולות, מסלע גירני ומערכות שבירה וסידוק.
החבורה הגאולוגית הנפוצה בגליל היא חבורת יהודה הכוללת סלעי דולומיט, גיר וקרטון ומשויכת לתקופות קנומן וטורון. על פי המפות הגאולוגיות המסלע ברכס תורען משויך לתקופת הקנומן [97 מיליון שנה].
ריצ'רד גוטהייל

ריצ'רד ג'יימס הוריישיו גוֹטְהייל (Richard James Horatio Gottheil;‏ 13 באוקטובר 1862, מנצ'סטר – 22 במאי 1936, ניו יורק) היה סמיטולוג (חוקר שפות שמיות) ומזרחן יהודי אמריקאי מוערך, פרופסור לספרות חז"ל, מנהיג ציוני, נשיאהּ הראשון של הפדרציה של ציוני אמריקה, והאב המייסד של אחוות הסטודנטים היהודית הראשונה בארצות הברית, אחוות "זטא בטא טאו" (1898).

ביוגרפיה

ריצ'רד גוטהייל נולד במנצ'סטר שבאנגליה, בן לרב ד"ר גוסטב גוטהייל (1827–1903) – יהודי גרמני יליד העיר פּוֹזֶן (כיום פוזנן), בירת הדוכסות הגדולה של פוזן שבשליטת ממלכת פרוסיה, תלמידם של הרב ד"ר שמואל הולדהיים, שלמד גם תחת ד"ר יום-טוב ליפמן צונץ ומשה שטיינשניידר – אשר הגיע ב-1860 מברלין למנצ'סטר לבקשת הקהילה הרפורמית של העיר, ושימש רב הקהילה במשך 13 השנים הבאות. ב-1873, כשהיה ריצ'רד גוטהייל בן 11, היגרה המשפחה לארצות הברית, לאחר שאביו נבחר לרשת את מקומו של הרב ד"ר ג'יימס קוֹפֶּל גוּטהיים כעוזרו ("רב שני" – מטיף בשפה האנגלית) של ד"ר שמואל אדלר, הרב הראשון של בית הכנסת הרפורמי הגדול ביותר בניו יורק, בית הכנסת עמנו-אל.
גוטהייל הצעיר סיים תואר ראשון בקולג' קולומביה שבניו יורק ב-1881, ולאחר מכן נסע ללמוד באירופה, ובשנת 1886 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג על עבודה פילולוגית (Mâr Eliâ of Ṣóbhâ: A treatise on Syriac grammar). באותה שנה התמנה לפרופסור לספרות חז"ל באוניברסיטת קולומביה. משנת 1896 ניהל את מחלקת המזרחנות של ספריית העיר ניו יורק.
מ-1898 עד 1904 שימש גוטהייל כנשיא הפדרציה של ציוני אמריקה, ועבד עם הרב ד"ר סטיבן שמואל וייז ויעקב דה האז כמזכירי הארגון. על אף שביקש לשוב לחיי האקדמיה השקטים, השתתף גוטהייל בקונגרס הציוני השני בבזל, וקשר קשרים עם תאודור הרצל ומקס נורדאו. לואי ליפסקי מספר בזיכרונותיו שגוטהייל "הרחיק עצמו מפרסום... שנא לנהל ישיבות, לא התעניין כלל בעניינים פרוצדורליים וחש מבוכה לנוכח טקסים שהיה עליו לקחת בהם חלק. [...] הוא הרגיש שמעמדו כפרופסור מוכתם כתוצאה מהיותו נשיא של ארגון תעמולתי. [...] הוא הגביל את נאומיו באספות הציוניות לנושאים ההכרחיים, מדבר קצרות. מעמדו הלך וגירה את עצביו, במיוחד כאשר לא נראתה התקדמות כלשהי בעניינים המעשיים של הפדרציה הציונית." לאחר מכן נעלם גוטהייל למעשה מהתנועה הציונית לשארית חייו; הוא הוסיף לכתוב ולתמוך במאמצים הציוניים, אך לא לקח על עצמו עוד תפקידי הנהגה.
החל משנת 1901 היה גוטהייל אחר מעורכי האנציקלופדיה היהודית. בשנת 1905 הגיע לביקור פרטי בארץ ישראל. 
אחרי שנת 1904 כיהן גוטהייל כסגן-נשיא החברה ההיסטורית היהודית האמריקאית (American Jewish Historical Society,‏ AJHS) הוא כתב מאמרים עיתונאיים רבים בסוגיות של יהדות ומזרחנות. בנוסף, ערך את ה-Columbia University Oriental Series ואת ה-Semitic Study Series.
בנובמבר 1909 הוא הגיע לירושלים לשנה לעמוד בראש בית הספר האמריקאי לחקר המזרח.
גוטהייל נישא בספטמבר 1891 לאֶמה ר' לאון, אלמנה ולה שני בנים. לזוג לא נולדו ילדים.