google/wiki40b huggingface dataset:
מלינדה גייטס

תחילת דרכה

נולדה בשם מלינדה אן פרנץ' בדאלאס שבטקסס, בת למשפחה אמריקנית קתולית מהמעמד הבינוני. אביה היה מהנדס, שעבד קשה כדי לאפשר לארבעת ילדיו ללמוד באוניברסיטה. כאשר הייתה בת 16 רכש אביה מחשב, וגייטס הנערה הייתה שבויה בקסמו. לאחר לימודיה בתיכון פרטי לנערות, התקבלה גייטס ללימודי תואר ראשון בכלכלה ומדעי המחשב באוניברסיטת דיוק, אותם סיימה ב-1986. היא המשיכה ללימודי תואר שני במנהל עסקים בבית הספר לעסקים על שם פיוקווא באותה האוניברסיטה, אותם סיימה ב-1987. 
בסמוך לסיום לימודיה לתואר שני, שלחה חברת מיקרוסופט צוות לאוניברסיטת דיוק, לשם גיוס כוח אדם איכותי לחברה. גייטס ביקשה להתקבל לעבודה, וכך פגשה את בעלה לעתיד, ביל גייטס, יו"ר מיקרוסופט ואדריכל התוכנה הראשי שלה באותה עת. גייטס התקבלה לתפקיד ניהולי במיקרוסופט, ואף החלה לנהל מערכת יחסים עם ביל גייטס. השניים נישאו לאחר כשש שנים, ב-1 בינואר 1994, בטקס באחד מאיי הוואי. בעת עבודתה במיקרוסופט שקדה על מספר מיזמים, בהם מיקרוסופט בוב, שנחל כישלון חרוץ. גייטס פרשה מעבודתה במיקרוסופט עם לידת בתה הבכורה ב-1996. בהמשך ילדה בן ובת נוספים.

עיסוקים נוספים, הוקרה וחייה הפרטיים

ניסיונה הניהולי (ואף פרסומה) של מלינדה גייטס הביאו אותה לשבת במספר דירקטוריונים וחברי נאמנים של מוסדות שונים, בהם אוניברסיטת דיוק והוושינגטון פוסט.
ב-2005 נבחרה לאשת השנה של השבועון טיים יחד עם בעלה וכוכב הרוק בונו. הכבוד ניתן לשלושה לאות הוקרה על פעילות הצדקה שלהם. ב-2006 זכו בני הזוג גייטס בפרס נסיך אסטוריאס, העיטור היוקרתי ביותר שמעניקה ספרד, כהוקרה על פעילותם הפילנתרופית. השניים נוסעים רבות ברחבי העולם כחלק מפעילותם זו. ב-2016 החליט נשיא ארצות הברית ברק אובמה להעניק לבני הזוג את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה במדינה.
מלינדה וביל גייטס מתגוררים עם שלושת ילדיהם באחוזה בעיירה מדינה שבמדינת וושינגטון, על גדת אגם וושינגטון.
סן-בריו

היסטוריה

סן-בריו נקראת על שם הנזיר הולשי בריו אשר נחשב לאיש שהביא את הנצרות לחבל ברטאן במאה השישית לספירה. הנזיר בריו הוא אחד משבעת המייסדים הקדושים של חבל ברטאן.
בשנת 1790, במהלך המהפכה הצרפתית, לאחר הקמת מחוזות צרפת, סן-בריו הפכה לבירת מחוז קוט-דו-נור (ב-8 במרץ שונה שם המחוז ל"קוט-ד'ארמור") בין הדמויות הפוליטיות באזור מאותה תקופה ניתן לציין את פלאן דה שמפו ופולאן דה קורביון שנבחרו לנציגי המעמד השלישי. בשנת 1793, התחוללה מלחמת האזרחים בין ה'שואנים ל'צבא המהפכה הצרפתי'. בליל ה-25 באוקטובר 1799, קבוצת שואנים שחררה מבית הכלא בעיירה אסירים שנידונו למוות. התובע, פולאן דה קורביון (שגם היה ראש העיר בשנים 1779-1789), נהרג במהלך ליל הקרב בסן-בריו.
בשנת 1863 נחנך קו הרכבת החדש מפריז לברסט, המסלול עובר גם בסן-בריו. בשנת 1870, במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה, נהרגו 25 חיילים מסן-בריו.
במלחמת העולם השנייה, נהרגו 247 תושבי סן-בריו. מבין החיילים תושבי העיירה שנהרגו במהלך המלחמה, ניתן למנות את הקפטן פרדריק אובר ואת רוברט לפבר שנהרג במאי 1940 בהולנד. 
בנוסף, בסן-בריו הוקם מחנה שבויי המלחמה Frontstalag 134, אחד מבין מערכת גדולה של מחנות שבויים גרמנית. המחנה אוכלס בעיקר בשבויי מלחמה צרפתיים מהקולוניות, בעיקרם שחורים ומגרבים. חלק מהאסירים שברחו חברו לכוחות צרפת החופשיים וחזרו לשחרר את המחנה מאוחר יותר במלחמה. כל מערך המחנות של ה-Frontstalag כלל בשנת 1943 כ-10,500 שבויי מלחמה.
עם שחרור צרפת החופשית בידי הכוחות האמריקאים, שוחררה סן-בריו ב-6 באוגוסט 1944 בפיקודו של הגנרל ג'ורג' פטון.

גאוגרפיה ואוכלוסין

שטחה הכולל של הקומונה הוא 21.88 קמ"ר ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2012, מתגוררים בקומונה 45,936 תושבים. העיירה נמצאת על יד תעלת למאנש. בעיירה זורמים שני נחלים, נחל גואט ונחל גואדיץ'.
בשנת 2009, כמויות גדולות של חסת-ים, סוג של אצות, נסחפו אל רבים מחופי ברטאן. כאשר הן נרקבו, פלטו האצות רמות מסוכנות של מימן גופרתי. כתוצאה מכך, סוס ומספר כלבים מתו, עובד מועצה שהסיע משאית מלאה באצות אלו איבד הכרה, נפל על ההגה ומת. חוף הים בסן-ביירו סבל מנזק רב ונסגר.
הגנה אוסטרית

3. ג:ד5

לרוב עונה הלבן 3. ג:ד5 כאשר מסעים אחרים יכולים להעביר את המשחק להסתעפויות מוכרות מגמביט המלכה הנרצה או מהגנת טאראש.
לא טוב לשחור לענות 3...מה:ד5 כי 4. פו3 ג:ד4 5. פג3 מהא5 6. פ:ד4 או 5....מהד8 6. מה:ד4 מה:ד4 7. פ:ד4 מביאים ליתרון גדול ללבן.
התאוריה המודרנית גורסת כי על הלבן להחליף רגלים ג:ד5 פו6 ולאחר מכן לשחק 4. ה4 פ:ה4 5. ד:ג5 פ:ג5 6. פו3 ה6 7. פג3 ה:ד5 8. מה:ד5 כאשר עמדתו המפותחת של הלבן על הלוח הפתוח נותנת לו יתרון ברור.
יורם שוייצר

ביוגרפיה

שוייצר נולד בישראל, גדל בתל אביב ולמד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ובתיכון חדש. הוא בנם של אברהם שוייצר, שהיה העורך הכלכלי של עיתון הארץ, ואורה שוייצר דוברת הוועדה לאנרגיה אטומית ומנהלת בית ליגת הנשים האמריקאית. בשנת 1974 התגייס לצה"ל ושובץ בחיל התותחנים. הוא סיים את מסלול ההכשרה ללוחמים, השלים קורס קצינים ושירת כקצין תותחנים. לאחר מכן השתחרר מצה"ל. בשנת 1987 עם סיום לימודיו האקדמיים לתואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ומדע המדינה ותואר שני ותואר שני בהיסטוריה צבאית ודיפלומטית מטעם אוניברסיטת תל אביב, שב לשירות קבע באמ"ן כקצין מודיעין בתפקידים בתחום לוחמה בטרור והושאל למשרד ראש הממשלה. בתפקידיו השונים היה גם מעורב בסוגיית השבויים והנעדרים. לאחר פרישתו בשנת 1998 שימש כיועץ מומחה בתחום הטרור במשרדי ראש הממשלה ומשרד הביטחון. בשירות המילואים הגיע לדרגת סגן-אלוף.
שוייצר עמד בראש "תוכנית הלימודים החינוכית" במכון למדיניות בינלאומית נגד הטרור במרכז הבינתחומי. שוייצר משמש כראש תוכנית המחקר לטרור ומלחמה בעצימות נמוכה במכון למחקרי ביטחון לאומי. במחקריו עוסק בטרור כאסטרטגית לחימה, בארגוני טרור בישראל ובעולם, בשיטות הפעולה שלהם, ובמשא ומתן עם ארגוני טרור. במסגרת פעילותו כתב ספרים ומאמרים רבים על ארגוני טרור כדוגמת ארגון אל-קאעידה ושותפיו, וארגוני טרור אזוריים דוגמת חזבאללה וחמאס. שוייצר התמחה בחקר פיגועי התאבדות. במסגרת זו ערך מחקר מקיף בבתי הכלא בישראל. במשך כשנתיים וחצי ניהל מפגשים עם אסירים ביטחוניים שהיו מעורבים ישירות בפיגועי התאבדות בישראל במטרה להבין את תפישות עולמם ועמדותיהם כלפי הסכסוך הישראלי פלסטיני. נושא מרכזי נוסף במחקריו בשנים האחרונות מתמקד בשבי, שבויים, פדיון שבויים ומשא ומתן לשחרורם בהיבטים של עמדות הממשלות והציבור בסוגות אלו.
משתיק (גנטיקה)

בגנטיקה, משתיק (באנגלית: Silencer) הוא מקטע DNA המדכא את השעתוק של גנים מסוימים. המשתיק יכול לקשור אליו רפרסורים (דכאנים) או גורמי שעתוק למיניהם אשר גורמים ל-RNA פולימראז ליפול מגדיל ה-DNA או אף למנוע את ההיקשרות שלו מלכתחילה.
משתיק הוא מקרה ספציפי של מנגנון השתקה.
קיסריון

תולדות חייו

קיסריון נולד בשנת 47 לפנה"ס בעקבות פרשיית אהבים שניהלה אמו, המלכה קלאופטרה השביעית עם המצביא הרומאי יוליוס קיסר בשעת שהייתו במצרים.
את שנותיו הראשונות קיסריון בילה ברומא עם אמו כאורחיו של קיסר. קלאופטרה קיוותה שקיסריון יירש את אביו כשליט הרפובליקה הרומית ואותה כמלך הממלכה התלמית, אולם אחרי רציחתו של קיסר באידו של מרץ 44 לפנה"ס היא חזרה עם בנה למצרים.
אחרי סיום מלחמת האזרחים ברומא, מרקוס אנטוניוס ששלט במזרח מטעם הטריאומווירט השני והפך למאהבה של קלאופטרה התייחס אל קיסריון כבן למשפחת היוליים ואף הכריז עליו כבנו של קיסר ויורשו, מהלך זה גרם לפריצת הקרע עם אוקטוויאנוס שאותו אימץ קיסר כבנו בצוואתו. בנוסף לכך קיסריון הוכתר למלך הממלכה התלמית לצד אמו.
אוקטוויאנוס פלש למצרים בשנת 30 לפנה"ס אחרי ניצחונו על מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה בקרב אקטיום, קלאופטרה שלחה את קיסריון יחד עם סכום כסף גדול לכיוון אזור הודו של היום דרך אתיופיה, מתוך כוונה להבריח אותו ממצרים. לאחר שאוקטביוס כבש את אלכסנדריה, מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה התאבדו.
אוקטוויאנוס שראה את קיסריון כאיום על מעמדו כיורשו של קיסר פיתה את פמלייתו להחזיר אותו לאלכסנדריה שם הוא לכד אותו והוציאו להורג.
פיש (להקה)

היסטוריה

פיש נוסדה כלהקה בת ארבעה חברים באוניברסיטה של ורמונט בשנת 1983, והייתה פעילה במשך 21 שנה, עד 2004. הצלחתה מיוחסת לכישרונם האישי של חברי הלהקה, בצד כימיה מצוינת ביניהם, וסגנון ייחודי.

סגנון

פיש יוצרת מוזיקת רוק עם השפעות ג'אז ופולק, ואלבומיה כוללים שירים וקטעים אינסטרומנטליים, בהם שירים "קלילים" והומוריסטיים בני כשלוש דקות, ויצירות בנות למעלה מעשר דקות של רוק מתקדם. למרות המגוון והשוני בין היצירות, ניתן להבחין בכולם בצליל הייחודי המאפיין את הלהקה, המזכיר את סגנונה של הגרייטפול דד.
סיבה נוספת שבשלה נחשבת פיש לממשיכת דרכם של הגרייטפול דד, היא שבדומה ל"דד", הופעות הלהקה מורכבות מקטעים ארוכים של ג'אם סשן (הופעות רבות הוקלטו ונמכרו כאלבומים). כן גם לפיש עדת מעריצים הנוסעת בעקבותיה באופן קבוע ונוכחת בכל ההופעות, בדומה ל-"Dead Heads", עדת מעריצי הגרייטפול דד.

פעילות אחרונה

חברי פיש התאחדו כחמש שנים לאחר פירוק הלהקה, בתחילת 2009, ובחודש מרץ אותה שנה יצאו למסע הופעות עד הקיץ, שהחל בשלושה לילות בהמפטון, וירג'יניה.
עמנואל פינטו

ביוגרפיה

פינטו נולד ב-17 בנובמבר 1962 בכפר אתא ולמד משחק בבית הספר "ניסן נתיב" בתל אביב. במהלך שנות השמונים והתשעים הוא התחיל להיות פעיל בזירת התרבות בתל אביב. הסרטים בהם השתתף פינטו הביאו את סיפוריהם של אנשי השוליים בחברה הישראלית, וזכו לשבחים רבים, וזאת על אף שלא הצליחו מבחינה מסחרית.
בשנת 2000 פרסם את הספר "דניאל" בהוצאת שוקן. לספר שזכה לשבחים רבים, שלושה חלקים: שני סיפורים וחלום. בשלושתם איש ושמו דניאל – פרסומאי, מרצה לתיאטרון או פליט על אי בודד. בכל המקרים הוא איש ריק, סטרילי, שעברוֹ נמחק מרצון או מאונס ורק מחשבותיו ותחושותיו הן לו בנים. את עתידו רוקם דניאל דרך חייהם של אחרים: אוטיסט וסייח, ילד ללא מוח או יריבו של בן־האלוהים. 
פינטו, שבאותן שנים חי בצרפת, זכה על "דניאל" בפרס הביכורים מטעם שר המדע והתרבות.
בנובמבר 2009 פרסם פינטו את ספרו השני "טיניטוס", הפעם בהוצאת הקיבוץ המאוחד. במרכזו, מנסה הגיבור, לפענח את קורותיו במלחמת לבנון הראשונה. אל תוך קרעי זיכרונותיו של הגיבור נשזרות גם חוויותיו של המחזאי הצרפתי ז'אן ז'נה, ששהה בבירות בזמן הטבח בסברה ושתילה, וכתב עליו בהרחבה.
קולאז'

קולאז' (קוֹלָז') (על פי האקדמיה ללשון העברית: הֶדְבֵּק) הוא מדיה אמנותית שבה נעשה שימוש בפיסות עיתון, נייר או אריג לכדי יצירת תמונה דו-ממדית. בדומה לציור, המבע האמנותי מבוטא באמצעות צבע, צורה, קומפוזיציה וכדומה, אך בנוסף לכך קיימים בקולאז' רבדים נוספים של הבעה הנגזרים מתכנים קיימים על גבי פיסות הנייר (כמו תמונות או טקסט), אופן קריעתם או גזירתם ושימוש בחומרים לא שגרתיים. טכניקת הקולאז' דומה לטכניקה אחרת - אסמבלאז', שבה מצורפים אובייקטים לכדי יצירה תלת-ממדית.
בעבודות מאוחרות של הצייר אנרי מאטיס, לדוגמה, מחליפה טכניקת הקולאז' את מלאכת הציור. בעבודות דוגמת "השבלול" (1952) עיצב מאטיס את היצירה מגזרי נייר אותם צבע. למרות שם היצירה, המנחה את הצופה לראייה מימטית, מתקיים ביצירה גם יחס בין הניירות הגזורים לבין רקעה של העבודה, והאמן מייחס לשניהם חשיבות דומה.
פרשנות אמנותית מודרניסטית מעניקה למדיום זה אופי ביקורתי כלפי המציאות, כיוון שהוא מאלץ את הצופה להתמודד עם חלקים שהם אשלייתיים ומציאותיים בו-זמנית. כך, לדוגמה, בקולאז'ים של האמן פבלו פיקאסו ניתן למצוא תיאור של טבע דומם עם עיתון, כאשר חלק מן העבודה עשוי בטכניקה של רישום וחלקה הוא פיסות עיתון מודבקות.
בעבודותיו של הצייר הגרמני קורט שוויטרס, חבר תנועת הדאדא, לדוגמה, מאפשר השימוש בקולאז' ליצור תמונה המבטאת חוסר היררכיה כיוון שהיא מורכבת מפיסות שונות ממקורות שונים - פרסומות, עיתונים, מגזינים ועוד.
וולף לסלאו

חייו

לסלאו גדל בפולין בבית יהודי שומר מצוות ודובר יידיש. בנעוריו קיבל חינוך יהודי מסורתי, אך אימץ אורח-חיים חילוני וב-1926 נסע ללמוד באוניברסיטת וינה, שם קיבל גם הסמכה להוראת העברית מטעם הסמינר העברי הפדגוגי. באוניברסיטת וינה פגש את אשתו לעתיד שרלוט הלפרין, שהייתה סטודנטית לספרות צרפתית. לאחר קבלת התואר נסע בשנת 1931 עם שרלוט לפריז, הזוג נישא (ועִמה הוא חי עד למותה ב-1998) והחל ללמוד בבית הספר הלאומי לשפות מזרחיות חיות (INALCO ) ובבית הספר ללימודים גבוהים שעל יד הסורבון. למד בין השאר ערבית, אכדית ובהשפעת מורו, הבלשן הנודע מרסל כהן, החל לסלאו להתעניין בשפות אתיופיה והחל לחקור וללמד תחום זה. פרסם תריסר מאמרים בין 1933 ל-1938, אז יצא לאור ספרו הראשון. בשנת 1939 פרסם שלושה מאמרים וספר המתעד את שפת התיגריניה, הנחשב עד היום הספר הקנוני על שפה זו.
לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים נשלח לסלאו בשנת 1941 למחנה ריכוז ממנו ברח בשנת 1942 לניו יורק שבארצות הברית. הוא לימד במכון אסיה ובניו סקול למחקר חברתי. ב-1951 החל ללמד באוניברסיטת ברנדייס. ב-1953 פרסם שני ספרים, השלים את לימודיו שנקטעו עקב המלחמה, טס לפריז וקיבל דוקטורט מהסורבון. ב-1955 החל ללמד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), בה כיהן כפרופסור עד ליציאתו לגמלאות וייסד בה את המכון ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, ושימש שם כפרופסור אמריטוס עד ליום מותו. בגיל שמונים למד להשתמש במחשב מקינטוש. לסלאו נותר צלול והוא חקר ופרסם עד יום מותו בגיל מאה, בשנת 1999 פרסם ספר חשוב ובשנת 2000 שני ספרים נוספים.

פועלו

וולף לסלאו פרסם למעלה מארבעים ספרים ומאות מאמרים מקצועיים והוא שלט בשבעים ושתיים שפות. הוא חקר את כל השפות השמיות, אך בעיקר את השפות השמיות של אתיופיה (אחת מארבע משפחות השפות באתיופיה) והיה גדול החוקרים בתחום במאה העשרים בדומה לאוגוסט דילמן במאה התשע עשרה, בתחום זה העמיד תלמידים רבים שהפכו לחוקרים שהמשיכו את דרכו. בין השנים 1946 ל-1976 ערך שלושים מסעות לאתיופיה שם ביצע מחקר שדה "הארץ הזאת היא המעבדה שלי", רכוב על גבי פרד, לנדרובר ושט בקייאק, נדד לכפרים מרוחקים, שבהם לא היה חשמל ולעיתים לא ראו זרים מעודם, ולעיתים הגיע לערים. הוא נהג להקליט מאות עמודים בתשאלו אנשים ובשובו לארצות הברית הוסיף להם פירושים דקדוקיים.
לסלאו עסק בכל עשר השפות השמיות של אתיופיה. החל מגעז, שפת הפולחן העתיקה של אתיופיה, לה הקדיש מילון עב כרס. חקר את השפה השמית החיה השנייה בשכיחותה בעולם היא האמהרית, שמספר דובריה נאמד בכעשרים מיליון, כן חקר את שפתה הרשמית של אריתריאה היא תיגריניה. אמהרית ותיגריניה הן השפות המדוברות בפי יהודי אתיופיה. 
חקר וכתב אף על השפות הנדירות יותר, בכללן אלו שנכחדו. לסלאו היה הראשון שתיעד במאמרים ובמילון בן שלושה כרכים את אגד הלהגים של גוראגה, אותו דוברים מיליון איש. חקר אף את שפת ההררי. הוא התעניין גם במנהגים עממיים והחומר הבלשני שפרסם מכיל מידע אנתרופולוגי רב. פרסם גם אנתולוגיה של ספרות יהודי אתיופיה ואת סיפורי העם שלהם. באחד ממסעותיו הגיע לכפר בו דיברו ארבעה ישישים את שפת הגאפאת, שנחשבה לנכחדת ופרסם את מחקרו בנידון. על השפה נודע מתרגום של שיר השירים מהמאה ה-18 שנעשה לבקשת חוקר מקורות הנילוס הסקוטי ג'יימס ברוס.
זכה לפרסים רבים ביניהם שני פרסי גוגנהיים, פרס היילה סילאסי בשנת 1965 שהעניק לו הקיסר היילה סלאסי, את מדליית זהב היוקרתית של לידזברסקי מחברת המזרח הבינלאומית בשנת 1996 וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בשנת 1996, בטקס בו עולים רבים מאתיופיה הגיעו על מנת לחלוק לו כבוד.
הארמייה ה-11 (האימפריה הגרמנית)

הקמה ראשונה

הארמייה ה-11 הוקמה ב-9 במרץ 1915 תחת פיקודו של מקס פון פבק ויועדה ללחימה בחזית המערבית, אך לאחר שהחזיקה זמן קצר את הקו בקרב איפר השני, הוחלט להעבירה לחזית המזרחית לצורך הלחימה בגליציה. ב-27 במרץ 1915 מונה פון פבק למפקד הארמייה הראשונה, ובמקומו מונה אוגוסט פון מקנזן למפקד הארמייה. במהלך קיץ 1915 השתתפה הארמייה במתקפת גורליצה-טרנוב, וב-8 בספטמבר 1915 פורקה הארמייה.

הקמה שנייה

ב-23 בספטמבר 1915 הוקמה הארמייה ה-11 מחדש בפיקודו של מקס פון גלוויץ, לצורך המערכה בבלקן. הארמייה פעלה יחד עם הארמייה האוסטרו-הונגרית השלישית והארמייה הבולגרית הראשונה, כחלק מקבוצת הארמיות מקנזן, וכבשו את סרביה ואת מונטנגרו.
לאחר מכן לחמה הארמייה בחזית המקדונית, כנגד כוחות מדינות ההסכמה. ב-16 באפריל 1916 עבר פון גלוויץ לפקד על קבוצת קרב בקרב ורדן, ובמקומו מונה גנרל ארנולד פון וינקלר. ב-5 ביוני 1917 עבר פון וינקלר לפקד על הקורפוס ה-1, ובמקומו מונה גנרל קונו פון שטויבן שפיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בפיקודו של הגנרל הצרפתי לואי פראנשה ד'אספרה במתקפת הוארדאר במטרה להכריע את החזית המקדונית. עיקר המאמץ רוכז נגד הארמייה ה-11 בפיקודו של פון שטויבן והארמייה הראשונה של צבא בולגריה בפיקודו של סטפן נרזוב. הבולגרים קרסו בשלבים הראשונים של המתקפה ופון שטויבן הסיג את כוחותיו עד לעיר ניש בסרביה. ב-12 באוקטובר הוכנעו הגרמנים על ידי הארמייה הסרבית הראשונה ונסוגו לכיוון בלגרד. פון שטויבן חילק את הארמייה לשני קורפוסים ה-61 וה-62 והם המשיכו בנסיגה מסודרת צפונה וב-11 בנובמבר הגיעו לעיר סולנוק בהונגריה והניחו את נשקם.
לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הוחלט על פירוק הצבא הגרמני. בעקבות כך פורקה הארמייה ה-11 ב-7 בינואר 1919.
משה הרועה והגדי

משה הרועה והגדי הוא מדרש על המילים הפותחות את פרק ג' בספר שמות: "וּמֹשֶׁה הָיָה רֹעֶה". המדרש מסביר את הסיבה שבגינה נבחר משה להנהיג את עם ישראל וקושר זאת להתנהגותו כרועה צאן ולמידת החמלה שגילה כלפי עדרו.

סיפור האגדה

המדרש מתאר סיפור המתרחש בתקופה שבה היה משה רועה צאן במדין, לפני שאלוהים התגלה אליו בפעם הראשונה. על פי הסיפור, בעוד משה שומר על עדר הצאן של יתרו, בורח גדי אחד מן העדר ומגיע לחָסוּת, שם הוא מוצא ברכת מים. משה, ששם לב כי הגדי ברח, רץ אחריו ומוצא אותו שותה מים מן הברכה. הוא אינו כועס על הגדי אלא מגלה כלפי רחמים. משה רואה כי הגדי עייף מהריצה, ועל כן מחליט לשאת אותו על כתפיו חזרה למקום המרעה של העדר. בעקבות האירוע, מחליט הקדוש ברוך הוא כי משה מתאים להנהיג את עם ישראל.

לשון המדרש

אָמְרוּ רַבּוֹתֵינוּ: כְּשֶׁהָיָה משֶׁה רַבֵּינוּ עָלָיו הַשָּׁלוֹם רוֹעֶה צֹאנוֹ שֶׁל יִתְרוֹ בַּמִּדְבָּר, בָּרַח מִמֶּנּוּ גְּדִי וְרָץ אַחֲרָיו עַד שֶׁהִגִּיעַ לַחָסוּת. כֵּיוָן שֶׁהִגִּיעַ לַחָסוּת, נִזְדַּמְּנָה לוֹ בְּרֵכָה שֶׁל מַיִם וְעָמַד הַגְּדִי לִשְׁתּוֹת. כֵּיוָן שֶׁהִגִּיעַ משֶׁה אֶצְלוֹ, אָמַר: אֲנִי לֹא הָיִיתִי יוֹדֵעַ שֶׁרָץ הָיִיתָ מִפְּנֵי צָמָא, עָיֵף אַתָּה! הִרְכִּיבוֹ עַל כְּתֵפוֹ וְהָיָה מְהַלֵּךְ. אָמַר הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא: יֵשׁ לְךָ רַחֲמִים לִנְהֹג צֹאנוֹ שֶׁל בָּשָׂר וָדָם, כָּךְ, חַיֶּיךָ - אַתָּה תִרְעֶה צֹאנִי יִשְׂרָאֵל. הָוֵי: "וּמשֶׁה הָיָה רוֹעֶה".
— שמות רבה, פרשה ב', פסקה ב'

פירושים

המדרש בוחר לתת למילים המקראיות "ומשה היה רועה" משמעות נוספת מעבר לתיאור העובדתי של מעשיו, כביטוי המאפיין את אישיותו של משה. מנהיגים נוספים בישראל קיבלו את הכשרתם בהנהגה בהיותם רועי צאן: אברהם, דוד, הנביא עמוס, רבי עקיבא ואחרים. מקורות רבים מדגישים את הדמיון בין טיפול והובלה של עדרי צאן לבין הנהגה של בני אדם. המדרש על משה והגדי מדגיש את האכפתיות והדאגה לצרכים של כל אחד ואחת בקבוצה, בפרט החלשים ביותר, כתכונות שהופכות אדם למנהיג. ואולם הדגש אינו רק על יכולתו של משה לחוש אמפתיה לסבלו של האחר, אלא גם לנקוט פעולה ממשית.
תכונת החמלה כמרכיב חשוב באישיותו של משה מובעת במקומות נוספים בספר שמות, כגון בהתנהגותו עם בנות יתרו: "וַיָּבֹאוּ הָרֹעִים וַיְגָרְשׁוּם, וַיָּקָם מֹשֶׁה וַיּוֹשִׁעָן וַיַּשְׁקְ אֶת-צֹאנָם ".
עוריף

היסטוריה

הכפר שוכן על חורבות יישוב קדום מהתקופה הרומית בארץ ישראל, לפי עדויות ארכאולוגיות שנמצאו במקום ובסמוך ב"ח'רבת א-דיר" (בה גם שרידי כנסייה ביזנטית שנסקרו של ידי הארכאולוג רם גופנא במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל). גרעין הכפר הוקם מסביב קבר שייח ("א-שייח עותמאן"). 
בגבעה מצפון לכפר ממוקמת "ח'רבת שייח' סלמן אל-פרסי" המזוהה עם סלמאן הפרסי שהיה על פי המסורת המוסלמית המתאסלם הראשון מפרס, אחד מחברי ה"צחאבה", בן לכהן דת פרסי, והספר של מוחמד.
ברשומות המס העות'מאני  משנת 1596, מופיע הכפר בסנג'ק שכם. תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, עיזים ועל כוורת דבורים לייצור דבש. 
בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב שכפר 450 תושבים.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 270 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-403 מוסלמים אשר שכנו ב-103 בתים.
בשנת 1945 אוכלוסיית הכפר מנתה 520 תושבים,, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה  3,965 דונם על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה עוריף משליטה בריטית לירדנית.
תחנת הרכבת טבריה

מסלול

קו הרכבת יתחיל סמוך לתחנת הרכבת בעפולה ומשם ימשיך דרך תחנת הרכבת בכפר תבור לאזור בית החולים פוריה, שבפאתי העיר טבריה. מדובר בהקמת מסילה כפולה באורך כולל של כ־30 ק"מ בין עפולה לטבריה. תוואי המסילה כולל מספר מנהרות וגשרים באורך כולל של מספר קילומטרים. התוכנית כוללת גם הקמת מסוף מטענים סמוך לטבריה, שיאפשר הובלה של סחורות וחומרי גלם לנמלים ולשדה התעופה, ימריץ הקמת מפעלים ופיתוח תעשייה מתקדמת בגליל ויביא להרחבת המגורים באזור הצפון.
על פי תוכנית ראשונית של משרד התחבורה מתוכנן רכבל אשר יחבר בין תחנת הרכבת לבין העיר העתיקה של טבריה.

שירות רכבות בתחנה (בעתיד)

תחילה מיועדת הרכבת לחבר בין טבריה לחיפה דרך עפולה ומסילת העמק. בהמשך, לאחר השלמת מסילת מנשה, מתוכננים לעבור בה קווים נוספים שיחברו את טבריה דרך עפולה אל חדרה, תל אביב ונתב"ג. על פי הצהרת משרד התחבורה, קו רכבת ישיר מטבריה אל תל אביב יוכל לבצע את הנסיעה בכשעה בלבד.
מלר"ז

מלר"ז – המועצה הציבורית למניעת רעש, קרינה וזיהום אוויר בישראל (ע"ר), היא העמותה הציבורית הראשונה שהוקמה בישראל כדי לפעול לקידום איכות החיים והסביבה.
מלר"ז הוקמה בשנת 1961 לאחר שהחוק למניעת מפגעים, חוק כנוביץ (1961), אושר בכנסת ונכנס לתוקף. עוד בראשית דרכה התפרסמה מלר"ז בשל התנגדותה להקמת תחנת הכוח רדינג, המזהמת בחלקיקי פיח ועשן את תל אביב וגוש דן. מאבק משפטי זה החל בשנת 1965, ובעקבותיו בית המשפט העליון הכיר בזכותה הציבורית של מלר"ז לפעול בכלים משפטיים לטובת האינטרס הציבורי. התקדים שנוצר במאבק זה פתח את הדלתות בארץ לתביעות אזרחיות לשמירת איכות הסביבה.
ישיבת אופקים

היסטוריה

הישיבה הוקמה בשיתוף ראש מועצת אופקים, בספטמבר 1963, כישיבה קטנה עבור בוגרי בית ספר יסודי. למדו בה כ-25 תלמידים שלא היו תושבי המקום. בראשותה עמדו הרבנים ארנטרוי וירחמיאל בירנצוייג. הלימודים התקיימו בבית הכנסת "אהבת ישראל". בתחילת 1964 הוקצה לישיבה שטח של 20 דונם. באוגוסט 1964 הונחה אבן פינה לישיבה על פי תוכנית של יוסף שנברגר, שכללה ישיבה קטנה ל-180 תלמידים, ישיבה גדולה ל-150 תלמידים, כולל ל-50 אברכים, מבנה משרדים ומגורים לר"מים. מועצת אופקים הקציבה לישיבה יותר מחצי מיליון לירות.
בשנת תשל"ו, בהתייעצות עם הרב אליעזר מנחם מן שך, הוזמן הרב יעקב הורוביץ לכהן כראש הישיבה. עם כניסתו לתפקיד שינה הרב הורוביץ את הרכב הישיבה. הוא הביא לישיבה גרעין של חמישה עשר בחורים מישיבות תיכוניות (בהן: ישיבת נחלים, מדרשיית נעם, הישיבה התיכונית חורב וישיבת מרכז הרב לצעירים).
בשנת תש"מ צירף הרב הורוביץ את הרב חיים קמיל שלמד עד אז בכולל של ישיבת מיר, לכהן לצידו בראשות הישיבה. במשך תקופה מסוימת כיהן גם הרב שמשון דוד פינקוס כראש ישיבה ומסר בה שיעורים כלליים, עד שמונה לרב הקהילה החרדית באופקים.
בישיבה לימדו הר"מים: הרב יונתן פרלמן, הרב דוד אוסטרן והרב מרדכי הלר. בעבר היה הרב יהודה עמית ר"מ בישיבה, אך בעקבות חילוקי דעות בינו לבין הרב הורוביץ עזב את הישיבה והקים את ישיבת קריית מלאכי. לאחר עזיבתו מונה הרב אליעזר איינהורן, שהיה ראש הכולל בישיבה, לר"מ של שיעור א'.
רבים מבוגריה של הישיבה התיישבו באופקים והישיבה השתלבה בקהילה החרדית במקום.

הישיבה כיום

לאחר פטירת הרב קמיל בתשס"ה מונה הרב אליעזר אינהורן לתפקיד ראש הישיבה (לצידו של הרב יעקב הורוביץ). המנהל הרוחני הוא הרב אלחנן פרבשטיין (בנו של הרב אברהם פרבשטיין), שהגיע לישיבה בתשמ"ה. הר"מים הם הרבנים שי כהן ומנחם גולדברג. ראש הישיבה הרב אינהורן מוסר שיעורים לשיעור ג'.
אחת לשבוע נמסרת שיחת מוסר, על ידי הרב אינהורן או הרב פרבשטיין. בשבתות נערך "עונג שבת" לתלמידי הישיבה בבתי הר"מים ובבתי אברכי הקהילה.
בישיבה יש שילוב בין בוגרים של ישיבות תיכוניות חרדיות, כגון מערבא ונהורא, ובין בוגרי ישיבות תיכוניות ציוניות, כגון שעלבים. לומדים בה כשבעים בחורים וכשלושים אברכים.

שיטת לימוד

על פי הדרכת הרב שך, סגנון הלימוד הוא בדרך המקובלת הישיבות הליטאיות. בשונה מרוב הישיבות השיעור היומי נמסר בתחילת סדר בוקר. בסדר ערב לומדים את אותם נושאים שלומדים בסדר בוקר. סדר בוקר הוא סדר חזרה על השיעור וסדר ערב הוא סדר הכנה לשיעור של מחר.
בוז'ק דוצ'קאל

קריירת מועדונים

דוצ'קאל התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של בוהמניה פודבראדי ובגיל 10 הצטרף לסלביה פראג. את הופעת הבכורה שלו בליגה ערך בשנת 2006 נגד פ.צ. קלדנו ואת שער הבכורה שלו בקבוצה הבקיע נגד טפליצה.
בינואר 2008 חתם בסלובן ליברץ. ביולי 2010 הושאל לקוניאספור שהייתה קבוצתו הראשונה מחוץ לצ'כיה. באוגוסט 2011 חתם ברוזנבורג בלקלאב מליגת העל הנורווגית.
באוגוסט 2013 חתם בספרטה פראג, יריבתה העירונית של סלביה, קבוצת נעוריו.
בינואר 2017 חתם בחנאן ג'יאנייה מליגת העל הסינית.
בפברואר 2018 הושאל לפילדלפיה יוניון מה-MLS עד לסיום העונה.
ב-13 בפברואר 2019 דוצ'קאל חתם בספרטה פראג.

קריירה בינלאומית

ב-14 בינואר 2012 דוצ'קאל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה בניצחון 0-3 נגד סלובקיה בו גם כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת. דוצ'קאל כבש 4 שערים במסגרת מוקדמות יורו 2016, בו צ'כיה סיימה בבית א' ועלתה לשלב הגמר בו השתתף דוצ'קאל.
בלז' לנדייל

קורות חיים

לנדייל סיים את לימודיו בגימנסיה לותרנית בבודפשט בשנת 1936 והחל לימודי משפטים באוניברסיטת בודפשט. בתקופת לימודיו היה לנדייל חבר בחוג אנטי-פשיסטי. הוא כתב מאמרים תחת שמות בדויים בעיתון הונגרי בעל נטייה לאומית, ועבד בשירות הציבורי.
לנדייל היה אחיה התאום של פירושקה לנדייל, שלימים הוכרה אף היא בתור חסידת אומות העולם.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

בשנת 1940 השלים את עבודת הדוקטורט שלו במשפטים. באביב 1942 הכיר לנדייל את המשוררת אגנש נמש נאג' והתגורר עמה בבודפשט.
בסתיו 1942 גויס לצבא הונגריה והיה מפקד מחלקה בבצ'יי שבסרביה ובמוראו  שבאוסטריה. ב-1943 ובתחילת 1944 הופיעו כתביו בעיתון ההונגרי "Magyar Csillag" ("הכוכב ההונגרי").
עם פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 עדיין היה לנדייל בצבא ההונגרי. הוא היה לבוש מדים וכך הצליח להבריח יהודייה מאחד מהבתים בבודפשט שסומנו בטלאי צהוב אל מחוץ לעיר, אל העיר מזקבשד , שם שהתה בחסות מסמכים מזויפים של זהות ארית. מאוחר יותר ליווה אותה בחזרה לבודפשט, ושם הסתתרה עד הגעת הצבא האדום.
באפריל 1944 התחתן לנדייל עם אגנש נמש נאג'.
בתקופת שלטון צלב החץ בסוף 1944 עזב לנדייל את הצבא ונע עם אשתו לכפר הקטן אלשומיהאיפאלבה (Alsómihályfalva) בדרום מערב הונגריה (כיום הכפר דוני מיהאלייבץ (Donji Mihaljevec) בצפון קרואטיה). לנדייל הבריח יהודיה לכפר זה והוא ואשתו הסתירו אותה למרות הסיכון לחייהם.

לאחר המלחמה

לנדייל היה עובד השירות הציבורי ולאחר מכן עורך שותף בכתב העת הספרותי "Újhold" ("ירח חדש"), בו היו נותני הטון יאנוש פילינסקי ואיוואן מנדי . בשנת 1947 קיבלה אשתו מלגה והוא נסע עמה לרומא ולפריז. בשנת 1948 התפרסם ספרו הראשון, "A mai magyar líra" ("שירה הונגרית עכשווית"). כתיבתו ספגה ביקורת על רקע פוליטי, וכששב להונגריה נלקח דרכונו. בשנת 1949 אולץ לפרוש ממשרתו והחל ללמד באוניברסיטת סגד. לאחר שנה הופסקה עבודתו גם שם והוא החל להתפרנס מתרגום וכן מכתיבת ספרות ילדים. הוא כתב כעשרים ספרים, בהם ספרי ילדים וקובצי מאמרים של ביקורת ספרותית. חלק מספריו תורגמו לגרמנית.

הכרה

בשנת 1997 הוכר לנדייל על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.