google/wiki40b huggingface dataset:
ריצ'רד נטונסקי

קורות חייו

נטונסקי נולד בעיר אמסטרדם שבמדינת ניו יורק וגדל בעיירה ניו כנען, קונטיקט. נטונסקי השלים תואר ראשון בהיסטוריה מטעם אוניברסיטת לואיוויל. במהלך לימודיו השלים קורס קצינים במסגרת העתודה האקדמית של חיל הנחתים של ארצות הברית והוסמך כסג"ם. עם סיום לימודיו בשנת 1973, לאחר הסמכתו לקצונה, עבר נטונסקי בחיל הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר. לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה ושירת בשלהי מלחמת וייטנאם, אם כי לא לקח חלק בלחימה. בשנת 1975 מונה למפקד פלוגה. לאחר מכן בשנת 1981 שימש כמדריך בקורס הקצינים של הנחתים בקוונטיקו והשתלם בבית הספר ללוחמה אמפיבית של החיל. נטונסקי שירת בשורה של תפקידי פיקוד ומטה בחיל ובשנת 1992 מונה למפקד הגדוד הראשון ברגימנט ה-2 של החיל. 
בשנת 1995 מונה למפקד יחידת המשלוח ה-24 של הנחתים ובשנת 2002 מונה למפקד בריגדת המשלוח ה-2 של הנחתים והוביל אותה במלחמת עיראק, בין היתר בלחימה על נאצריה. לאחר מכן, בשנת 2004 החליף את ג'יימס מאטיס כמפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה, והוביל אותה בקרבות בפלוג'ה, ובכלל זה במבצע זעם הפנטום. בהמשך שימש כסגן מפקד חיל הנחתים וכמפקד פיקוד כוחות חיל הנחתים.
פייטרו קווליני

קורות חייו

המידע על חיי קווליני הוא קלוש. פעילותו הייתה ברובה ברומא וניתן לומר שהיה האמן הבולט בעיר בתקופתו. 
מניחים שגם נולד ברומא, כיון שחתם על יצירותיו בכינוי pictor romanus (צייר רומאי). 
יצירתו המאומתת המוקדמת ביותר היא מהשנים 1277 ל-1280  שבהן היה שותף לרסטורציה של הפרסקאות העתיקים בבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות. 
 מ-1308 היה פעיל בנאפולי בחצר המלך שארל השני בין השאר  בכנסיית  San Domenico Maggiore   (1308)  ובכנסיית Santa Maria Donnaregina (1309). ב-1321 קווליני חזר לרומא שם עבד על סדרת פסיפסים  בבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות.
מועד ומקום פטירתו של קווליני אינם ידועים. משערים שנפטר בסביבות 1330.
ביוגרפיה של קווליני נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי האמנים.
ורסואה

גאוגרפיה

שטח העיר הוא 10.51 קמ"ר, מתוכם 32.2% הם שטחים בנויים או לתשתיות, 29% שטחים חקלאיים, 37.9% יערות ו-0.9% שטח לא בשימוש. העיר נמצאת על גדות אגם ז'נבה, בגבולו הצפוני של קנטון ז'נבה, צמוד לקנטון וו. בשטח העיר עובר ונשפך לאגם נהר קטן ששמו כשם העיר, ומקורו בהרי היורה. יערות מכסים אחוז ניכר משטח העיר, והם מקושרים ליערות הגדולים של רכס הרי היורה וקנטון וו, זאת כתוצאה של מדיניות טיפוח ושימור ארוכת שנים.

תחבורה

בשטח העיר עוברת אוטוסטראדה המקשרת את העיר לז'נבה מדרום ולקנטון וו ולוזאן מצפון. בעיר שתי תחנות רכבת המחברות אותה למערכת הרכבות השווייצרית ומשרתות אותה לכיוונים הנ"ל, ובנוסף שני קווי אוטובוס מקשרים את העיר לז'נבה. על גדות האגם נמצאים כמה נמלים ומעגנים, וקווי שיט של "החברה להפלגה על אגם ז'נבה" מקשרים את העיר לערי החוף החשובות בשווייץ ובצרפת.

היסטוריה

העיר הוקמה לראשונה בשנת 1257. העיר החליפה ידיים מספר פעמים והיוותה מוקד לסכסוכים בין שליטים מקומיים שונים .
בתחילת המאה ה-18 נערכות תוכניות לבניית העיר החדשה, מצפון לקיימת, כדי להציב אלטרנטיבה צרפתית שתתחרה בז'נבה. לקראת סוף המאה, לאחר סחבת ארוכה ומותם של היוזמים, ננטשות התוכניות והבניה נפסקת. בשנת 1815, עם קריסת שלטונו של נפוליאון באזור, ובמסגרת ההצטרפות של ז'נבה לקונפדרציה ההלווטית - שווייץ, סופחה העיר יחד עם חמישה ערים סמוכות לרפובליקת ז'נבה. סיפוח זה נבע מדרישת שווייץ לגבול משותף של קנטון ז'נבה עם קנטון וו הסמוך.
החל מאמצע המאה ה-20 חוותה העיר התפתחות מואצת - העיר החדשה המתוכננת, כולל הנמל, נבנתה מצפון לעיר הישנה, תוך שילוב עקרונות התכנון המודרניסטי עם התוכנית מן המאה ה-18. מספר תושבי העיר עלה בחדות ובשנת 2000 עבר את ה-10,000.

דמוגרפיה

בעיר גרים, נכון ל-2015, 13,439 תושבים, בצפיפות של 1,279 לקמ"ר. להלן גרף המתאר את התפתחות האוכלוסייה:

תרבות ואירועים

תזמורת העיר, הכוללת כ-40 נגנים, מקיימת בעיר גם בית ספר למוזיקה, בהנהגת מוזיקאים מקצועיים.
מדי שנה מארגנת העירייה פסטיבל בירה בעזרתו נאסף כסף שמועבר לתמיכה בתרבות ובטובת הילד. בעיר שוכנים מאז המאה ה-19 שני יצרני שוקולד, ומאז 2005 מתקיים כל שנה פסטיבל שוקולד, המאגד יצרני שוקולד קטנים מכל האזור לתצוגת פסלי שוקולד.
הצעה

הזמנה

פניה לציבור להציע הצעות היא הזמנה. מדובר בדרך שבה המציע נמנע מלחשוף את עצמו לקיבול ולסגירת עסקה, אלא הוא מעביר את "נטל" ההצעה לצד השני. במקרה כזה, הופך הצד השני למציע, והמזמין נוטל לעצמו את החירות האם לקבל את אחת ההצעות, ואם כן איזו מהן. מכרז הוא הזמנה שכזו.

הצעה בדיני ניירות ערך

הצעה בתחום נירות הערך משמעותה פעולה שמיועדת להניע אדם או ציבור לרכוש ניירות ערך. הכוונה העיקרית היא לרישום מניות בבורסה או לפניה לציבור להציע הצעות בנוגע לרכישת מניות כאלו (הזמנה).
הפירוש להצעה בתחום דיני ניירות הערך רחב הרבה יותר מההצעה החוזית. בעניין אברון יזם יהודי החל מפזר שמועות בבתי הכנסת בדבר עסקה גדולה שהוא עומד לבצע, את הצורך שלו במימון ואת הכוונה להנפיק מניות של החברה. צורת הפצה מיוחדת זו, שלא כללה שיווק ישיר, קרי הצעה במובן החוזי, נכללה גם כן כהצעה במובן של דיני ניירות הערך. כתוצאה מכך חייב היה היזם בתשקיף. עם זאת הן בתיקון 20 לחוק ניירות ערך והן בפרשת קלאב הוטלס הובהר כי דרושה פעולה ממשית כלשהי כדי שהדבר יחשב להצעה- אך אין דרישה למסוימות לגמירות דעת ברמה הנדרשת בדיני החוזים.
רועה בלגי (מלינואה)

מלינואה (Malinois) הוא גזע של כלבים. מקור השם "מלינואה" בעיר מכלן בבלגיה (מאלין בצרפתית), ועל שמה הוא נקרא. בין היתר הוא מתפקד ככלב שירות ולחימה בשירותי ביטחון ברחבי העולם: בתפקידי גישוש, שמירה ותקיפה, גילוי חומר נפץ. חוץ משימושיים ביטחוניים. במקורו הוא כלב רועים בלגי, ונועד לשמור על עדרי צאן ובקר. הוא מתאים למשימות הדורשות יכולת עבודה רגילות ותבונה. כלב מילנואה הוא אחד מבין כמה זני רועה בלגי הנבדלים על ידי צורת וצבע השיער. 
בישראל הוא בשימוש בצה"ל (בין השאר ביחידת עוקץ) והמשטרה, בעיקר למטרות שמירה.
בין תכונותיו בולטת הנכונות שלו להגן על אלה שמגדלים אותו. הוא עושה זאת בצורה קשוחה בתוקף וללא היסוסים. גודל הממוצע של הכלב: זכרים 61–66 ס"מ גובה הגוף, משקל 29–34 ק"ג ונקבות: 56-61 ס"מ גובה ומשקל 25–31ק"ג.
הרועה בלגי מלינואה אוהב לשחק והוא טוב עם ילדים, קל לאילוף, נאמן, אנרגטי במיוחד (רצוי חצר וחייב לצאת הרבה).
אוטו מלרה

אוטו מלרה היא יצרנית כלי נשק איטלקית. חברת בת של Leonardo - Finmeccanica. 

טרום מלחמת העולם הראשונה

החברה נוסדה בשנת 1905 כמיזם משותף של החברות ,Vickers, Terni Steelworks, Cantieri navali Odero.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, החברה ייצרה תותחים רבים בקוטר 40 מ"מ ומעלה. בשנת 1929 החברה שינתה את שמה לOdero Terni Orlando בקיצור OTO.
במהלך מלחמת העולם השנייה, החברה ייצרה בעיקר מקלעים כבדים עבור ספינות מלחמה.

לאחר מלחמת העולם השנייה

ב-1953, החברה  החליפה את שמה לאוטו מלרה.
לפני שאיטליה הצטרפה לנאט"ו, אוטו מלרה ייצרה כלי רכב בתחום האזרחי כגון טרקטורים, ועוד. אבל חזרה מהרה לייצור של כלי נשק. ב-1 בדצמבר 2001, אגף התותחים של אוטו מלרה התמזגה עם זו של ברדה Meccanica Bresciana וייצרו את Otobreda. יחד הם ייצרו את תותחי הים תותח 76 מ"מ ואת התותח אוטו מלרה 27/54.

מיזמים עכשווים

בעשור האחרון החברה ייצרה בין 900 ל-1000 פצצות חכמות JDAM תחת רישיון. כרגע החברה עובדת על ייצור של כ-500 פצצות GBU-39 בשביל חיל האוויר האיטלקי.
אלמה גיירמופרייטו

אלמה גיירמופרייטו (בספרדית: Alma Guillermoprieto; נולדה ב-27 במאי 1949) היא עיתונאית מקסיקנית הכותבת רבות על אמריקה הלטינית בעיתונות הבריטית והאמריקאית. יצירתה ומאמריה נפוצים גם בעולם הדובר ספרדית.

ביוגרפיה

גיירמופרייטו נולדה וגדלה במקסיקו סיטי. בנעוריה עברה לעיר ניו יורק עם אמה, ושם למדה מחול מודרני במשך מספר שנים. בשנים 1962–1973 הייתה רקדנית מקצועית.
ספרה הראשון, Samba ‏(1990), מספר על התקופה בה למדה בבית ספר לסמבה בריו דה ז'ניירו.
באמצע שנות השבעים החלה את הקריירה העיתונאית שלה כשכתבה לגארדיאן, וממנו עברה לוושינגטון פוסט. בינואר 1982 הייתה גיירמופרייטו, שאז הוצבה במקסיקו סיטי, אחת משני העיתונאים (האחר היה רמון בונר (Raymond Bonner) מהניו יורק טיימס) שפרסמה בכלי התקשורת את הטבח של אל מוסוטה (El Mozote Massacre), בו כ-900 כפריים באל מוסוטה, אל סלוודור, נטבחו בידי צבא סלוודור בדצמבר 1981. במאמץ רב, תוך לקיחת סיכון לא מבוטל, היא הוברחה בידי מורדי חזית השחרור הלאומית ע"ש פראבונדו מארטי (Farabundo Martí National Liberation Front) לבקר באתר כחודש לאחר שהטבח התרחש. כשהסיפור ראה אור בעת ובעונה אחת בפוסט ובטיימס ב-27 בינואר 1982, ביטל אותו ממשל רייגן כתעמולה. אולם לאחר מכן אומתו הפרטים עליהם דיווחו גיירמופרייטו ובונר, וזכו לתהודה גדולה.
במשך חלק ניכר מהעשור הבא שימשה גיירמופרייטו כראש סניף דרום אמריקה בניוזוויק.
גיירמופרייטו זכתה במענק העיתונאות על שם אליסיה פטרסון ב-1985 למחקר וכתיבה אודות שינויים בחיי הכפר במדינות השוק האירופי המשותף.
במהלך שנות התשעים הפכה לכותבת עצמאית, והוציאה תחת ידה כתבות מחקר ארוכות על התרבות והפוליטיקה של אמריקה הלטינית עבור הניו יורקר
וThe New York Review of Books.

בכלל זה כתבות על מלחמת האזרחים בקולומביה, ארגון הנתיב הזוהר בפרו, תוצאות המלחמה המלוכלכת בארגנטינה והמשטר הפוסט-סנדיניסטי בניקרגואה. הכתבות הללו נאגדו וראו אור באסופה The Heart That Bleeds‏ (1994), המשרטטת את דיוקנה של הפוליטיקה והתרבות באמריקה הלטינית במהלך "העשור האבוד" (היא ראתה אור בספרדית תחת הכותר pie de un volcán te escribo — Crónicas latinoamericanas ב-1995).
באפריל 1995, לבקשתו של גבריאל גארסיה מארקס, לימדה בחנוכת סדנה ב-Fundación para un Nuevo Periodismo Iberoamericano, מכון לקידום העיתונאות שהקים גארסיה מארקס בקרטחנה שבקולומביה. מאז אותה עת הנחתה שבע סדנאות לעיתונאים צעירים ברחבי הארץ.
באותה שנה זכתה גיירמופרייטו במלגת מקארתור.
אנתולוגיה שנייה של מאמרים פרי עטה, Looking for History, ראתה אור ב-2001 וזכתה בפרס ג'ורג' פולק (George Polk Award). היא גם פרסמה אסופת מאמרים בספרדית אודות המשבר המקסיקני, El año en que no fuimos felices.
ב-2004 יצא לאור ספר זכרונותיה של גיירמופרייטו, שהתהווה במרוצת השנה בה התגוררה בקובה בשנות העשרים המוקדמות שלה. פרק מתוכו התפרסם ב-2003 בניו יורקר.
בשנת הלימודים 2008–2009 הצטרפה לסגל המחלקה ללימודי אמריקה הלטינית באוניברסיטת שיקגו כפרופסור אורח בקתדרה על שם טינקר.
בשנת 2008 דורגה במקום ה-58 במשאל "מאה האינטלקטואלים הציבוריים הבולטים בעולם" שערכו כתבי העת Prospect (הבריטי) ו-Foreign Policy (האמריקאי).
אבוקה (ארגון)

אבוקה (אנגלית: Avukah) הייתה ארגון סטודנטים ציוניים בארצות הברית שפעלה בשנים 1925-1943.

תולדות הארגון

ארגון אבוקה נוסד בשנת 1925 על ידי יוסף שובו (Joseph Shubow) שהיה סטודנט באוניברסיטת הרווארד. תחילה ארגן שובו פעילויות בקמפוס שלו ובהמשך בעקבות שיחה עם מקס רוט ארגן ועידה ארצית של סטודנטים. בין מטרותיה היו קידום תוכנית בזל, פתוח ההכרה הלאומית, עזרה למפעלים ציוניים ויצירת קשרים עם החלוצים בארץ ישראל. השם אבוקה בא לבטא את האקטיביזים של הארגון לעומת העמדה הפושרת, לטענת מייסדי אבוקה, של ארגון מנורה.
לאבוקה היו עשרות סניפים ואנשיה התגאו בכך שיש לה סניפים בכל האוניברסיטאות החשובות בצפון אמריקה. כנהוג אז, לכל סניף היו מתמנים בעלי תפקידים, כמו נשיא, סגן נשיא וגזבר.
אבוקה ארגנה בקמפוסים ברחבי ארצות הברית קבוצות לימוד והרצאות בנושאים של לימוד עברית, היסטוריה יהודית ותרבות יהודית. בין האורחים שהגיעו לתת שיחות בסניפים ניתן למנות את הסופר לודביג לויסון (Ludwig Lewisohn) ואת גולדה מאיר. 
הארגון הצליח להכניס אל שורותיו סטודנטים יהודים רבים. בסוף שנות ה-30, באוניברסיטת הרווארד, אבוקה הייתה הארגון היהודי היחיד, והוא משך אל שורותיו כ-12% מהסטודנטים היהודים, אשר לפחות חלקם באו כדי להכיר חברים יהודים. 
לאחר מאורעות תרפ"ט פעלו באבוקה לסייע לשיקום חולדה. 
הארגון קיים מדי שנה מחנות קיץ של כשבועיים בליברטי בהרי קטסקיל, ליד חוות הכשרה של השומר הצעיר. החל משנת 1935 הארגון העניק מלגות לסטודנטים לשהות של שנה בארץ ישראל. השהות כללה עבודה בקיבוצים, שהות בערים והכרות עם מוסדות של ההסתדרות. הכוונה היהת להביא לארצות הברית פעילים עם הכירות מעמיקה של ארץ ישראל.
הסניפים של אבוקה ניהלו מאבקים מקומיים שונים. בשנים 1929-1930 לקחה התנועה חלק פעיל במאבק להכללת העברית בשפות הנלמדות בבתי הספר הציבוריים בעיר ניו יורק. בשנים 1943-1944 חשף הסניף של הארגון באוניברסיטת מניטובה את הכללים המפלים לקבלת סטודנטים לבית הספר לרפואה, והביא לשינוי הכללים. בשנת 1936 נמנה הסניף של אבוקה באוניברסיטת הארוורד בין התנועות שעמדו מאחורי הפגנה אנטי-מלחמתית שקראה לבטל את החיוב לאימונים צבאיים בחלק מהאוניברסיטאות.
בשנת 1943, בעקבות גיוס רבים ממנהיגי התנועה לצבא ארצות הברית, נסגר המשרד הראשי של הארגון שהיה בשדרה החמישית בניו יורק. פעילויות של הארגון נמשכו בסניפים שונים עוד מספר שנים.

בעלי תפקידים וחברים נודעים

נשיא הארגון בשנים הראשונות היה מקס רוט (Max Rhoade). פנחס סמולר כיהן כסגן נשיא. בשנת 1929 מונה ג'יימס וייז, בנו של סטיבן שמואל וייז, למזכיר הארגון. באותה שנה גם נכנס שמואל בלומנפלד לתפקיד נשיא הארגון במקום מקס רוט. בשנת 1930 נתמנה ג'ורג' היימן למזכיר הארגון. החל משנת 1934 עמד זליג הריס בראש הארגון. מזכיר הארגון בשנת 1934 היה שמואל דוקר.
בין הפעילים של הארגון בראשית שנות ה-40 ניתן למנות את נייתן גלייזר, צ'סטר רפקין (Chester Rapkin) והרולד אורלנס (Harold Orlans) שערכו את בטאון הארגון, ואלפרד קאן (Alfred J. Kahn), מאיר רבן (Meir Rabban) וסיימור מלמן.
בין החברים בארגון נמנים גם ארתור גולדברג, פיליפ קלוצניק (Philip Klutznick) ושמעון אגרנט. במשך שנים, תמך לואי ברנדייס בארגון, למרות מחאות של מכריו על הנטייה השמאלית של הארגון.
אפולוניוס איש טיאנה

מוצאו

אפולוניוס נולד בטיאנה אשר בפרובינקיה הרומית קפדוקיה, באסיה הקטנה של התקופה הרומית, למשפחה יוונית בעלת אמצעים. אפולוניוס למד את האסכולה הפיתגוראית, יחד עם תלמידו ושותפו למסעות דמיס, שהה ולמד זמן מה באימפריה הפרתית, בגיל 20 החל 5 שנים של דומיה שאחריהן נסעו דמיס והוא דרך מסופוטמיה וממלכת פרס לתת-היבשת ההודית, שם למדו ודאנטה. כשחזר, הפך למטיף נודד, הקים חוג תלמידים ועשה נסים.
הופעתו של אפולוניוס בהיסטוריה מלווה במעטה של ערפל ולא ברורה, אך הוא מוזכר בכתבים שונים בעיקר במאות הראשונות לספירה.

תורתו

כפילוסוף יווני נהר אפולוניוס אחר האמת היום-יומית, כמו כן ניסה להבין את המשמעות שבין בני האדם לאל וליקום.
לפי דעתו של אפולוניוס האל הוא גדול, כולו אינטליגנציה, נואוס, ואינו רוצה שבני האדם יסגדו לו בתפילות ובטקסים, אלא על ידי התעמקות באינטלקט ובשכל.
עצם היותו פילוסוף אשר פעל בתחילת המאה הראשונה, בתקופתו של ישו, גרמה להשוואה לעיתים קרובות בין אפולוניוס לישו מנצרת.

מעשיו ופועלו

אפולוניוס היה ידוע במעשי הניסים אשר בוצעו ללא הסבר הגיוני, ויצרו רושם רב בקרב האוכלוסייה האריסטוקראטית אשר נהרה אחריו, ובקרב פשוטי העם.
פעולותיו העיקריות מצאו עניין בעיקר אל מול אנשי החברה הגבוהה במקום העיר טיאנה, דעותיו השונות והמיוחדות מצאו להן אוזן קשבת אצל האסכולה הנכבדה שבעיר, אך גם נגעו לפשוטי העם במיוחד כאשר ביצע דברים אשר נמדדו כניסים שונים ומיוחדים אשר לא נמצא להם הסבר בקרב האוכלוסייה אשר צפתה במתרחש.
יהודית הנדל

ביוגרפיה

יהודית הנדל, בת למשפחה חסידית מצאצאי האדמו"ר רבי יחזקאל מקאזמיר, נולדה בוורשה בירת פולין, בתם הבכורה של נחמה ועקיבא הנדל. סבה, רבי יחזקאל הנדל, עלה לארץ ישראל בעליית החסידים ב-1925 והיה ממייסדי כפר חסידים, ושניים מבניו היו מראשוני נהגי האוטובוס בעמק זבולון. אביה של הנדל היה בונדיסט, אך לאחר שנהרג אחד מאחיו בתאונת דרכים, עלתה המשפחה לארץ ישראל בשנת 1930 והתיישבה ביישוב נשר שליד חיפה. עקיבא הנדל היה לנהג אוטובוס, ושימש כמרַכֵּז (יו"ר) ההתאחדות וקואופרטיב הנהגים "הקשר", ובהמשך חבר הנהלת קואופרטיב "אגד" וחבר הנהלת מרכז הקואופרציה ומזכיר מרכזהּ בצפון.
הנדל למדה בנשר בבית הספר לילדי עובדים (לימים בית הספר בית יהושע) ובחיפה, וסיימה את בית הספר הריאלי בעיר. למדה בסמינר לוינסקי בתל אביב. הייתה פעילה בסניף הנוער העובד בחיפה, וב-1939 יצאה עם גרעין מהתנועה לייסד את קיבוץ גשר. ב-1940 נפטרה אמה ממחלת הטיפוס, ובעקבות זאת עזבה את הקיבוץ ושבה לבית אביה ושתי אחיותיה הצעירות בחיפה.
סיפורה הראשון, "בכְבוֹת אורות", נדפס בכתב העת "מבפנים" באפריל 1942, ואחרי כן התפרסמו יצירותיה בבמות שונות.
נקודת הראות שלה, לשונה וגיבורי סיפוריה היו שונים לגמרי מיצירותיהן של בני דור הפלמ"ח האחרים.
הנדל שירתה בצה"ל זמן קצר והשתתפה במלחמת העצמאות. ספרה הראשון, קובץ הסיפורים "אנשים אחרים הם", 1950, עוסק בחייהם של חיילים צעירים במלחמה, בחבלי קליטתם של ניצולי השואה ובחייהם של אנשי שוליים חסרי בית. בשנת 1948 נישאה לצייר צבי מאירוביץ, ממייסדי אופקים חדשים, שהיה מבוגר ממנה ב-11 שנים, וחייתה עִמו בחיפה עד פטירתו בשנת 1974. בני הזוג היו הורים לשניים: דורית מאירוביץ (1950–2007), מבקרת ספרות, ושוקי מאירוביץ (1963–), סוציולוג.
בשנת 1954 זכתה הנדל בפרס אשר ברש על ספרה "רחוב המדרגות". קולה הספרותי של הנדל, קול נשי בולט, היה מן הקולות הנשיים הראשונים בספרות העברית שלאחר מלחמת העצמאות. הספר זכה לעניין רב ולהצלחה, ואף הומחז על ידה ב-1957 והוצג בתיאטרון הבימה. לאחר פרסום הרומן הזה לא פרסמה הנדל שום יצירה במשך קרוב לחמש-עשרה שנים. בשנת 1969 ראה אור ספרה "החצר של מומו הגדולה", שהומחז לטלוויזיה ובוים בידי יהודה ג'אד נאמן (1972).
באפריל 1971 לקה בעלה בשבץ, פלג גופו הימני שותק, והוא החל לצייר ביד שמאל. הנדל טיפלה בו בכל שנות מחלתו וזאת כדי שיוכל לצייר. כאשר נפטר היה בידה רומן כמעט גמור, ובעקבות מותו החליטה לא לפרסמו. על חייה עם צבי מאירוביץ, ועל חייו ועבודתו, כתבה את ספרה המאוחר "הכוח האחר" (1984). לאחר פטירת בעלה עברה הנדל להתגורר בתל אביב.
יהודית הנדל פרסמה כעשרה ספרים שזכו להצלחה רבה. בנוסף, ביוני 1987 התפרסם ספרה "ליד כפרים שקטים", המתעד את מסעה לפולין. הוא מיוסד על סדרת שיחות רדיו ברשת ב' של קול ישראל, "פולין - סתיו 86", ששודרו בחורף 1987. שיחות הרדיו והספר עוררו התעניינות מרובה בציבור הישראלי.
הותירה בן ונכדים.
החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית

היסטוריה

ג'יבריל פרש מהחזית העממית על רקע עימותיה עם המשטר הסורי וכן משום שהוא התנגד לכל עיסוק פוליטי וביקש להתמקד אך ורק במאבק המזוין נגד ישראל. הארגון רואה במאבק המזוין כדרך היחידה למימוש זכויותיהם של הפלסטינים ושולל את זכות הקיום של מדינת ישראל. הסיסמה המופיעה בסמל הארגון: "שיבה, לוחמה, שחרור". לארגון קשרים הדוקים עם סוריה, חזבאללה, איראן ובשנים האחרונות גם עם החמאס.
הישג גדול של הארגון היה "עסקת ג'יבריל" (המכונה בערבית عملية الجليل, או "עמליַת אלג'ליל"), שבמסגרתה תמורת שלושה חיילי צה"ל שחטף הארגון במהלך מלחמת לבנון הראשונה שיחררה ישראל 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים, בהם מחבלים שנידונו למספר מאסרי עולם על רצח, כגון הטרוריסט היפני קוזו אוקמוטו.
במהלך האינתיפאדה השנייה פעילות הארגון הייתה מצומצמת. היא התבטאה בעיקר באימון מחבלים בבסיסי הארגון בלבנון, בניסיונות לשגרם משם לביצוע פיגועים בישראל וכן בניסיונות להבריח אמצעי לחימה מלבנון לשטחי הרשות הפלסטינית, למשל בספינת הנשק "סנטוריני" שתפס חיל הים הישראלי בדרכה לעזה ב-6 במאי 2001.
ב-2002, האשים הארגון את ישראל באחריות להתנקשות בחיי ג'יהאד ג'יבריל, בנו הבכור של אחמד ג'יבריל, ג'יבריל הבן נהרג בביירות, בהתפוצצות המכונית שבה נסע.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נטל הארגון חלק פעיל בירי רקטות קסאם לעבר העיר שדרות והקיבוצים והמושבים הסמוכים לרצועת עזה. ב-3 בינואר 2008 ירה הארגון רקטת גראד שפגעה בצפון אשקלון. לפי אתר שירות הביטחון הכללי, לארגון אין כיום אחיזה רבה בשטחים, ופעיליו משתפים פעולה עם תשתיות ארגון "החזית העממית".
במלחמת האזרחים בסוריה  נלחמו אנשי הארגון לצד חיילי הממשלה.
ב-26 באוגוסט 2019, דווח על ידי כלי תקשורת לבנוניים כי בסיס הארגון הנמצא מזרחית לזחלה, הותקף על ידי כלי טיס. הארגון האשים את ישראל בתקיפה זו.

פיגועים בולטים

פיגוע בולט של ארגון זה הוא ליל הגלשונים בו נהרגו 6 חיילי צה"ל ו-10 נפצעו מאש מחבל שחדר לישראל בעזרת גלשן אוויר. במבצע כחול וחום בשנת 1988 תקף צה"ל מפקדה של הארגון בלבנון.
תהילים ק"ל

מבנה המזמור ותוכנו

ניתן לחלק את מזמור ק"ל לשני חלקים.  בחלקו הראשון של המזמור: פס' א' -ד' פונה משורר תהילים אל ה' בבקשה, ובחלקו השני : פסוקים ה - ח' מדבר בעל המזמור אל עצמו או פונה אל קהל השומעים בפסוקים ה-ו' הוא  המשורר מקווה, ולאחר מכן בפסוקים ז' - ח' הוא פונה  אל עם ישראל שיקווה.
אחד הקשיים העולים במזמור ק"ל הוא היחס בין פסוקים א'- ו' ובין פסוקים ז'-ח'. פסוקים א'- ו' נושאם בתפילת היחיד, והם מסתיימים בדבקות ה'. בניגוד לפסוקים אלה, פסוקים ז'-ח' עוסקים בתפילת הקהל, וקיימת בהם חזרה על החטאים, שנשכחו בפסוקים ה' -ו'.

חלק ראשון

כאמור ניתן לחלק את המזמור לשני חלקים : פסוקים א' - ד' ופסוקים ה - ח'. בחלק הראשון פונה בעל המזמור אל ה' ומזכיר לו שבכוחו למחול. הקריאה אל ה' נעשית "ממעמקים". מופעיה של התבנית "מעמקים" בתנ"ך משמשת בתנ"ך למים עמוקים ועל פי תהילים ס"ט ניתן לפרש את המילה "ממעמקים" כסכנה: "טָבַעְתִּי, בִּיוֵן מְצוּלָה-וְאֵין מָעֳמָד; בָּאתִי בְמַעֲמַקֵּי-מַיִם, וְשִׁבֹּלֶת שְׁטָפָתְנִי מכאן ניתן להבין כי מהמעמקים קורא בעל המזמור לה' שיצילו מהסכנות האורבות לו כלומר מטביעות אותו. סכנות אלו הם החטאים של האדם. בפסוק ב' מתחנן משורר תהילים כי ה' יסלח לו וישמע לתפילתו. בפסוק ג' מבקש משורר תהילים מה' לא לזכור את חטאיו הרבים שכן אם יזכור, לא יוכל אדם להתקיים. פסוק ד' החותם את חלק זה של המזמור, ובא בזיקה עם הרעיון המובע באמצעות חלקו הראשון של הפסוק: " אִם-עֲו‍ֹנוֹת תִּשְׁמָר-ה'", מציין בעל המזמור כי לה' שמורה מידת הרחמים.

חלק שני

לעומת מצוקתו של המשורר העולה מחלקו החלק הראשון של המזמור, בחלק השני פונה בעל המזמור אל ה' מתוך דבקות ואמונה. את החלק השני ניתן לחלק לשניים: פסוקים ה'-ו' באה לידי ביטוי על ידי בעל המזמור התקווה. בפסוקים ז' - ח' קורא המשורר לקהל השומעים להצטרף אליו לאותה תקווה בה יש דבקות באמונה.

אמצעים אמנותיים

פסוק ה בנוי מתקבולת משלימה משולשת: "קִוִּיתִי ה', קִוְּתָה נַפְשִׁי; וְלִדְבָרוֹ הוֹחָלְתִּי" הצלע השנייה בתקבולת נרדפת לראשונה ואילו הצלע השלישית בתקבולת מקבילה לצלע הראשונה והשנייה.

המזמור בליטורגיה

תהילים ק"ל ותהילים ק"ג על פי מסכת סופרים הם מזמורים הנאמרים ביום כיפור.  בנוסף, מזמור זה נאמר כתפילה בעת צרה ובצומות, בהקראת פסוק אחר פסוק, וכן נהוג לאומרו עם פתיחת ארון הקודש. לפי האר"י, אומרים מזמור זה בתפילות בעשרת ימי תשובה ובהושענא רבה בין קדיש לברכו, ויש פוסקים שהתנגדו למנהג זה משום שהוא הפסק באמצע התפילה. 
בקצת קהילות אשכנז, נוהגים לומר מזמור זה (יחד עם "ברכי נפשי" (תהלים קד) ושאר מזמורי שיר המעלות) אחרי מנחה בשבת בשבתות החורף, כלומר משבת בראשית עד (ולא עד בכלל) שבת הגדול.
יש שהקצו לשליח הציבור בבית הכנסת מקום נמוך, כדי לקיים את הפסוק "מִמַּעֲמַקִּים קְרָאתִיךָ ה'".

המזמור בתרבות

"Aus der Tiefen rufe ich, Herr, zu dir" (עברית: ממעמקים קראתיך ה'), רי"ב 131, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך. הטקסט מבוסס על המזמור. לילי בולאנז'ה, הלחינה את היצירה הקלאסית בהשראת המזמור לאלט, טנור, מקהלה ותזמורת.
בסרט הקולנוע הישראלי האח של דריקס, אשר התסריט אותו כתב משה זונדר וביים דורון צברי ומבוסס על ספרו של אמנון דנקנר יוחד מקום לפסוק "ממעמקים קראתיך" המתאר את מצבו של שלמה גיבור הסרט מבחינה דתית תודעתית.
וימפל R-73

פיתוח ויכולות

הארצ'ר פותח החל משנת 1973 על מנת להחליף את טיל המולניה R-60 (קוד נאט"ו: AA-8 אפיד), כטיל אוויר-אוויר לטווח קצר, לשימוש מטוסי הקרב של הגוש הסובייטי.
זהו טיל בעל ראש ביות מצונן-חנקן, המאתר חום תת אדום. לטיל זווית נעילה רחבה של 120 מעלות, עם קישוריות לכוונת הקסדה, שבעזרתה יכול הטייס לנעול על כל מטרה שביכולתו לראות (אם כי אין לטיל יכולת לפנות בכל זווית, להבדיל מטיל הפיתון 5 הישראלי). הטיל נדרך רק לאחר 300 מטר, והטווח המקסימלי שלו הוא 30 קילומטר (בגובה רב).
על פניו, לארצ'ר יכולת תמרון עדיפה על פני ה-AIM-9M סיידווינדר מתוצרת ארצות הברית, שנמצא בשימוש נרחב בכלל החילות האוויר המערביים, עובדה שתרמה רבות לפיתוח פרויקטים מערביים בתחום טילי האוויר-אוויר לטווח קצר: AIM-132 אסראם, פיתון 5, איריס-טי, ואף לדגם ה-X החדש של הסיידווינדר.
החל משנת 1994 החל ייצור של דגם חדש - R-74EM (במקור: R-73M), בעל טווח מוגדל, יכולת נעילה רחבה יותר, ואמצעי חסימת לוחמה אלקטרונית מתקדמים. ההצטיידות בדגם החדש בקרב חבר המדינות החלה בשנת 1997.
הארצ'ר ניתן לשימוש בכלל מטוסי הקרב החדישים של הגוש המזרחי, וחלק מהדגמים הישנים הושבחו לצורך נשיאתו. כמו כן הוא ניתן לשיגור ממספר מסוקי קרב רוסיים.