google/wiki40b huggingface dataset:
מגדל הטלוויזיה ז'יז'קוב

מגדל הטלוויזיה ז'יז'קוב (צ'כית: Žižkovský vysílač) הוא מגדל בולט בקו האופק של פראג, בירת צ'כיה. המגדל נבנה בין השנים 1985 ל-1992. הוא ניצב ברקיע של פראג על פסגתה של גבעה במחוז ז'יז'קוב, שממנו גם נלקח שמו של המגדל.
למבנה עיצוב מאוד לא קונבנציונלי: הוא מכיל שלושה עמודי בטון, שמכילים תאים עבור משדרים, מסעדה ובית קפה, ושלושה חדרי תצפית. גובהו של המגדל 216 מטרים; מקומות התצפית נמצאים בגובה 100 מטרים, ואילו המסעדה ובית הקפה ממוקמים בגובה 63 מטרים בתאים נמוכים. המעליות במגדל נעות במהירות של 4 מטרים לשנייה. משקלו של המגדל 11,800 טונות והוא משמש גם כמצפה מטאורולוגי. המגדל חבר בפדרציה העולמית למגדלים גדולים.
כמו דוגמאות רבות של התקופה הקומוניסטית שדגלה באדריכלות "ברוטאלית" במרכז ומזרח אירופה, תושבי האזור מתייחסים בהתמרמרות ובתיעוב למגדל הטלוויזיה. למרות שביקורת רשמית הייתה בלתי אפשרית במהלך תקופת השלטון הקומוניסטי, באופן לא-רשמי ספג המגדל ביקורת על כך שהוא מגלומני מאוד, צורם לקו הרקיע של פראג, ועל כך שהרס חלק מבית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב שהיה ממוקם ליד יסודותיו של המגדל. למרות זאת, באופן רשמי טוענים שבית הקברות הועתק לפני שהחלה בנייתו של המגדל.
התגלגלו שמועות על כך שהמגדל שימש לחסימה אלקטרונית של משדרים מערביים (במיוחד רדיו אירופה החופשית) או ששימש כמרכז תקשורת של ברית ורשה במקרה של עימות שעלול היה להיווצר עם נאט"ו.
הצ'כים תוהים לעיתים קרובות למה תיירים זרים (בעיקר ממערב אירופה וצפון אמריקה) כל כך מרותקים מן המגדל, בה בשעה שהם עצמם סבורים שהוא גם מכוער להפליא וגם סמל למורשת הדיכוי הרוסית בצ'כיה. מערביים כנראה] מתייחסים באופן שונה לתקופת השלטון הקומוניסטי, בניגוד לתושבי המקום שבאמת חיו תחת אותו המשטר, למרות שהנהלת המגדל מנסה למשוך אליו יותר מבקרים מקומיים כאשר הם מפרסמים את היתרונות הטכנולוגיים של המגדל.
בשנת 2000 פסלים של תינוקות זוחלים למעלה ולמטה על עמודי המגדל (נוצרו בידי האמן הצ'כי דויד צ'רני) הודבקו באופן זמני לעמודיו. הפסלים התחבבו חלקית על התיירים, וכך בשנת 2001 הודבקו לעמודי המגדל לצמיתות. למרות זאת, חלק מאזרחי פראג טוענים שהפסלים מורידים מערכו ומעיצובו של המגדל ומורידים את הרמה של מבנה היי טק.
ג'אבר עסאקלה

ביוגרפיה

עסאקלה נולד וגדל בכפר מע'אר שבגליל. לאחר סיום התיכון סירב להתגייס לצה"ל מטעמים אידאולוגיים, ולמד לתואר ראשון בייעוץ חינוכי וכן שפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית. במהלך לימודיו שימש יושב ראש ועד הסטודנטים הערבים. המשיך לתואר שני בייעוץ חינוכי באוניברסיטת חיפה.
שימש בתפקיד סמנכ"ל ארגון שתיל, ובהמשך מנכ"ל שותף בעמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי.
בבחירות לכנסת ה-21 שובץ במקום ה-8 כנציג חד"ש ברשימת חד"ש-תע"ל ולא נבחר לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ל-6 מנדטים.
בבחירות לכנסת ה-22 שובץ מטעם חד"ש במקום ה-12 ברשימה המשותפת ונבחר לכנסת.

חיים אישיים

נשוי ואב לשלושה, מתגורר במע'אר.
רחוב שער האריות

רחוב שער האריות הוא רחוב רוחב ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים. הרחוב חולף מצפון להר הבית.
רחוב שער האריות מתחיל בשער האריות, ומסתיים ברחוב ויה דולורוזה, סמוך לרחוב הגיא. הרחוב עובר במקביל לחומת הר הבית מצפון, ומוביל לכניסות הצפוניות של הר הבית. בתחילת הרחוב ניצבה ככל הנראה בתקופת בית שני מצודת אנטוניה. הוא חוצה את הרחובות: באב חוטא (בעברית: שער החיטה), בורג' לקלק, אנטוניה, המלך פייסל, שער הפרחים, הנזירות, ובנק הדם. ובפינת רחוב אנטוניה שוכן מתחם יהודי "בית האריות", שנקרא על שם הרחוב. 
ברחוב בית ספר יסודי לבנים, ובאמצעו, במעבר המוביל לכניסה להר הבית, נמצאת עמדה קבועה של חיילי צה"ל.

היסטוריה

בתקופה הרומית והביזנטית נכלל תוואי הרחוב בדקומנוס המזרחי. 
במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים פרצו כוחות חטיבה 55 לעיר העתיקה משער האריות דרך רחוב זה, לאחר שהושלם כיתורה של העיר העתיקה מכל כיווניה. מהרחוב נעו חלק מהכוחות דרומה למתחם הר הבית והכותל המערבי, בעוד כוחות אחרים התפשטו בעיר העתיקה.
בשנת 1980 ערכה עיריית ירושלים שיפוץ מקיף ברחוב. בשיפוץ נחשפו קטעים מהריצוף הקדום של הרחוב, וחלקו הועלה לתוואי הרחוב הנוכחי.
ב-6 במאי 1998 דקרו ערבים למוות את חיים קרמן ברחוב, ובאתר אנדרטה לזכרו.
אילן ביטון

ביוגרפיה

ביטון התגייס לצה"ל ב-1975 ושירת במערך המתנייע של כוחות הנ"מ. ב-1991 מונה למפקד יטנ"מ 138 (יחידת טילי נ"מ הוק ופטריוט), ב-1993 מונה למפקד קורס קצינים בבית הספר לנ"מ וב-1995 לראש ענף תורה והדרכה במפקדת כוחות הנ"מ. בתפקידיו הבאים שירת כמפקד כוחות הנ"מ במרכז בשנים 1998–2001 ומפקד כוחות הנ"מ בצפון בשנים 2001–2002. באוגוסט 2003 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד כוחות הנ"מ, כיהן בתפקיד עד ספטמבר 2006, כולל בתקופת מלחמת לבנון השנייה.
לאחר שחרורו, מונה ב-2007 למנהל מפעל טכנולוגיות בחטיבת מערכות, טילים וחלל של התעשייה האווירית לישראל.
בשנת 2015, שימש כראש משלחת התעשייה האווירית בהודו עד נובמבר 2017.
בדצמבר 2017 יסד כמייסד שותף את חברת ההזנק Smart Colorist LTD ומונה בה למנכ"ל.
ביטון בעל תואר ראשון בהצטיינות בהנדסה אווירונאוטית מהטכניון, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני בהצטיינות במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, ובעל תואר שני במנהל עסקים בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב. מתגורר ברמת גן, אב לשלושה.
ביוני 2018 הודיע ביטון על התמודדותו לראשות העיר רמת גן מטעם הליכוד.
מוריד הגשם (סרט)

תקציר העלילה

רודי ביילור (מאט דיימון) הוא משפטן צעיר שאך עתה סיים את לימודי משפט באוניברסיטת ממפיס. הוא מתקבל לעבודה במשרד עורכי דין בניהולו של ליימן סטון, עורך דין שחצן ומושחת (מיקי רורק) שמצמיד לו כחונך את דק שיפלט (דני דה ויטו). לשיפלט אין זכות להופיע בבית משפט היות שלא עמד בבחינות ההסמכה מספר פעמים אבל ניסיונו הגדול בתביעות נזיקין ושיווקו האגרסיבי מקנים לו מעמד של חשיבות במשרד.
שיפלט לוקח את רודי לבית החולים ומדגים בפניו את שיטת העבודה שלו: בקבלה הוא מקבל מידע על תאונת דרכים, מגיע לחדר הנפגע המכוסה בגבס, דוחף לידו את כרטיס הביקור שלו ומחתים אותו על חוזה לייצוג בלעדי שלו כעורך דינו. על אף הבטחתו של שיפלט לאפקטיביות של השיטה, רודי נרתע מאופן הפעולה הזה. בהמשך נשלח רודי לבדו "לדוג" לקוחות פוטנציאליים באזור בית החולים, ובאחת הפעמים הוא מתוודע לקלי ריקר (קלייר דיינס), אישה מוכה, ומתפתח ביניהם קשר של חיבה. 
במקביל לעבודתו במשרד רודי מטפל בצוואה של אישה קשישה בשם מיס בירדי (תרזה רייט), שבנוסף משכירה לו חדר בביתה.
לאחר שסטון נעצר בחשד לשחיתות, פותחים רודי ושיפלט משרד קטן לעריכת דין כשרודי מופיע בבית משפט ושיפלט עוזר לו בידע וברכישת לקוחות.
התיק העיקרי של רודי הוא תביעה נגד חברת ביטוח רפואי גדולה שמסרבת לממן טיפול רפואי ללקוח שלה, דוני בלאק, צעיר חולה לויקמיה הזקוק לניתוח השתלת מח עצם שיכול להציל את חייו. לחברת הביטוח יש סוללת עורכי דין מיומנים ובראשם ליאו דרמונד (ג'ון ווייט) שמתייחס לרודי הטירון בזלזול ומציע הסכם פשרה של 75,000 דולר. רודי דוחה את ההסכם על אף שגם השופט הרווי הייל (דין סטוקוול) מייעץ לו לקבל אותו, כשהוא מודה בגלוי שהוא עייף מכדי לעסוק בניהול המאבק המשפטי.
לאחר שהשופט הייל לוקה בהתקף לב הוא מוחלף בשופט טיירון קיפלר (דני גלובר), פעיל למען זכויות אדם שדוחה את בקשת החברה לביטול התביעה והמשפט מתחדש. בינתיים נפטר דוני ורודי מעלה את סכום התביעה לעשרה מיליון דולר.
במקביל להתנהלות המשפט ממשיך רודי להיפגש עם קלי, שבשלב מסוים בוחרת לעזוב את בעלה המכה. רודי עוזר לקלי לאסוף את חפציה מהבית כשבעלה מגיע במפתיע ובינו לבין רודי מתפתח מאבק אלים שמסתיים במותו של הבעל. קלי דוחקת ברודי לעזוב את המקום לפני שמגיעה המשטרה על מנת להגן עליו ונשארת לשאת באשמת ההריגה. לאחר תקופת מעצר קצרה היא משוחררת על סמך זכותה להגנה עצמית. רודי מוציא אותה מהמעצר ומביא אותה איתו לביתה של בירדי.
שיפלט עוזר לרודי להשיג מסמכים ועדים שהחברה מבקשת להסתיר. הוא מוצא את ג'קי למנצ'יק (וירג'יניה מדסן) שהייתה אחראית על התביעה ופוטרה מהחברה. היא מעידה על מדיניות החברה שמבוססת בעיקר על דחייה חוזרת של כל התביעות, כך שרוב הלקוחות מתייאשים. עם זאת, דרמונד מצליח להוכיח שעדותה בלתי אמינה והיא נפסלת. אף על פי כן, בחקירה נגדית של וילפורד קילי (רוי שיידר), נשיא החברה, רודי מביא אותו להודות בנוגע למדיניות החברה. בסיום המשפט רודי מקרין למושבעים את עדותו האחרונה של דוני בלאק עצמו, שצולמה לפני מותו, והמשפט מוכרע לטובת משפחתו של דוני ועל החברה לשלם חמישים מיליון דולר.
גזר הדין וניצחונו של רודי מתפרסמים ברחבי המדינה, אולם החברה מודיעה על פשיטת רגל, מה שמאפשר לה לחמוק מתשלום החוב למשפחה, וגם רודי ושיפלט נשארים ללא שכר העמלה. רודי מחליט שאינו מתאים לפרקטיקה של מערכת המשפט ומחליט להתעסק באקדמיה של לימוד משפט עם מיקוד על אתיקה מקצועית. כמו כן הוא רוצה לוודא שיוכל לדאוג לקלי כראוי בתקופה הקרובה, והשניים עוזבים יחד את העיר.
על מצבו של האדם

פרטי עלילה

הספר מתחיל עם עזיבתו של המספר מושב בעמק הירדן אליו הגיע במסגרת עבודתו כאגרונום, לירושלים. עם התפתחות העלילה נפרשות לעיני הקורא הנפשות הפועלות ברומן, על עליבותן וקסמן.
הדמויות
המספר - אגרונום העובד בחברה המספקת ייעוץ חקלאי למשקים. כאיש מדעי הטבע הוא מרבה לספר מעשים ועובדות מעולם החי והצומח ולהשליכם על אורחות בני האדם.
אביגיל רייכלין - נערה בשנות העשרה המאוחרות של חייה, יפה וחולמת. מתגוררת במושבה כנרת. בשבוע בו מתרחש "סיפור המעשים" עולה לירושלים כדי לפגוש את אחיה אבשלום.
אבשלום רייכלין - בחור בתחילת שנות העשרים, מתגורר בדירתו של חייט בשכונת מחנה יהודה. קורות חייו אינם ברורים והוא מרבה להגות בסבלותיו של האדם ובשאלות קיומיות אחרות.
הדוקטור רייכלין - מנהל החברה לייעוץ חקלאי, אביהם של אביגיל ואבשלום. הבנים ניתקו את הקשר עמו בעקבות אופיו הקשה. מוזכר לעיתים בספר אך הוא עצמו אינו מופיע.
יונה בן דוד - האנטי גיבור בסיפור. פקיד בחברה הנ"ל, בשנות העשרים המאוחרות של חייו. מתואר כיצור בודד וחסר ידידים המבקש בצורה נואשת, ולפרקים מעוררת חמלה, חברת אישה.
עזריאל בן דוד - מזכיר החברה, אחיו של יונה. מתואר כאדם קשה וקפדן.
מר יפה - אדם מבוגר וערירי ששימש כסוכן החברה ופוטר ממשרתו, איש נעים וחברותי ובמידה מסוימת אף משכיל. מנסה לשוב למשרתו או לפחות לזכות בפיצויים אך נתקל באטימות מצד ראשי החברה.
סימן טוב הגדול - דון ז'ואן מקומי. טיפוס חיובי אך לא משכיל במיוחד ובעל נטייה להתפרצויות אלימות. ככל הנראה, הדמות המזרחית היחידה בספר.
לאה צמל

ביוגרפיה

לאה צמל נולדה בחיפה לצבי ופניה צמל, ילידי פולין ואנשי העלייה החמישית. למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך מלחמת ששת הימים התנדבה במסגרת צה"ל לפינוי עולים מאזור הקרבות בירושלים. אחרי המלחמה השתתפה בסיור של צה"ל ביהודה ושומרון, במסגרתו ראתה פליטים פלסטינים, ולדבריה התפתחה אצלה תודעה פוליטית. צמל הייתה חברת מצפן ושם פגשה את מיכאל ורשבסקי בן זוגה לחיים ולהם שני ילדים.

פעילות משפטית

ב-1971 עשתה צמל את ההתמחות אצל עורכת הדין פליציה לנגר. ב-1972 ייצגה לראשונה קבוצה של פלסטינים וישראלים תומכי אש"ף, שהואשמו שנסעו לסוריה לאימוני גרילה. המפורסם מחברי הקבוצה הוא אודי אדיב. צמל ייצגה את הפלסטינים. צמל מתארת שבמהלך המשפט כונתה בוגדת והותקפה מילולית.
צמל ייצגה, במהלך 40 שנה, ישראלים ופלסטינים בבתי דין צבאיים ואזרחיים ובהם מבצעי הלינץ' ברמאללה, אחמד סעדאת, עזרא נאווי ואחרים. לפי תפיסתה, לקוחותיה הפלסטינים הם "..אנשים די מסכנים שמנסים בדרכים פרימיטיביות לחלוטין, בחוסר כוח, בהיעדר צבא ובהיעדר ארגון של ממש להביע את התנגדותם לכיבוש". ב-1993 סרבה לגנות פגיעה במתנחלים ואמרה שאינה מתנגדת לפגיעה בחייהם.
ב-1992 ייצגה את 415 אנשי החמאס שגורשו ללבנון בעתירות לבג"ץ. העתירה הראשונה השהתה את הגירוש ולאחר הדיון השני הגירוש אושר. צמל הייתה אחת העותרות בעתירות לבג"ץ נגד עינויים שהביאו בסופו של דבר על איסור שימוש בסדרה של שיטות חקירה אלימות ובבג"ץ בנושא מתקן הכליאה והמאסר 1391.
ייצגה את אחמד מנאסרה. ייצגה את חבר הכנסת באסל גטאס מבל"ד שהורשע בעסקת טיעון בהברחת טלפונים ניידים לאסירים ביטחוניים בשנים 2016–2017.

פעילות פוליטית

צמל חברה במפלגת בל"ד. בבחירות לכנסת החמש עשרה הוצבה במקום ה-50 ברשימת בל"ד לכנסת, בבחירות לכנסת השבע עשרה ב-2006 הוצבה במקום ה-108, בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 הוצבה במקום ה-20, ובבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הוצבה במקום ה-20, הפעם במסגרת הרשימה המשותפת מטעם בל"ד ובבחירות לכנסת העשרים ואחת ב-2019 הוצבה במקום ה-106, הפעם במסגרת רע"ם-בל"ד מטעם בל"ד. במערכות בחירות אלו הצבתה הייתה הצהרתית ובמקומות לא ריאליים, והיא לא נבחרה לכנסת.

הוקרה ופרסים

ב-1996 קיבלה צמל, יחד עם המרכז הפלסטיני לזכויות האדם, את הפרס "חירות, שוויון, אחווה", פרס זכויות האדם החשוב ביותר שניתן על ידי ממשלת צרפת. ב-2005 זכתה צמל ביחד עם עורך דין מוחמד נעאמה בפרס על שם הנס ליטן מטעם איגוד עורכי הדין הדמוקרטיים הגרמנים והאירופאיים.

סרטים על צמל

בשנת 1999 הופק סרט ששמו "פרקליטה ללא גבולות", המתעד את מפעל חייה.
בפסטיבל דוקאביב 2019 זכה סרט תעודה אודותיה, "לאה צמל, עורכת דין" בפרס הסרט הטוב ביותר. הסרט, ובמיוחד הזכייה שלו, גרמו לסערה ציבורית. עיקר המחאה כוון נגד מפעל הפיס אשר העביר מענק בסך 150 אלף ש"ח ליוצרי הסרט במסגרת תמיכתו במפעלי תרבות ישראליים. אחרי מספר ימים של מחאות בפתח משרדיו, מפעל הפיס הודיע כי יבחן את המענק לסרט ויבטל את המענקים לסרטים הזוכים בשנים הבאות.
חן אמסלם-זגורי

ביוגרפיה

אמסלם נולדה, גדלה והתחנכה בעפולה. בנעוריה למדה בתיכון במגמת תיאטרון.
בצה"ל, שירתה בלהקת חיל התקשוב, ולאחר שחרורה מהצבא למדה "משחק מול מצלמה" בניהולה של גלית רוזנשטיין ולאחר מכן למדה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין,  ופרשה לאחר כמה חודשים לטובת תפקידה ב"זגורי אימפריה".
במהלך לימודי המשחק בשנת 2012 השתתפה גם בסרט סטודנטים קצר בשם "אזעקת שווא", בבימויה של גבי ירקוני. הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה בקטגוריית הסרטים הקצרים. אמסלם שיחקה גם בין היתר במחזמר "קרן אור", בבימויה של הדר גלרון ובאופרה "שיקוי אהבה", בבימויו של דני ארליך.
בשנת 2013 החלה לשחק בסדרת הדרמה המצליחה "זגורי אימפריה", ששודרה בערוץ HOT3, את דמותה של אבישג זגורי.
בשנת 2015 החלה אמסלם להופיע בתפקיד "שילה" במחזמר "שיער" שהועלה בתיאטרון הקאמרי ושיחקה בסרט "חתונה מנייר".
בראשית שנת 2016 החלה לגלם את תפקיד "מרי" בהצגה "חצוצרה בואדי" שעלתה בתיאטרון חיפה. והחלה לגלם את רעות בעונתה השנייה של דרמת הפשע "פצועים בראש" אשר עלתה לשידור בינואר 2016 ב-HOT. בשנה זו שיחקה גם בסדרת הרשת הקומית "הרוסים".
בשנת 2017 כיכבה בסרט הקולנוע "מכתוב" בבימוים של חנן סביון וגיא עמיר שגם משחקים בסרט, ובקומדיה הרומנטית "ואז היא הגיעה" סרטו של רועי פלורנטין על פי תסריט של שי להב.
בשנת 2018 גילמה את מאיה, אחת מנשותיו של ראש הכת שבתאי צדיק בסדרת הדרמה, "הרמון", ששודרה בערוץ רשת 13, כמו כן שיחקה את דמותה של מורן בסדרה ״שלטון הצללים" ואת גיסתו של תום בסדרת הרשת "לא הכל ורוד". מאותה שנה החלה גם לשחק בתפקיד הראשי את דמותה של הפרקליטה מרסל בן-דוד בסדרת הדרמה "פמת"א" המשודרת בערוץ כאן 11, לצידם של שלמה בראבא, שרה פון שוורצה, אורי פפר, אושרי כהן ואחרים. בחנוכה 2018 השתתפה בהצגה "שובם של המכבים" לצדם של רוני דלומי, עוז זהבי, מייקל לואיס ואגם בוחבוט.

חיים אישיים

אמסלם היא בת זוגו של הבמאי והיוצר מאור זגורי, אותו פגשה במהלך צילומי סדרת הטלוויזיה "זגורי אימפריה".
הם נישאו באוקטובר 2017. בנובמבר 2018 הודיעה בחשבון האינסטגרם שלה כי היא בהריון וב-12 באפריל 2019 ילדה את בתה הבכורה.
אמנון דנקנר

ביוגרפיה

דנקנר נולד בירושלים לאוטו והלה דנקנר, משפחה מסורתית, שבבעלותה היה בית הקפה "אלנבי", במרכז ירושלים. למד בבית ספר היסודי והתיכון הדתי 'מעלה' בירושלים. את שירותו הצבאי עשה בחרמ"ש. למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1966 החל לעבוד כגוזר קטעי עיתון בסוכנות לקטעי עתונות שבבעלות אריאל אליצדק. לאחר מספר חודשים קיבל קידום בתפקידו, והחל לסכם כתבות עיתונאיות. בין השנים 1971–1974 שימש דובר משרד החינוך והתרבות, תחת שר החינוך יגאל אלון. לאחר מלחמת יום הכיפורים, שבה לחם במסגרת גדוד שריון ברמת הגולן, עבד כמנהל עבודה אצל חמיו, שהיה קבלן הובלה לעבודות עפר. במשך שלושה חודשים היה דובר הסוכנות היהודית. לאחר שפוטר בעקבות הדלפה, פנה לתחום העיתונות.
יחד עם יוסי שריד הקים דנקנר בירושלים את אגודת ההיפוכונדרים.
דנקנר התגורר ברמת השרון, היה נשוי למירי אילני ואב לשני בנים.

ביוגרפיית דן בן אמוץ

בשנת 1992 פרסם דנקנר ביוגרפיה של הסופר והעיתונאי דן בן אמוץ, שמת שלוש שנים לפני כן. הביוגרפיה מהווה סקירה מקיפה של פעילותו של בן אמוץ בתחומים רבים של התרבות הישראלית. קטעים בביוגרפיה העוסקים בהוללות המינית של בן אמוץ - לרבות טענה בדבר גילוי עריות עם אמו - עוררו סערה. יש הטוענים שנושא זה, המוצג בביוגרפיה כעובדה, הוא פרי הדמיון, ולא ברור אם מדובר בדמיונו של דנקנר, או בדמיונו של בן אמוץ שאולי סיפר זאת לדנקנר. מטבע הדברים אי אפשר להוכיח את נכונותו של סיפור זה ואי אפשר להפריכו.
בביוגרפיה נטען שבן אמוץ קיים יחסי-מין עם קטינות, וכי חבריו הקרובים של בן אמוץ ידעו על כך ובחרו להעלים עין. על אף שהיו כאלה שראו בדבריו של דנקנר אומץ לב ציבורי, על שהעז לשחוט "פרה קדושה" חברתית ותרבותית, הרי חברים רבים של בן אמוץ, שהיו מיודדים גם עם דנקנר, ניתקו את קשריהם עמו. במיוחד זכורה עזיבתה של הסופרת והפלמ"חניקית לשעבר נתיבה בן יהודה בשידור חי של תוכנית הטלוויזיה של גבי גזית, כמחאה על הדיון בעניין זה, ובעיקר עקב השתתפותו של דנקנר.

פופוליטיקה

דנקנר זכה לחשיפה תקשורתית רבה כאיש צוות קבוע בתוכנית הטלוויזיה "פופוליטיקה", אליה הצטרף בשנת 1993, על תקן ה"שמאלן" אל מול "הימני" יוסף לפיד ו"החרדי" ישראל אייכלר. שלא כחבריו לתוכנית שעברו לעיסוק בפוליטיקה, ואף הצליחו בכך (לפיד הפך ליו"ר מפלגת שינוי ולשר המשפטים, ואייכלר הפך לח"כ מטעם אגודת ישראל), נמנע דנקנר מעיסוק פעיל בפוליטיקה.
דנקנר נתבע על ידי פעיל הימין איתמר בן גביר על כך שכינה את בן גביר "נאצי" פעמיים במהלך המשדר. התביעה הגיעה לבית המשפט העליון, שפסק כי על דנקנר לפצות את בן גביר על פרסום לשון הרע בפיצוי סמלי של 1 ש"ח.

לאחר "מעריב"

בשנת 2009 שיחק דנקנר בסדרת הטלוויזיה "פולישוק" שהוקרנה בערוץ 2. בסדרה גילם את חומי שליט, יושב ראש מפלגת מל"ל המכהן כשר המשפטים וסגן ראש הממשלה, בהשראת יוסף לפיד ומפלגת שינוי. ב-2011 השתתף בעונה השנייה של הסדרה.
בתום משפטו של ידידו, אהוד אולמרט, שבו זוכה ממרבית העבירות שבהן הואשם, אמר דנקנר על פרקליט המדינה, משה לדור: "אחרי פסק הדין, לפי דעתי פרקליט המדינה, יש אומרים שצריך להתפטר, אני חושב שהוא צריך להתאבד". (לאחר מותו של דנקנר הורשע אולמרט במשפט זה).
עם הקמת שבועון החדשות "סופהשבוע", בסוף 2012, הצטרף דנקנר לצוות כותביו, ופרסם בו טור שבועי.
ב-5 באפריל 2013 נפטר מדום לב בביתו.
מותו הפתאומי, עורר שלל תגובות בכל כלי התקשורת, אחדות מהן קשות בביקורתן, בצד דברי שבח והערכה על פועלו כעיתונאי.
בני שנון

בני שנון (Benny Shanon, גם בן-ציון שנון; נולד ב-1948) הוא פרופסור לפסיכולוגיה קוגניטיבית באוניברסיטה העברית בירושלים. שימש בעבר כראש החוג לפסיכולוגיה.

ביוגרפיה

שנון, יליד תל אביב המתגורר בירושלים, למד פילוסופיה ובלשנות באוניברסיטת תל אביב והשלים דוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד. בשנת 2002 פרסם את ספרו "Antipodes of the Mind: Charting the Phenomenology of the Ayahuasca Experience" בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד אשר עוסק במחקר פנומנולוגי של חווית השימוש בגפן הרוחות (Ayahuasca).
בשנת 2008 עלה שמו של שנון לכותרות בעקבות פרסום התאוריה שלו, הגורסת כי הן בראותו את הסנה הבוער, והן במעמד הר סיני היה משה בהשפעת קוקטייל פסיכדלי הדומה לגפן הרוחות. שנון טען כי הטקסים הדתיים של בני ישראל כללו שימוש בשני צמחים פסיכואקטיביים שהיו מצויים במדבר סיני ובנגב, ומשה עצמו השתמש בצמחים אלה.
כפר יהודית

כפר יהודית היה יישוב יהודי בשומרון בתקופת המשנה והתלמוד, אשר נזכר בכתובת רחוב כאחת העיירות המותרות בתחום סבסטיה לעניין חובת קיום המצוות התלויות בארץ, בשל מגורי הכותים באזור.
כפר יהודית נזכר בשורה האחרונה בכתובת, לצד עיירות נוספות באזור צפון שומרון, ובהן דותן, מזחרו, איקבין, יצת, ציר, כפר כסדיה, פנטאקומוותה, שילתה, שפירין, עננין ובלעם עלייתה.
הצעת זיהוי ליישוב הקדום היא בחורבה הקרויה ח'רבת יהודא, דרומית מזרחית לכפר יאציד (המזוהה עם "יצת" המנויה בכתובת רחוב בסמיכות לכפר יהודית).
תוכי אדום-מצח

תפוצה ומרחב מחיה

חי במערב ובמרכז אפריקה.
פורט הווארד

היסטוריה

פורט הווארד הוקמה ב-1866 על ידי ג'יימס לאבגרוב וולדרון (James Lovegrove Waldron) ואחיו. בהמשך עזבו האחים וולדרון את המקום לפטגוניה ומאז עברה החווה כמה ידיים.

מלחמת פוקלנד

במהלך מלחמת פוקלנד נכבש היישוב על ידי כוח של כ-1000 חיילים ארגנטינאים. ב-21 במאי 1982 הופל במקום מטוס הרייר של חיל האוויר המלכותי על ידי יחידת קומנדו ארגנטינאית שירתה טיל קרקע אוויר. ב-26 במאי נהרגו לפחות ארבעה חיילים ארגנטינאים וכמה נוספים נפצעו בתקיפה של מטוס הרייר אחר.
היחידה המיוחדת הבריטית ה-SAS ביצעה תצפית מעמדה סודית על גבי רכס המשקיף על פורט הווארד. העמדה התגלתה ב-10 ביוני על ידי צוות תקיפה של יחידת הקומנדו הארגנטינאית. במהלך הקרב שהתפתח לאחר מכן, נהרג קצין בריטי והקשר שלו נשבה. באותו לילה הפגיזה פריגטה בריטית את פורט הווארד באש בלתי מדויקת. הדבר גרם לארגנטינאים לחשוב שהקצין שנהרג היה קצין תצפית קדמי של הצי הבריטי. קברו של הקצין הבריטי, קפטן גאווין המילטון, נמצא בבית הקברות הקטן של פורט הווארד. בשעת הלווייתו התירו הארגנטינאים לעטוף את ארונו בדגל בריטניה. ב-15 ביוני, יום לאחר הכניעה הכללית של הכוחות הארגנטינאים באיי פוקלנד, נכנע חיל המצב בפורט הווארד לכוח של חיל הנחתים המלכותי ולספינה של הצי. אחרי המלחמה הוקם באחת מהסככות במקום מוזיאון קטן המציג מוצגים מהתקופה, כולל פריטי ציוד שהשאירו אחריהם הכוחות הארגנטינאים הנסוגים.
מרוץ לפיד

מרוץ לפיד הוא מרוץ שליחים שבו הרצים מעבירים לפיד. 
בשנת 1936, לקראת אולימפיאדת ברלין הוחל בגרמניה מסורת של מרוץ לפיד עם הלפיד האולימפי ומסורת זאת נמשכת עד היום. במחאה על קיום האולימפיאדה בסין התקיים "מרוץ לפיד זכויות האדם" שהוביל לפיד מאתונה לקליפורניה
תנועת המכבי הצעיר החלה בחנוכה תש"ה (1944) מסורת של מרוץ לפיד המתחיל באזור קברות המכבים שליד מודיעין ומשם מופץ ברחבי הארץ. הלפיד מובא בין השאר לנשיא המדינה בירושלים.  
בחנוכה תש"י קיים הגדנ"ע מרוץ לפיד של שמונה לפידים שהובאו ממקומות שונים בישראל אל הר הרצל לידי ראש הממשלה. 
מאז מתקיימים בישראל מרוצי לפיד רבים במקומות שונים. אחד מהם הוא מרוץ תל חי שהתקיים לקראת י"א באדר יום תל חי. חלק מבתי הספר משתתפים במירוץ לתלמידי היסודי. תלמידי כיתות יא' ויב' מתחילים בנקודה במודיעין. ביניהם בית הספר "כרמים" בראשון לציון, ובית הספר "אור זבולון" באריאל שהצטרף לאחרונה.
המלחמה המסיאנית הראשונה

המלחמה המסיאנית הראשונה הייתה מלחמה בין מסיניאה וספרטה. המלחמה התרחשה בין השנים 743 ו 724 לפי פאוסניאס.
המלחמה הייתה השלב השני בהתפשטות הספרטנית. לאחר שכבשה את חבל לאקוניה ספרטה שמה את עינה על חבל מסיניאה הסמוך. הספרטנים ניצחו במלחמה ולאחר הניצחון הפכו את המסיניאנים להלוטים (עבדים ספרטנים).

רקע

במהלך הפלישה הדורית שהתרחשה בתקופת המעבר ביוון התיישבו חלק מהפולשים הדורים בעיר ספרטה שבחבל לאקוניה העשיר. הדורים מספרטה שיעבדו את השבט המקומי - ההלוטים והפכו אותם לעבדים. על מנת לשלוט בעבדים היה על הספרטנים להקים צבא מקצועי שממומן על ידי העבדים ההלוטים. מלבד השליטה בהלוטים גם החוקה הגדולה של ספרטה שעוצבה על ידי המחוקק המיתולוגי ליקורגוס עיצבה את ספרטה כפוליס צבאית.
לאחר שהתבססה בחבל לאקוניה ספרטה לטשה את עיניה לחבל מסיאניה הסמוך וניסתה לכבוש גם אותו.

כיבוש אמפאיה וההתבצרות המסיאנית

הפעולה הראשונה במלחמה המסנית הייתה התקפה ספרטנית על העיר אמפאיה, מיקומה של העיר לא ידוע אבל היא ככל הנראה שכנה במערב טייגטוס, חבל הארץ שמפריד בין מסיאניה לבין לאקוניה. המתקפה הייתה פשיטה לילית חשאית על העיר שלא היה בה חיל משמר. התוקפים, בפיקודו של המלך אלכמנס הפתיעו את תושבי העיר ורצחו את רובם בעודם ישנים בעוד שחלק קטן מהתושבים הצליחו לברוח אל מסיאניה. הספרטנים הפכו את העיר למחנה אסטרטגי להמשך המלחמה. בעקבות כיבוש העיר מלך מסיאניה איופאס, גייס צבא והכריז על מלחמת מגן נגד ספרטה.
המסיאנים העדיפו להתבצר בערים מאשר לפגוש את הצבא הספרטני החזק בשטחים הפתוחים ובכך לנטרל את היתרון הספרטני. לאסטרטגיה הזו היו יתרונות, הספרטנים היו צריכים סבלו מהרבה אבדות על כל עיר שכבשו. אולם לאסטרטגיה ההגנתית היה חסרון גדול וקריטי - בעוד שהכוחות המסיאנים היו מרוכזים בערים הספרטנים השתלטו על השטחים החקלאיים, ובכך מנעו את המזון מהערים המסיאניות. בהתחשב בכך שהספרטנים רצו שהקרקע תשמש אותם בעתיד הם נמנעו מלהרוס אותה והעבירו את כל התפוקה החקלאית לספרטה. מה שאילץ את המסיאנים לעבור להתקפה.

המתקפה המסיאנית

המלך המסיאני, איופסס, החל לעבור לאסטרטגיה התקפית בשנה הרביעית למלחמה כאשר הוא בנה מצודות ליד חיל המצב הספרטני באמפאיה. המסיאנים רצו לבנו אתהמצודות במעברי ההרים הצרים על מנת שיספקו להם הגנה טבעית. במהלך בניית אחת המצודות הגיע כח ספרטני על מנת למנוע את הקמת המצודה. ומכיוון שהמסיאנים שמרו על המעבר הצר ניסו הספרטנים לאגף את הצבא המסיאני אולם חיל הפרשים המסיאני הצליח למנוע את האיגוף והמסיאנים סיימו את בניית המצודה.

הקרב המכריע

לאחר ההצלחה המסיאנית בהקמת המצודות ועצירה הבזיזה הספרטנית של התוצרת החקלאית, שני הצדדים ידעו שהמערכה הבאה תהיה מכריעה. אולם בניגוד לקרבות במעברי ההרים בעת בניית המצודות, שני הצבאות נפגשו במישור, ככל הנראה ליד אמפיאה. הצבא המסיאני הסתער על הספרטנים אולם הצבא הספרטני שהיה מאורגן כגרסה מקדימה של הפלנקס (תורת לחימה יוונית שהתפתחה מאוחר יותר) עמד כחומת אדם צפופה ועצר את ההתקפה המסיאנית שלא הייתה מאורגנת.
הניצחון הספרטני היה מוחץ והחיילים המסיאנים שנותרו בחיים ברחו להר איתמוי.

סיום המלחמה

המסיאנים התבצרו באיתומוי שנים כ 15 שנים אולם הניצחון של הספרטנים כבר לא הוטל בספק והם שלטו בחבל הארץ לאחר הקרב המכריע. הספרטנים שיעבדו את המסיאנים והפכו אותם להלוטים.

השלכות במלחמה

הניצחון הספרטני שהעניק לעיר שליטה על כל דרום חצי האי הפלופונזי, נתן לעיר גם מספר עבדים עצום - כמאה אלף עבדים (הלוטים ומסיאנים) כאשר רק 8,000 חיילים ספרטנים היו צריכים לשמור על הסדר. הקושי בדיכוי מספר אנשים כה רב הקשה על הצבא הספרטני בהמשך והכיבושים הספרטנים הוחלפו בכריתת בריתות עם ערים שכנות.