google/wiki40b huggingface dataset:
סימפוניית האלפים

סימפוניית האָלפִּים או סימפוניה אלפינית (בגרמנית: Eine Alpensinfonie) היא פואמה סימפונית מאת ריכרד שטראוס (אופוס 64). על אף כותרתה, "סימפוניה", זוהי יצירה חד-פרקית הכוללת 22 נושאים המנוגנים בזה אחר זה ברצף ואינה עונה לכללי הצורה המוזיקלית של סימפוניה. היצירה בוצעה לראשונה בשנת 1915, אף שראשיתה כבר ב-1899. זוהי הפואמה הסימפונית האחרונה שנכתבה על ידי שטראוס, שהתפרסם ביצירה בסוגה זו, והגדולה שבהן הן מבחינת אורכה (ביצוע טיפוסי אורך כ-50 דקות) והן מבחינת מספר הנגנים (125 נגנים ב-33 סוגי כלי נגינה שונים, בהם כלים הנדירים בשימוש תזמורתי).

ההשראה וחיבור היצירה

שטראוס היה חובב טבע בכלל והרי האלפים בפרט. בנעוריו עסק בטיפוס הרים ובשנת 1908 אף רכש בית בעיירה גרמיש-פרטנקירכן שבבוואריה, הצופה אל נוף אלפיני. נוסף על כך היה שטראוס חובב של הפילוסוף פרידריך ניטשה ושל גישתו לטבע, שלה הטיף כתחליף לסגידה לאלוהים ולדת, רעיונות שהגיעו לשיאם בספרו האחרון של הפילוסוף, "אנטיכריסט" (1888). ב-1891 נפטר ידידו של שטראוס, הצייר קארל שטאפר-ברן , ושטראוס ביקש לחבר לכבודו יצירה.
עם גורמי השראה אלה החל שטראוס ליצור ב-1899 את הפואמה הסימפונית תחת הכותרת Künstlertragödie ("טרגדיית האמן"), אך עד מהרה שינה את גישתו והחל ליצור סימפוניה בארבעה פרקים בשם Die Alpen ("האלפים"). היצירה נותרה בלתי גמורה, אך הפרק הראשון שלה הוא שהתפתח לסימפוניית האלפים. בשנת 1911, לאחר מותו של גוסטב מאהלר, שב שטראוס אל היצירה. שטראוס ביכה את מות חברו היהודי וכתב ביומנו, ברוח ניטשה, כי האומה הגרמנית תוכל להגיע להישגים כבירים רק אם תתנתק מכבלי הנצרות. לפיכך, קבע כי יקרא לסימפוניית האלפים שלו "אנטיכריסט", כיוון שהיא מייצגת "טיהור מוסרי באמצעות כוחו של האדם, שחרור דרך עבודה, פולחן של הטבע הנצחי, המפואר [ולא של אלוהים או פולחן דתי]" היצירה נועדה להיות בת שני פרקים ולהיקרא Der Antichrist: Eine Alpensinfonie ("האנטיכריסט: סימפוניית אלפים"), אך הפרק השני לא הושלם ולבסוף קרא שטראוס ליצירה בת הפרק היחיד Eine Alpensinfonie. ב-1 בנובמבר 1914 סיים המלחין את הטיוטה הסופית והחל במלאכת התזמור, שאותה השלים כעבור שלושה חודשים, ב-8 בפברואר 1915. היצירה הוקדשה לגראף ניקולאוס פון זיבאך (Nikolaus Graf von Seebach), מנהל האופרה הממלכתית הסקסונית של דרזדן.

ביצועים והקלטות

הופעת הבכורה של היצירה התקיימה ב-28 באוקטובר 1915 בברלין בניצוחו של שטראוס עצמו על התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן. בארצות הברית נוגנה היצירה לראשונה על ידי התזמורת הסימפונית של סינסינטי בניצוחו של ארנסט קונוואלד ב-25 באפריל 1916 ועל ידי תזמורת פילדלפיה בניצוחו של ליאופולד סטוקובסקי ב-28 באפריל. 
ההקלטה הראשונה של היצירה היא משנת 1925 בביצוע התזמורת הפילהרמונית של ברלין בניצוחו של אוסקר פריד , אולם ההקלטה החשובה יותר לקביעת האופן בו דימה לעצמו המלחין כיצד היצירה צריכה להישמע היא הקלטת היצירה בניצוחו של שטראוס עצמו על התזמורת הממלכתית של בוואריה משנת 1941, המאופיינת בקצב מהיר יחסית ואורכת 45 דקות. הקלטת היצירה על ידי התזמורת הפילהרמונית של ברלין בניצוחו של הרברט פון קאראיין משנת 1980 (בחברת דויטשה גרמופון) היא ההקלטה המסחרית הראשונה שהוקלטה על גבי קומפקט דיסק.
Application Service Provider

Application Service Provider (מילולית: ספק שירות יישום; ר"ת ASP) הוא עסק המספק שירותים מבוססי מחשב ללקוחות ברשת. תוכנת מחשב המוצעת ללקוחות בדגם של ASP מכונה לעיתים אף תוכנה על פי דרישה (באנגלית: On-demand software) או תוכנה כשירות (software as a service). במובן הצר ביותר מהותו של עסק ASP הוא מתן גישה ליישום מחשב במחשב מרוחק באמצעות פרוטוקול תקשורת כגון HTTP.
הצורך ב-ASP התפתח על רקע העלות הגואה של תוכנות מחשב מתמחות, עלות שהיא מעבר ליכולת הכלכלית של עסקים קטנים ובינוניים. כמו כן, המורכבות הגוברת של תוכנה הניבה עלויות גבוהות בהפצתה למשתמשים. בדגם ASP ניתן להפחית במורכבות ובעלות של התוכנה. כמו כן ניתן מענה מלא לנושא שדרוג ועדכון התוכנה וצורך זה מוטל בדגם ASP על כתפי נותן השירות ולא המשתמש. כך גם הצורך במתן תמיכה טכנית לתוכנה, תחזוקת תשתית המחשבים המספקת את הישום, נושאי אבטחת מידע ותמיכה בהמשכיות תפקוד הארגון, כל אלה נמצאים באחריות ספק שרות ASP.
יצחק שמש

ביוגרפיה

נולד בעיירה עמארה שבעיראק. ב-1946 הצטרף לתנועת החלוץ המחתרתית וארגן עלייה בלתי חוקית של יהודי עיראק דרך איראן.
כשעלה לארץ ישראל שימש כמורה בבית הספר המקומי בבית שאן ובהמשך מונה למנהל בית הספר "גלבוע" בעיר.
ב-1963 נבחר לראשות המועצה המקומית בית שאן ועסק בפיתוח מערכות הרווחה והחינוך בעיר תוך הבאת מורים חדשים.
בין השאר ייעל את מערכות הגבייה המקומית. סיים תפקידו ב-1965, ובספטמבר 1969 נפטר ממחלה קשה.
על שמו רחוב יצחק שמש בבית שאן.
יחסי זמביה–קניה

היסטוריה

בין שתי המדינות שוררים לרוב יחסים חמים. שתי המדינות משתפות פעולה בתחומים דוגמת חקלאות, תיירות, תקשורת, חינוך. שתי המדינות חתמו גם על מזכרי הבנות בתחומי המדע, טכנולוגיה וחדשנות.
הוועידה המשותפת הראשונה לשיתוף הפעולה התקיימה ב-8 בספטמבר 1982.

ביקורים רשמיים

נשיא קניה אוהורו קניאטה ביקר בזמביה ביולי 2015, בעקבות הזמנתו של נשיא זמביה אדגר לונגו.

מסחר

קניה מייצאת לזמביה שמני מאכל, מרגרינה, ברזל, חומרי ניקוי, אבקת אפייה, כלי מטבח, תבלינים, שמיכות, צמיגים וטקסטיל. בין המוצרים שמייבאת קניה מזמביה נמצאים תירס, מוליכים חשמליים, ברזל, אזבסט ועוד.
קניה ייצאה סחורות בשווי של 72.7 מיליון דולר לזמביה ב -2011, לפיו הסחר גדל ב -31% מ -2010. זמביה ייצאה בשווי של 65.5 מיליון דולר לקניה באותה שנה.

אנרגיה

שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות על מנת לחבר את רשתות האנרגיה שלהן יחד עם טנזניה. המזכר נועד לחבר את רשת החשמל של מזרח אפריקה עם זו של דרום אפריקה. המזכר שווה 1.2 מיליארד דולר.
ישעיהו נבנצל

ביוגרפיה

נבנצל נולד בשנת 1940 ליצחק ארנסט נבנצל - מבקר המדינה השני. למד פיזיקה באוניברסיטה העברית. בין השנים 1963–1985 עבד בפרויקט טכנולוגי בעבור משרד הביטחון. בשנת 1985 נתמנה לפרופסור מן המניין במחלקה לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1987 הוענק לו פרס ע"ש ארנסט ברגמן.
נבנצל התגורר בירושלים, היה נשוי למשוררת לאה נבנצל, ואב לחמישה ילדים. אחיו הם הרב אביגדור נבנצל – רב הרובע היהודי (בשנים תשל"ג–תשס"ח (1973–2008)), ועו"ד פליאה אלבק – לשעבר מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה.
נפטר בחג שמיני עצרת תשע"ז, 24 באוקטובר 2016, ונטמן בהר הזיתים.

עבודתו

בשנת 1969 פיתח נבנצל את תהליך ה-Atomic-vapor-laser-isotope separation‏ (ALVIS), ובשנת 1974 רשם פטנט על התהליך ביחד עם פיזיקאי אחר.
בנוסף לפיזיקה, פרסם מחקרים בנושא חקר המוח, מקרא ובית המקדש. כן בשנת 2008 יצא ספרו "איש תם וישר: לימוד ועיון בספר איוב" בהוצאת ראובן מס.
פשמיסלאב טיטון

קריירת מועדונים

טיטון החל לשחק בגורניק לנצ'נה מליגת העל הפולנית בשנת 2005. בקיץ 2007 ביקש טיטון להתיר את חוזהו, מאחר שהמועדון הורד ליגה בגין עבירות שחיתות שונות, וטיטון שוחרר לרודה מליגת העל ההולנדית, שם חתם על חוזה לחמש שנים. בינואר 2010 טיטון החל ללבוש את אפודת השוער הראשון ברודה. בתום עונת 2010/11 נבחר טיטון כשוער השני הטוב ביותר בהולנד, לאחר מארטן סטקלנבורג. בתום עונה זו חתם טיטון בפ.ס.וו. איינדהובן, תחילה על חוזה לשנה, ולאחר מכן הוארך החוזה לחמש שנים. באיינדהובן זכה טיטון בשנת 2012 בגביע ההולנדי ובמגן יוהאן קרויף, כאשר בדרך לזכייה בגביע עצר פנדל של באס דוסט בחצי הגמר מול הירנביין. עצירת פנדל זו ועוד רבות הקנו לטיטון מוניטין של "הורג הפנדלים", כפי שכונה על ידי אוהדי איינדהובן. את עונת 2012/13 החל טיטון כשוער הראשון באיינדהובן, אך הורד לספסל על ידי המאמן החדש דיק אדבוקאט כבר בתחילת העונה, כאשר הועדף על פניו שוער הרכש החדש בוי וטרמן. ביוני 2014 הושאל טיטון לאלצ'ה מהלה ליגה הספרדית. טיטון ואלצ'ה נשארו בליגה, אך הקבוצה הורדה לליגה הספרדית השנייה עקב עבירות תקציב. 
בתחילת עונת 2015/16 חתם טיטון בשטוטגרט, שהייתה זקוקה לשוער עקב עזיבתו של סוון אולרייך לבאיירן מינכן. טיטון הפך עד מהרה לשוער הבכיר בקבוצה, אך נשר עמה בתום העונה אל הבונדסליגה השנייה.
ב-30 ביוני 2016 חתם לשלוש שנים בדפורטיבו לה קורוניה הספרדית. טיטון שימש בעיקר שוער משנה. בתום עונת 2017/18 נשרו טיטון ולה קורוניה לליגת המשנה הספרדית.
ב-13 בדצמבר 2018, טיטון חתם בסינסינטי מה-MLS.

קריירה בינלאומית

במאי 2010 ערך טיטון את הבכורה שלו בנבחרת פולין, בתיקו 0-0 מול נבחרת פינלנד. טיטון זומן לסגל של נבחרת פולין ליורו 2012 על ידי המאמן פרנסישק סמודה, במטרה להיות השוער השני בהייררכיה לאחר וויצ'ך שצ'נסני. השוער השני היה אמור להיות לוקאש פביאנסקי, אך זה נפצע לפני הטורניר. במשחק הפתיחה של יורו 2012, הורחק ש'צנסני בכרטיס אדום וגרם לפנדל בתיקו 1-1 נגד נבחרת יוון בכדורגל. טיטון נכנס כמחליף והדף את הפנדל של גיורגוס קראגוניס, ונשאר בשער הפולני גם בשני המשחקים שנותרו על אף ששצ'נסני סיים את השעייתו והיה יכול לחזור למשחק השלישי, אך פולין הודחה בשלב הבתים בטורניר היורו שאירחה, עם שתי נקודות בלבד. בהדיפת פנדל זו, טיטון הפך לשוער הראשון בתולדות אליפויות אירופה בכדורגל שעוצר פנדל לאחר שנכנס כמחליף.
מיכאל עמיר

ד"ר מיכאל עמיר (במקור: מִישוּ וייסמן) (1892 - 16 ביוני 1954) היה משפטן, עורך דין, מדינאי ודיפלומט, מנהיג ציוני ברומניה, מחברי הפרלמנט הרומני מטעם המפלגה היהודית הרומנית. עלה לארץ ישראל ב-1940, ולאחר קום המדינה כיהן כציר ישראל הראשון במדינות בנלוקס (בלגיה, הולנד ולוקסמבורג).

תולדות חייו

עמיר נולד בשם מישו וייסמן בשנת 1892 בכפר סמוך לפיאטרה ניאמץ ברומניה, במשפחת סוחרים עניים. ב-1906, כשהיה בן 13, רצה אביו לעשותו זבן בחנותו כאחיו הגדולים, אך מנהל בית הספר הכפרי, שהכיר בכישרונותיו הרבים, שכנע את אביו לשולחו ללמוד בבית ספר תיכון בעיר הקרובה פיאטרה ניאמץ. כשעבר לעיר החל ללמוד עברית אצל מאיר יחזקאל סגל. עד מהרה הפך לאחד מהפעילים הבולטים ב"צעירי ציון" בעיר בזכות נאומיו כובשי הלב. בשנות לימודיו בתיכון סבל רבות מאנטישמיות הן מהמורים והן מחבריו לספסל הלימודים, ולא פעם איימו עליו שיסלקו אותו מבית הספר בגין פעולותיו הציוניות.
כשסיים את בית הספר החל ללמוד משפטים באוניברסיטת יאשי. בעת לימודיו נכנס ערב אחד למועדון הציוני כדי לשמוע הרצאה ובסיומה ביקש את רשות הדיבור ונאם ברומנית מתובלת בציטוטים עבריים מהמקורות, וגרם התלהבות רבה בקרב שומעיו. מאותו הערב נעשה לנואם הציוני החביב ביותר על הציבור ביאשי. אך בשל הדקאן האנטישמי, לא ניתן היה ליהודי להתמיד בלימודיו, ולכן ב-1919 עבר ללמוד באוניברסיטת פריס. 
בשובו לרומניה התיישב בקישינוב ועד מהרה קנה לעצמו שם כאחד הבולטים שבעורכי הדין. הופעותיו בבתי המשפט זכו לביטויי הערכה מצד המשפטנים הטובים ביותר והכול הודו כי לכך נוצר. לא היה מעשה ציוני ארגוני, תרבותי וכספי שוייסמן לא היה בין ראשי המדברים והמתנדבים לטובתו, אך כישרונותיו והצלחותיו עוררו קנאה גדולה בקרב "אילי" הפוליטיקה שראו בו מתחרה, ולא פעם היו חייו בסכנה.
ב-1931 עד 1933 היה נשיא הפדרציה הציונית, ובשנים 1933-1932 היה חבר בית הנבחרים הרומני מטעם המפלגה היהודית הרומנית.
בשנת 1940 עלה לארץ ישראל יחד עם אשתו טלה, בתו פנינה עמיר-זמיר ובנו כרמי (שנפל בקרב במבצע מוות לפולש במלחמת העצמאות בשירותו בפלמ"ח בחטיבת הנגב), היה לעורך דין בתל אביב. בשנים 1948–1950 היה נציג ישראל במדינות בנלוקס (בלגיה, לוקסמבורג והולנד). כמקובל אז, עברת את שמו ל"מיכאל עמיר". ב-10 במאי 1949 כתב להנהלת משרד החוץ כי התחוללה התאוששות מדהימה של המשק בגרמניה המערבית, ואפשר היה להניח שכוחה לעמוד בתשלום פיצויים, וכי "זו העת להגיש חשבון לפיצויים על כל ההרס שנגרם, על כל העושק שבוצע ועל כל הרכוש שנשדד". כעבור שנה וחצי חזר על הצעתו זו ביתר תוקף. 
בשנים 1950–1954 היה ציר ישראל הראשון במדינות בנלוקס.
נפטר ב-1954 בהאג שבהולנד מדום לב לאחר שנאם בפתיחת התערוכה "ארץ התנ"ך". בן 62 במותו. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. בהלוויתו אמר ראש הממשלה ושר החוץ משה שרת "כי מיכאל עמיר ז"ל עשה בשנותיו האחרונות את שליחותו בשל הכישרונות המצוינים הדרושים לכהונה זאת".
על שמו "בית מיכאל עמיר" בקיבוץ צובה.
המאה ה-11 לפנה"ס

ערים חדשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תגליות והמצאות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
מיילס דמפסי

קריירה מוקדמת ומלחמת העולם הראשונה

דמפסי למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט  אותה סיים ב-1915. הוא שירת ברגימנט ברקשייר המלכותי בחזית המערבית בצרפת במלחמת העולם הראשונה ועוטר בצלב הצבאי על אומץ ליבו.
לאחר המלחמה נשאר בצבא, פיקד על יחידות שונות והגיע לדרגת ליטננט קולונל, ובשנת 1938 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט ברקשייר המלכותי.

מלחמת העולם השנייה

בתחילת המלחמה התמנה למפקד בריגדת חיל הרגלים ה-13, שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-5, ונשלח עם חיל המשלוח הבריטי לצרפת. עם הפלישה לצרפת נאלץ דמפסי לסגת לכיוון דנקרק וניהל קרב מאסף נגד הצבא הגרמני. הוא הצליח להתפנות עם כוחותיו לבריטניה (מבצע דינמו) ועל כך עוטר באות השירות המצוין.
ביוני 1941 מונה דמפסי למפקד הדיוויזיה ה-46, וב-29 באוקטובר 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-42, שהוסבה תחת פיקודו לדיוויזיה משוריינת. ב-12 בדצמבר 1942 הועלה לדרגת ליטננט גנרל והתמנה למפקד הקורפוס הבריטי ה-13 שהיה חלק מהארמייה השמינית והשתתף במערכה בצפון אפריקה תחת פיקודו של ברנרד מונטגומרי.
הוא השתתף בתכנון הפלישה לסיציליה ובפלישה לשם ב-יולי 1943 ואחר כך בפלישה לאיטליה דרך מצר מסינה. משם התקדם הקורפוס שלו 480 ק"מ צפונה עד שפגש בכוחות הצבא האמריקאי ליד סלרנו.
בינואר 1944 מינה אותו מונטגומרי למפקד הארמייה השנייה שכללה גם כוחות קנדים ואיתה נחת בנורמנדיה ב-6 ביוני 1944 בחופים "Gold" "Juno" ו-"Sword".
לאחר קרבות קשים ומתישים ( הקרב על קן וקרב פאלז) פרצה הארמייה של דמפסי צפונה, נכנסה לבלגיה וכבשה את בריסל ואנטוורפן בספטמבר 1944. ב-15 באוקטובר 1944 ביקר המלך ג'ורג' השישי את דמפסי והעניק לו תואר אבירות.
ב-23 במרץ 1945 חצה דמפסי את הריין בראש הארמייה השנייה והיה המפקד הבכיר הראשון שעשה זאת. בתחילת מאי 1945 כבשה הארמייה את ברמן, המבורג וקיל. ב-3 במאי 1945 התייצבה במפקדתו משלחת בראשותו של גנרל
 פון פרידבורג בשמו של קרל דניץ עם בקשה לכניעה. הוא שלח אותם למפקדתו של מונטגומרי שם נחתמה כניעת הגרמנים בצפון גרמניה ב-4 במאי 1945.
לאחר כניעת גרמניה הוא התמנה למפקד הארמייה ה-14 בדרום מזרח אסיה, שם קיבל את כניעת הצבא היפני באזור.

לאחר המלחמה

ב-1946 הועלה דמפסי לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד המזרח התיכון וביולי 1947 פרש משירות פעיל. 
הוא היה צנוע, סירב לכתוב זכרונות על פועלו הצבאי והורה על שריפת יומניו.
דמפסי נפטר ב-5 ביוני 1969 בדיוק 25 שנים לאחר הפלישה לנורמנדי.
רוברט היבנר

ביוגרפיה

וולפגנג אולמן החל לשחק בגיל 9. בשנת 1967 הוא זכה באליפות גרמניה. בשנת 1969 הוענק לו תואר אמן בינלאומי ובשנת 1971 רב-אמן.
רוברט היבנר העפיל מספר פעמים לפלייאוף של אליפות העולם:
בשנת 1971 הוא השתתף ברבע הגמר נגד ויקטור קורצ'נוי, אך כאשר פיגר בנקודה בודדת לאחר 10 משחקים הפסיק את הדו-קרב.
בשנת 1980 הוא הודח בגמר על ידי קורצ'נוי.
בשנת 1983 הוא השתתף ברבע הגמר נגד וסילי סמיסלוב. לאחר 10 משחקים התוצאה הייתה תיקו. גם 4 משחקים נוספים לא שינו את התוצאה. סמיסלוב ניצח בהטלת מטבע.
בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 ניצח היבנר בתחרויות רבות והיה בין השחמטאים החזקים בעולם.
בתחילת המאה ה-21 הוא המשיך להשתתף בתחרויות, אך לא היה יכול להקדיש לנושא זמן רב בגלל העיסוק באגיפטולוגיה.
על תרומתו לקידום הספורט בגרמניה, העניק לו נשיא גרמניה את עלה הדפנה הכסוף.
שנת התרבות (סדרת טלוויזיה)

תקציר עלילת הסדרה

לאחר מסיבת העיתונאים השנתית של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ויקטור סיצ'ב, עובד משרד החינוך של רוסיה המבלה את חייו בנעימים במעט מעש ובהנאה מחייו כפקיד ממשלתי מקבל הוראה מגבוה לגור במשך שנה בעיירה המרוחקת ורחניאמסק בתוככי רוסיה על מנת להתמנות לראש הפקולטה לספרות רוסית של המכון המקומי לפילולוגיה על מנת להפוך את המוסד בתוך שנה לאחד ממאה המוסדות להשכלה גבוהה הטובים במדינה. אלא שהוא אינו איש עובד ומוצא עצמו במצבים שונים ומשונים, בעודו מנסה להתחמק מהמטלה, אך התושבים רואים בו את התקווה לעתיד טוב יותר.
אוניברסיטת מקגיל

היסטוריה

אוניברסיטת מקגיל נקראת על שם מייסדה ג'יימס מקגיל שהיה סוחר אמיד ופוליטיקאי ממוצא סקוטי שהתגורר במונטריאול. הוא תרם את ההון הראשוני להקמתה של האוניברסיטה למרגלות הר מונט-רויאל אשר על שמו קרויה העיר.
אוניברסיטת מקגיל היא בין הוותיקות בקנדה. ייסודה בשנת 1821 היה כ-46 שנים לפני ייסוד הקונפדרציה הקנדית. כאוניברסיטה דוברת אנגלית בקוויבק משכה אליה סטודנטים מהפרובינציה ומקנדה כולה, וכיום לומדים בה גם סטודנטים בינלאומיים רבים.
במהלך שנות קיומה של האוניברסיטה זכו שני מרצים ועוד שישה מבין בוגריה בפרסי נובל. הפילוסוף החשוב צ'ארלס טיילור כיהן כמרצה באוניברסיטה שנים רבות. שלושה מבין ראשי הממשלה של קנדה הם בוגרי האוניברסיטה: ג'ון אבוט, וילפריד לורייה, וג'סטין טרודו וכן הפרמקולוגית פרנסיס קלסי.
לאוניברסיטת מקגיל חלק חשוב ביצירתו של הוקי הקרח המודרני, ענף הספורט הלאומי החורפי הרשמי של קנדה. באוניברסיטה הוקם המועדון הראשון של הענף, וסטודנטים שלה שיחקו את המשחק הראשון המתועד באולם והגו את חוקי היסוד הראשונים של המשחק.
ג'יימס נייסמית', ממציא ספורט הכדורסל, הוא בוגר של מוסד זה. לאונרד כהן בוגר מוסד זה בלימודי ספרות אנגלית. לאחר סיום התואר נרשם ללימודי משפטים במוסד אך נשר בגלל כישלון בלטינית.

כיום

באוניברסיטת מקגיל לומדים כ-31,000, סטודנטים מתוכם 9,000 לומדים לתארים מתקדמים, ב-40 מחלקות אקדמאיות, הנמצאות ב-11 הפקולטות של האוניברסיטה. כמעט שליש מכלל הסטודנטים שייכים לפקולטה לאמנויות, כאשר תלמידי הפקולטה למדעים, הפקולטה להנדסה ותלמידי הרפואה מהווים יחדיו 40% מהתלמידים. בשנת 1956 נוסד בית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה אשר מעניק היום קורסים מתקדמים ובסיסיים במנהל עסקים לכלל האוכלוסייה ובפרט לממשלה. הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה מפעילה רשת בתי-חולים אוניברסיטאיים בעיר ונחשבת לאחד מפקולטות הרפואה היוקרתיות ביותר בצפון אמריקה. באוניברסיטה כ-75 מרכזי מחקר גדולים אשר עורכים כ-100 כנסים אקדמאים בשנה. כ-10% מהסטודנטים באוניברסיטה הם יהודים, פי 10 מאחוזם היחסי באוכלוסיית קנדה.
לאוניברסיטה קשרי מחקר עם עשרות מוסדות מחקר בעולם, ומעודדת פעילות חילופי סטודנטים ענפה. אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת בן-גוריון מקיימות חילופי סטודנטים וקשרי מחקר קבועים עם אוניברסיטת מקגיל.
אימרה קרטס

קורות חיים

קרטס נולד ב-1929 בבודפשט, לזוג יהודי מתבולל, לסלו (László) וארנקה (Aranka Jakab) קרטס. הוריו נפרדו בגיל חמש. ב-1944, בגיל 15 גורש על ידי הנאצים לאושוויץ-בירקנאו ולאחר מכן לבוכנוולד, אך הצליח לשרוד. לאחר תום מלחמת העולם השנייה שב לבודפשט והחל לעבוד כעיתונאי. ב-1951 השתלט הקו הקומוניסטי גם על עיתונו והוא פוטר ונאלץ לעזוב את מקצוע העיתונות לחלוטין. לפרנסתו הוא החל לעסוק בתרגום ספרים, בעיקר כתבים של גדולי הפילוסופים, מגרמנית להונגרית.
הוא פרסם את הספר הראשון שלו, "ללא גורל", העוסק בחוויותיו כנער בשואה, בשנת 1975, אך הספר לא זכה להכרה ציבורית עד שנת 1988. לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי תורגמו ספריו והחלו להופיע בגרמנית ובלשונות אירופאיות נוספות. ארבעה מהם אף תורגמו לעברית.
בשנת 2002 הוענק לו פרס נובל לספרות.
בשנת 2005 יצא לאקרנים הסרט "ללא גורל" בבימויו של לאיוש קולטאי (Lajos Koltai), על פי ספרו של קרטס. קרטס טען שהסרט, יותר מהספר, קרוב לביוגרפיה שלו.
קרטס היה נשוי פעמיים. הוא התאלמן מאשתו הראשונה אלבינה ואש ב-1995, ונישא כעבור שנה למגדה אמברוש, לה נשאר נשוי עד מותו ב-2016. בשנות חייו האחרונות חלה במחלת פרקינסון.
דעיכה (תדר)

בתקשורת אלחוטית, דעיכה (באנגלית: Fading) היא וריאציה של ניחות באות רדיו עם משתנים שונים. משתנים אלה כוללים זמן, מיקום גאוגרפי ותדר רדיו. המודל הנפוץ עבור דעיכה  הוא תהליך סטוכסטי. ערוץ דעיכה הוא ערוץ תקשורת, החווה דעיכה. במערכות אלחוטיות, דעיכה יכולה גם להיות מושפעת מריבוי נתיבים (multipath), תופעה המכונה השראת דעיכה על ידי ריבוי נתיבים (multipath induced fading), או מהצללה מפני מכשולים המשפיעים על התקדמות הגל, המכונה לעיתים דעיכת הצללה (shadow fading).

עקרונות

נוכחות קורנים בסביבת משדר ומקלט יוצרת נתיבים רבים בהם אות משודר יכול להתפשט. כתוצאה מכך, המקלט רואה את הסופרפוזיציה של כמה העתקים של הגל המשודר, כל אחד על פי הנתיב הייחודי בו הוא התקדם. כל העתק של האות יחוש שינויים בניחות, בעיכוב (delay) ובשינוי המופע (phase shift) במהלך ההתקדמות מהמקור למקלט. תופעה זו יכולה לגרום להתאבכות (בונה או הורסת) הגורמת להגברה או ניחות (בהתאמה) בעצמת האות הנקלטת. התאבכות הורסת משמעותית נקראת לעיתים "deep fade", ויכולה לגרום לאיבוד קליטה זמני עקב נפילה חזקה ביחס אות לרעש.
דוגמה נפוצה ל Deep Fade היא כאשר עוצרים ברמזור אדום ושומעים את שידור ה-FM דועך לסטטי, ועולה חזרה כאשר הרכב מתקדם, אפילו מרחק מועט. אובדן האות נובע מכך שהרכב עוצר בנקודה הסיגנל חווה התאבכות הורסת חזקה. טלפונים ניידים עלולים לחוות תופעות דומות של שינויים חזקים בקליטה בנקודות מסוימות.
מידול של ערוץ דעיכה משמש תדיר כדי לחשב את האפקט של שידור אלקטרומגנטי באוויר ברשתות סלולריות. ערוץ דעיכה משמש גם בחישובי תשדורת אקוסטית תת-מימית להפרעה הנובעת מהתווך - המים עצמם.
פאלאצו דאריו

היסטוריה

הארמון שופץ בשנת 1486 בהוראת ג'ובאני דאריו, מזכיר הסנאט של רפוליקת ונציה והבעלים של הארמון. לאחר מותו של דאריו בשנת 1494, ירשה את הארמון בתו, מארייטה, אשר נישאה לוינצ'נזו באבארו (בנו של ג'אקומו בארבארו, הבעלים של פאלאצו בארבארו הסמוך), ועברה להתגורר עמו. הארמון הושכר באותה עת על ידי הסנאט לדיפלומטים טורקים. בשנת 1522 ירשו את הארמון בניה של מארייטה והם שווי להתגורר במבנה. בני משפחת באבארו התגוררו במבנה עד אמצע המאה ה-18. 
הארמון נחשב לאחד הארמונות היפים בוונציה (אחרי הקא' ד'אורו), ועל כן כבר בסוף המאה ה-19 החל פרויקט נרחב לשקם את הארמון (שהיה באותה עת בבעלות הרוזנת דה לה בומה-פלווינה (de la Baume-Pluvinel). במהלך שיפוץ זה נוספו לארמון המרפסות הנאו גותיות.
בשנת 1908, בעת ביקורו בוונציה, צייר קלוד מונה את הארמון. ציור זה מוצג כיום במכון האמנות של שיקגו.
כיום הארמון נמצא בבעלות פרטית, אולם לעיתים נערכות במקום תערוכות זמניות ביוזמת מוזיאון אוסף פגי גוגנהיים.
יבגני ברייב

ביוגרפיה

יבגני ברייב נולד בברית המועצות. בשנת 1982 זכה באליפות העולם לבני גילו. באליפות העולם לנוער בשנת 1986 הוא חלק את המקומות 3–5.
ברייב היה שותף לזכייה באליפות העולם בשחמט לנבחרות בשנים 1997 ו-2005.
בשנת 2002 ברייב ניצח בתחרות חשובה בהולנד  לאחר שהקדים את פטר לקו, מייקל אדמס ואלכסנדר מורוזביץ'.
בשנת 2004 הוא הגיע לחצי גמר של אליפות העולם ובו הודח על ידי וסלין טופאלוב. באליפות העולם 2007 הוא ניצח את יהודית פולגאר בסיבוב הראשון, ובסיבוב השני הפסיד לפטר לקו.
בגביע העולם בשחמט 2005 הוא הודח ברבע הגמר.
בשנים 2010–2011 הוא היה מאמן נבחרת רוסיה בשחמט.
בשנת 2015 ברייב עבר להתגורר בקנדה. בנובמבר 2018 חזר לפעילות תחרותית לאחר הפסקה של שנתיים.
וילי סאטון

ויליאם "וילי" סאטון (באנגלית: William "Willie" Sutton;‏ 30 ביוני 1901 - 2 בנובמבר 1980) היה פושע אמריקאי מפורסם ורב מעללים אשר התפרסם בזכות מעשי שוד הבנקים הרבים שביצע. סאטון, אשר היה משתמש בכישוריו במשחק ובתחפושות למטרות פשעיו, זכה לכינוי "וילי החלקלק" (Slick Willie).

תולדות חייו

סאטון נולד למשפחה אמריקאית ממוצא אירי בברוקלין, הרביעי מבין חמשת ילדי המשפחה. בנערותו נשר מבית הספר והחל לעבוד בעבודות שונות ומזדמנות. כבר בילדותו החל בפשע, ועל פי הספדו החל לפרוץ לבתים בגיל 9.
סאטון החל לשדוד בנקים בתעוזה הולכת וגוברת החל בסוף שנות ה-20. באותן שנים נשא לאישה את לואיז לודמן, אך השניים התגרשו זמן קצר לאחר מכן, כאשר המשטרה תפסה את סאטון ב-1931, ובית המשפט גזר עליו עונש של 30 שנות מאסר בגין תקיפה ושוד.
סאטון לא נשאר זמן רב בכלא וב-11 בדצמבר 1932 הצליח לקחת סוהר כבן ערובה בעזרת אקדח שהבריח לתאו. סאטון הצליח לברוח מהכלא ובמהרה חזר לשדוד בנקים. במהלך העשורים הבאים מעשי השוד של סאטון רק הלכו וגברו. כך שדד חנות תכשיטים לאור יום, וניסה לשדוד פעמיים את אותו הבנק. מצידן של רשויות החוק, אלו חידשו במשנה תוקף את מאמציהן ללכוד את הפושע, ואף הצליחו בכך מספר פעמים - אך פעם אחר פעם סאטון הצליח לברוח מכלאו.
ב-1950 סאטון היה לאחד מעשרת הפושעים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI. אף על פי כן, הוא נעצר שוב רק ב-1952, ודווקא בזכות ארנולד שוסטר, אזרח מהשורה אשר זיהה את סאטון ברכבת התחתית של ניו יורק. שוסטר עקב אחרי סאטון והודיע על מקום המצאו למשטרה. שוסטר זכה לפרסום רב בעקבות חלקו בלכידת הפושע, אך זה הוביל ככל הנראה לרציחתו הברוטלית, אשר לימים נטען כי "הוזמנה" על ידי משפחות הפשע המאורגן כנקמה.
על סאטון נגזר מאסר עולם ו-135 שנות מאסר נוספות. עם זאת, סאטון שוחרר מבית הכלא ב-1969, 17 שנים בלבד לאחר מכן, בעקבות מצבו הבריאותי המדרדר עקב מחלת הנפחת. לאחר שחרורו סאטון פרש מקריירת הפשע העניפה אשר אימץ וניצל את כישוריו בכיוון ההפוך - ייעוץ לבנקים כיצד להתגונן ממקרי שוד. סאטון נפטר ב-1980 ונקבר בברוקלין.

מורשת

"הישגיו" של סאטון, אשר על פי הערכות מנו כ-2 מיליון דולר אשר נשדדו מכ-100 בנקים שונים, זיכו אותו למעמד של גיבור תרבות. הוא כתב ספרי אוטוביוגרפיה, השתתף בפרסומות בטלוויזיה ודמותו הוללה בעיתונים. סאטון התפרסם בכך שעל אף שנהג להביא עמו נשק למעשי השוד, אך מעולם לא ירה בו. מאוחר יותר טען כי הנשק מעולם לא היה טעון, "מחשש שמישהו יפגע".
בין השאר נזקף לזכותו הציטוט "because that's where the money is" (בתרגום חופשי: "כי שם הכסף נמצא") בתשובה לשאלה מדוע שדד בנקים. סאטון הכחיש כי אמר את הציטוט, אך האגדה האורבנית כבר נוצרה. בין השאר ניתן למצוא הדים לציטוט ב"חוק סאטון" (Sutton's law) במדעי הרפואה, אשר קובע כי יש להעדיף את הדיאגנוזה הסבירה ביותר.
עפריתיים

העפריתיים כצמחי תרבות

מספר מינים לא גדול ממשפחה זו משמשים כצמחי תרבות, למטרות נוי. נפוץ במיוחד השימוש במין עופרית הכף כגדר חיה. זהו שיח ירוק עד ותדיר-פריחה, המצטיין באשכולות פריחה בצבע תכלת. כשאר המינים בסוג, עלי הגביע שלו מכוסים שערות דביקות, המאפשרות את 'הדבקת' האשכול לדש החולצה.
מינים אחרים הוכנסו לגן הנוי בשל 'פרחי האלמוות' שלהם, כדוגמת עדעד קנרי, ומינים נוספים של עדעד.