אלטון ג'ון

תחילת דרכו 1962–1969

ג'ון למד בילדותו לנגן בפסנתר, ובגיל 11 התקבל ללימודים באקדמיה המלכותית הבריטית למוזיקה. ב־1960 הקים יחד עם חבר להקה שכונתית בשם "The Corvettes", שהפכה עד סוף 1962 ללהקת בלוז שהופיעה בשם "Bluesology". הלהקה תוארה כ"להקת נשמה סנובית". ב־1966 הלהקה החלה ללוות את הזמר ג'ון באלדרי, אך ג'ון לא היה מרוצה מהקו שהוביל באלדרי ותסכולו גבר כשהלהקה החלה להופיע בקברטים – אז החל לחפש לעצמו כיוונים אחרים. ב־1967 – עדיין חבר ב־"Blusology" – החל לשתף פעולה עם הפזמונאי ברני טופין. בסוף השנה עזב ג'ון את הלהקה, ועוד בטרם לכך חיפש לעצמו שם במה: בתחילה ביקש רשות לשאול את שמו של סקסופוניסט הלהקה אלטון דין, אך לאחר שזה הביע הסתייגות, השתמש רק בשמו הפרטי, ולקח את השם "ג'ון" מג'ון באלדרי. מעתה היה ל"אלטון ג'ון". בשבילו – שכילד הרגיש לא בנוח עם עצמו ועם מראהו החיצוני – להקרא רג' היה "סוג של כמו סיוט כשהייתי צעיר. לא יכולתי לחכות להיות מישהו אחר.". עוד סיפר ששינוי השם היה "פסיכולוגית, דחיפה גדולה בשבילי.". בינואר 1969 הוציאו ג'ון וטופין סינגל בשם "Lady Samantha", ובחודש יוני שנה זו יצא אלבום הבכורה של ג'ון, "Empty Sky", שקיבל ביקורות לא רעות, אך לא זכה להצלחה מסחרית. מרבית השירים באלבום היו בעלי אופי ג'אזי. מן האלבום בלט במיוחד השיר "Skyline Pigeon", שזכה להשמעות רדיו רבות ותואר לימים על ידי ג'ון: "אחד השירים המשמעותיים הראשונים שאני וברני כתבנו". ב־1972 הקליט ג'ון שוב את השיר בגירסת פסנתר (גירסת האלבום מלווה בנגינת צ'מבלו ועוגב), ומאז ביצע אותו בהופעות לכל אורך הקריירה שלו.
ג'ון היה מיועד להשתתף כזמר מוביל באלבומה השני של להקת קינג קרימזון "In the Wake of Poseidon", אך השתתפותו בוטלה לאחר שמייסד הלהקה רוברט פריפ החליט שסגנונו אינו מתאים לה.

שנות השיא 1970–1975

ב־1970 יצא אלבומו השני של ג'ון, "Elton John". האלבום, שנחשב לאלבום הפריצה של ג'ון, זכה להצלחה מסחרית לאחר שהשיר "Your Song" מתוכו הגיע לצמרת מצעד המכירות האמריקאי. האלבום נהנה גם מביקורות חיוביות מצד מבקרי המוזיקה. להיטים נוספים מהאלבום הם
"I Need You To Turn To", ‏ "Take Me To The Pilot" ‏, "Border Song" ו־"Sixty Years On" ‏. באלבום זה החל גם שיתוף הפעולה עם המפיק גאס דאג'ן (שהייתה לו השפעה מכרעת על הצליל באלבומיו של ג'ון), ועם המעבד פול בקמסטר, שפעל באותה תקופה גם לצד הרולינג סטונז ודייוויד בואי (להיטו של בואי "Space Oddity" הופק על ידי דאג'ן; בקמסטר סיפק את העיבוד התזמורתי).
באותה שנה, לאחר מספר חודשים, יצא לאור אלבומו השלישי, "Tumbleweed Connection". אלבום אולפן זה כלל עיבודים בסגנון המערב הפרוע. האלבום לא כלל להיטים, אולם קיבל ביקורות טובות ומדורג באופן עקבי בקרב המאזינים כאחד מאלבומיו האהובים ביותר.
ב־1971 יצא "17-11-70", אלבום הופעה שתיעד הופעה חיה ששודרה והוקלטה ברדיו בניו יורק ב־17 בנובמבר 1970. ההקלטה כללה שירים חדשים וישנים של ג'ון, וכן ביצועי שירים של אמנים אחרים, בהם "Honky Tonk Women" של הרולינג סטונז, "Get Back" של הביטלס, ושיר הרוקנ'רול הוותיק "My Baby Left Me". בהקלטה השתתפו גם המתופף נייג'ל אולסון ונגן הבס די מארי, שהצטרפו ללהקתו של ג'ון לפני כן בהקלטת אלבומו השלישי, והמשיכו להופיע איתו עד אמצע שנות השבעים.
באותה השנה יצא גם פסקול של ג'ון לסרט "Friends", בסגנון דומה לאלבומים הקודמים ובליווי התיזמור של פול בקמסטר. אלבום זה לא יצא בנפרד על גבי דיסק, אך הוא יצא בשלמותו בדיסק האוסף הכפול של אלטון, "Rare Masters".
אלבום נוסף שיצא ב־1971 היה "Madman Across The Water". גם אלבום זה, כמו אלבומיו הקודמים "Elton John" ו־"Tumbleweed Connection", הגיע לעשירייה העליונה של מצעד מכירות האלבומים בארצות הברית. האלבום כלל את הלהיטים "Levon" ו־"Tiny Dancer". הופעה ראשונה באלבום זה הייתה לנגן כלי ההקשה הידוע ריי קופר (שעבד עם אריק קלפטון וג'ורג' האריסון). קופר הצטרף ללהקתו של ג'ון כחבר קבוע בשנת 1974.
בהמשך שנות השבעים הוציא ג'ון עם טופין שבעה אלבומים ששהו במקום הראשון במצעד המכירות:  "Honky Château", "Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player", "Goodbye Yellow Brick Road", "Caribou", "Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy", "Rock of the Westies", "Elton John's Greatest Hits"
. ג'ון וטופין כתבו יחד חמישה להיטים שהגיעו למקום הראשון בארצות הברית: "Crocodile Rock", "Bennie and the Jets", "Don't Go Breaking My Heart", "Philadelphia Freedom", ו־"Lucy in the Sky with Diamonds" (שהוא חידוש לשיר של הביטלס, אותו שר ג'ון עם ג'ון לנון) וגם שלושה שירים ששהו במקום השני במצעדים: "Daniel", "Goodbye Yellow Brick Road" ו־"Don't Let the Sun Go Down on Me".
לאחר תקרית מביכה שאירעה לג'ון במהלך קניות בחנות בלונדון בתחילת דצמבר 1971, כשהקופאית, שזיהתה אותו ככוכב אלטון ג'ון, אך ראתה שם שונה – שם הלידה שלו – בפנקס השיקים, סירבה בתחילה לבצע את העסקה, החליט ג'ון לשנות את שמו באופן חוקי. ב־8 בדצמבר 1971 אירגן דיק ג'יימס (שבלייבל שלו, "DJM", היה ג'ון חתום) פגישה עם עורך־דין כדי למלא טפסים לשינוי השם. באותו מעמד, בחר לעצמו ג'ון שם אמצעי: "הרקולס", כשמו של הסוס בסיטקום ה-BBC הפופולרי "Steptoe and Son". ב־7 בינואר 1972 שונה שמו חוקית ל"אלטון הרקולס ג'ון".
ב־19 במאי 1972 יצא האלבום "Honky Château", שכלל את הלהיטים "Rocket Man" ו־"Honky Cat". ללהקה הקבועה שלו הצטרף באלבום זה הגיטריסט דייבי ג'ונסטון שניגן במספר שירים באלבום הקודם, וג'ון ביקש לצרפו כחבר להקה קבוע. האלבום קרוי על שם המקום שבו הוקלט: Château d'Hérouville שמצפון לפריז (ההקלטות נעשו בצרפת כדי להימנע מתשלום המס האנגלי הגבוה). האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האמריקני – הראשון ברצף של שבעה שעשו זאת – ושהה בו במשך חמישה שבועות. כן קיבל האלבום ביקורות חיוביות מאוד: מבקר BBC כריס רוברטס תיאר אותו כאחד מאלבומיו "המחשמלים וברי־הקיימא ביותר" של ג'ון. מבקר "רולינג סטון" ג'ון לנדאו תיאר אותו כ"אלבום עשיר, חם ומספק" שטוב יותר אפילו מ־"Tumbleweed Connection". מבקר "AllMusic" סטפן תומאס ארלווין תיאר אותו כ"סדרת השירים הממוקדת והמושלמת ביותר שאלטון ג'ון וברני טופין כתבו אי פעם".
באלבום "Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player" שיצא ב־1973 החל ג'ון לשלב סגנון מוזיקלי של גלאם רוק. להיטים בולטים בו היו הסינגלים "Daniel" ו־"Crocodile Rock". כן בלט "Have Mercy on the Criminal", שלצד הסינגלים זכה לביצועים של ג'ון בהופעות חיות לאורך השנים. פול בקמסטר עיבד לכלי מיתר את השיר (וכן את "Blues for my Baby and Me") – עיבוד שג'ון תיאר לימים כ"מהפכני". השיר "I'm Gonna Be a Teenage Idol" הוא מחווה למארק בולאן: "ניגנו אותו בשבילו, ואני חושב שהוא אהב אותו", סיפר ג'ון בראיון למגזין "Beat Instrumental". "הוא לא הכה אותי, בכל אופן". האלבום זכה לביקורות חיוביות: "האלבום הזה טוב כקודמו, אם לא יותר", כתב סטפן הולדן מה"רולינג סטון". בהוצאה המחודשת של האלבום בשנת 1995, נכלל כבונוס השיר "Skyline Pigeon" בגרסת הפסנתר שלו, שהוקלטה במהלך הקלטות האלבום.
בסוף שנת 1973 יצא אלבומו הכפול "Goodbye Yellow Brick Road", בו התבטא היטב סגנון הגלאם רוק המאפיין את ג'ון. האלבום הצליח מאוד במכירות, וכלל חלק מלהיטיו הגדולים ביותר של ג'ון: "Candle in the Wind", "Saturday Night's Alright for Fighting", "Bennie and the Jets" ושיר הנושא "Goodbye Yellow Brick Road".
ב־1974 יצא האלבום "Caribou" שכלל כמה להיטים, בהם "The Bitch is Back" ו־"Don't Let the Sun Go Down on Me" (שיצאו גם כסינגלים). כן נכלל בו "I've Seen The Saucers", שיר מעניין בהשראת מדע בדיוני המתאר פגישה עם חוצנים. האלבום קרוי על שם אולפן ההקלטות "קריבו" שבקולורדו, בו הקליט ג'ון את האלבום (וגם את זה שבא אחריו). בחוברת האלבום המחודש (Reissue) שיצא ב־1995 נכתב שהאלבום הוקלט בחופזה, בכתשעה ימים בלבד במהלך ינואר 1974 שעמדו לרשות הלהקה לפני התחלת סיבוב ההופעות ביפן ובאוסטרליה, ושעקב כך הלהקה עבדה תחת "לחץ בלתי־ייאמן". המפיק גאס דאג'ן הביע לימים מורת רוח מהסאונד של האלבום, כמו גם ממרכיבים נוספים בו. בנוסף לסינגלים, ג'ון ביצע במשך השנים כמה שירים אחרים בהופעותיו, ביניהם "Grimbsy", "You're So Static", "Ticking" ו־"Dixie Lily". המהדורה המחודשת כללה גם ארבעה שירי בונוס שהוקלטו במהלך הקלטות האלבום או סמוך להן: "Sick City", "Cold Highway", "Step Into Christmas" ו־"Pinball Wizard" – שהוקלט במהלך הקלטת הפסקול והאלבום של הסרט "טומי" של להקת "המי".
בשנת 1975 השתתף ג'ון לצד כוכבים כגון אריק קלפטון וטינה טרנר בסרט "טומי", אשר התבסס על האלבום ואופרת רוק של להקת "המי". הוא גילם בסרט את אלוף הפינבול המפסיד לטומי, הנער החירש והעיוור. בסרט זה שר ג'ון את הלהיט "Pinball Wizard".
בפברואר 1975 יצא לאור הסינגל "Philadelphia Freedom". השיר נכתב כמחווה לחברתו הטובה הטניסאית בילי ג'ין קינג (שם השיר, שאותו קבע ג'ון, הוא כשמה של קבוצת הטניס המקצוענית שבה שיחקה קינג). השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד, ודורג שלישי בסיכום השנה.
במאי 1975 יצא לאור אלבומו "Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy" ("קפטן פנטסטיק והקאובוי החום המלוכלך מעפר"), שנכתב כסיפור אוטוביוגרפי על ימי התחלת הקריירה של ג'ון ("קפטן פנטסטיק") ושותפו הוותיק התמלילן ברני טופין ("הקאובוי החום המלוכלך מעפר"). "קפטן פנטסטיק" הוא האלבום הראשון אי פעם שנכנס מיד עם יציאתו לאור למקום הראשון במצעד הבילבורד 200, תוך שהוא מוכר 1.4 מיליון עותקים במשך ארבעת הימים הראשונים ליציאתו, ושהה במקום הראשון במשך שבעה שבועות. האלבום נחשב לאחד מאלבומיו הטובים ביותר. ישנם – ובהם ג'ון עצמו – הרואים בו את אלבומו הטוב ביותר. בריאיון שערך עמו קמרון קרואו ב־2006 אמר ג'ון: "תמיד נהגתי לחשוב שקפטן פנטסטיק היה אלבומי הטוב ביותר, משום שלא היה מסחרי בשום דרך... קפטן פנטסטיק נכתב מההתחלה לסוף בסדר רץ, כמעין סיפור על התמודדות עם כישלון – או ניסיון נואש שלא להיות כזה. חיינו את הסיפור". את השיר "Tower of Babel" שמתוך האלבום תיאר המבקר Brian Kachejian כ"מהפנט", והוסיף: "ככל שהשיר מתפתח נהיה מאוד ברור שהמאזין שומע מנגינה ומבנה שיר כל כך מקוריים, עד שהמנגינה נשכחת מהר לאחר ההאזנה הראשונה...בגלל שהמאזינים רגילים לשמוע שירים שהם אותה הגברת בשינוי אדרת, קשה להם לזכור משהו שאותו מעולם לא שמעו...אלטון ג'ון וברני טופין הגדירו את המושג מקוריות במוזיקה הפופולרית בשנות ה־70". האלבום אף זכה להצלחה מסחרית ומקובל לראותו כמסמן את סיומה של פסגת הקריירה של ג'ון. נכלל בו הלהיט "Someone Saved My Life Tonight".
לפני הקלטת האלבום הבא, "Rock of the Westies", פיטר ג'ון את חברי הלהקה הקבועים המתופף נייג'ל אולסון והבסיסט די מארי. על הכל מוסכם שהפיטורים נעשו דרך הטלפון, אך קיימים חילוקי גרסאות בין ג'ון לבין אולסון לגבי זהות המטלפן: לפי ג'ון, היה זה הוא עצמו (ובראיונות שנערכו עמו לאחר מכן הביע חרטה עמוקה על "הדרך הנוראית" של פיטורים דרך הטלפון). אמנם אולסון סיפר שהיה זה חבר צוות הכפוף לג'ון שדיבר איתו. כמו כן, יש חוסר התאמה בנוגע להבנת עילת הפיטורים: ג'ון סיפק בראיונות הסבר לאקוני שהרגיש שהיה "חייב שינוי". גם אולסון סיפר: "הסיבה מדוע הוא נתן לנו ללכת, עד כמה שקראתי בעיתונות, הייתה שהוא רצה לשנות כיוון מוזיקלי". עם זאת, ההסבר לא התקבל על דעתם והפיטורים, על פי אולסון, המשיכו לרדוף את מארי עד מותו ב־1992, משבץ שנגרם בעקבות טיפול כימותרפי במחלת סרטן העור ממנה סבל: "היינו מאוד קרובים, גרנו בנאשוויל. מספר שבועות לפני מותו של די, ביקרתי אותו. אחד הדברים האחרונים שהוא אמר לי היה, 'נייג', הלוואי שהיו אומרים לנו מה לעזאזל עשינו שפוטרנו. אף פעם לא קיבלנו את הסיפור האמיתי'". אולסון ומארי התארחו בכמה מאלבומי שנות ה־80 של ג'ון. אולסון תופף כמה רצועות ב־"Songs from the West Coast" מ־2001 – אז גם חזר ללהקתו של ג'ון. כן תופף אולסון את כל הרצועות באלבומי האולפן "Peachtree Road" מ־2004, "The Captain and the Kid" מ־2006 ו־"Wonderful Crazy Night" מ־2016.
את סדרת אלבומי האולפן שהוציא ג'ון בחברת התקליטים DJM, חתם האלבום "Rock of the Westies", שהוקלט בקולורדו ויצא לאור באוקטובר 1975. בין השירים הבולטים באלבום: "Island Girl" (שהגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים בארצות הברית ובבריטניה), "I Feel Like a Bullet (In the Gun of Robert Ford)" ו־"Grow Some Funk of Your Own". על אף שהאלבום הגיע לראש מצעדי המכירות של הבילבורד, איכותו המוזיקלית נחשבת ירודה יחסית לאלבומיו הקודמים. המפיק גאס דאג'ן סיפר על חיכוכים ומריבות בין המשתתפים בהקלטות, חיכוכים ומריבות שהשליכו על התוצאה הסופית, והודה: "זה אינו אחד מהאלבומים המועדפים עלי". המבקר מאט ספרינגר כתב: "נדמה שהיעד היה גישה רעננה, וגם אם התוצאות לא מגיעות אל הפסגות הנישאות שהושגו בריצתו המדהימה של אלטון ג'ון במחצית הראשונה של שנות השבעים, עדיין יש באלבום כמה שירים טובים". עוד נכתב על כך כי קשיים רגשיים והתמכרות לסמים של ג'ון בתקופה זו, לצד החלפת חברי הלהקה נייג'ל אולסון המתופף ודי מארי הבסיסט, תרמו לירידה באיכות אלבומיו. בשנת 1975 אף ניסה ג'ון להתאבד.
במאי 1976 הוציא ג'ון את אלבום ההופעה השני שלו, "Here and There". בשונה מאלבום ההופעה הראשון, בו נתפס ג'ון כמוזיקאי צעיר בעל צליל ייחודי ומקורי, הרי שבאלבום ההופעה השני מוצג ג'ון כזמר גלאם רוק ותיק, הלבוש בתלבושות ראוותניות ומשתולל על הבמה בשעת הנגינה, דבר שנטען כי תפס את מקומה של המוזיקה שלו. האלבום הוקלט בבריטניה (בהופעה בפני המלכה אליזבת השנייה ברויאל פסטיבל הול) ובארצות הברית (בהופעה שהתקיימה במדיסון סקוור גרדן ב־1974). במקור יצא האלבום על גבי תקליט יחיד; בסוף שנות ה־90 יצאה גרסת האלבום הכפול, שהכילה את כל שירי שתי ההופעות. ג'ון אירח מספר אמנים בהופעות אלו, בהם המוזיקאית לסלי דאנקן ששרה עם ג'ון את הבלדה "Love Song" בהופעה בבריטניה, והזמר ג'ון לנון שהצטרף למספר שירים בהופעתו הציבורית הגדולה האחרונה (ואחת מהופעותיו האחרונות בכלל) ב־28 בנובמבר 1974 במדיסון סקוור גארדן. ההופעה גם סימנה ציון דרך אישי עבור לנון, כאשר אלטון ג'ון אירגן פגישה מאחורי הקלעים בינו ובין רעייתו יוקו אונו בעת שהיו עדיין פרודים, במה שהתברר כשלב בדרך לפיוס ביניהם: "זה היה לפני שחזרנו להיות ביחד, אבל זה כנראה היה שהרגשנו משהו", סיפר לנון ל"רולינג סטון". שנה לאחר מכן, ביקשו לנון ואונו מאלטון לשמש סנדק לבנם שון.

Blue Moves עד Victim of Love (1976—1979)

באוקטובר 1976 יצא האלבום "Blue Moves", שהיה אלבומו הראשון של ג'ון בחברת התקליטים "רוקט רקורדס", אותה הקים בשותפות עם ברני טופין והמפיק גאס דאג'ן. אלבום זה, שהיה אלבומו הכפול השני של ג'ון (לאחר "Goodbye Yellow Brick Road"), קיבל ביקורות שליליות בקרב המבקרים: מבקר "רולינג סטון" אריאל סווארטלי כתב שהוא "יומרני באופן נואש" וש"מספר השירים הטובים שבו אפילו לא קרוב להצדיק את אורכו הנרחב". סווארטלי ציין לטובה את "Idol" ואת "Shoulder Holster". בביקורת רטרוספקטיבית, תיאר מבקר "AllMusic" לינדסיי פלאנר את האלבום כ"עייפות בלתי־נמנעת" שבאה לאחר "פרץ היצירתיות העצום" שדחף את ג'ון להוציא את אלבומיו הקודמים. פלאנר ציין את הלהיט היחיד מהאלבום "Sorry Seems to Be the Hardest Word" (שהוא אחד השירים הבודדים בהם ג'ון השתתף בכתיבת המילים, עם טופין), את "Cage the Songbird" המזכיר את חייה של אדית פיאף, את "One Horse Town" ה"רוקי" ואת השיר "Tonight" אותו תיאר כ"נוקב עד כאב". פלאנר סיכם: "בעוד 'Blue Moves' לא מגיע לקרסוליים של אלבומים הכרחיים כ־'Tumbleweed Connection' או 'Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy', הרגעים המבריקים שבו מוכיחים שג'ון עדיין היה יכול להציע יותר מאשר חומר ממוצע".
הלהיט הגדול ביותר של ג'ון בשנה זו היה "Don't Go Breaking My Heart", דואט עם קיקי די, ששהה במשך ארבעה שבועות בראש מצעד הבילבורד הוט 100 ודורג שני בסיכום השנה. כן הגיע הסינגל לפלטינה בארצות הברית. השיר היה הסינגל הראשון שלו שהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, ושהה בו במשך שישה שבועות. כמו כן, הוא היה הסינגל השני הנמכר ביותר בבריטניה בשנת 1976 (אחרי "Save Your Kisses for Me" של אחוות האדם, שזכה באירוויזיון של אותה שנה).
על אף שהוקלט במהלך הקלטות "Blue Moves", לא נכלל השיר באלבום; השיר נכלל בכמה מאלבומי האוסף של הזמר.
בסוף שנת 1977 הכריז ג'ון שהוא פורש מהופעות בפני קהל, אך הוא חזר להופיע לאחר שנה (ג'ון הכריז מעל הבמה ש"הופעה זו תהיה האחרונה" גם ב־1976, 1982, 1984, 1986 ו־1989. בנוסף הכריז על פרישה מהקלטות ב־2001; זאת לבד מהפרישה הזמנית שלו ב־1990, לאחר גמילתו מהתמכרויותיו השונות ומהודעת הפרישה מהופעות ב־2018).
בשנת 1978 יצא אלבומו "A Single Man". היה זה אלבומו הראשון בו לא שיתף פעולה עם התמלילן טופין והמפיק דאג'ן, עימם עבד מראשית דרכו. במקומם החל לעבוד עם התמלילן גארי אוסבורן (עמו עבד עד 1982) ועם קלייב פרנקס, וכן היה שותף בעצמו בהפקה. שיטת עבודתו עם אוסבורן הייתה שונה מאוד משיטת עבודתו עם טופין. ראשית, בעבודתו עם טופין השניים לא ישבו ביחד בזמן תהליך היצירה. שנית, ג'ון קרא את השירים שמסר לו טופין, ורק לאחר מכן הלחין את המוזיקה ("אני מקבל את המילים והסרט נכנס לי לראש"). לעומת זאת עם אוסבורן הוא ישב ביחד, הם דנו במילים והחליפו רעיונות, ואוסבורן כתב מילים ללחנים של ג'ון. בשנות ה־80 המוקדמות אמר ג'ון שזה נותן לו חופש גדול יותר, וש"זה ממלא צורך יצירתי כרגע". ההבדלים בשיטות העבודה נבעו גם מאופי היחסים השונה: אוסבורן היה חבר אישי שישב עם אלטון בפאבים, בעוד שהיחסים עם טופין היו יחסי עבודה (אמנם מאוד קרובים) — חודשים עברו מבלי שראו אחד את השני. האלבום קיבל ביקורות מעורבות, ובכל זאת הגיע למעמד אלבום פלטינה בארצות הברית. בלטו בו השירים
"Part-Time Love", "Shine on Through", "It Ain't Gonna Be Easy", "Georgia", וכן השיר (האינסטרומנטלי בעיקרו) "Song for Guy" שהצליח כסינגל באנגליה ונכלל מאז ברוב תקליטי האוסף של הזמר. הרקע לשיר האחרון יוצא דופן: ג'ון כתב בהערות המצורפות לסינגל שביום שבו כתב את השיר, העסיקו אותו מחשבות אובססיביות על המוות. למחרת כתיבת השיר נודע לו על מותו של Guy Burchett, השליח בן ה־17 של חברת התקליטים של ג'ון, בתאונת אופניים ביום הקודם (כלומר באותו יום בו ג'ון כתב את השיר). ג'ון החליט לקרוא את שם השיר "Song for Guy" – לזכרו של גאי. סגנון הדיסקו שהיה פופולרי באותה התקופה, חילחל גם לאלבום זה. על גבי עטיפת האלבום ניצב ג'ון כשהוא לבוש בבגדי ג'נטלמן מהמאה ה־19, ומאחוריו מתנשאת טירה; נטען כי צבעי האפור השולטים בתמונה, לצד שם האלבום, מייצגים את בדידותו של ג'ון בתקופה זו, בה ירדה הפופולריות של המוזיקה שלו.
בשנת 1979 יצא המיני אלבום "The Thom Bell Sessions". לזמן הפרויקט נפרד אלטון מלהקתו הקבועה ועבד עם מפיק וכותב הרית'ם אנד בלוז תום בל. ההקלטות נערכו אמנם בחלק השני של שנת 1977, אך לאחר שהיחסים האישיים בין השניים עלו על שירטון, הופסק הפרויקט לאחר שהוקלטו ששה שירים בלבד, ורק שלושה מהשירים שהוקלטו יצאו לאור במיני־אלבום ב־1979. בשנת 1989 יצא האלבום "The Complete Thom Bell Sessions" שכלל את כל ששת השירים שהוקלטו. במהלך ההקלטות הנחה תום בל את ג'ון בתחום הקולי: "תום בל לימד אותי הרבה", סיפר ג'ון לימים. "איך לנשום כיאות ולהשתמש בקול שלי ברגיסטר נמוך יותר". שלוש הרצועות שיצאו לאור במיני־אלבום היו: "Three Way Love Affair" ו־"Mama Can't Buy You Love" שנכתבו על ידי אחיינו של תום בל, לירוי בל וקייסי ג'יימס ו־"Are You Ready for Love" שנכתב על ידי לירוי בל, תום בל וקייסי ג'יימס. שני השירים האחרונים זכו להצלחה במצעדים. שלוש הרצועות הנוספות שיצאו לאור באלבום "The Complete Thom Bell Sessions" היו: "Country Love Song" שנכתב על ידי ג'וזף ג'פרסון, "Nice and Slow" שנכתב על ידי אלטון ג'ון, ברני טופין ותום בל ו־"Shine on Through" שנכתב על ידי אלטון ג'ון והתמלילן גארי אוסבורן. "Shine on Through" (שכאמור, כמו כל השירים הוקלט ב־1977) הוקלט מחדש בגרסה מקוצרת ויצא באלבום "A Single Man" ב־1978.
אלבום האולפן ה־13 של ג'ון, "Victim of Love", שיצא לאור ב־1979, היה אלבום דיסקו, שיצא מעט אחרי השיא של פופולריות מוזיקת הדיסקו. אורכו פחות מ־36 דקות והוא הקצר מבין אלבומיו של ג'ון. האלבום יוצא דופן גם בכך שג'ון לא כתב את השירים, ואף לא ניגן (אלא רק שר). האלבום נקטל על ידי הביקורת, נכשל במכירות, ומוזכר תכופות כמועמד ראוי לתואר אלבומו החלש ביותר: "ב־'Victim of Love' אין נשמת חיים", כתב סטפן הולדן מ"רולינג סטון". ג'ון לא העלה מופע בעקבות האלבום (וכמעט ולא שר משיריו בהופעותיו, בכלל). בהמשך בחר לצאת לסיבוב הופעות אינטימי, בליווי נגן כלי ההקשה ריי קופר. במופע זה חזר ג'ון לשירים מראשית הקריירה שלו, אותם לא שר מאז ראשית שנות ה־70. הופעה חשובה במהלך סיבוב ההופעות, הייתה ההופעה ההיסטורית בברית המועצות, הופעה ראשונה לאמן מערבי מאחורי מסך הברזל. במהלך מסע הופעות זה, ביקר לראשונה גם בישראל.

21 at 33 עד הגמילה והשיקום (1980–1991)

ב־1980 יצא האלבום "21 at 33", שנקרא כך בשל היותו האלבום ה־21 של ג'ון, אותו הוציא בגיל 33. ההקלטות נעשו בצרפת בעיר ניס, ובארצות הברית בעיר לוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה. באלבום זה שב ג'ון לשתף פעולה, בחלק מהשירים, עם התמלילן ברני טופין, וכן עם נגן הבס די מארי ועם המתופף נייג'ל אולסון (בתפקידיהם בשיר "White Lady White Powder", ובקולות רקע בשירים אחרים). לבד מטופין, כתב גארי אוסבורן את המילים לחלק מהשירים. בשלושה מהבולטים שמבין השירים, השתתף גם ג'ון בכתיבת המילים: ב־"Never Gonna Fall in Love Again" וב־"Sartorial Eloquence" שיתף פעולה עם תום רובינסון, וב־"Give Me the Love" – עם Judie Tzuke. במהלך ההקלטות הוקלטו 11 שירים נוספים, בהם שני שירים בצרפתית עם זמרת הפופ הצרפתייה פראנס גל. האלבום הגיע למעמד אלבום זהב בארצות הברית, והיה חסר רק מעט למעמד אלבום פלטינה (מיליון עותקים בארצות הברית), לאחר שמכר שם 900 אלף עותקים. "Little Jeannie" הגיע למקום שלישי במצעד הבילבורד, ובכך היה ללהיט הגדול ביותר של ג'ון בארצות הברית מאז הדואט שהקליט ב־1976 עם קיקי די, "Don't Go Breaking My Heart".
ב־13 בספטמבר באותה שנה הופיע במה שהפך לאחת מהופעותיו הזכורות ביותר: הופעת ענק בחינם בסנטרל פארק, לפני קהל של למעלה מ־400 אלף בני אדם, במהלכה לבש (בין השאר) תלבושת דונלד דאק.
האלבומים הבאים, "The Fox" ‏(1981) ו־"Jump Up!" ‏(1982) היוו המשך ישיר לצליל וליוצרים שליוו את ג'ון באלבומו הקודם. בארצות הברית, עבר ג'ון מחברת "MCA" לחברת "גפן רקורדס" – "The Fox" היה האלבום הראשון שיצא שם בחברה זו (לקראת סוף שנות ה־80 חזר ג'ון ל־"MCA"). "The Fox" לא כלל להיטים, אך קיבל ביקורות טובות למדי — נטען שהיה האלבום הטוב ביותר שלו מאז אמצע שנות השבעים.
את "Jump Up!" הפיק כריס תומאס (שהפיק גם את שני אלבומי האולפן הבאים). האלבום כלל גם מספר שירים שהפכו ללהיטים: "Blue Eyes", "Empty Garden (Hey Hey Johnny)" (אותו הקדיש לחברו המנוח ג'ון לנון), "I Am Your Robot" ו־"All Quiet on the Western Front". כמו כן, אלבום זה הוא מן האלבומים הראשונים בהם שר ג'ון נמוך יותר, כפי שניתן לשמוע ב־"Blue Eyes", Where Have All the Good Times Gone?", ועוד. לאחר 1982, רק "Empty Garden" ו־"Blue Eyes" בוצעו בהופעות באופן קבוע.
בשנת 1983 יצא האלבום "Too Low for Zero", שסימן מעין קאמבק לג'ון לאחר אי־ההצלחה היחסית של אלבומיו הקודמים, שלא כללו להיטים בינלאומיים גדולים והיו מאכזבים במכירות, יחסית לשרשרת ההצלחות שלו במחצית הראשונה של שנות השבעים. בלחצו של דייוויד גפן חזר ג'ון לשתף פעולה באופן מלא עם ברני טופין, וכן עם הלהקה שליוותה אותו בראשית דרכו (והקליטה איתו גם את אלבומו הבא). אלבום זה מכר את מספר העותקים הגדול ביותר מבין אלבומי שנות ה־80 שלו (האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה בארצות הברית, אנגליה ומדינות נוספות) וכן זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה. להיטים בינלאומיים מתוכו היו הסינגלים "I'm Still Standing" ו־"I Guess That's Why They Call It the Blues" (שבו ניגן סטיבי וונדר במפוחית). הסינגלים האחרים היו "Kiss the Bride", "Cold as Christmas", "Crystal" ו־"Too Low for Zero". באלבום נכללים "Saint" ו־"One More Arrow", שהם מהשירים האחרונים בהם נשמע ג'ון שר בקול פלסט. חלק משירי האלבום הפכו לקליפים מצליחים מאוד ברשת MTV.
בשנת 1984 יצא האלבום "Breaking Hearts". טכנאית ההקלטות הייתה רנאטה בלאואל, שאותה נשא ג'ון לאשה באותה שנה – נישואים שהסתיימו ב־1988. שלושה מבין חמשת הסינגלים של האלבום, הנחשב מהמוצלחים מבין אלבומי שנות ה־80 של ג'ון, נכנסו לטופ-40 בארצות הברית: "Sad Songs (Say So Much)" (מקום 5), "Who Wears These Shoes" (מקום 16) ו־"In Neon" (מקום 38). בארצות הברית הגיע האלבום בשנת הוצאתו למעמד אלבום זהב, וב־1998 הגיע למעמד אלבום פלטינה. לאחר סיבוב ההופעות של האלבום פוטרו המתופף נייג'ל אולסון והבסיסט די מארי פעם נוספת.
בשנת 1985 יצא האלבום "Ice on Fire". גאס דאג'ן חזר להפקה, לראשונה מאז "Blue Moves" (והפיק גם את האלבום הבא). ג'ורג' מייקל, אז חלק מהצמד "Wham!", סיפק קולות רקע ב־"Nikita" ובשיר נוסף. רוב שירי האלבום נחשבו חלשים, דבר שגרר כלפי מטה את הציונים שקיבל מהמבקרים. עם זאת, בלטו בו הלהיט "Nikita" ו־"Cry to Heaven". השיר "Shoot Down the Moon" יועד לסרט ג'יימס בונד "רצח בעיניים" (ומכאן האזכורים לכלי נשק ולמלים כמו "מסתורין" ו"סודות"), אך נדחה לאחר ששירה של להקת "דוראן דוראן" "A View to Kill" הקדים אותו. באלבום הופיע השיר (האינסטרומנטלי בעיקרו) " The Man who Never Died", שנכתב על ג'ון לנון.
בשנת 1986 יצא האלבום "Leather Jackets". האלבום, שרובו הוקלט באותו סשן הקלטות של "Ice on Fire", הוא האלבום שהכי פחות הצליח במצעדים בקריירה של ג'ון. לראשונה בקריירה שלו, כל השירים אינם ארוכים מחמש דקות. האלבום קיבל ביקורות מוזיקה גרועות במיוחד. לבד מהביקורות הגרועות, ציין אותו ג'ון עצמו (וכן המפיק דאג'ן) כאלבום הכי פחות טוב שלו, תוך שהוא תולה את איכותו הנמוכה, לדבריו, בהתמכרותו לסמים באותה עת. כמו כן, נכלל בו השיר שג'ון העריך כגרוע ביותר שכתב: "Heartache All Over the World". עם זאת, ולמרות דבריו של ג'ון, הדעות בקרב קהל המאזינים שלו חלוקות, ויש בהם הסוברים שגם אם אין מדובר באחד מאלבומיו הטובים ביותר, ושייתכן שחלק מהשירים סובלים מהפקה מיושנת, עדיין הוא לא ראוי לקיתונות הבוז שנשפכו עליו. כך גם הפזמונאי ברני טופין, שסבר כי "יש באלבום מספר שירים טובים". רוג'ר טיילור וג'ון דיקון מלהקת "קווין" התארחו באלבום וניגנו תופים וגיטרה בס, בהתאמה, ב־"Angeline". נכלל בו "Slow Rivers"' – דואט עם קליף ריצ'רד וכן "Don't Trust That Woman" – שיתוף פעולה עם הזמרת האמריקנית שר, שכתבה את המלים לשיר. בשיר בולט הניגוד בין המילים הקשות למוזיקה העליזה. המחברת אליזבת רוזנטל מציינת שזו תופעה אופיינית לג'ון, ומביאה דוגמאות כמו "Elderberry Wine" (מתוך האלבום "Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player") ודוגמאות נוספות (אין להתבלבל בין השיר של ג'ון לגרסה שהקליט Les Dudek למילים של שר).
בשנת 1987 יצא אלבום ההופעה "Live in Australia with the Melbourne Symphony Orchestra", שתיעד את ההופעה שהתקיימה ב־14 בדצמבר 1986 לפני קהל של 11,000 איש במרכז הבידור של העיר סידני שבאוסטרליה. ג'ון עלה לבמה לבוש כמוצרט. על אף שמיתרי הקול שלו היו נגועים במה שתואר לאחר מכן "גידולים לא ממאירים", התקיים המופע כמתוכנן ושודר בשידור חי ברחבי העולם. במופע לווה ג'ון בלהקתו הקבועה וכן בתזמורת הסימפונית של מלבורן, בעיבודים חדשים לשיריו המוכרים. האלבום מתעד את החלק השני של המופע, לאחר ההפסקה, בו הצטרפה התזמורת של מלבורן ללהקתו של ג'ון. על־אף הבעיה בקולו, שנשמע מחוספס ושונה באופן משמעותי מקולו הרגיל, נחשב האלבום לאלבום הופעה טוב: "אלטון ג'ון שוב הוכיח את עצמו כאיש הופעות מושלם, המופיע בשיא יכולותיו", כתב לינדסיי פלאנר מ־"AllMusic". אחד משירי המופע, הסינגל "נר ברוח", אף הגיע לצמרת מצעדי הפזמונים ברחבי העולם. לאחר המופע עבר ג'ון ניתוח להסרת הגידולים ממיתרי הקול. הניתוח גרם לשינוי בקולו, שהשתנה מטנור לבריטון, ולטענתו הוא דווקא שמח בשינוי מכיוון שלקולו "נוספה תהודה". לאחר הניתוח לקח ג'ון הפסקה בת שנה מהופעות לצורך מנוחה. באותה השנה השתתף בנגינת פסנתר באלבומו של ג'ורג' האריסון, "ענן 9", וכן בקליפ שליווה את השיר "When We Was Fab", לצד ריי קופר, ג'ף לין, רינגו סטאר ואריק קלפטון שהשתתפו גם הם באלבומו של האריסון.
בשנת 1988 יצא האלבום "Reg Strikes Back". שם האלבום, "רג' הולם בחזרה", מבטא מאבק של הזמר נגד ביקורות מוזיקה שליליות (השם "רג'" מתייחס לשם הלידה של ג'ון: רג'ינלד קנת' דוויט). האלבום, שקיבל ביקורות מעורבות עד טובות, הגיע למעמד אלבום זהב בארצות הברית, ולאלבומי זהב ופלטינה במדינות נוספות. בלטו בו הלהיט "I Don't Wanna Go on with You Like That" (מקום שני בבילבורד), "A Word in Spanish" (מקום 19 בבילבורד) והשיר "Mona Lisas and Mad Hatters (Part Two)", שצוין במיוחד לשבח על ידי מבקרי מוזיקה. לשיר "I Don't Wanna Go on with You Like That" יצאה, בזמן יציאת הסינגל, גירסת רמיקס 12 אינץ' מורחבת של Shep Pettibone על גבי ויניל. בפורמט תקליטור, הרמיקס נכלל במהדורה המחודשת (בלבד) של האלבום, וכן במארז "...To Be Continued" שיצא ב־1990 (לרמיקס יצאה גם גרסה מקוצרת – "Radio Edit").
בשנת 1989 יצא אלבומו "Sleeping with the Past". על־אף ביקורות פושרות שקיבל ממבקרי המוזיקה, בקרב קהל המאזינים של ג'ון נחשב האלבום לאלבום מוצלח ואהוב, המתחרה עם "Too Low for Zero" מ־1983 על תואר הטוב מבין אלבומי שנות ה־80 שלו. כן הצליח מאוד האלבום במכירות: הוא הגיע למעמד אלבום זהב ופלטינה במספר מדינות, בהן מולדתו אנגליה בה מכר שלוש פעמים פלטינה. ב־1990 הגיע האלבום למעמד אלבום פלטינה גם בארצות הברית. להיטים מתוכו היו הסינגלים "Sacrifice" ו־"Healing Hands", שהיו הראשונים בקריירת הסולו של ג'ון לכבוש (כאיי-סייד כפול) את פסגת מצעד הסינגלים הבריטי, ונשארו שם במשך חמישה שבועות. סינגלים נוספים היו "Whispers", "Amazes Me" ו־"Club at the End of the Street". השיר "Blue Avenue" מתאר את פרשת כישלון נישואיו לרנאטה בלאואל.
ביולי 1990 נכנס ג'ון לטיפול גמילה שלאחריו לקח הפסקה של כשנה מהקלטות ומסיבובי הופעות.
ב־23 במרץ 1991 התארח ג'ון, כהפתעה לקהל, בהופעה חיה של ג'ורג' מייקל באצטדיון ומבלי. הם ביצעו גרסת דואט ל־"Don't Let the Sun Go Down on Me". הדואט נחל הצלחה רבה, והגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעד הבילבורד הוט 100.
באוקטובר 1991 יצא "Two Rooms: Celebrating the Songs of Elton John & Bernie Taupin", אלבום מחווה לאלטון ג'ון וברני טופין שכלל גרסאות כיסוי של אמנים ידועי שם לשיריהם. השתתפו בו להקת "המי", ביץ' בויז, פיל קולינס, אריק קלפטון, סטינג, ברוס הורנסבי, שינייד או'קונור, ג'ו קוקר ועוד. שם האלבום, שנלקח מהשיר "Two Rooms at the End of the World", מתייחס לכך ששני היוצרים עבדו בחדרים נפרדים, כאשר התגוררו באופן זמני בבית אימו של ג'ון, בתקופה שקדמה ליציאת אלבום הבכורה שלו. "שני חדרים" הוא מאלבומי המחווה הבודדים שהצליחו להגיע לצמרת "20 הגדולים" במצעד הבילבורד 200, תוך שהוא מגיע לפלטינה ומוכר יותר מ־1.3 מיליון עותקים. מן האלבום בלטו במיוחד גרסת הרגאיי המקורית של קייט בוש ולהקתה ל־"Rocket Man", גרסתו של ג'ו קוקר ל־"Sorry Seems to Be the Hardest Word", הפרשנות הנשית שהעניקו חברות ההרכב וילסון פיליפס ל־"Daniel" (מקום 7 במצעד ה־AC) וגרסתה של שינייד או'קונור ל־"Sacrifice". ב־2007 בחרו קוראי ה־"Observer Music Monthly" בגרסתה של קייט בוש לגרסת הכיסוי הטובה בכל הזמנים, וב־2015 מנו עיתונאי "הטלגרף" הבריטי את גרסתה בין חמישים גרסאות הכיסוי הטובות בכל הזמנים.

The One עד אאידה (1992—2000)

ביוני 1992 יצא אלבומו "The One", שהוקלט כמעט כולו בפריז שבצרפת. אלבום זה היה האלבום הראשון שהוקלט לאחר גמילתו הסופית מבולימיה ומהתמכרויותיו לאלכוהול ולסמים. העטיפה שלו עוצבה על ידי מעצב האופנה הנודע ג'אני ורסאצ'ה. שירי האלבום השיבו את אלטון ג'ון אל קדמת העשייה ואל ראשי מצעדי הפזמונים, ונכללו בהם הלהיטים "The One",‏ "Runaway Train" (דואט של ג'ון עם המוזיקאי אריק קלפטון), "Emily" והבלדה "The Last Song". דייוויד גילמור התארח באלבום וניגן גיטרה ב־"Understanding Women". ב־9 בספטמבר אותה שנה השתתף ג'ון בטקס פרסי הווידאו־קליפים של MTV בביצוע "The One" ובנגינת פסנתר (יחד עם אקסל רוז) ב־"November Rain", להיטה של "Guns N' Roses".
הצלחתו של ג'ון בראשית שנות ה־90, הובילה את חברת התקליטים שבה הקליט בראשית הקריירה שלו, להוציא לראשונה על גבי דיסקים, אלבום כפול המכיל את מיטב ההקלטות שהקליט ג'ון בין השנים 1967–1975. האלבום "Rare Masters", שיצא באוקטובר 1992 (בארצות הברית; המהדורה האנגלית יצאה בדצמבר 1993), כלל תקליטונים, בי-סיידים, הקלטות שיועדו לאלבומים ולא נכללו בהם וכן קטעים ממופע חי בניו יורק בו הופיע לצידו ג'ון לנון בהופעתו האחרונה על הבמה. כמו כן, כולל האלבום את תקליטון הבכורה של ג'ון, היחיד בו כתב את כל המילים בעצמו. כן נכלל בו הפסקול המלא שהוציא ג'ון עבור הסרט "חברים", שיצא ב־1971. בהוצאות המחודשות של אלבומי אלטון ג'ון המוקדמים נכללו בחלק מהאלבומים מספר שירי בונוס, שהופיעו לראשונה באלבום זה ומהווים חלק נכבד ממנו (אך ללא הפסקול של "Friends").
ב־1994 חבר ג'ון לחברת וולט דיסני ויצר עם התמלילן סר טים רייס את הפסקול לסרט האנימציה "מלך האריות". הסרט הפך לאחד מסרטי האנימציה הרווחיים בהיסטוריה. פסקול הסרט שהלחין הפך לפסקול סרט האנימציה הנמכר ביותר בכל הזמנים, בין השאר בזכות הלהיט "Can You Feel the Love Tonight", אותו שר ג'ון עצמו. ג'ון זכה על לחניו לפסקול במספר רב של פרסים, בהם פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב.
בשנת 1995 יצא אלבומו "Made in England", שהופק במשותף על ידי גרג פני וג'ון עצמו. התארחו בו בין השאר המעבד המוזיקלי ג'ורג' מרטין ונגן כלי ההקשה ריי קופר. ג'ורג' מרטין, שהיה הבעלים של אולפני AIR בלונדון – שם הוקלט האלבום – עיבד את "Latitude" והוסיף קרנות וכלי מיתר. האלבום הגיע למעמד אלבום זהב ופלטינה בכמה ממדינות אירופה, ולמעמד אלבום פלטינה בארצות הברית. כן זכה האלבום לביקורות חיוביות במיוחד, כאשר היו מבקרים שאף השוו אותו לעבודותיו הטובות ביותר של ג'ון מאמצע שנות השבעים. מבקר ה"רולינג סטון" פיטר גלווין תיאר אותו כאלבום טוב, "כזה המראה אמן המחויב מחדש למהות יצירתו". מבקר ה"לוס אנג'לס טיימס" רוברט הילברן תיאר את רוב שיריו כ"מלהיבים ומצוינים". משירי האלבום: הלהיט "Believe" (שהיה מועמד לפרס גראמי בשנת 1996 בקטגוריית הביצוע הקולי הטוב ביותר לשיר פופ), "Man" ,"lies", "Blessed" ו־"Belfast".
בשנת 1997, בטקס ההלוויה של ידידתו הנסיכה דיאנה, שנהרגה בתאונת דרכים, חידש ג'ון לזכרה את השיר "נר ברוח" ("Candle in the Wind"). השיר, שנכתב בשנת 1973 והופיע באלבומו "Goodbye Yellow Brick Road", הוקדש במקור למרילין מונרו. בגרסה החדשה שונו המילים (במשותף עם טופין), והעיבוד בוצע על ידי מפיק להקת הביטלס ג'ורג' מרטין. לסינגל צורף השיר "Something About the Way You Look Tonight", שנלקח מאלבומו החדש "The Big Picture", שיצא באותה שנה. הסינגל הפך לסינגל השני הנמכר ביותר בהיסטוריה (והנמכר ביותר מאז החלו מצעדי מכירות הסינגלים להופיע), עם מכירות של יותר מ־33 מיליון עותקים, וג'ון זכה עבורו בפרס הגראמי. 55 מיליון ליש"ט מתוך רווחי האלבום נתרמו לטובת "קרן דיאנה". "The Big Picture" הצליח מאוד במכירות והגיע למעמד תקליט פלטינה בארצות הברית ובמדינות רבות נוספות. לצד ההצלחה במכירות, נהנה האלבום גם מביקורות מוזיקה חיוביות. משירי האלבום: "Love's Got a Lot to Answer For", "January"
, "Recover Your Soul" ו־"Wicked Dreams".
בשנת 2000 חבר ג'ון פעם נוספת לחברת דיסני, כדי לחדש את האופרה המפורסמת של ורדי, "אאידה" ולהפוך אותה למחזמר. המחזמר נחל הצלחה רבה וזכה במספר רב של פרסים, בהם פרסי "גראמי" ו"טוני". באותה שנה יצר גם את הפסקול לסרט "הדרך לאל דוראדו".

Songs from the West Coast  (2001) עד היום

בשנת 2001 הוציא ג'ון את האלבום "Songs from the West Coast", שמסמן את תחילת תקופת ה"חזרה לשורשים" שלו: עזיבת השימוש הנרחב בסינתיסייזרים, שאפיין אותו בשנות השמונים והתשעים, וחזרה להתבססות על נגינת הפסנתר, שאפיינה אותו במחצית הראשונה של שנות השבעים. מבין השירים, ל־"I Want Love" הייתה ההצלחה היחסית הגדולה ביותר במצעדים (רוברט דאוני ג'וניור ביצע ליפסינק לוידאו קליפ של השיר). סטיבי וונדר התארח באלבום וניגן מפוחית פה וקלאווינט (גרסה מוגברת חשמלית של קלאוויקורד) ב־"Dark Diamond". האלבום התקבל באהדה גדולה על ידי המבקרים: "לא, 'Songs from the West Coast' לא יגרום לך לשכוח את 'Tumbleweed Connection', אבל תכופות הוא מזכיר את השיאים האלה, מה, שלומר את האמת, מספיק" כתב מבקר "AllMusic" סטפן תומאס ארלווין. משירי האלבום: "Original Sin", "The Wasteland", "Birds" ו־"Love Her Like Me". במהלך סיבוב ההופעות של האלבום הכריז ג'ון מעל הבמה שאלבומו זה יהיה האחרון, מכיוון שנמאס לו להקליט: "נשבר לי מזה, אני אוהב לנגן ולשיר בשבילכם, אבל אני שונא את תעשיית ההקלטות. עשיתי 40 אלבומים עד היום והגיע הזמן שלי להפסיק". בטקס פרסי הגראמי באותה שנה ביצע ביחד עם אמינם את להיט ההיפ פופ של אמינם, "סטן". ביום השנה לאסון מגדלי התאומים השתתף ג'ון במופע התרמה שאירגן המוזיקאי פול מקרטני במדיסון סקוור גרדן, ובו שר את שירו "Mona Lisas and Mad Hatters", בהקדשה לעיר ניו יורק.
בשנת 2004 הוציא ג'ון את האלבום "Peachtree Road", שנקרא כך על שם החלק הצפוני של רחוב "Peachtree Street" שבאטלנטה, שם נמצא אחד מבתיו של ג'ון. אלבומו זה הוא היחידי בקריירה שלו אותו הפיק לבדו, וכקודמו, זכה אף הוא בביקורות חיוביות: "הצוות ג'ון־טופין עדיין במשחק", כתב מבקר "לוס אנג'לס טיימס" רוברט הילברן. אלבום "טוב" ו"מספק", תיאר אותו מבקר "AllMusic" סטפן תומאס ארלווין, "...המוכיח שהוא חזר לעשות אלבומים רציניים, טובים, המבוססים על שירים ולא על להיטים". משירי האלבום: "Turn the Lights Out When You Leave", "My Elusive Drug", "Too Many Tears", "
It's Getting Dark in Here".
באותה שנה הקליט עם ריי צ'ארלס גרסת דואט ל־"Sorry Seems to Be the Hardest Word", במה שהתברר כהקלטתו האחרונה של צ'ארלס לפני מותו באותה שנה. הדואט נכלל באלבום הדואטים של צ'ארלס (שהיה אלבום האולפן האחרון שיצא בחייו) "Genius Loves Company".
ב־2005 הלחין ג'ון את המחזמר "בילי אליוט" שהוצג בווסט אנד. באותה שנה יצא לאור "גטו גוספל", סינגל מתוך אלבום שיצא לאחר מותו של הראפר טופאק, שנרצח ב־1996. מפיק האלבום, אמינם, שילב בשיר דגימה מתוך שירו של אלטון ג'ון "Indian Sunset". גרסה זו הגיעה למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעדים באוסטרליה ובאירלנד.
בשנת 2006 הוציא ג'ון את אלבום האולפן ה־28 שלו, "The Captain & the Kid", שהיווה מעין המשך לאלבומו "Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy" מ־1975. האלבום הופק במשותף על ידי ג'ון ומאט סטיל, וכסינגל ממנו יצא השיר "The Bridge". משירי האלבום: "And the House Fell Down", "
Tinderbox", ו־"Just Like Noah's Ark". השיר האחרון ראוי לציון בגלל משתתף מיוחד: המפיק מאט סטיל ציין במהלך ריאיון שבמהלך הקלטת השיר ארתור, הקוקר ספנייל האנגלי השחור־לבן של אלטון "נבח באמצע, משום שג'ון מאהון [נגן כלי ההקשה] ניגן קאובל ["פעמון הפרה" – חלק ממערכת תופים] והקאובל שיגע אותו. אז הוא רץ במהירות לג'ון והתחיל לנבוח עליו בדיוק באמצע הטייק. זה מצחיק, במקרה הוא קלע לקצב ונבח בזמן. אז הקלטתי את זה ולמעשה השארנו אותו שם". ארתור מופיע ברשימת הקרדיטים לאלבום ביחד עם שאר חברי הלהקה, כאחראי על ה־"Woof-bells". הנביחות נשמעות באופן ברור בסוף השיר.
באוקטובר 2010 הוציא ג'ון אלבום משותף עם הזמר והמוזיקאי המוערך ליאון ראסל, בשם "The Union". האלבום, שזכה לביקורות חיוביות, הגיע למקום השלישי ברשימת 30 האלבומים הטובים לשנת 2013 של מגזין ה"רולינג סטון". מבקר ה"רולינג סטון" David Fricke שיבח את השירים שכתב ראסל לאלבום, בין השאר את "If It Wasn’t for Bad" (שהיה מועמד לפרס גראמי באותה שנה) ואת שיר האהבה "שובר הלב" "I Should Have Sent Roses". מבקרת ה"לוס אנג'לס טיימס" אן פאוורס כינתה את האלבום "מקסים" ותיארה את שיתוף הפעולה בין השניים כ"אחד משיתופי הפעולה הטובים, כזה שמוציא אותם מהתבניות של עצמם ומפתיע גם אותם". בשיר "Gone to Shiloh" משתתף ניל יאנג.
בשנת 2013 הוציא ג'ון את אלבומו The Diving Board. האלבום זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה, שרבים מהם ראו בו את אחד האלבומים הטובים ביותר של ג'ון בשנים האחרונות (חלקם אף ראו בו את אחד מאלבומיו הטובים בקריירה בכלל). אופי האלבום אינטימי: מלבד הפסנתר של ג'ון הוא מלווה רק בבס ותופים – מדי פעם בתוספת גיטרה, קרנות וכלי מיתר. "אולי ההישג המרשים ביותר של האלבום הוא הדרך שבה הוא מחזיר את הפסנתר של אלטון אל קדמת הבמה, היכן שהוא צריך להיות. מעולם לא היה פסנתרן רוק כמוהו", כתב אלן לייט מ"רולינג סטון".
בשנת 2016 הוציא ג'ון את האלבום "Wonderful Crazy Night". האלבום זכה לביקורות חיוביות: "חזרה משכנעת לשורשי האמריקנה שלו... עם מלודיות כמו של "Claw Hammer" המוכיחות שהרגישות הפופית שלו חדה כתמיד", כתב Jon Dennis מ"הגרדיאן". "יש בגרות ומשקל במוזיקה ובביצועים הקוליים של ג'ון שהופכים את האלבום לאחד הטובים שלו", כתב David Fricke מ"רולינג סטון". ג'ון פתח את סיבוב ההופעות לאלבום זה עם הופעה בישראל. משירי האלבום: "A Good Heart", "Guilty Pleasure" ,"Claw Hammer" ,"The Open Chord".
בשנת 2017 לקח חלק בסרט "קינגסמן: מעגל הזהב" לצידם של האלי ברי, קולין פירת' וטארון אגרטון שלאחר מכן גילם את ג'ון בסרט הביוגרפי "רוקטמן".
ב-24 בינואר 2018, ערך ג׳ון מופע מיוחד בשידור ישיר (הנתמך בפורמט מציאות מדומה) בערוץ היוטיוב שלו, בו הוא הכריז על סיבוב ההופעות האחרון שלו. הסיבוב ייערך כ-3 שנים וצפוי להסתיים ב-2021. המופע יקרא ״פרידה- דרך האבנים הצהובות״. ג׳ון ציין כי הסיבה לפרישתו מהבמה לאחר 50 שנות פעילות, היא לבלות זמן איכות עם ילדיו ובעלו. בנוסף הדגיש כי הפרישה מהבמה לא תשפיע על המשך פעילותו המוזיקלית, והוא מצפה לעשייה בשנים הבאות.
במסיבת עיתונאים הסביר ג'ון שהוא פורש לא משום שנמאס לו להופיע, אלא משום שהתעייף מהנסיעות הרבות. כן סיפר על התנסויותיו כמוזיקאי מקצועי בהופעות מול קהלים קשים: "אני אוהב להופיע חי. אני שונא את הנסיעות. אין דבר טוב יותר מללכת ולשמח קהל...אין שום דבר כמו לנגן לבן אנוש אחר. לפעמים אתה מתחיל ויש ארצות שקצת יותר קרות מאחרות ואתה צריך לרגש אותם, אבל זה הכל חלק בלתי נפרד מהאומנות שלך. וזה חלק בלתי נפרד מלמה אתה מוזיקאי מקצועי. אתה אף פעם לא נכנע. אתה אף פעם לא אומר 'לא אטריח'. תמיד רציתי שיהיה לקהל את הכי כיף שאפשר. ואני רוצה שיהיה לי הכי כיף שאפשר".

חיים אישיים

לאורך הקריירה שלו נאבק ג'ון בהתמכרויות חוזרות לאלכוהול ולקוקאין, וכן בבולימיה. בראיון ל"טלגרף" הבריטי ב־2010 סיפר ג'ון על הרקע להתמכרותו לסמים: "תמיד הרגשתי כמו אאוטסיידר. ואני חושב שזו הסיבה שהתחלתי עם הסמים, להיות אחד מהחבר'ה". ג'ון המשיך וסיפר שהפעם הראשונה שהתנסה בקוקאין הייתה בהקלטות האלבום "קריבו" בקולורדו, ב־1974, לאחר שראה את המנהל שלו וכמה אנשים מסניפים קוקאין: "...הממ, אני יכול לנסות?", שאל, "...וחשבתי, אני אחד מהבחורים עכשיו". בשיאה של ההתמכרות לקוקאין, במהלך שנות ה־80, היה חשש ממשי לחייו. בראיון ל"לוס אנג'לס טיימס" ב־1992 אמר ג'ון: "[רוק אנד רול] זה לא חיים נורמליים...אתה נחתך מאנשים...מבודד. זה קל לאבד את הערכים שלך ואת הכבוד העצמי שלך. הגעתי למצב שבו לא ידעתי לדבר למישהו אלא אם היה לי אף מלא בקוקאין". לדייוויד פרוסט אמר: "הייתי מת רגשית. הייתי כמו גווייה שמסיעים אותה ממדינה למדינה, מגולגלת על הבמה לשיר 'Your Song' שוב ושוב". עוד אמר: "בעבר, בפרט כשהייתי על סמים, היה בי צד מפלצתי, אבל אני לא כזה באמת...". באותו ריאיון הגן על עצמו בטענה שלכולם בתעשייה, לדעתו, יש צד כזה. ביולי 1990 נכנס ג'ון לטיפול גמילה שלאחריו לקח הפסקה של שנה מהקלטות ומהופעות. ג'ון אמר שהוא מאמין שמה ששמר אותו בחיים לאורך ההתמכרויות שלו היה מוסר העבודה האכזרי שלו: "עדיין הייתה לי האהבה שלי למוזיקה, עדיין רציתי להופיע. אם לא הייתה לי, כנראה הייתי יושב בבית, לוקח הר של קוקאין ומקבל התקף לב".
ג'ון, שהתלבושות הססגוניות והראוותניות שלבש הפכו לאחד מסימני ההיכר שלו, תלה אותן ביחסו הקפדני והנוקשה של אביו, סטנלי דוויט, שלא הרשה לבנו אפילו לנעול נעלי "האש פאפיס" (בסביבות 1988, אחרי צאת אלבומו "Reg Strikes Back", התחייב ג'ון שלעולם לא יחזור לסגנון הלבוש ההוא: "אתה מגיע לנקודה, אחרי 20 שנה, שאתה הופך לפרודיה של עצמך", אמר). מריאיונות שהתקיימו במהלך השנים עולה מטען קשה שהתקיים בג'ון כלפי אביו, כאשר הוא חש שאביו לא אהב אותו והעדיף על פניו את משפחתו החדשה, אותה הקים לאחר גירושיו מאמו של ג'ון: "העברתי את החיים בניסיון להוכיח לו שהייתי הצלחה. הוא מת כבר שנים ואני עדיין מנסה להוכיח את הנקודה הזאת. זה נשאר איתך". אמו החורגת של ג'ון ואחיו למחצה דחו את הדברים.
בסוף שנות ה־60 התארס ג'ון עם לינדה וודרו, מזכירה, אך הם לא נישאו; פרשייה זו היוותה השראה לשיר "Someone Saved My Life Tonight". ב־1970 הכיר את ג'ון ריד והפך לבן זוגו. בעקבות עצתה של אמו של ג'ון, שילה, ריד — חסר ניסיון בניהול עד אז — הפך למנהלו האישי. ב־1975, זמן לא רב אחרי ניסיון ההתאבדות של ג'ון, נפסקו היחסים האישיים בין השניים, אך ריד נותר בתפקיד מנהלו. היחסים היו סוערים, והוויכוחים ביניהם נגמרו לעיתים בהחלפת מהלומות: "עשיתי לו יותר מפנס אחד בעין", סיפר ריד. במאי 1998 פיטר אלטון את ריד לאחר שגילה פער של 20 מיליון פאונד בחשבונות. ריד שילם לג'ון 3.4 מיליון פאונד בהסדר מחוץ לכותלי בית המשפט‏. ב־1976 ג'ון יצא מהארון בראיון בו טען כי הוא ביסקסואל. ב־1984 נישא לטכנאית ההקלטות הגרמנייה רנאטה בלאואל. מאוחר יותר אמר ג'ון לחבר שהמחזה של רנאטה יורדת במעבר בין הכיסאות בכנסיית סט. מארקס ליד סידני, שם נישאו, היה המחזה היפה ביותר שראה מעודו. לאחר גירושיהם ב־1988, הצהיר ג'ון בראיון כי הוא הומוסקסואל. מאז 1993 הוא בן-זוגו של הפרסומאי ויוצר הסרטים דייוויד פורניש; ב־2005 השניים נישאו בטקס אזרחי. ארתור, הקוקר ספנייל השחור־לבן האהוב של ג'ון שימש "שושבין" במהלך הטקס. ב־2010 נולד להם בן מאם פונדקאית. בינואר 2013 נולד להם בן שני מאותה אם פונדקאית. השניים נישאו ב־21 בדצמבר 2014. ג'ון פעיל חברתית בנושאים הקשורים לזכויות להט"ב.
לג'ון היה נתק ארוך שנים עם אימו, שנגרם לאחר שג'ון, לטענתה, תבע ממנה לנתק קשר עם מנהלו לשעבר ג'ון ריד ועם עוזרו לשעבר בוב האלי ששמרו איתה על קשר קרוב, והיא סירבה ואף תקפה את דייוויד פורניש במלים קשות. טענות אימו היו שפורניש גרם לסילוקם של אנשים ותיקים ונאמנים מהמעגל הקרוב של ג'ון (כולל היא עצמה). ג'ון מצידו הודה (בריאיון אחר ל"רולינג סטון") בסילוקם של אנשים רבים מהמעגל הקרוב אליו, אך גיבה את פורניש באופן מוחלט בטענה שהאנשים שסולקו "הרוויחו כמויות עצומות של כסף, אבל לא נתנו כלום בתמורה". פרברדר אמרה שהיא לא מתחרטת על שעמדה מול בנה: "אני לא הטיפוס ששולטים בו, או אומרים לו מה לעשות". טענות מהסוג שהעלתה אימו של ג'ון הועלו גם על ידי מקורות אחרים. ג'ון ואמו התפייסו בשנים האחרונות לחייה.
במאי 2016 פירסמו כלי תקשורת אנגליים כי לדייוויד פורניש היה רומן עם שני גברים במהלך הקשר שלו עם ג'ון – בידיעתו של ג'ון; נטען כי היחסים בין ג'ון ופורניש היו פתוחים מלכתחילה. ג'ון ופורניש פנו לבית המשפט העליון האנגלי שהוציא צו שאסר לפרסם את שמותיהם של ג'ון ופורניש, בהקשר לפרשה, בתקשורת האנגלית והוולשית. הצו גרם באנגליה לסערה של ממש הנוגעת לחופש הביטוי: כלי התקשורת האנגליים טענו שמדובר ב"פארסה" וב"אבסורד" מאחר שבכל העולם מותר לדווח על הפרשה, ושצווים מסוג זה הם כלים בידיהם של בעלי כסף וכוח, שעושים שימוש בעוצמה שבידיהם כדי להסתיר מידע מהציבור.
בתחילת שנות ה־90, לאחר מות חבריו, המוזיקאי פרדי מרקורי והנער ראיין ווייט בעקבות מחלת האיידס, הצטרף ג'ון לקרנות שונות העוסקות באיידס, והשתמש בדמותו הציבורית לגיוס כספי תרומות ולהעלאת המודעות למחלה. ב־2009 ניסה ג'ון לאמץ ילד אוקראיני בן שנה מבית יתומים של ילדי איידס, אך הוא נדחה בשל גילו ומצבו הזוגי. ג'ון ופורניש הודיעו שימשיכו לתמוך כלכלית בילד ובאחיו, וייצאו לקמפיין נגד החוק האוקראיני.
ג'ון משמש כסנדק לעשרה ילדים לפחות, בהם שון לנון, ילדיהם של דייוויד בקהאם ואשתו ויקטוריה, ובנה של אליזבת הארלי.
מאמצע שנות השבעים שימש ג'ון כחבר הנהלה, יו"ר ונשיא כבוד של מועדון הכדורגל ווטפורד שבאנגליה, עד שפרש בנובמבר 2011, לאחר חילוקי דעות עם חברי הנהלת המועדון.

הופעות בישראל

בשנת 1979 הופיע ג'ון לראשונה בישראל, בהיכל התרבות בתל אביב ובבנייני האומה בירושלים. הוא הופיע בליווי נגן כלי ההקשה ריי קופר (ללא מלווים נוספים). במפגש עם עיתונאים, דיבר ג'ון בחום על הקהל הישראלי.
ב־1993, במהלך מסע ההופעות לאלבום "The One", חזר ג'ון והופיע בישראל. ביקורו בישראל לווה בשערורייה לאחר שנמלט בחזרה ללונדון למשך יממה לאחר שחש מאוים על ידי התקשורת הישראלית. הוא שב לישראל, לאחר שכנוע האמרגן הישראלי, רק בסמוך לתחילת המופע, שהתקיים בפארק הירקון. ג'ון פתח את המופע עם השיר "The Bitch Is Back". הפגיעה בקהל הישראלי הכעיסה את הנשיא עזר ויצמן שהגיב ואמר: "את אלטון ג'ון אפשר להחליף, את עם ישראל לא. שיחזור לאן שהוא רוצה, מי צריך אותו".
ביוני 2010 הגיע ג'ון בפעם השלישית לישראל, והופיע באצטדיון רמת גן. ההופעה התקיימה דווקא בתקופה בה היה גל ביטולי הופעות בישראל של אמנים בינלאומיים, שנבעו מהתנגדות האמנים למדיניות הישראלית בסכסוך הישראלי-ערבי.
ב־26 במאי 2016 ביקר ג'ון בפעם הרביעית בישראל והופיע לעיני כ־40,000 צופים בפארק הירקון בהופעה שפתחה את סיבוב ההופעות "Wonderful Crazy Night Tour".‏. במהלך ההופעה אמר הזמר: "אנחנו מאוד שמחים לחזור לישראל... זוהי ההופעה הראשונה בסיבוב ההופעות הזה, ולא יכולנו לבקש קהל טוב יותר לנגן מולו, או מקום טוב יותר".