google/wiki40b huggingface dataset:
POODLE

POODLE (ראשי תיבות של: Padding Oracle On Downgraded Legacy Encryption) היא התקפת סייבר ממשפחת "התקפת אדם באמצע" אשר מנצלת את האינטרנט ותוכנת האבטחה בצד הלקוח אשר מנסה לעבוד עם SSL 3.0.
התקפת POODLE שמצליחה לנצל את החולשה תצטרך 256 קריאות ב SSL 3.0 כדי לפענח בית אחד של מידע מוצפן. בודו מולר (Bodo Möller), ת'אי דואונג (Thai Duong), וקריסטוף קוטוויץ' (Krzysztof Kotowicz) מצוות האבטחה של חברת גוגל גילו את הפגיעות והם דיווחו עליה באופן פומבי באוקטובר 2014.
בעקבות הפירצה לכאורה שנחשפה יצאו המלצות בקרב ארגונים רשמיים כגון ממשל ארצות הברית למעט בשימוש ב-SSL ולעבור לשימוש ב-TLS במקומו.
בדצמבר 2014 פורסמה וריאציה של POODLE אשר חושפת רגישות גם בפרוטוקול TLS .
שלמה אלגאזי

ביוגרפיה

נולד בברוסה שבטורקיה. רבותיו היו רבי יוסף ששון ורבי מאיר די בוטון. בהיותו בן 25 עלה לארץ ישראל, ובהמשך מונה לדיין בירושלים. כעשר שנים לאחר מכן חזר לטורקיה לאיזמיר להדפסת ספריו. הוא פתח שם ישיבה וכיהן ברב הקהילה. נלחם בתוקף בשבתי צבי והיה מהראשונים שניסו לעורר את כל רבני הקהילות נגדו. השבתאים הסיתו את ההמון נגדו והוא נאלץ לברוח מטורקיה. בשנת ת"ל חזר לירושלים והיה מחכמי בית המדרש "בית יעקב" שייסד רבי יעקב חגיז. 
חתנו היה הרב אהרן לפפה. נכדו נקרא גם הוא שלמה אלגאזי, הוא היה תלמידו של מחבר הספר פרי חדש, וכיהן כרבה של מצרים במאה ה-18.
מוחמד א-זווארי

ההתנקשות

ב-15 בדצמבר 2016 נורה למוות במכוניתו, ליד ביתו בתוניסיה. משטרת תוניסיה אמרה שהצליחה לתפוס ארבע מכוניות שכורות ואקדחים עם משתיקי קול ששימשו בחיסול. הזרוע הצבאית של חמאס, גדודי עז א-דין אל-קסאם, שא-זווארי נמנה עם אנשיה, טענה ש"המוסד" עומד מאחורי הריגתו של א-זווארי.
בעקבות חיסולו של מהנדס חמאס, מוחמד א-זווארי, ראש ממשלת תוניסיה הדיח את  מושל מחוז ספאקס, יוסף א-שאהד, ובכירים במנגנוני הביטחון במחוז. זאת ברקע התרעומת הציבורית.
ב-22 בדצמבר פרסמה ממשלת תוניסיה הודעה רשמית על מעורבות של "גורמים זרים" בחיסול. שר הפנים של תוניסיה, אל-האדי מג'דוב, ציין כי יש ראיות למעורבות של ארגון זר בחיסול.
אמיל שירר

אמיל שירר (בגרמנית: Emil Schürer; ‏2 במאי 1844 - 30 באפריל 1910), היסטוריון ותאולוג גרמני פרוטסטנטי. מגדולי החוקרים של תקופת הבית השני.

חייו וקריירה אקדמית

שירר נולד באאוגסבורג. למד באוניברסיטת ארלנגן נירנברג, באוניברסיטת הומבולדט, באוניברסיטת היידלברג בשנים 1866-1862.
בשנת 1873 קיבל מינוי של פרופסור לברית החדשה באוניברסיטת לייפציג. ב-1876 ייסד וערך את כתב העת התאולוגי  Theologis he Literaturzeitung. בשנים 1910-1881 ערך את כתב העת יחד עם אדולף הרמן. ב-1895 שירר התמנה לפרופסור באוניברסיטת גטינגן.

תולדות העם היהודי בתקופת ישו הנוצרי

ספרו של שירר מהווה עד היום בסיס להכרת תקופת הבית השני, יצא לאור בשלושה כרכים. ספרו הוא עיון ביקורתי ביהדות לענפיה השונים. הוא ניתח את ההיסטוריה, מפלגות, מוסדות, כיתות. הוא סוקר את הגאוגרפיה, היסטוריה וארכאולוגיה. שירר הניח כי הכרת היהדות חשובה להבנת הנצרות יוצאת חלציה.
המהדורה הראשונה שלו התפרסמה בשפה הגרמנית בשנים 1890-1886 ונקראה "Geschichte des judischen Volkes im Zeitalter Jesu Christi". המהדורה הרביעית בגרמנית יצאה בשנים 1909-1901 ויצאה לאור במהדורה מחודשת בשפה האנגלית תחת הכותר "The History of The Jewish People in the Age of Jesus Christ :‏ (175 לפני הספירה עד 135 לספירה)", בעריכתם של גזה ורמש ומתיו בלאק, בין השנים 1987-1973. הספר תורגם ליידיש על ידי זליג קלמנוביץ', ונדפס בוילנא בשנות ה-20 של המאה ה-20; ספר זה הקנה לשירר תהילה והקנה לו שם של אחד מגדולי המלומדים הגרמנים בתקופתו; הספר טרם תורגם לעברית.
דוד שאול

ביוגרפיה

שאול נולד בראשון לציון. אמו מנהלת תיכון "נעמת" ואביו הנדסאי. החל ללמוד פסנתר קלאסי כשהיה בן 6 במשך 11 שנה. הוא בוגר הסטודיו למשחק של ניסן נתיב בין השנים 2011-2014, במהלך לימודיו שיחק במחזות "אכזר מכול המלך" מאת נסים אלוני ו"ארץ פוק" של המחזאי אריאל ברונז. את שירותו בצה"ל עשה בתיאטרון צה"ל ובלהקת הנח"ל.

בטלוויזיה ובקולנוע

בין השנים 2009–2010 גילם את דמותו של "רני" בסדרה "100 בתנ"ך", ששודרה בערוץ לוגי. במהלך השנים 2010–2011 שיחק בתפקיד "אליאב", בסדרה "בלו נטלי".
בשנת 2010 שיחק באחד התפקידים הראשיים בקומדיית המצבים "השועלים". בשנת 2011 שיחק בעונה השנייה של קומדיית המצבים "יוני והמחוננים" ששודרה ב-yes. עוד באותה שנה שיחק בסרטו של אריק לובצקי "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן", בתפקיד ניסו, וכן שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "מורעלים".
בשנת 2012 גילם את דמותו של "יקיר" בסרט הקולנוע "העולם מצחיק" של שמי זרחין. בשנת 2013 שיחק באחד התפקידים הראשיים בסדרה הקומית "פרופיל 64", ששודרה בערוץ 10. בשנת 2014 שיחק בסרט הקולנוע "מפריח היונים". במהלך השנים 2014–2018 גילם את דמותו של שלומי חן ב-3 עונותיה של סדרת הנעורים "שכונה", המשודרת בניקלודיאון, אותה כתב גיורא חמיצר.
בשנת 2016 החל לשחק בסדרת הנעורים "סוסי פרא" בערוץ זום. באותה שנה שיחק בסרט "עמק". בנוסף, לוהק לשחק בסדרה הקומית "גרעינים" בערוץ הילדים. בשנת 2017 שיחק ב "הרמון" בערוץ 13 לצד חן אמסלם ואלון אבוטבול שמגלם את אביו.
החל מיולי 2019 משחק שאול בסיטקום: "זה לא הגיל" של קשת 12, שם הוא מגלם את בנה של הדמות הראשית (מירי מסיקה) שנכנסת לקשר רומנטי עם חברו הטוב (גפן ברקאי) שעובר לגור איתם בבית.

בתיאטרון

בתיאטרון הקאמרי שיחק במחזות "גם הוא באצילים" מאת מולייר (2015) בבימוי אודי בן משה; "ארוחת טעימות" (2016); "פשוט לאהוב" (2017), ועל תפקידו בהצגה זו זכה בפרס השחקן המבטיח מטעם קרן רבינוביץ; "יעקובי ולידנטל" (2017) מאת חנוך לוין בתפקיד ליידנטל; ובהצגה "רומיאו ואמא" (2018) מאת גור קורן וגלעד קמחי, בבימויו של גלעד קמחי.

במוזיקה

בינואר 2017 פרסם את אלבומו הראשון, "צעדים עוקבים" שממנו יצא הסינגל "מהר מדי", שנבחר לשיר השבוע של השנה החדשה ב88fm ואת הקליפ לשירו "פיגמליון" קישורים חיצוניים. במהלך 2018 דוד פרסם כמה סינגלים כמו "ברווז על מים", "מפה לשם" ו"אין מה להסתיר" שהיוו חלק מאלבומו החדש "אור ערביים" שיצא לקראת סוף 2018. ב-26 בדצמבר 2018 ערך דוד מופע השקת האלבום החדש בבסקולה שבתל אביב.
פרשת דניאל פינטו

פרשת דניאל פינטו התרחשה בשנת 1979 בישראל, ובמסגרתה הורשע קצין הצנחנים, סגן דניאל פינטו, ברצח ארבעה אזרחים בכפר הלבנוני עין-בעל במהלך מבצע ליטני. פינטו נידון לשמונה שנות מאסר על רצח, אולם הרמטכ"ל, רפאל איתן, המתיק את עונשו לשנתיים והוא שוחרר כעבור מספר שבועות.

הפרשה

ראשית הפרשה באירוע שהתרחש במבצע ליטני בלבנון. במהלך המבצע השתלט גדוד הצנחנים 202 על הכפר עין-בעל. מפקד מחלקה בגדוד, דניאל פינטו, ושניים מחייליו חקרו במכות וחנקו למוות ארבעה כפריים לבנוניים שאותם זיהו כמחבלים והשליכו את גופותיהם לבאר מים. לאחר המבצע סיפר פינטו למפקד פלוגתו, יואב הירש, אודות האירוע. לאחר מספר ימים, כשנודע לו כי אחד משותפיו של פינטו אמור לקבל אות הצטיינות, דיווח הירש על האירוע למפקדיו בחטיבה. במקביל, במהלך סריקות שביצע גדוד 51 בכפר עין-בעל, גילו לוחמי הגדוד בבור המים שבלב הכפר, שתי גופות כפותות באזיקים. מפקד הגדוד, ציון זיו, שלח מכתב אודות הממצאים למפקדת חטיבת הצנחנים משום שידע כי גדוד 202 שהה בכפר בטרם פעלו בו חייליו. 
השילוב של עדותו של הירש ואיתור שתי הגופות, הביא לפתיחת חקירה נגד פינטו. בחקירתו טען פינטו שהגופות שנמצאו אינן קשורות למקרה המדובר ואילו הוא נתקל במחבלים, וכי הרג אותם ביריות, לאחר שהתנפלו עליו בסכינים. בנוסף, התנקם בהירש כשדיווח עליו שהוא לקח קלצ'ניקוב כשלל. בעקבות הודאתו, נדון הירש לשנת מאסר ולהורדה לדרגת טוראי, אך אלוף הפיקוד ביטל את גזר הדין. 
לנוכח ממצאי החקירה הועמד פינטו לדין. שופטי בית הדין הצבאי הרשיעו אותו ברצח של אחד הלבנונים בשנת 1979 וגזרו עליו הורדה לדרגת טוראי ו-12 שנות מאסר שהופחתו לשמונה על ידי הרכב בית הדין הצבאי לערעורים בראשות מאיר שמגר. הפרשה עוררה סערה ציבורית. בין אלו שטענו בזכות פינטו היו חברת הכנסת גאולה כהן, שבנה צחי הנגבי שירת עם פינטו, והאלוף דני מט, שפינטו היה חתנו. הרמטכ"ל, רפאל איתן, ניצל את סמכותו, כמפקד העליון של הצבא, להעניק חנינה לחיילים, השיב לו את דרגתו והמתיק את עונשו לשנתיים, ובעקבות הפחתת שליש הוא שוחרר לאחר מספר שבועות.
חבר הכנסת אורי אבנרי גינה בחריפות את המתקת עונשו של פינטו. אבנרי וסיעתו טענו כי מעשה זה גורם לערעור קיומו של עקרון "טוהר הנשק" בצה"ל ובקרב כוחות הביטחון האחרים, וכי במעשה זה יצר הרמטכ"ל סטנדרטים חדשים של מסמוס העונש המרתיע על פשעי מלחמה הכרוכים ברצח. בנוסף הגישו הצעת אי-אמון בממשלה על מעשה זה, כיוון שאף אחד מהממונים עליו בדרג האזרחי, חברי הממשלה, לא הגיב על המעשה. כמו כן, תבע אבנרי את פיטורי הרמטכ"ל, הן בשל המעשה עצמו, הן בשל הגרסה השקרית שנתן בראיון לעיתונות בנוגע למעשיו האמיתיים של פינטו, והן משום שהפעיל את הצנזורה הצבאית כדי למנוע את פרסום מעשיו האמיתיים של פינטו לציבור. אבנרי אף הדליף את פרטי הפרשה לכתב של הלוס אנג'לס טיימס.
הפרשה היוותה השראה לסרט אחד משלנו.
דולי סיטי (מחזה)

המחזה דולי סיטי הוא עיבוד בימתי לספרה של אורלי קסטל-בלום "דולי סיטי".

קבוצת התיאטרון של הזירה הבינתחומית בירושלים

בדצמבר 2006 הועלתה ההצגה "דולי סיטי" בתיאטרון הקאמרי על ידי קבוצת התיאטרון של הזירה הבין-תחומית בירושלים.

תיאטרון האוניברסיטה

בינואר 2013 הועלה עיבוד נוסף של "דולי סיטי" בתיאטרון האוניברסיטה של אוניברסיטת תל אביב, בעיבוד של עדי ברק ובבימוי של נתי בן-חנן, תלמידה לתואר שני במסלול שחקן יוצר-חוקר בחוג לאמנות התיאטרון. הטקסט של המחזה נאמן מאוד לזה של הרומן המקורי.
שבי ביפן במאה ה-20

שביה ושבויים ביפן

החוקר הישראלי רותם קובנר מצא שהיחס לשבויים לאורך כל מלחמותיה של יפן בעת המודרנית היה תלוי בעיקר בשלושה גורמים. הראשון היה זהות האויב, כלומר האם הוא היה מערבי או אסיאני, הגורם השני היה זהות קבוצת ההתייחסות של יפן באותו סכסוך. קובנר מצא, שכאשר השבויים היו מערביים וקבוצת ההתייחסות הייתה מערבית, כמו במקרה של מלחמת יפן-רוסיה, היחס לשבויים היה חיובי ושעור תמותתם נמוך. ומנגד, כאשר השבויים היו סינים וקבוצת ההתייחסות פסקה להיות המערב, הרי היחס היה שלילי ביותר ומעשי הטבח תכופים, כפי שאירע במהלך מלחמת סין-יפן השנייה ובעיקר בטבח ננקינג הידוע לשמצה בשלהי 1937. הגורם השלישי הוא דפוסים ומסורות מקומיים כלפי שבויים. קובנר טוען שביפן המודרנית דפוסים אלה השתנו תכופות בהתאם לצרכים הלאומיים. לצורך מלחמה מקומית וסיוע מערבי, המדינה היפנית ידעה לכפות על חייליה התנהגות אבירית, ולצורך מלחמה טוטלית, היא גייסה את מושג הבושידו וכפתה לעיתים על חייליה לחימה עד מוות.

במלחמת יפן-רוסיה

במלחמת יפן-רוסיה נשבו חיילים רבים מהצבא הרוסי, בהם יוסף טרומפלדור. על פי רותם קובנר, היחס היפני לשבויים רוסים היה חיובי. שיעור התמותה שלהם היה נמוך מאוד, מחנות השבויים היו פתוחים ולא מעט שבויים אף בחרו להשאר ביפן עם סיום המלחמה. יחס זה נבע מרצונה של יפן להתפס כאומה נאורה בעיני מדינות המערב שהציפו את הזירה בעתונאים ומשקיפים צבאיים. שלטונות הצבא היפני הקימו מחנה לשבויים, שבו התקיימו חיי יומיום מאורגנים ואף פעילות תרבותית.

במלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה, נשבו על ידי היפנים רבבות חיילים מצבאות בעלות הברית. שלטונות יפן הקימו מחנות רבים להחזקתם, בארצות הכיבוש שלהם בדרום מזרח אסיה וביפן עצמה. ברבים מאלו הוחזקו השבויים בתנאים של רעב, זיהום ומניעת טיפול רפואי.
הפשיטה על מחנה השבויים בקבנטואן הייתה פעולה אשר בוצעה על ידי גדוד הסיירים השישי (ריינג'רס) ב-30 בינואר 1945 כדי לשחרר למעלה מ-500 שבויים מחיילי בעלות הברית, שהוחזקו בשבי היפני לאחר נפילת הפיליפינים ב-1942.
זאב שטיל

ביוגרפיה

שטיל נולד וגדל בפולין.
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכה שטיל במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40 מטר, אחרי הרי שניידר (48.30 מטר) ודוד אילדמן (41.36 מטר), שניהם מארצות הברית.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה שטיל במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.11 מטר, לפני בלא וייס 
מצ'כוסלובקיה (36.91 מטר) וטוביה מיורצ'יק מפולין (35.49 מטר)
באליפות האתלטיקה הראשונה של ארץ ישראל שנערכה באצטדיון ימק"א ירושלים בסוף נובמבר 1935 זכה שטיל בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 37.65 מטר, לפני אריה אטרמן ממכבי תל אביב (32.21 מטר) ולב גוריון מבר כוכבא ירושלים (32.17 מטר) ומדליית כסף, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.36 מטר, אחרי אריה אטרמן (11.77 מטר) ולפני דב רבינוביץ' ממכבי תל אביב (10.56 מטר).
באליפות האתלטיקה של ארץ ישראל שנערכה ברחובות ב-3 באפריל 1937 קבע שטיל שיא ישראלי חדש של 40.56 מטר. שיא זה החזיק מעמד כ-15 שנים ונשבר בשנת 1952 על ידי אורי גלין.
ב"אולימפיאדת המזרח הקרוב" בהשתתפות, טורקיה, יוון, מצרים, נבחרת הצבא הבריטי במצרים וארץ ישראל שנערכה בקהיר, במאי 1940 זכה שטיל במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.10 מטר.
דיוויזיית הפאנצר ה-178 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-5 בינואר 1940 בשלזיה כהדיוויזיה הממונעת ה-178, ולמפקדה מונה קורט ברנרד. ב-5 באפריל 1943 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצר ה-178. בדצמבר 1944 פורקה הדיוויזיה, ועל בסיסה הוקמה דיוויזיית הפאנצר טטרה, בעוד שחלק מיחידותיה נשארו בשלזיה.
מרינה תל אביב

היסטוריה

המרינה הוקמה בראשית שנות ה-70, ובעת הקמתה הייתה המרינה הראשונה בישראל. תחילה נבנו הרציפים, הוקמו תשתיות חשמל ומים ובהמשך החלו לעגון בה סירות ויאכטות. 
מקימי המרינה היו מיכל וגיורא קדר, אשר קיבלו את זיכיון ההפעלה הראשון מחברת אתרים בשנת 1971. בשנת 2010 עברה המרינה שיפוץ מקיף בתחום היבשתי (תשתיות חשמל ומים) ובתחום הימי (החלפת רציפים ותשתיות ימיות לעגינה). במרינה הותקנו רציפים צפים וכן מערכות ונקודות חשמל חדשות זמינות וחסכוניות. שובר הגלים שופץ למניעת כניסת גלים בסערות ועל גביו נבנתה טיילת חדשה לרווחת התושבים והתיירים הרבים המגיעים לאזור.
כיום היא המרינה הגדולה בישראל ובה כ-400 יכטות.
אמאלפי

היסטוריה

לפי הידוע, אמאלפי מוזכרת לראשונה במסמכים מהמאה ה-6. העיר הוקמה כמקלט של קבוצות פליטים שברחו מפני האוסטרוגותים. בתחילה צמחה העיר תחת חסותם של הביזנטים, ובשלב מאוחר יותר נהנתה העיר מעצמאות הודות לחוסר התעניינותם של הביזנטים בה. החל מהמאה ה-8 הפכה העיר למעצמה ימית מסחרית. העיר סחרה בדגנים, מלח ועבדים, שמקורם באיטליה, ויבאה לאיטליה זהב ממצרים וסוריה וכן משי מהאימפריה הביזנטית.
סוחרי אמאלפי הנפיקו מטבעות משל עצמם, בעוד שאותה עת, במרבית שטחי איטליה השתמשו עדיין בסחר חליפין ולא במטבעות.
במאה השמינית שלטה העיר אמאלפי בצפון הים האדריאטי וספינותיה סייעו לאפיפיור ליאו הרביעי בשנת 848 במלחמתו במוסלמים הסרצנים.
בשנת 1000 לערך הגיעה העיר לשיא כוחה. בעיר, שהייתה תחת שלטון מאנסו הראשון דוכס אמאלפי (966–1004), חיו כ-70,000 תושבים. העיר נותרה עצמאית עד שנת 1073 עת שנכבשה על ידי רובר גיסקאר הנורמני שליט פוליה, אולם ניתנה לעיר אוטונומיה מסוימת. בשנת 1131 נהרסה העיר על ידי רוג'רו השני מסיציליה ובשנים 1135, 1137 נכבשה העיר על ידי פיזה. לאחר כיבושים אלה איבדה העיר את מעמדה כמעצמה ימית ואזורית. בשנת 1343 נהרסה העיר על ידי צונמי, ומאותה שנה איבד הנמל של העיר את חשיבותו.

הקתדרלה וקבר אנדראה הקדוש

הקתדרלה נבנתה במאה ה-9 אך מאז נבנתה ועוצבה מחדש כמה וכמה פעמים. הבולטות שבהם הן במאה ה-13 ובמאה ה-18. מגדל הפעמונים הצמוד לכנסייה נבנה בין השנים 1180 ל-1270. חזיתה של הקתדרלה ניזוקה קשות בשנת 1861 אך שוחזרה למתכונתה המקורית. בחזית משולבים אלמנטים גותיים עם אלמנטים של אומנות ערבית - אנדלוסית. כמו כן ראוי לציין את הקלויסטר - חצר מוקפת עמודים - הצמודה למבנה הקתדרלה וקרויה "הקלויסטר של גן העדן". החצר משלבת סגנון בנייה ערבי עם פסלים וסרקופגים בסגנון רומאי ואף יסודות מאדריכלות ימי הביניים. 
בשנת 1206 לאחר סיום הקמת הקתדרלה של העיר הועברו לקתדרלה מהעיר קונסטנטינופול שרידיו של אנדראה הקדוש הנוצרי על ידי פייטרו, הקרדינל של קפואה. הקתדרלה הוקדשה לקדוש אנדראה, שהיה אחד משליחיו של ישוע ונצלב בצורת האות X, זאת כדי להבדיל עצמו מישוע, שנצלב בצורה אנכית. אנדראה, שהוא גם פטרונה של סקוטלנד, הפך לקדוש המגן של העיר. על פי המסורת אנדראה הקדוש הציל את העיר בשנת 1544 מפני מתקפה מוסלמית על ידי כך שחולל סערת ים גדולה שמנעה מהמוסלמים לכבוש את העיר.

כלכלה ותיירות

אמאלפי מהווה אתר תיירות ונופש מועדף (יחד עם ערים סמוכות נוספות ובהם פוזיטנו וראוולו), השוכנות לחופי מפרץ סלרנו. באמאלפי מתחילה (או מסתיימת) הדרך האמאלפיטנית, שהיא כביש צר ומפותל, העושה דרכו לאורך החוף האמאלפיטאני (קוסטיירה אמאלפיטנה), עד לעיירה סורנטו, ועובר גם דרך פוזיטנו. יש המוסיפים לדרך גם את הקטע המזרחי יותר עד סלרנו. הדרך היא אחד מיעדי התיירות המובילים באיטליה, ולכן גם מאד עמוסה ופקוקה בעונות התיירות.
בשל יופייה הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
העיר ידועה בליקר הלימונצ'לו המיוצר בה.
דבורה הנביאה

דמותה

דבורה הנביאה השתייכה לשבט אפרים, ולפי התלמוד היא אחת משבע הנביאות הנזכרות בתנ"ך.
לפי המתואר בספר שופטים, דבורה ישבה תחת תומר בין הרמה ובין בית אל (על-פי פרשנות חז"ל, מכיוון שלא רצתה להתייחד עם גברים) ובני ישראל עלו אליה למשפט.
לדעת רב, המובאת במדרש, זוהי תקופת שפוט השופטים שבזמנה התרחשו אירועי מגילת רות.
בנביא נאמר כי דבורה היא "אשת לפידות" (ספר שופטים, פרק ד', פסוק ד') ייתכן שזה שמו של בן-זוגהּ; ייתכן שבן-זוגהּ היה ברק, וברק היא מילה נרדפת ללפידות. פירוש אחר הוא שמקצועהּ היה הכנת לפידים עבור המשכן, ופירוש נוסף הוא אישה זריזה וחרוצה.
על פי המסורת נקברה דבורה בקדש נפתלי שבנחלת שבט נפתלי, מוצאו של ברק, על אף שמקום מושבה היה בהר אפרים.

פירוט תוכן השירה

השירה פותחת בתיאור עוזו של ה' אלוהי ישראל, לאחר מכן תיאור המצב הבעייתי שקדם למלחמה, הלל לשבטים שיצאו למלחמה, גערה בשבטים שהתחמקו ממנה, ואף קללה לתושבי מקומות שלא הצטרפו, ובהנגדה אליהם תיאור מפורט של יעל אשת חבר הקיני שבניגוד למשתמטים התנדבה וסיכנה את עצמה.
השירה עמוסה ברוח של התנדבות ואהבה, לעומת הרשעות ולקיחת השלל של סיסרא. בסיום מתואר מצב האויבים בעורף, אם סיסרא המצפה לשוב בנה, והשקט שהשתרר בעקבות הניצחון במלחמה.
בדומה לשירת הים, המנהיג מודה בשירתו לה' לאחר שהתרחשה לעמו הצלה גדולה. ניתן לראות הקבלה בכמה עניינים בין השירות הללו.
כמו הפתיח "אָז יָשִׁיר-מֹשֶׁה וּבְנֵי יִשְׂרָאֵל" ובשירת דבורה "וַתָּשַׁר דְּבוֹרָה וּבָרָק בֶּן אֲבִינֹעַם", וכמו ההודאה, בשירת הים – "אָשִׁירָה לה' כִּי-גָאֹה גָּאָה" ובשירת דבורה "אָנֹכִי, לַה' אָנֹכִי אָשִׁירָה, אֲזַמֵּר, לַה' אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל". בנוסף, גם את שירת הים הובילה אישה - מרים הנביאה: "וַתִּקַּח מִרְיָם הַנְּבִיאָה אֲחוֹת אַהֲרֹן אֶת הַתֹּף בְּיָדָהּ, וַתֵּצֶאןָ כָל-הַנָּשִׁים אַחֲרֶיהָ בְּתֻפִּים וּבִמְחֹלֹת. וַתַּעַן לָהֶם מִרְיָם: שִׁירוּ לַ-ה' כִּי-גָאֹה גָּאָה, סוּס וְרֹכְבוֹ רָמָה בַיָּם". 
כמו שירת הים גם שירת דבורה מסודרת בצורת "אריח על גבי לבנה". 
קיים דמיון גם בין אירועי ההצלה והניצחון. בשני המקרים התבסס כוחו המרכזי של האויב על מרכבותיו, ולשיטת המפרשים שתבוסת סיסרא נגרמה מהצפת נחל הקישון, עולה דמיון רב לטביעת המצרים בים סוף. 
שירת דבורה הולחנה על ידי ידידיה אדמון ובוצעה על ידי לאה דגנית בשנות ה-50 של המאה הקודמת. מאוחר יותר הולחנה גם על ידי נורית הירש במיוחד לרגל חגיגות יום העצמאות ה-66 למדינת ישראל. את השיר ביצעה אסתר רדא בטקס המרכזי בהר הרצל.
אנתוני טרולופ

ביוגרפיה

טרולופ נולד בלונדון. אביו היה עורך דין כושל, שהגיע למצב של פשיטת רגל, ואמו קיימה את המשפחה בכתיבתה. באוטוביוגרפיה שלו הוא מתאר את ילדותו כאומללה, ולא היה באפשרותו ללמוד באוניברסיטה.
ב-1834 החל לעבוד לפרנסתו ברשות הדואר כפקיד זוטר, אולם רק כשנשלח לאירלנד בשנת 1841 התחיל לעשות חיל בעבודתו. הוא הרבה בנסיעות, ונשלח במסגרת תפקידו לשליחויות במצרים, איי הודו המערבית וארצות הברית. בתקופה זו כתב את רוב הרומנים שלו. טרולופ הוא שהמציא את עמוד תיבת הדואר למשלוח מכתבים. הוא פרש מעבודתו ב-1867.
הרומן הראשון שלו פורסם ב-1847 כשהיה בן 32. למרות התחלה מאוחרת זו, קנה לו שם ב-47 רומנים שפרסם, ו-16 ספרים אחרים, בהם אוטוביוגרפיה שפורסמה אחרי מותו. כמה מספריו היו רבי-מכר.
הרומן הראשון שלו שזכה להצלחה היה "מנהל בית המחסה" The Warden, הראשון מסדרת "דברי ימי ברסטשייר". ברומנים שלו הרבה לתאר את הווי החיים של המעמד הבינוני והגבוה באנגליה הוויקטוריאנית. הפופולריים שבהם היו "דברי ימי ברסטשייר", וששת ספרי "פאליסר" (על פיהם נעשתה סדרת הטלוויזיה "משפחת פאליסר"). בין הדמויות בספריו יש בעלי אחוזות, אנשי כמורה, פוליטיקאים ובעלי מקצועות חופשיים. חלק מהדמויות שבות ומופיעות בספרים שונים בסדרה.
אחרי פרישתו מרשות הדואר ניסה טרולופ להיבחר לפרלמנט, אך ללא הצלחה. הוא היה מקובל בחוגי הספרות בלונדון, והיה ידידם של הסופרים בני דורו ת'אקרי, ג'ורג' אליוט וג.ה. לואס. הוא המשיך בכתיבתו כמעט עד מותו ב-1882.
הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים

תולדות הישיבה

הישיבה נוסדה בתרמ"ה, כ-11 שנים לאחר ייסוד שכונת מאה שערים, על ידי הרב שאול חיים הלוי הורוביץ, ששימש קודם לכן כרבה של דוברובנה, עם בן אחותו הרב יוסף גרשון הורוביץ. אחריו כיהן הרב זרח ראובן ברוורמן, שהיה שותף בייסודה, ואחריו כיהן חתנו הרב יצחק יעקב וכטפויגל.
במקום הוקם גם תלמוד תורה לילדים ומטבח עבור התלמידים. שמה המקורי היה הישיבה הגדולה והתלמוד תורה ובית תבשיל מאה שערים פרי עץ חיים (ובקיצור: ישיבת פרי עץ חיים). בשנותיה הראשונות של השכונה, לפני ייסוד שטיבלך מאה שערים, שימשה הישיבה כמעין שטיבלאך.
בשנים הראשונות הייתה הישיבה קשורה לרב אברהם יצחק הכהן קוק שהיה מרבה לדרוש בה. הישיבה שימשה אכסניה לאנשי "המזרחי" והיו מתקיימים בה עצרות ומפגשים של התנועה. בהמשך המשיכה ישיבת מאה שערים להוות חלק ממוסדות היישוב הישן, שהזדהו ברובם עם העדה החרדית. לאחר יציאת בני היישוב הישן לערי הלוויין, ביתר עילית ובית שמש, נוסדו בהן תלמודי תורה בשם "מאה שערים".
בישיבה גם כולל אברכים ובית הוראה לדיני ממונות בראשות הרב צבי ברוורמן.

ציורי הקיר

בישיבה ציורי קיר ותקרה של האמן יצחק בק אשר צייר אותם בתש"י (1950). הציורים, המעטרים כמה אולמות בישיבה, מתארים אירועים מן התנ"ך, מקומות קדושים בארץ ישראל ומוטיבים ממעגל השנה היהודי, כמו המזלות. בק הוסיף גם פסוקים מן המקרא. זוהי עבודתו הבולטת ביותר של בק כצייר.
בשנת 2009 קרס אחד הקירות החיצוניים של ישיבת מאה שערים בשעה שלא היו תלמידים במבנה. כתוצאה מכך נהרסו כמה מטרים מן הציורים. הישיבה לא מצאה מימון כדי לשפץ את הבניין ואת הציורים. המועצה לשימור אתרים החליטה לסייע בשימור הציורים ההיסטוריים.
מרשל כללי של צרפת

בעלי התואר

במשך השנים החזיקו בתואר ששה אנשים:
סבטוזר בורוייביץ'

קריירה מוקדמת

בורוייביץ' נולד בכפר אומטיץ' בקרואטיה, אז בתחום האימפריה האוסטרית ובגיל עשר התקבל לפנימייה צבאית וסיים אקדמיה צבאית בגראץ.
בשנת 1878 הצטיין בכיבוש בוסניה הרצגובינה על ידי אוסטרו-הונגריה. הוא טיפס מהר בדרגות ובתפקידים וב-1904 הועלה לדרגת גנרל מיור. בשנים 1907–1912 הוא פיקד על חיל המשמר הקרואטי המלכותי. ב-1912 התמנה למפקד הקורפוס ה-6 וב-1913 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.

בחזית המזרחית

עם פרוץ המלחמה היה בורוייביץ' מפקד הקורפוס ה-6 שהיה חלק מהארמייה הרביעית, ולחם עמו בקרב גליציה. בספטמבר 1914 הוא התמנה למפקד הארמייה השלישית במקום רודולף פון ברודרמן שהתפטר, ובאוקטובר 1914 הוא הצליח להגיע למבצר פשמישל הנצור על ידי הרוסים ואילץ את הרוסים לסגת. בפברואר 1915 פתחו הרוסים במצור על פשמישל, כבשו את המבצר ואילצו את בורוייביץ' לסגת. הוא הצליח להחזיק מעמד עד שנפתחה המתקפה המשולבת עם הגרמנים בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן שדחקה את הרוסים מזרחה וכבשה שוב את פשמישל ביוני 1915, אבל הוא לא זכה לראות את כיבוש פשמישל, כי ב-25 במאי 1915 הוא נשלח לחזית האיטלקית.

בחזית האיטלקית

בחזית האיטלקית הוא קיבל את הפיקוד על הארמייה החמישית בחזית נהר האיזונצו והצליח לעמוד מול האיטלקים ב-11 קרבות הנהר איזונצו.
באוקטובר 1917 הנחיל לאיטלקים ביחד עם עמיתו הגרמני אוטו פון בלוב, תבוסה קשה בקרב קפורטו.
הוא זכה לתהילה וכונה "אביר האיזונצו". חייליו העריצו אותו וכינו אותו Naš Sveto (סבטו שלנו). ב-1 בפברואר 1918 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל ועוטר במדליות רבות. הוא היה הקרואטי היחיד שהגיע לדרגה זו.
בהתקפה האיטלקית האחרונה בקרב ויטוריו ונטו החל הצבא האוסטרו-הונגרי להתפרק כאשר הונגריה פרשה מהאיחוד עם אוסטריה והחיילים ההונגרים ביחד עם בני לאומים נוספים סירבו להמשיך להילחם עבור הקיסר האוסטרי.
הקיסר פיזר את הצבא ב-6 בנובמבר 1918 ובורובייץ' פרש ב-1 בדצמבר 1918.

לאחר המלחמה

בורוייביץ' הציע את שירותיו לממלכת יוגוסלביה שהקימו הסרבים הקרואטים והסלובנים אבל הם לא הסכימו לקבלו ואף החרימו את רכושו. הוא התיישב בקרינתיה בדרום אוסטריה ונפטר ב-1920 בבית חולים בקלאגנפורט בירת קרינתיה.
הוא נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה. קרל הראשון, קיסר אוסטריה שגלה בשווייץ, שילם עבור המצבה המפוארת אבל היה מנוע מלהשתתף בהלוויתו.
סליבוביץ'

סליבוביץ' (בישראל נקרא גם: שליבוביץ או שליבוביצה) הוא משקה אלכוהולי נטול צבע המיוצר ממיץ שזיפים מזוקק ומותסס. המשקה דומה לברנדי ומכונה לעיתים בארצות דוברות אנגלית "ברנדי שזיפים". שייך לקטגוריית משקאות חריפים הנקראת או דה וי - Eau de vie (ברנדי המזוקק מפירות). תכולת האלכוהול יכולה לנוע בין 25%-70%, אולם בדרך כלל הטווח הוא בין 40%-45%.
מקור השם בנגזרות המילה הסלאווית šljiva (שזיף). המשקה קרוי šljivovica (שליבוביצה) בסרביה, сливова (סליבובה) בבולגריה, slivovka בסלובניה, šljivovica (שליבוביצה) בקרואטיה, šljivovica (שליבוביצה) בבוסניה, сливовица (סליבוביצה) במקדוניה, śliwowica (סליבוביצה) בפולין, şliboviţă  (שליבוביצה) ברומניה, slivovica (סליבוביצה) בסלובקיה, slivovice (סליבוביצה) בצ'כיה ו-szilva pálinka  (סליבה פאלינקה) בהונגריה.
בתהליך הייצור המסורתי נמעכים השזיפים יחד עם החרצנים לכדי עיסה. בשיטות מודרניות יותר החרצנים מוצאים החוצה לפני תהליך הטחינה. לאחר התססה שמרית שמביעה את עיסת התירוש לחוזק אלכוהולי טבעי של  5%-8% הנוזל עובר  זיקוק, אחד שניים או שלושה, בהתאם למסורת, לסוג המזקקה ולמיקום הגאוגרפי. חלק מיצרני סליבוביץ' נוהגים ליישן את המשקה במשך 5–12 שנים בחביות עץ אלון או דובדבן.
סליבוביץ' הוא המשקה הלאומי של רוב ארצות הבלקן שבחלקן כ-70% מתנובת השזיפים (כ-424,300 טון לשנה) מופנית לייצור המשקה. סליבוביץ' הוא גם אפריטיף ודיז'סטיף מסורתי בקרב יהודים אשכנזים ממזרח אירופה. מכיוון שהמשקה מבוסס על שזיפים ולא על דגנים, הוא נחשב כשר לפסח.
אייר פולוניה

היסטוריה

אייר פולוניה הוקמה בשנת 2001 וצברה פופולריות במהירות. החברה החלה להפעיל טיסות לואו קוסט ב-8 בדצמבר 2003 בשימוש מטוסי הבואינג 737-400 שהיו ברשותה. יעדי החברה לטיסות היוצאות מוורשה היו ורוצלב ולונדון, וטיסות נוספות יצאו בהתאם מגדאנסק, קטוביץ ופוזנאן אל לונדון.
הקמפיינים השיווקיים של אייר פולוניה התמקדו מעל לכל בתחרות מול לוט פוליש איירליינס אולם גם מול חברות זרות הטסות לפולין כגון בריטיש איירווייז וג'רמנווינגס. מעבר לכך, סביר להניח כי הפופולריות הגואה של אייר פולוניה היוותה אלטרנטיבה להתרחבות הפעילות של ראיינאייר בתוך פולין באותה תקופה. 

חזרתה של אייר פולוניה

בינואר 2005, הוכרז כי אייר פולוניה מתכננת לחדש את פעילותה עם שלושה מטוסי בואינג 737-400, אך הדבר לא יצא לבסוף אל הפועל.

יעדים

בשיא פעילותה, אייר פולוניה הפעילה מספר טיסות צ'רטר ליעדים באירופה הכללו בין היתר את: 
ורשה (בסיס מרכזי), גדנסק (בסיס משני), קטוביץ (בסיס משני), ורוצלב (בסיס משני), פוזנן, קלן, סטוקהולם-ארלאנדה, אתונה, בובה, בריסל, פרנקפורט, לונדון סטנסטד, מדריד, מלאגה, מנצ 'סטר, פלמה דה מיורקה, פריז שארל דה גול, ריגה, סביליה, שארם א שייח', שצ'צ'ין וטנריפה.