קרב הצוקים האדומים

רקע

עד תחילת המאה ה-3, שושלת האן, ששלטה בסין במשך כמעט ארבע מאות שנים (אמנם עם הפסקה של 16 שנים, חלוקת השושלת לחלקה המערבי והמזרחי), החלה להתפורר.
הקיסר שיאן היה בובה פוליטית מאז שנת 189, ללא כל שליטה על הפעולות של המצביאים השונים השולטים בשטחיו. אחד השליטים החזקים ביותר בסין היה המצביא צאו צאו, אשר עד שנת 207, איחד את צפון סין ושמר על שליטה מוחלטת בכל המישור הצפוני של סין. לאחר מכן הוא סיים מערכה מוצלחת נגד ווּחְווָאן בחורף של אותה השנה, ובכך איבטח את הגבול הצפוני שלו. עם שובו בשנת 208, הוא הכריז על עצמו בתור הקנצלר הקיסרי של האן, מעמד שהעניק לו סמכות מוחלטת על הממשלה הקיסרית כולה. זמן קצר לאחר מכן, בסתיו של שנת 208, צבאו החל במסע דרומה
.
נהר היאנגצה באזור מחוז ג'ינג (המכסה את המחוזות הוביי והונאן של ימינו) היה המפתח להצלחה של אסטרטגיה זו.
אם לצאו צאו הייתה כל תקווה לאחד את האימפריה המנותקת של האן, היה עליו להשיג שליטה ימית באמצע היאנגצה ולפקד על בסיס חיל הים בגְ'יָאנְגְלִינְג כאמצעי גישה לאזור הדרום.
שני מצביאים שלטו באזורים של היאנגצה שהיו המפתח להצלחה של צאו צאו: לְיוֹ בְּיָאו, מושל מחוז ג'ינג, שלט בנהר ממערב להָאן, וסוּן צְ'וֵאן שלט בנהר ממזרח להָאן, ובשטחים הדרומים והמזרחים הגובלים בו. בעל ברית שלישי, לְיוֹ בֵּיי, מצא מפלט אצל לְיוֹ בְּיָאו במוצב בפאנצ'אנג (שְׂיָאנְגְיָאנְג של ימינו), לאחר שנמלט מצפון מזרח אל מחוז ג'ינג, בעקבות מזימה כושלת להתנקש בצאו צאו ולהשיב את השלטון לשושלת הקיסרית.
השלבים הראשונים של המערכה היו הצלחה מוחלטת עבור צאו צאו, בעיקר מכיוון שהפיקוד על מחוז ג'ינג נחלש באופן משמעותי, בעוד צבאות ג'ינג הפכו מותשים מהסכסוך עם סוּן צְ'וֵאן בדרום.
פלגים התעוררו בתמיכה בשני בניו של לְיוֹ בְּיָאו, במאבקם להיות יורשיו, הבן הצעיר נבחר. לְיוֹ בְּיָאו נפטר ממחלה מספר שבועות לאחר מכן, בעוד צאו צאו התקדם מהצפון. בנסיבות אלו, בנו הצעיר של לְיוֹ בְּיָאו ויורשו, לְיוֹ צונְג, נכנע במהירות. צאו צאו כבש צי גדול למדי וחיזק את הבסיס הימי בגְ'יָאנְגְלִינְג, שסיפק לו מרכז מפתח אסטרטגי ובסיס קדמי למעגן האוניות שלו.
כאשר מחוז ג 'ינג נפל, לְיוֹ בֵּיי נמלט במהירות דרומה, מלווה באוכלוסייה של פליטים אזרחים וחיילים. בעקבות הבריחה הלא מאורגנת, שלח צאו צאו את פרשי העילית בעקבותיהם, הם הוקפו ונוצחו במה שמוכר בתור קרב צָ'אנְגְבָּאן, לְיוֹ בֵּיי ברח, ונמלט מזרחה אל הנקאו, שם הוא התחבר לשגריר של סוּן צְ'וֵאן, לוּ סוּ. בשלב זה התיעודים ההיסטוריים אינם עקביים; ייתכן ולוּ סוּ עודד בהצלחה את לְיוֹ בֵּיי לנוע מזרחה, אל פָאנְקוֹאוּ, אך בכל מקרה, ללְיוֹ בֵּיי הצטרף מאוחר יותר לְיוֹ צִ'י וחיילים בגְ'יָאנְגְשְׂיָה. היועץ הראשי של לְיוֹ בֵּיי, ג'וּגֶה לְיָאנְג, נשלח אל צָ'איְסָאנְג לנהל משא ומתן עבור גיבוש חזית משותפת נגד צאו צאו עם מדינת ווּ. 
עד אשר הגיע ג'וּגֶה לְיָאנְג, צאו צאו כבר שלח מכתב לסוּן צְ'וֵאן המתפאר בפיקודו על 800,000 גברים ודרש את כניעתו. הסיעה בראשותו של הפקיד הראשי של סוּן צְ'וֵאן, גָ'אנְג גָ'או, הטיפה לכניעה, בציטוטה את היתרון המספרי העצום של צאו צאו. עם זאת, במועדים שונים, לוּ סוּ, ג'וּגֶה לְיָאנְג, והמפקד הראשי של סוּן צְ'וֵאן, ג'וֹאוּ יוּ', כולם הציגו טענות במטרה לשכנע את סוּן צְ'וֵאן להסכים לברית נגד הצפוניים. בסופו של דבר סוּן צְ'וֵאן החליט על מלחמה, וחתך את פינת שולחנו במהלך עצרת באומרו: "מי שעדיין מעז לטעון למען כניעה יהיה (יטופל) כמו השולחן הזה". הוא אז הקצה לג'וֹאוּ יוּ', צ'אנג פו, ולוּ סוּ 30,000 גברים כדי לסייע ללְיוֹ בֵּיי מפני צאו צאו.
אף על פי שצאו צאו התפאר בפיקודו על 800,000 גברים, העריך ג'וֹאוּ יוּ' שחוזק צבאו בפועל קרוב יותר ל 220,000 גברים. יתר על כן, סך זה כלל 70,000 חיילים מצבאות לְיוֹ בְּיָאו שנפטר, כך שהנאמנות והמורל שלהם הייתה מפוקפקת. עם 20,000 החיילים שלְיוֹ בֵּיי אסף, הברית כללה כ- 50,000 חיילים אשר היו מאומנים ומוכנים לקרב.

הקרב

קרב הצוקים האדומים נפרש על פני שלושה שלבים: קרב התחלתי בצוקים האדומים שבעקבותיו נסיגה אל שדות הקרב בווּלִין על הגדה הצפון מערבית של היאנגצה, קרב ימי מכריע, ונסיגה הרת אסון של צאו צאו לאורך דרך חְווָאז'ונְג. 
הכוח המשולב של סוּן-לְיוֹ, הפליג במעלה הנהר מכיוון שְׂיָאקוֹאוּ או פָאנְקוֹאוּ אל עבר הצוקים האדומים, שם נתקל בחוד החנית של צבאו של צאו צאו. צבאו שהיה מוכה במגפה ושצעד סדרה של צעדות בכפייה במהלך המסע הממושך בדרום, סבל ממורל נמוך.
החיילים של צאו צאו לא הצליחו להשיג יתרון בהתנגשות הקטנה שהתפתחה, אז נסוג צאו צאו לווּלִין (מצפון לנהר היאנגצה) ובני הברית נסוגו לדרום.
צאו צאו עגן את הספינות שלו מחרטום לחרטום, ככל הנראה במטרה להפחית את מחלת הים בצי שלו, אשר הורכב בעיקר מצפוניים שלא היו רגילים לחיות על ספינות. בהתבוננות בזאת, שלח מפקד החטיבה חְוָאנְג גָאי מכתב לצאו צאו בו העמיד פנים כי הוא נכנע והכין פלגה של ספינות המתוארות בשם "מֶנְגְצ'ונְג דוֹאוּגְ'ייֵן". הספינות הוסבו לספינות אש באמצעות מילוי שלהן בכמויות של חומר בעירה, קני סוף יבש ושמן. בעוד הפלגה של חְוָאנְג גָאי "עורקת" הם התקרבו לנקודת האמצע של הנהר, והמלחים העלו באש את הספינות ונמלטו בסירות קטנות. ספינות האש הבלתי מאוישות, שנישאו על ידי הרוח הדרום מזרחית, שטו במהירות לכיוון הצי של צאו צאו והעלו אותו באש. בתוך זמן קצר עשן ולהבות השתרעו על פני השמים, וכן מספר רב של אנשים וסוסים נשרפו למוות או טבעו.
לאחר הזעזוע הראשוני, ג'ואו יו ובעלי הברית הובילו כוח חמוש בנשק קל כדי לנצל את התקיפה. צבא הצפון נתקף בלבול והובס לחלוטין. כאשר ראה צאו צאו שהמצב חסר תקווה, הוא נתן הוראה כללית של נסיגה, והרס מספר מספינותיו שנותרו מאחור.
הצבא של צאו צאו ניסה לסגת לאורך דרך חְווָאז'ונְג, כולל צעדה ארוכה דרך הביצות מצפון לאגם דונְגְטִינְג. גשמים עזים הפכו את הדרך לבוצית ובוגדנית, עד כדי כך שרבים מהחיילים החולים נאלצו לשאת חבילות של דשא על גבם, ולהשתמש בהן כדי למלא את הדרך, על מנת לאפשר לפרשים לעבור. רבים מן החיילים הללו טבעו בבוץ או נרמסו למוות במאמץ. למרבה צערם של חייליו של צאו צאו, בעלי הברית, בראשות ג'וֹאוּ יוּ' ולְיוֹ בֵּיי, פתחו במרדף אחריהם עד שהגיעו לאזור נָאן, שם בשילוב עם רעב ומחלות, חוסלו שארית כוחותיו של צאו צאו. כתוצאה מכך צאו צאו נסוג צפונה אל בסיס האם שלו יֵה, והשאיר את צָאו זֶ'ן ושׂ'וּ חְוָאנְג להגן על גְ'יָאנְגְלִינְג, יְוֵּ'ה גִ'ין הוצב בשְׂיָאנְגְיָאנְג, ומָאן צ'ונְג הוצב בדָאנְגְיָאנְג.
מתקפת הנגד של בעלות הברית אולי הביסה את צאו צאו וכוחותיו לחלוטין. אך עם זאת, חציית נהר היאנגצה בדרך חזרה הפכה לבעיה כאשר צבאות בעלות הברית התכנסו על גדת הנהר ונלחמו על פני המספר המצומצם של המעבורות. כדי להחזיר את הסדר, פלוגה בראשותו של הגנרל גָאן נִינְג הקימה ראש גשר ביִילִינְג שמצפון, ופעולתו של המשמר העורפי בראשותו של צָאו זֶ'ן מנעה אסון נוסף.

אנליזה

שילוב של טעויות אסטרטגיות של צאו צאו והיעילות של התחבולה של חְוָאנְג גָאי הניבו ניצחון לבעלות הברית בקרב הצוקים האדומים. ג'וֹאוּ יוּ' הבחין כי הגנרלים והחיילים של צאו צאו היוו בעיקר פרשים וחיל רגלים, ולמעטים היה ניסיון בלוחמה ימית. בנוסף לצאו צאו היה תמיכה מועטה בקרב תושבי מחוז ג'ינג, ועל כן היה ללא בסיס קדמי מאובטח. על אף התבונה אסטרטגית אותה צאו צאו הפגין במערכות וקרבות קודמים, במקרה הזה הוא פשוט הניח כי עליונותו המספרית תכריע את הצי של סוּן ולְיוֹ. הטעות הטקטית הראשונה של צאו הייתה המרת הצבא העצום שלו של חיל רגלים ופרשים לחיל ימי: לאחר מספר ימים בלבד של תרגולים לפני הקרב, חייליו של צאו צאו סבלו קשות ממחלת ים. מחלות טרופיות, אליהם הדרומיים היו מחוסנים זה מזמן, הטרידו את חיילי הצפון עם תופעות קשות והתפשטו במחנות שלהם. על אף שהיו רבים, חייליו של צאו צאו היו מותשים מהסביבה הלא מוכרת ומהמערכה הממושכת בדרום, כפי שג'וּגֶה לְיָאנְג ציין: "אפילו חץ חזק בסוף טיסתו לא יכול לחדור מטלית משי".
ההכנה הדלה שלא כהרגלו, והחישוב המוטעה שהציג צאו צאו במהלך הקרב, ייתכן שנבעו בחלקם עקב מותו לא מכבר של האסטרטג שלו ויועצו גְווֹ גְ'יָה. צאו צאו עצמו אמר: "אילו גְווֹ גְ'יָה היה איתנו, לעולם לא הייתי נכנס לצרות כאלו". יועץ מפתח נוסף, גְ'יָה שׂ'וּ, המליץ לאחר כניעת לְיוֹ צונְג, כי יינתן לצבאות המותשים זמן לנוח ולהשתקם, לפני לחימה בצבאותיהם של סוּן צְ'וֵאן ולְיוֹ בֵּיי, אך צאו צאו התעלם מעצתו. המחשבות של צאו צאו לגבי כישלונו בצוקים האדומים, מראות כי הוא ראה בעצמו האחראי לתבוסה, ולא באסטרטגיות בהם השתמשו אויביו במהלך הקרב: "... זה היה רק ​​בגלל המחלה, שאני שרפתי את הספינות שלי ונסוגתי. זה מחוץ לכל הגיון שג'וֹאוּ יוּ' יקח את הקרדיט לעצמו."

תוצאות

עד סוף שנת 209, העמדה אותה צאו צאו הקים בגְ'יָאנְגְלִינְג, עברה לידי ג'וֹאוּ יוּ'. גבולות הממלכה שבשליטת צאו צאו התכווצו לכ-160 ק"מ, לשטח סביב שְׂיָאנְגְיָאנְג.
לְיוֹ בֵּיי, לעומת זאת, צבר שטח על ידי השתלטות על ארבעת המחוזות (לִינְגְלִינְג, צָ'אנְגְשָׁה, ווּלִינְג, וגְווֵיְיָאנְג) מדרום לנהר היאנגצה.
כוחותיו של סוּן צְ'וֵאן סבלו אבדות רבות יותר מכוחותיו של לְיוֹ בֵּיי בעימות הממושך נגד צָאו זֶ'ן, שהתרחש לאחר הקרב בצוקים האדומים, ומותו של ג'וֹאוּ יוּ' בשנת 210, השפיע רבות על כוחו של סוּן צְ'וֵאן במחוז גִ'ינְג. 
לְיוֹ בֵּיי כבש את מחוז גִ'ינְג שצאו צאו איבד זה מכבר, אזור אסטרטגי המבוצר בטבעיות על נהר היאנגצה, אותו אזור שסוּן צְ'וֵאן טען לעצמו. השליטה על מחוז גִ'ינְג סיפקה ללְיוֹ בֵּיי גישה בלתי מוגבלת למעבר לתוך שׁוּ (סְה-צְ'ווָאן פֶּנְדִי), ולנתיבי מים חשובים לתוך ווּ, כמו גם שליטה בדרום נהר היאנצגה.
צאו צאו לעולם לא יפקד על צי כה גדול כמו שהיה לו בגְ'יָאנְגְלִינְג, ולא תהיה לו הזדמנות שנייה להביס את יריביו הדרומיים.
קרב הצוקים האדומים והכיבוש של מחוז גִ'ינְג על ידי לְיוֹ בֵּיי, גרם להפרדת דרום סין מליבו הצפוני של עמק הנהר הצהוב, וגם בישר על ציר צפוני-דרומי של עוינות שיתקיים במשך מאות שנים.

מיקום


המיקום המדויק של קרב הצוקים האדומים מהווה זה זמן רב נושא מעורר מחלוקת, ומיקומם מעולם לא הוכח באופן חד משמעי.
דיונים בדבר מיקום הקרב מתקיימים לפחות 1,350 שנים, וקיימים מספר טיעונים בעד אתרים חלופיים. קיים יסוד ברור לדחיית חלק מן הטיעונים הללו, וארבעה אתרים חלופיים מהווים את עיקר הדיון.

תיעוד פיקטיבי

התיאור המוגזם של הקרב שמקורו ברומן של לְווֹ גְווָאנְג'ונְג, "הרומאנסה של שלוש הממלכות", אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים הגדולים של הספרות הסינית, שונה בצורה ניכרת מהתיעודים ההיסטוריים. לדוגמה, גודל צבאו של צאו צאו נופח ליותר מ-800,000 איש, זאת ניתן לייחס לאתוס של התקופות המאוחרות יותר, בעיקר של שושלת סונג הדרומית. מדינת שׁוּ הָאן, במיוחד, הוצגה על ידי אנשי ספרות של תקופתה בתור היורשת "הלגיטימית" לשושלת האן, אז תיעודים פיקטיבים הקצו חשיבות גדולה יותר מאשר רישומים היסטוריים לתפקודיהם של לְיוֹ בֵּיי, ג'וּגֶה לְיָאנְג וגיבורים אחרים מ-שׁוּ. מטרה זו הושגה בדרך כלל על ידי צמצום החשיבות של המפקדים ממזרח ווּ והיועצים כגון ג'וֹאוּ יוּ' ולוּ סוּ. בעוד התיעודים ההיסטוריים מתארים את לוּ סוּ בתור יועץ נבון ואת ג'וֹאוּ יוּ' בתור מנהיג צבאי דגול ואדם "נדיב, נבון ואמיץ", הרומאנסה של שלוש הממלכות מתארת את לוּ סוּ בתור סתמי ואת ג'וֹאוּ יוּ' בתור אכזרי וציני. שניהם מתוארים בתור נחותים מג'וּגֶה לְיָאנְג בכל המובנים.
הרומנים הוסיפו אלמנטים בדיוניים לחלוטין לתיעודים ההיסטוריים, ואלו חזרו ונשנו במחזות ואופרות פופולריים. דוגמאות מן הרומאנסה של שלוש הממלכות, כוללות את שימושו של ג'וּגֶה לְיָאנְג בקסם כדי לקרוא לרוחות עדיפות לקראת מתקפת ספינות האש, את האסטרטגיה שלו "להשתמש בסירות קש ללוות חיצים", ואת לכידת צאו צאו בידי גְווָאן יוּ' ושחרורו ב- שביל חְווָאז'ונְג. בנוסף התיעודים הפיקטיבים מתארים את ג'וּגֶה לְיָאנְג כמפקד צבאי של הכוחות המשולבים, דבר שאינו מדויק מבחינה היסטורית.