google/wiki40b huggingface dataset:
Rid of Me

הקלטה והוצאה לאור

Rid of Me היה אלבומם האחרון של שלישיית פי ג'יי הארווי לפני התפרקות הלהקה. האלבום הוקלט באולפן הקלטות במינסוטה שבארצות הברית במשך שבועיים על ידי טכנאי הקול סטיב אלביני. הארווי העריצה את ההקלטות שאלביני עשה ללהקות כמו הפיקסיז ו-Slint בזכות היותן "בולטות בגולמיותן", לדבריה.
בסגנונו של האלבום הייתה התפתחות טבעית מסגנון הפאנק-בלוז של אלבומה הקודם, Dry, למרות שהוא אימץ גם את סגנונה הרועש של להקת הפיקסיז (הארווי טענה שאלבום שלהםSurfer Rosa, שהופק על ידי אלביני, הוא אחד מהאלבומים האהובים עליה) וגם את הסגנון של להקות הרוק משנות ה-60 וה-70 כמו לד זפלין ו-The Jimi Hendrix Experience.
עטיפת האלבום, שצולמה בשחור-לבן, יצרה סערה היות שעל עטיפתו הקדמית הוצגה הארווי ללא חולצה באמבטיה, עם רעמת שיער רטובה לגמרי, ועל העטיפה האחורית הייתה תמונת תקריב של פניה שעליהם נראו סימנים של פציעות שנגרמו על ידי חבל.
Rid of Me הגיע בשיאו למקום ה-3 בטבלת האלבומים בבריטניה, וזכה במהרה למעמד של אלבום כסף. האלבום גם הניב להיט טופ-30 עם הסינגל "50ft Queenie". עובדות אלו מפתיעות עקב הצליל הלא מסחרי של האלבום. האלבום גם היה מועמד לפרס מרקיורי היוקרתי. בארצות הברית הוא זכה להשמעות רבות בתחנות רדיו של מכללות והרחיב את מעגל המעריצים של הארווי. בעקבות ההצלחה יצאה הארווי עם להקתה לרצף של הופעות באירופה, שבהן שימשה מופע החימום ללהקה U2. האלבום זכה להערכת המבקרים והופיע ברשימות רבות שמנו את האלבומים הטובים באותה השנה, כמו אלו של כתבי העת וילג' ווייס, Spin ו-Melody Maker.
בביקורת של Melody Maker על האלבום נכתב: "אף אמן בריטי אחר לא חוקר בכזו אגרסיביות את הצד האפל של הטבע האנושי, או את ההומור השחור הבלתי הגיוני שלו; לאף אמן בריטי אחר אין את האומץ, או את הכישרון, ליצור את הפס-קול שלו". Spin העניק לאלבום ביקורת נדירה של 10 כוכבים מתוך 10. מעמדו של האלבום בקרב המבקרים רק עלה בחלוף השנים - המגזין רולינג סטון בחר בו כאחת מההקלטות הבולטות ביותר של שנות ה-90, וב-2005, Spin דירג אותו כאלבום התשיעי הטוב ביותר בין השנים 1985-2005. בשנת 2003 האלבום דורג במקום ה-405 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים שפורסמה ברולינג סטון. נכון ל-2005, Rid of Me מכר 210,000 עותקים בארצות הברית.

הארווי על Rid of Me

על המפיק סטיב אלביני: "בחרתי לעבוד איתו מפני שיותר מכל טכנאי אחר אותו אני מכירה, הוא מתעד את הסאונד של להקה שמנגנת בהופעה חיה - את הסאונד של כלים אמיתיים, של הקשה בתוף. זה לא נשמע מעובד, מחוץ או מוקלט בכל צורה שהיא. זה נשמע כאילו אתה עומד לפני להקה שמנגנת בהופעה חיה. אני חושבת שהכלים באלבום נשמעים כאילו הם אמיתיים ונושמים. זה מה שתמיד רציתי לתעד באלבום".
בראיון למגזין Filter בשנת 2004, הארווי דיברה על האלבום: "Rid of Me היה כשהוחתמתי לראשונה בחברת תקליטים גדולה והרגשתי שרציתי - יותר מתמיד - להדגים שאני לא הולכת ליצור חומר שמצופה מאמן שחתום בחברה גדולה [צוחקת]. אז, בחרתי לעבוד עם סטיב אלביני, שהוא בהחלט לא טכנאי קול מסחרי במיוחד, ויצרתי אלבום מאוד קשה. ואני שמחה שעשיתי כך, כי אני חושבת שזה באמת הציג את האווירה בה אני הולכת ליצור... פשוט רציתי שהאנשים שמעורבים יידעו שאני יכולה לעשות רק דברים שהלב שלי רוצה, שאני לא יכולה לעשות מוזיקה כדי לרצות אנשים אחרים. זה חייב להיות בדרך שבה זה חייב להיות ואם זה לא מוצא חן בעיניכם, אז עזבו אותי בשקט. אז, זה היה חלק מזה, אך לאחר שאמרתי את זה, אני עם אותה חברת התקליטים כבר 12 שנים ואני חושבת שהם מכירים אותי טוב מאוד והם פשוט מאפשרים לי להמשיך עם מה שאני עושה".
ארווין פיסקטור

ביוגרפיה

פיסקטור למד תחילה ספרות גרמנית, פילוסופיה ותולדות האומנות באוניברסיטת מינכן. במלחמת העולם הראשונה הוא שירת בין היתר בשוחות במערב, שם גיבש את השקפותיו הפציפיסטיות והסוציליסטיות. אחרי מהפכת נובמבר 1919 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית. הוא ייסד וניהל את התיאטרון הפרולטרי הראשון בשנת 1920 ברלין וביים הופעות פוליטיות עבור המפלגה. ב-1927 הוא פתח תיאטרון של עצמו. גם ברטולד ברכט היה בהתחלה חלק תיאטרון זה. 
ב-1931 עבר פיסקטור לברית המועצות והפיק שם את סרט הקולנוע היחידי שלו: ההתקוממות של דייגי סנטה ברברה (1934). ב-1936 הוא היגר לפריז, אחרי שהתאכזב מהסטליניזם, וב-1939 לארצות הברית. עד 1951 הוא ניהל את ה-Dramatic Workshop ובין תלמידיו היו מרלון ברנדו, טוני קרטיס, הרי בלפונטה וטנסי ויליאמס. ב-1951 הוא חזר לגרמניה.

תרומותיו לתיאטרון

הרבה חידושים משנות העשרים המציא פיסקטור, ביניהם שילוב של שקופיות וסרטים בהצגות, וכן סרטים נעים. תפאורותיו היו מורכבות ואיפשרו סצנות סימולטניות על גבי במות שונות. ההנגדה יצרה ביקורתיות ואפקטים סטיריים. גם הפקות ההמונים שלו היו הראשונות בתחום זה. 
במסגרת העלאת ההצגה "רספוטין" בברלין ב-1927, בה ביקש להראות, כמרקסיסט, כיצד ההיסטוריה היא תולדה של כוחות ולא של החלטות מנהיגים, הציב על הבמה שחקנים בדמויותיהם של מנהיגי מלחמת העולם הראשונה, פרנץ יוזף מאוסטריה, הצאר ניקולאי ווילהלם השני, קיסר גרמניה, שדיקלמו משפטים אמיתיים שאמרו אישים אלה בהזדמנויות שונות. במקביל הוקרנו מאחורי הדמויות סרטים תיעודיים מן המלחמה שהדגימו עד כמה היו המנהיגים מנותקים מן המתרחש. לאחר שהקיסר לשעבר, וילהלם השני, שהיה גולה בהולנד, תבע את פיסקטור בעוון הוצאת דיבה, הוציא בית משפט בגרמניה פסק דין שתבע להסיר את דמותו של הקיסר מן ההצגה. בהצגות לאחר מכן, במקום הטקסט המקורי, הקריא השחקן קטעים מתוך פסק הדין והגחיך אותו למצהלות הקהל.
אחרי המלחמה הוא היה אחד המייסדים של התיאטרון הדוקומנטרי.
הפשיטות על רבאול

רקע

בראשית 1943 הייתה רבאול מרוחקת מזירת הקרבות, אך האסטרטגיה הכללית של בעלות הברית בדרום מערב האוקיינוס השקט - מבצע גלגלון - קראה לבידוד רבאול ופשיטה עליה מהאוויר. כוחות הקרקע של האימפריה היפנית כבר החלו בנסיגה בגינאה החדשה ובפינוי בסיסיהם באיי שלמה.
הבסיס היפני ברבאול היה אחד משני הבסיסים העיקריים של היפנים בטריטוריית גינאה החדשה. הוא שימש הבסיס הימי העיקרי במהלך המערכה באיי שלמה ובמהלך המערכה בגינאה החדשה. נמל סימפסון - שנכבש מידי האוסטרלים בפברואר 1942 - נודע בשם "פרל הארבור של דרום האוקיינוס השקט," ובהתאם הגנו עליו 367 תותחי נ"מ וחמישה שדות תעופה.

התקפת מטוסים יבשתיים

ב-12 באוקטובר פתחו הכוח האווירי החמישי, חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וחיל האוויר המלכותי הניו זילנדי בסדרת תקיפות על שדות התעופה שמסביב לרבאול ועל הנמל עצמו. לאחר ההתקפה הראשונה, שמנתה 349 מטוסים, השתנו תנאי מזג האוויר באזור והפריעו להמשך ההפצצות. ב-23 באוקטובר המשיכו ההתקפות במשך שישה ימים, עד שהגיעו לשיא בפשיטה של 2 בנובמבר.
תשע טייסות של מטוסי B-25 מיטשל - 72 מפציצים - ושש טייסות של מטוסי P-38 לייטנינג תקפו את סוללות הנ"מ היפניות מגובה נמוך ביותר. שמונה מטוסי B-25 יורטו או התרסקו במהלך התקיפה. בין ההרוגים היה מייג'ור ריימונד וילקינס, שקיבל לאחר מותו את מדליית הכבוד על מנהיגותו בעת ההתקפה. בנוסף יורטו שמונה מתוך 80 מטוסי ה-P-38.

התקפת מטוסים ימיים

עם פתיחת המערכה בבוגנוויל ב-1 בנובמבר, התעורר איום נוסף על הבסיס היפני ברבאול. ניסיון חפוז לסלק את בעלות הברית מבוגנוויל נכשל בקרב מפרץ הקיסרית אוגוסטה. לאחר מכן החליט מפקד הכוח היפני, אדמירל מינאיצ'י קוגה, לתגבר את הכוחות ברבאול ובכך להדוף את הכוחות המצומצמים יחסית של בעלות הברית שנשלחו לבוגנוויל, בשל השתתפותו של הצי האמריקאי בקרב טאראווה.
אדמירל משנה פרדריק שרמן התכוון לסכל תוכנית זאת, ושלח את "כוח משימה 38" לבריטניה החדשה. כוח משימה זה, שכלל את נושאות המטוסים "סרטוגה" ו"פרינסטון", הפליג לבריטניה החדשה בחסות מזג האוויר, וב-5 בנובמבר שיגר מתקפה אווירית בה לקחו חלק 97 מטוסים.
אף על פי שהמטוסים לא הצליחו להטביע אף אונייה, נזק נגרם לשש סיירות, מתוכן ארבע ניזוקו באופן קשה. הסיירת "אטאגו" נפגעה מפצצה במשקל 230 קילוגרם שגרמה לאונייה נזק כבד והביאה למותם של 22 אנשי צוות, בהם המפקד; "מאיה" ספגה פגיעת פצצה בחדר המכונות שלה שהסבה נזק כבד וגבתה את חייהם של 70 אנשי צוות; "מוגאמי" ו"טקאו" נפגעו גם הן מפצצות במשקל 230 קילוגרם שגרמו נזק רב והרגו 19 ו-23 אנשי צוות, בהתאמה; "צ'יקומה" לא ספגה נזק רב ו"אגאנו" ספגה פגיעה באחד מתותחי הנ"מ שלה שהרגה איש צוות אחד. בנוסף נפגעו שלוש משחתות. מרבית האוניות היפניות שבו ללגונת טרוק ביום המחרת על מנת לעבור תיקונים ולהמלט מהתקפות נוספות של בעלות הברית.
ב-7 בנובמבר הגיע לאזור כוח משימה נוסף - "כוח משימה 50.3" - שכלל את נושאות המטוסים "באנקר היל", "אסקס" ו"אינדפנדנס". ב-11 בנובמבר שלח מפקד הצי האמריקאי בדרום האוקיינוס השקט, אדמירל ויליאם הלסי, את שני כוחות המשימה להתקפה נוספת על רבאול. אף על פי שהתקיפה התרחשה במזג אוויר סוער, הצליחו התוקפים להסב נזק כבד לסיירת היפנית "אגנו", שנותרה ברבאול לאחר מתקפת ה-5 בנובמבר. היפנים שיגרו במהרה מתקפת-נגד משלהם על נושאות המטוסים האמריקאיות שכללה כ-200 מטוסים, אך 85 מטוסים יורטו על ידי האמריקאים ונושאות המטוסים נותרו ללא פגע.
אליזבת לייל

ביוגרפיה

לייל נולדה במחוז ויליאמסון, טקסס, הצעירה מבין שתי בנותיהם של קיי לורן סורט ודין פרנקלין לייל. היא גדלה באשבורו, קרוליינה הצפונית.
במאי 2014 השלימה לייל תואר באומנויות מהאוניברסיטה המקומית, ושיחקה במספר סרטי סטודנטים עד שהתקבלה לתפקיד הנסיכה אנה מארנדל בעונתה הרביעית של סדרת הדרמה והפנטזיה "עד עצם היום הזה" ברשת ABC.
LG V10

חומרה

הV10 בעל מצלמה ומפרטים דומים לLG G4. הטלפון מציג ברזולוצית 1440x2560 על גבי מסך 5.7 אינץ'. למכשיר שתי ליבות Cortex-A57 בתדר 1.8GHz וארבע ליבות Cortex-A53 בתדר 1.45GHz. המצלמה האחורית של המכשיר מציגה ב-16 מגה-פיקסל לעומת הקדמית שמציגה ב5 מגה-פיקסל בלבד. הזיכרון הנדיף של המכשיר הוא 4GB ונפח האחסון שלו הוא 64GB. סוללת המכשיר משדרת 3000mAh. בגב המכשיר קיימת מערכת טביעת אצבע. המכשיר זמין בצבעים : שחור, לבן, כחול בהיר וכחול כהה. גודל המכשיר הוא 159.6 מ"מ לאורך, 79.3 מ"מ לרוחב ו8.6 מ"מ עובי. משקלו 192 גרם וצורתו מלבן.

תוכנה

הV10 כולל את מערכת האנדרואיד 5.1.1.
מעשר כספים

מעשר כספים הוא נוהג יהודי המחייב להפריש עשירית מהרווחים הכספיים לצדקה, תוקפו של נוהג זה נתון במחלוקת פוסקי ההלכה.

מקור

מקור קדום להלכה נמצא בסיפור בספר בראשית אודות אברהם שנתן מעשר משלל המלחמה למלכי-צדק מלך שלם, כהן לאל עליון. מאוחר יותר בספר אנו מוצאים את נכדו של אברהם, יעקב המבטיח להפריש עשירית מנכסיו לאל "...וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך", במדרש פרקי דרבי אליעזר מובא שגם יצחק הפריש מעשר כספים. 
המקור ההלכתי הראשון הוא מהספרי המובא בדברי התוספות במסכת תענית, על דברי רבי יוחנן בתלמוד הדורש את הפסוק בספר דברים על מעשרות תבואה, "עשר תעשר - עשר בשביל שתתעשר". הציטוט הוא: "עשר תעשר את כל תבואת זרעך היוצא השדה שנה שנה' - אין לי אלא תבואת זרעך שחייב במעשר, רבית ופרקמטיא וכל שאר רווחים מנין תלמוד לומר 'את כל'".
 
ציטוט זה אינו נמצא במהדורת הספרי שלנו, ולכן לא הובא כמקור מחייב למנהג ברוב ספרי ההלכה, כולל השולחן ערוך.

תוקף

האחרונים נחלקו בתוקפו של המנהג - בעל הבית חדש (הב"ח) טוען כי מעשר כספים הוא בגדר מידת חסידות בלבד ואינו חובה הלכתית. לעומתו בעל הטורי זהב (דוד הלוי סגל) רואה במעשר כספים דין מחייב כחלק ממצוות מעשר עני. בעקבות ההשוואה למעשר עני יש שפירשו את דברי הט"ז שמעשר כספים נוהג מדאורייתא אך יש שחלקו על הבנה זו וסבורים שגם לדעתו החיוב הוא מדרבנן בלבד. 
מקור אחר לרעיון המעשר נמצא בשיערוך מצוות הצדקה הכללית. הפוסקים כתבו כי נתינת עשירית הנכסים מוגדרת כמידה בינונית לצדקה. נמצא כי מי שלא הביא דין נפרד של מעשר כספים סבור שבכדי לצאת ידי חובת הצדקה במידה בינונית (כשפחות מזה נחשב כעין רעה), יש להפריש עשירית למטרה זו.
הבדלי הגישות בפרטי הלכות מעשר כספים אצל הפוסקים השונים נובעים מההבדל במקור הדין. אלו שרואים במעשר חובה או מנהג נפרד מדין הצדקה הכללי יטו להתיר להשתמש בכסף למגוון יעדים רחב ביניהם מצוות שונות, צורכי ציבור ועוד. לעומת זאת ראיית הדין כחלק ממצוות הצדקה גוררת ממילא צמצום יעוד הכסף לצורכי עניים בלבד כפי שמתבקש מהגדרת המושג צדקה. כמו כן דרך חישוב העשירית (מהקרן או רק מהרווח) ישתנה בהתאם להבדלי הגישה.]

מעשר וגמול למעשר

למרות שנותן המעשר איננו מצפה לתמורה מוחשית עבור נדיבותו, הרי שבתנ"ך ובמקורות נוספים מקובלת התפיסה כי מתן מעשר יוצר תמורה לנותן, אם כי תמורה שאינה תמיד מוחשית או מיידית.
בספר מלאכי פרק ג'  נכתב על כך במפורש: "הביאו נא את כל המעשר אל בית האוצר ובחנוני נא בזאת אמר ה' צבאות אם לא אפתח לכם את ארובות השמיים והריקותי לכם ברכה עד בלי די".
בית עיטאב

בתקופה הצלבנית

במאה ה-12 נקודה חשובה למיסיונרים בבית עיטאב הייתה האחוזה של האביר יוהנס גות'מן שהייתה במרכז העיר. לביתו היו שתי קומות מבוצרות, קומת הקרקע שהובילה למרתף ולקומה העליונה.
בשנת 1161 נכלא גות'מן בידי המוסלמים ואשתו נאלצה למכור את הנכס למען גיוס כספי ערבות. בשטר הנכס של אשתו נכתב שם המקום בתור "בית' עיטאפ". ככל הנראה שטר הנכס מהווה העדות היחידה מהמקום.

עדות אדוארד רובינסון

בשנת 1838 חוקר בריטי בשם אדוארד רובינסון ביקר בכפר, את הכפר הוא תיאר מורכב מבתי אבן עם "הריסות מגדל" במרכזו (הריסות המגדל הללו עשויות להיות אחוזתו של האביר יוהנס גות'מן). לפי הערכות רובינסון היו בכפר כ-600-700 תושבים, הוא מוסיף כי בית עיטאב היה מרכז המחוז ארקוב.
במסעו שם אחראי הכפר אותו תיאר רובינסון בתור "אדם יפה תואר" משבט הלח'ם, אותו אחראי שפגש רובינסון הזמין אותו לישיבת מועצת הכפר מתחת לעץ התאנה במרכז הכפר אך הסיירים נאלצו למהר לעבור בעוד מקומות לפני רדת החשיכה.

סכסוכי שבטי קייס וימן במקום -

שיח בית עיטאב במהלך המאה ה-19 נקרא "שיח עוטאם אל לח'ם" הוא גורש בשנת 1846 אך הצליח לברוח ולחזור לבית עיטאב. עוטאם אל לח'ם שהיה תומך של הפלג הקייסי נכנס למריבה עם מנהיגי הפלג הימני.
בשנת 1855 מוחמד עטאללה שהיה בן דודו של עוטאם אל לח'ם התחיל לאבד את כוחו האזור ולכן למען חיזוק שליטתו באזור החל להצתודד עם שיח מוסטפא אבו גוש והצטרף לפלג הימני.
ב־3 בינואר 1855 התנהל קרב בין שבטי קייס וימן במקום ובו נהרג השיח מוחמד עטאללה ביחד עם עוד 21 אבידות מהצד של הפלג הימני. לפי עדי ראייה מהקונסוליה הבריטית גופותיהם של הימנים בותרו לאחר מותם.
בפברואר 1855 משפחת אבו גוש עזרה לעטאללה וכבשה את בית עיטאב מידי הקייסים תוך כדי שהם כולאים את עוטאם אל לח'ם בביתו. ג'יימס פין הצליח לגרום להפסקת אש בין הפלגים למשך 3 שנים בהם נשמר שקט יחסי עד המושל העותמאני (ת'וריה פאשה) על אזור ירושלים הידק את אחיזתו ולאט לאט גרם למרד של השייחים בשנים בשנת 1858 - 1859. כשהיה השיח אל לח'ם בן 90 הוא ועטאללה גורשו לקפריסין על ידי פאשה כשמשפחתו נשארה ברמלה.

סיירים נוספים בתקופה העותמאנים -

כשהגיע הסייר הצרפתי ויקטור גוארין הוא מצא בבית השיח מעין מצודה עתיקה שנראתה בעיניו "יותר עתיקה מהצלבנים" אנשי הכפר טענו שזהו מעבר תת-קרקעי למעיין בתחתית הגבעה (כנראה עין חוד).
הם סיפרו לו על הכפר אישוע ושהוא אשתאול המקראית ושבין הכפר אישוע לכפר סורע'ה נמצא קבר שמשון.
סוקין השווייצרי מצא רשימה עותמאנית המתוארכת ל-1870 שבה נכתב שאוכלוסיית הכפר מונה 241 גברים.

בתקופת המנדט הבריטי

במהלך מפקד האוכלוסין הבריטי שכנו בבית עיטאב 504 תושבים - כולם מוסלמים. עד למפקד האוכלוסין בשנת 1932 מספר התושבים גדל ל-606 תושבים מוסלמים בכ-187 בתים.
תחילה בית עיטאב היווה תת-מחוז למחוז רמלה אך בעקבות שינוי גבולות המחוזות הבריטים הוסב לתת מחוז תחת מחוז ירושלים.

תקופת השלטון הישראלי

תושבי הכפר ברחו בין התאריכים 19 ל-24 באוקטובר 1948 אחרי שחטיבת הראל כבשה את הכפר במבצע ההר כחלק ממבצע יואב. רוב תושבי הכפר ברחו לבית לחם וחברון.
לפי עדות חיילים, חטיבת הראל הגיעה לכפר בלילה, מצאה את הכפר נטוש והשמידה את השרידים. לפי טענה אחרת המקום הושמד בשנות השבעים.
בשנת 1950 הוקם בצד הצפוני של הכפר המושב נס הרים.
בשנת 2002 המקום הוכרז בתור שמורת טבע.
חזית וורונז'

היסטוריה

ב-9 ביולי 1942 הוקמה חזית וורונז', על בסיס חזית בריאנסק, ולמפקדה מונה פיליפ גוליקוב. החזית לחמה במבצע וורונז'-וורושילובגרד, שם ספגה אבדות כבדות, ובדצמבר 1942 השתתפה במבצע סטורן קטן. לאחר מכן לחמו כוחות החזית בקרבות באזור קורסק וחרקוב, והשתתפו בקרב חרקוב השלישי. החזית השתתפה בקרב קורסק, ולחמה נגד כוחות קבוצת ארמיות דרום הגרמנית. לאחר מכן השתתפה החזית במבצע בלגורוד-חרקוב ובקרב דנייפר, ואף שחררה את קייב, וב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של חזית וורונז' לחזית האוקראינית הראשונה.
מחנה בר-לב

מחנה בר לב (ע"ש רב-אלוף חיים בר-לב) הידוע גם בשם מחנה קסטינה או מז"י היא מפקדת זרוע היבשה של צבא הגנה לישראל. מחנה בר לב ממוקם בצומת קסטינה, סמוך לקריית מלאכי. 
במחנה שוכנות מפקדותיהם של ארבעה מחיילות זרוע היבשה: קצין חי"ר וצנחנים ראשי (מקחצ״ר), קצין שריון ראשי (מקשנ״ר), קצין הנדסה ראשי (מקהנ״ר) וקצין תותחנים ראשי (מקתמ״ר). 
מפקד המחנה הוא רנ״ג אקריש יצחק,
נגד היחידה הוא רס״ב משה סרוסי.
כמו כן, במחנה שוכן רמת״ג (ראש מדור תגבור) האחראי על שיבוץ החיילים ליחידות זרוע היבשה ואט״ל.

בבסיס שכנה מפקדת גייסות השריון מאז 1954. ב-1983 הוקמה בבסיס מפקדת חילות השדה וכחלק מכך הועברו אליו השלישויות של שאר החילות שהוכפפו לה (תותחנים, הנדסה וחי"ר). בבסיס שוכנת גם יחידת מצ"ח יואב. 
בעבר שכן במחנה גם מטה הפרקליטות הצבאית במחוז הדרום.
Famous Blue Raincoat

אודות השיר

השיר כתוב בצורת מכתב, ורבות משורותיו כתובות במשקל אַמְפִיבְּרַכוּס. מילותיו מתארות משולש אהבה בין כהן עצמו, אישה בשם ג'יין ונמען השיר המכונה "אחי, רוצחי" ("my brother, my killer").
מילות השיר כוללות התייחסויות לשיר האהבה הגרמני "לילי מרלן" ("And you came home without Lili Marlene"), וכן לרחוב קלינטון במנהטן ("There's music on Clinton Street all through the evening") - בו התגורר כהן במהלך שנות ה-70. כמו כן, נטען כי השאלה "Did you ever go clear?" הנשאלת בשיר מתייחסת למונח "clear" ("נקי") בתורת הסיינטולוגיה.
בהערות אלבום האוסף "The Best of Leonard Cohen" משנת 1975, אשר כולל את השיר, מופיע ציטוט של כהן הטוען כי מעיל הגשם המוזכר בשיר הוא למעשה שלו ולא של אדם אחר. הוא מספר כי רכש את המעיל, מתוצרת חברת "ברברי", בשנת 1959 בלונדון, וכי הוא נגנב מדירתה של זוגתו מריאן אילן בניו יורק בתחילת שנות ה-70.
בשנת 1994 טען כהן כי "זהו שיר שמעולם לא הייתי שבע רצון ממנו". 
רון קורנליוס, שהיה הגיטריסט בהקלטת השיר וכן מוביל ההרכב של כהן במשך מספר שנים, סיפר כי כהן ולהקתו ביצעו את השיר בהופעות פעמים רבות לפני שהשיר הוקלט, וכי מתגובות הקהל הם ידעו כי השיר עומד להיות להיט.

גרסאות כיסוי

השיר זכה למספר גרסאות כיסוי, המפורסמת שבהן של טורי איימוס. אלבומה של הזמרת ג'ניפר וורנס, שיצא בשנת 1987 וכולל גרסאות כיסוי לשיריו של לאונרד כהן, נקרא בשם "Famous Blue Raincoat".
לשיר גרסה עברית בשם "מעיל הגשם הכחול", שתורגמה על ידי צרויה להב ובוצעה על ידי הזמרת שרון ליפשיץ. כמו כן, השיר תורגם על ידי קובי מידן ופורסם במסגרת אסופת שירי לאונרד כהן שתורגמו על ידי מידן.
נטען כי השיר "אין לי מה לומר לך" של הזמרת איגי וקסמן משנת 1995 כולל התייחסויות לשיר Famous Blue Raincoat, בדגש על מילות הפזמון "אין לי מה לומר לך אהובי, רוצחי" השאולות ממילותיו של כהן "And what can I tell you my brother, my killer".
שיזואוקה

היסטוריה

באזור בו שוכנת העיר שיזואוקה נמצאו עדיויות להתיישבות אנושית מלפני אלפי שנים, מהתקופה הפלאוליתית ביפן. בסביבות העיר נמצאו מספר תלי קבורה מתקופת קופון, ובאתר הארכאולוגי טורו, השוכן במרכז העיר, נמצאו עדויות להתיישבות אנושית מתקופת תקופת יאיואי.
בראשית תקופת נארה נוסד מחוז סורוגה, ובעשור הראשון של המאה ה-8 נקבעה מקום בשם סונפו (駿府), לגדות נהר אבה. 
בתקופת אשיקאגה הייתה סונפו בירתו של שבט אימגאווה, אך לאחר שנחלו תבוסה בקרב אוקהאזמה כבש טקדה שינגן את האזור, וטוקוגאווה איאיאסו כבש אותו ממנו לאחר מכן. טויוטומי הידיושי, מאחד יפן, העניק את העיר לנקמורה קזוטאדה, אך לאחר קרב סקיגהארה כבש טוקוגאווה את סונפו מחדש, והעביר אותה לשליטתו של אחד מפקודיו, נאיטו נובונארי ב-1601. ב-1606 פרש טוקוגאווה מתפקיד השוגון ועבר להתגורר בסונפו, משם החזיק בהשפעה רבה על השוגון החדש טוקוגאווה הידטאדה, והעיר עברה להיות בשליטתו הישירה של השוגון. 
ב-1869, לאחר התמוטטות שוגונות טוקוגאווה, קיבל השוגון הנצר למשפחת טוקוגאווה שליטה על האן לסונפו. באותה שנה שונה שמו של ההאן לשיזואוקה, וב-1871 בוטלה שיטת ההאן והאן שיזואוקה הפך למחוז שיזואוקה. העיר שיזואוקה נוסדה באופן רשמי ב-1 באפריל 1889.
במלחמת העולם השנייה לא הייתה שיזואוקה מטרה להפצצות בעלות הברית מכיוון שלא היו בסביבתה בסיסים צבאיים ומתקנים תעשייתיים. אולם, ב-19 ביולי הפציצו אותה מפציצים אמריקנים והחריבו חלקים נרחבים ממנה, תוך גרימת אבידות רבות בנפש.

כלכלה

כלכלת שיזואוקה מתבססת בעיקר על מגזר השירותים, ובמקצת על תעשייה ועל חקלאות. בתחום החלקאות, מייצרת העיר תה ירוק, תותים, ואסאבי, מנדרינה, לוטוס, ורדים ואפרסקים. כמו כן, נמל שימיזו הסמוך הוא מרכז לדיג טונה.
כלי פריטה

כלי הפריטה הם כלי נגינה המשתייכים למשפחת כלי המיתר. 
את הצליל של כלי הפריטה מפיקים בעזרת פריטה על מיתר, בעזרת האצבעות, או בעזרת המפרט. הפריטה על המיתר, גורמת למיתר לרטוט. רטט זה מועבר לרוב לתיבת תהודה ודרכה לאוויר שסביבה, דבר המפיק צליל. 
כלי הפריטה העיקריים במוזיקה המערבית: גיטרה, מנדולינה, נבל.

מיתרי כלי הפריטה

מספר המיתרים, אורכם וקוטרם משתנה מכלי לכלי. שינוי גובה הצליל בכלי הפריטה מתבצע על ידי קיצור אורך המיתר בדרכים שונות: הנחת אצבע (גיטרה) או חפץ אחר (גליל זכוכית או מתכת בגיטרת סלייד), דוושות (נבל) או מנופים (קאנון).
אראסי דה קרווליו גימראש רוזה

קורות חיים

אראסי דה קרווליו גימראש רוזה נולדה ב-1908 לאמא גרמניה בריו נגרו. בנוסף לפורטוגזית שלטה רוזה גם באנגלית, צרפתית וגרמנית. עם נישואיה, היא עברה לסאו פאולו, שם נולד גם בנה. ב-1935, לאחר פרידתה מבעלה, שר החוץ הברזילאי הציע לה לעבוד בקונסוליה הברזילאית בהמבורג, והיא הסכימה.

הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

בשנת 1936 קיבלה את תפקיד המזכירה הראשית בקונסוליה של ברזיל בהמבורג. כמזכירה ראשית, הייתה אחראית על מתן וויזות הגירה לברזיל. נשיא ברזיל בתקופה זו היה ז'טוליו ורגאס, שהוביל מדיניות פרו-נאצית ומכאן גם האיסור שהוציא על הנפקת ויזות ליהודים. למרות האיסור, עזרה רוזה ליהודים להשיג ויזות ולהגיע לברזיל.
ד"ר גונטר היילבורן (Dr. Gunter Heilborn) סיפר שהוא וקבוצה של עוד חמישה עשר יהודים הגיעו לקונסוליה של ברזיל וביקשו מרוזה ויזות לברזיל. למרות שנאסר עליה לתת ויזות ליהודים, החליטה לעזור לקבוצת יהודים זו. היא הסבירה להם איזו ניירת עליהם להכין, ולאחר שחזרו עם הניירת, הם קיבלו את הוויזות. קבוצה זו עזבה את גרמניה על הספינה מונטה סרמיאנטו ב-18 בפברואר 1938. ד"ר הילברון קרא לביתו מריון אראסי כאות הוכרת תודה לרוזה, על העזרה שקיבל ממנה. רוזה סייעה באופן זה ליהודים רבים, שמספרם אינו ידוע, להגר מגרמניה הנאצית לברזיל ובכך הצילה את חייהם.
בנוסף לסיוע בהנפקת ויזות, ידוע על סיועה של רוזה גם למריה מרגרט לוי. בזמן ליל הבדולח, החביאה רוזה את בעלה של הגברת לוי בקונסוליה בה עבדה ולאחר מכן הכניסה אותו לביתה. לאחר מכן מריה לוי סידרה לבעלה מחבוא אחר בו הוא התחבא עד עזיבתם את גרמניה ב-24 בנובמבר 1938. בזמן שבעלה של גברת לוי שהה במחבוא, הסיעה רוזה את גברת לוי במכוניתה הדיפלומטית, על מנת שתוכל להיפגש עם בעלה במקום המחבוא החדש. מאוחר יותר סייעה רוזה למשפחת לוי להעביר את חפציהם לביתם החדש בברזיל, כשאת החפצים יקרי הערך כתכשיטים, היא הביאה לברזיל בעצמה.
לבסוף, חזרה רוזה לברזיל בשנת 1942 כאשר ברזיל הפסיקה את יחסיה עם גרמניה והצטרפה לבעלות הברית.

לאחר המלחמה

רוזה התחתנה בשנית עם אנטוניו גוינמרס רוזה, הקונסול שאתו עבדה בהמבורג בזמן המלחמה. היא נפטרה במרץ 2011 בסאו פאולו בהיותה בת 102.

הכרה והנצחה

ב-3 ביוני 1982 הוענק לרוזה תואר חסידת אומות העולם.

לקריאה נוספת

Mordechai Paladiel(2007), Diplomas Heroes Of The Holocaust ISBN 0881259098
Edna Aizenberg(2015), On The Edge Of The Holoaust
תחש נהרות קריבי

תיאור פיזי

כמו תחשים אחרים, תחש נהרות קריבי הסתגל באופן מלא לסגנון חיים ימיים, ללא גפיים אחוריות. כיסוי הפרווה מפוזר בדלילות על פני גופו ועוזר למלא תפקיד בהפחתת הצטברות של אצות על העור העבה של התחש. אורכו הממוצע הוא בין 2.7–3.5 מטר ומשקלו 200–600 ק"ג. הנקבות בדרך כלל גדולות יותר מאשר הזכרים. משקל התחש הגדול ביותר שתועד הגיע ל-1,655 ק"ג ואורכו היה 4.6 מטר. צבעו של התחש הוא אפור או חום. לתחש יש 3–4 ציפורניים בסנפירים, המאפשרים לו להחזיק את מזונו בנוחות בזמן האכילה.

התנהגות ומזון

תחש נהרות קריבי זריז בצורה מפתיעה, הוא נצפה מתגלגל, עושה סלטות ושוחה הפוך. הם לא מתחלקים בשטחים, אין להם תנועות מיוחדות להימנעות טורפים, מפני שאין להם טורפים טבעיים באזור המחיה שלהם, כגון אורקה וכרישים גדולים, שרק לעיתים רחוקות (אם בכלל) מגיעים לאזור המאוכלס על ידי מין זה.
תחש נהרות קריבי בוגר אוכל כ-10%–15% ממשקל גופם מדי יום. הוא אוכל 60 סוגי צמחים, החלק העיקרי מהם הוא עשבי ים. הם אוכלים גם דגים וחסרי חוליות קטנים. מפני שמזונם העיקרי הוא צמחים שאותם הם שוחקים, השיניים הטוחנות שלהם משתפשפות ומוחלפות ללא הרף למשך כל חייהם.

בית גידול

תחש נהרות קריבי מסוגל לעמוד בשינוי גבוה ברמת המליחות של המים, כך שהוא יכול לעבור לאזור בעל מליחות גבוהה או נמוכה. ניתן למצוא אותם בנהרות, תעלות רדודות, מפרצי מים מלוחים, ושפכי נהרות באזור החוף. בגלל חילוף החומרים האיטי שלהם, והעדר בשכבת שומן עבה, הם מוגבלים למים באזור טרופי וסובטרופי.
בגלל הגודל שלהם, הם נמנעים ממקומות בעומק של 1–2 מטר. הם שוחים בדרך כלל בעומק של 3–5 מטר, אך הם נמנעים מ-6 מטר והלאה. הם גם מסוגלים לחיות במים צלולים או עכורים. הם גם יכולים לשחות מרחקים גדולים במעלה הנהר (כל עוד הזרם נמוך מ-5 קמ"ש). לעיתים רחוקות ניתן למצוא אותם 200 קילומטר במעלה הנהר.
If It's Over

רקע כתיבה והקלטה

השיר נכתב והופק על ידי קארי עצמה והזמרת קרול קינג אם כי גרסת ההופעה החיה אשר מופיעה באלבום ההופעות החיות הופקה על ידי קארי ווולטר אפנסייב. מבחינה לירית השיר מדבר על מערכת יחסים שהולכת ודועכת, ויש ספקות לגבי ההמשך שלה.
באחד מההופעות של קארי עם השיר "Vision of Love" צפתה בה הזמרת קרול קינג וגילתה בה עניין. תחילה קינג הציעה לה לבצע גרסת כיסוי לשיר "(You Make Me Feel Like) A Natural Woman" של אריתה פרנקלין אך קארי סירבה. למרות סירובה של קארי קרול קינג הייתה נחושה לעבוד עם קארי והיא טסה לניו יורק על מנת לעבוד עם קארי על שיר מקורי. במהלך עבודה משותפת שלה עם קארי נולד הרעיון לכתוב את "If It's Over". על העבודה המשותפת של הנשים קינג אמרה: "אני אוהבת את הקול שלה, היא מאוד אקספרסיבית, היא נותנת הרבה משמעות למה שהיא שרה".
בעקבות יציאת אלבום ההופעות החיות שלה MTV Unplugged, קארי ביצעה את השיר במסגרת ההופעה החיה שלה בחסות MTV ולאחר מכן הוציאה אותו כסינגל תחת הגרסה הזו.  הגרסה החיה לא כוללת את הבית השני והפזמון, מאחר שרוב שירי המופע קיבלו גרסה מקוצרת יותר מגרסתם המקורית. השיר יצא במספר מדינות מצומצם בלבד ולא יצא לו קליפ רשמי. על מנת לקדם את השיר ביצעה אותו בטקס פרסי הגראמי ובתוכנית SNL.
פקיסטן במשחקים האולימפיים לנוער

אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)

המשלחת הראשונה של פקיסטן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה תשעה עשר ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט. המשלחת הגיעה להישג בענף הוקי השדה, כאשר נבחרת הנערים זכתה במדליית כסף. ספורטאי המשלחת השתתפו גם בענפים הרמת משקולות וטקאוונדו ושחייה בהם הם סיימו במקומות האחרונים.

אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)

המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שנים עשר ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפים. נבחרת הנערים בהוקי שדה לא זכתה באף מדליה, בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור. הנבחרת סיימה במקום החמישי. ספורטאי הנוער השתתפו גם בענפים הרמת משקולות קליעה ושחייה אך לא הגיעו להישגים משמעותיים.