google/wiki40b huggingface dataset:
אנסמבל ליריקה

אנסמבל ליריקה היא אנסמבל (מקהלה מעורבת יחד עם תזמורת קאמרית) הפועל במסגרת מנהל התרבות של עיריית פתח תקווה. היא הוקמה בשנת 1992 על ידי מאסטרו נילי הרפז ומאז פועל בניצוחה. 
התמחותו של האנסמבל בתחום האופרה האיטלקית ומשתתפיו לומדים פיתוח קול יחידני בסגנון ה"בל קנטו".לא אחת נהנה משיתוף פעולה עם המכון האיטלקי לתרבות ושגרירות איטליה. האנסמבל מבצע רפרטואר מגוון ביותר מהאופרה אל הפופ ומהליטורגיקה אל מוזיקה מסרטים, ברודוויי ושירים ישראלים בעיבודים אמנותיים.
לאנסמבל ביצועי בכורה של יצירות ישראליות בנות זמננו.

ציוני דרך

הופעתו הראשונה של אנסמבל ליריקה הייתה בחודש מאי 1992 במספר פרקי מקהלה מתוך אופרות בשיתוף עם תזמורת "הפגנינים".
בעונת הקונצרטים 1992–1993 השתתף האנסמבל בפתיחת העונה של התזמורת הקאמרית רמת גן, בתוכנית שהוקדשה ברובה לרוסיני לכבוד שנת ה-200 להולדתו.
באותה השנה ביצעה קבוצת הנשים של האנסמבל את יצירתה של ציפי פליישר "קינה" לסופרן סולו, מקהלת נשים, 2 נבלים וכלי הקשה.
האירוע התקיים באודיטוריום של הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
ב- 1993 התקיימה סדרת קונצרטים בה בוצעה "גלוריה" מאת ויוואלדי בשיתוף עם תזמורת "אקדמיה". בהפקה זאת השתתפה המקהלה הקאמרית של רמת השרון.
בשנת 1994 בוצעה ה"מיסה הקטנה" מאת רוסיני בהשתתפות סולנים מאיטליה, פסנתר והרמוניום.
בשנת 1995 בוצעו פרקי אופרה בשיתוף עם נגנים מהתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
1995 בכורה של הקנטטה "רגשות בריאה" מאת בנימין יוסופוב, אשר חוברה במיוחד עבור האנסמבל והוקלטה בביצועו עבור תחנת הרדיו קול המוסיקה.
ביצוע זה נבחר לייצג את ישראל במסגרת השידורים הבינלאומיים ברדיו הוינאי, הצלחתו שם הביאה לשידורו גם בגרמניה וגם ברדיו של הוותיקן.
בשנת 2000 ערך האנסמבל סיור הופעות באיטליה וביצע את ה"סטאבט מאטר" מאת פרגולזי ואף השתתף בפסטיבל מקהלות מטעם הוותיקן במוזיקה ליטורגית א-קפלה.
שנת 2001 – בסימן ג'וזפה ורדי – אנסמבל ליריקה עם מקהלות אורחות, התזמורת הסימפונית של הקונסרבטוריון העירוני ונגנים מתזמורת צה"ל ביצעו ממיטב יצירותיו של המלחין.
ב-2002 הוזמן האנסמבל לקונצרט באיסטנבול בו זכה לתשואות הקהל והביקורת.
במהלך 2003–2004 הופק מופע "ממיטב ברודוויי" בשיתוף עם נגני הביג בנד של הקונסרבטוריון העירוני של פתח תקווה ונבחר לפתיחת היכל התרבות החדש של העיר. בתוכנית קטעים מאת: אלינגטון, גרשווין, פורטר, ברנשטיין, לנון ומקרטני.
ב- 2007 עלתה לבמת היכל התרבות פתח תקווה "חגיגה איטלקית" הקול והכלי קודש וחול
לאנסמבל הצטרפו: חמישית כלי קשת, אבוב ופסנתר. 
הקונצרט לווה בתפאורה מוקרנת על מסך ענק. 
בתוכנית יצירות מאת: מרצ'לו, פרגולזי, רוסיני, פוצ'יני, ורדי ונינו רוטה מתוך הסרטים של פליני.
2012 - " חלום איטלקי" בקונצרט
קונצרט חגיגי לציון 20 שנה להיווסדו של אנסמבל ליריקה.
במעמד אורח הכבוד מגדי כריסטיאנו עלאם –חבר הפרלמנט האירופי.
אל האנסמבל הצטרפו: חמישיית כלי קשת, פסנתר וחליל. 
במרכז הערב ביצוע הבכורה של יצירתה של נילי הרפז ,"לדוד" לשירו של מ.כ. עלאם. ועוד בתוכנית מוזיקה מאת: רוטה, מוריקונה, ביזה, אלבינוני, ארגוב, זעירא, פיובני וגרשווין.
2013- מתוך קונצרט "חלום איטלקי" בנתניה פסטיבל "עיר פוגשת מוזיקה" אנסמבל ליריקה בניצוח נילי הרפז בשילוב עם מקהלת צליל המעיין בניצוח מרינה קלוייזנר. 
במהלך שנים אלו בוצעו קונצרטים ברחבי הארץ, השתתפויות בתוכניות שונות כגון: ערבי דן אלמגור, אגודת דנטה אליגיירי, אירועים וטקסים עירוניים ובתי שגרירים.
בנוסף לכל אלו מתקיימים הערבים הפתוחים לקהל של האנסמבל בבית שפירא
בפתח תקווה ומפגשים עם מקהלות שונות.
האנסמבל מרבה להופיע במסגרות שונות בארץ.
דולורס או'ריורדן

בצעירותה

דולורס או'ריורדן נולדה וגדלה בבאליבריקן שבלימריק, אירלנד. להוריה, טרנס ואיילין או'ריורדן, שבעה ילדים ודולורס הייתה הצעירה שבהם.

קריירת סולו

או'ריורדן הוציאה שני אלבומי סולו וערכה שיתופי פעולה רבים עם זמרים ברחבי העולם. ביצעה הופעה קצרה בסרט "קליק" בכיכובו של אדם סנדלר כזמרת חתונות ששרה את השיר Linger.
ב-2008 זכתה או'ריורדן בפרס EBBA.

Jetlag

באפריל 2014 הצטרפה להרכב Jetlag, עמם הקליטה חומרים חדשים.

חיים אישיים

או'ריורדן נישאה למנהל של להקת דוראן דוראן ולהם שלושה ילדים. הזוג נפרד בשנת 2014 לאחר 20 שנות נישואין. בשנת 2006 פורסם כי או'ריורדן היא אחת מ-10 הנשים העשירות ביותר באירלנד.
בהמשך נודע, כי או'ריורדן בילדותה סבלה מהתעללות מינית מאחד האנשים הקרובים אליה במשך ארבע שנים ברציפות. 
במהלך חיה סבלה או'ריורדן מדיכאונות רבים, אנורקסיה, אלכוהוליזם ואף ניסתה להתאבד באמצעות כדורים מספר פעמים.
ב-15 בינואר 2018 או'ריורדן נמצאה מתה לבדה במלון בלונדון. מותה נגרם כתוצאה מטביעה באמבטיה, בעת שהייתה שיכורה.
סארלואי

היסטוריה

על פי הסכמי ניימכן שנחתמו ב-1678-1679, עברה דוכסות לורן לידיה של צרפת. ב-1680 הורה לואי הארבעה עשר לבנות מבצר להגנת הגבול המזרחי החדש על גדות הנהר סאר. מבצר זה נקרא סארלואי (Sarre-Louis). המהנדס הצבאי המפורסם סבסטיאן דה וובאן בנה את העיר שתוכננה על ידי המושל הראשון שלה טומס דה שוסיי (Thomas de Choisy). ב-1683 ביקר לואי הארבעה עשר במבצר והעניק לו את סמלו. על הסמל מופיעים השמש העולה ושלושה פלר דה ליס. המוטו שעל הסמל הוא "Dissipat Atque Fovet" (היא (השמש) מפזרת (את העננים) ומחממת (את הארץ)).
ב-1697, על פי הסכם רייסווייק, רוב חלקיה של דוכסות לורן השיגו שוב את עצמאותם, אך סארלואי וסביבתה נותרו כמובלעת צרפתית. במהלך המהפכה הצרפתית שונה שמה של העיר לסאר ליברה (Sarre-Libre), אך שמה המקורי הושב לה ב-1810. על פי חוזה פריז (1815) עברו סארלואי וכל השטח שנודע מאוחר יותר כחבל הסאר, לשליטתה של פרוסיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה כבשו כוחות צרפתים את סארלואי. חבל הסאר הפך להיות מדינת חסות של חבר הלאומים למשך 15 שנים. ב-1933 הציפו רבים מחברי המפלגה הנאצית את חבל הסאר, מאחר שהיה זה החלק היחידי של גרמניה שנותר מחוץ לשליטת הרייך השלישי. כתוצאה מכך, קבוצות אנטי-נאציות הובילו מערכה לדרישה שהחבל ישאר תחת שליטת חבר הלאומים כל עוד אדולף היטלר שולט בגרמניה. יחד עם זאת, רגשות אנטי-צרפתיים היו מושרשים בסאר זה מכבר, ומעטים היו בגלוי בעד צרפת. ב-13 בינואר 1935, עם חלוף 15 השנים, נערך משאל עם בחבל ו-90% מהמצביעים הביעו את רצונם להסתפח לגרמניה.
בין השנים 1936-1946 סארלואי נקראה סארלאוטרן (Saarlautern, לאוטרן היא סיומת מקובלת למקומות יישוב בגרמניה), מתוך ניסיון של הנאצים לתת לשם העיר צליל גרמני.
לאחר מלחמת העולם השנייה נכבש החבל שוב על ידי צרפת. במשאל עם שנערך ב-1955 הצביעו רוב התושבים בעד איחוד עם גרמניה המערבית וב-1 בינואר 1957 נעשה החבל למדינה העשירית שלה.
ב-1980 חגגה סארלואי 300 שנים לייסודה.

הביצורים

גם כיום, שולט המבצר על המבנה המשושה של העיר. בנוסף למבנים שנבנו על ידי וובאן, נותרו כמה חלקים של הבנייה שנעשתה במאה ה-19, כאשר הפרוסים קיבלו את השליטה על העיר. לאחר 1887 כמה חלקים של המבצר נפגעו, אך כמה מהם, כמו עמדות הירי, הקסרקטינים, הביצורים בצורת משולש והאנדרטה לזכרו של מישל נה שהיה מרשל צרפת, נותרו בשלמותם.

כלכלה ותשתיות

סארלואי ידועה במפעלי הפלדה והברזל שלידה ובמכרות שלה. כיום, חברת פורד היא המעסיק הגדול בעיר, והמפעל של החברה מייצר את המכוניות פורד פוקוס ופורד קוגה.
הנמל של סארלואי הוא השמיני בגודלו מבין הנמלים הפנימיים של גרמניה. העיר שוכנת במרחק של 20 דקות נסיעה מהגבול עם צרפת ו-45 דקות נסיעה מלוקסמבורג, בירת לוקסמבורג.
אלימות במערכות יחסים חד-מיניות

אלימות במערכות יחסים חד-מיניות היא תופעה של אלימות והתעללות במערכת יחסים חד-מינית. אלימות במשפחה היא תופעה שקוראת גם במערכות יחסים הטרוסקסואלים אך במערכות יחסים חד-מיניות מעלה בעיות נוספת, ביניהם הומופוביה, סיכון גבוה למחלות מין, מחסור בסיוע משפטי וסטיגמות בידי החברה. אלימות במערכות יחסים חד-מיניות זוכה לפחות מחקר ומימון מאשר אלימות במערכות יחסים הטרוסקסואליות.

שכיחות

הנתונים נלקחו ממחקר שנערך בידי המרכז לבקרת מחלות ומניעתן בארצות הברית בשנת 2010.

לסביות

44% מהנשים הלסביות שהשתתפו במחקר דיווחו כי הם היו קורבנות לאלימות פיזית, אונס או הטרדה מאיימת בידי בנות הזוג שלהם. לעומת זאת 35% מהנשים ההטרוסקסואליות דיווחו על אילמות מסוג זה.

הומואים

רק 26% מהגברים ההומוסקסואלים דיווחו כי הם היו קורבנות לאלימות פיזית, אונס או הטרדה מאיימת בידי בני הזוג שלהם. לעומת זאת 29% מהגברים ההטרוסקסואליות דיווחו על אילמות מסוג זה.

ביסקסואלים

למרות שביסקסואלים יכולים להיות במערכת יחסים מכל סוג, יש להם סיכוי גבוה יותר להיות במערכת יחסים אלימה. 61% מהנשים הביסקסואליות ו-37% מהגברים הביסקסואלים דיווחו כי הם היו קורבנות לאלימות פיזית, אונס או הטרדה מאיימת בידי בני/בנות הזוג שלהם.

קשיים חוקתיים

לקורבנות של אלימות במערכות יחסים חד-מיניים יש לעיתים קשיים בקבלת סיוע משפטי, מכיוון שחוקי האלימות במשפחה מנוסחת כך שהם כוללות מערכות יחסים הטרוסקסואלים בלבד. ברוב המקרים, התוקף עדיין מסוגל להיות מואשם בתקיפה אך הפשע עלול לא להיות מדווח כאלימות במשפחה ובכך יכול להשפיע על ניהול המשפט והיקף העונש. בישראל חוק האלימות במשפחה כולל אלימות במערכות יחסים חד-מיניים.

הומופוביה

הומופוביה מהווה מרכיב מהותי באלימות במערכות יחסים חד-מיניים ובמחסור במקומות סיוע לנפגעים. דוגמה לכך הוא איום לאשות אאוטינג לבן זוג. ההיעדרות בסיוע ובעזרה חוקית מקטין את הסיכויים שמבצע האלימות יזכה לעונש.

הקואליציה הלאומית למניעת אלימות

הקואלציה הלאומית למניעת אלימות הוא ארגון שמטרתו להפחית אלימות נגד קהילות להט"ב בארצות הברית. הארגון הוקם בשנת 1995 בידי גפרי מונטגמרי. הארגון מנהל היום מעל 40 פרויקטים קהילתיים למניעת אלימות.

קהילה מאוחדת נגד אלימות

קהילה מאוחדת נגד אלימות היא ארגון שמבוסס בסן פרנסיסקו למטרתו לעזור לקורבנות אלימות במערכות יחסים חד-מיניות.

מרכז מונטרוז

מרכז מונטרוז הוא ארגון שמספק ייעוץ לאנשי להט"ב בטקסס.
צ'ארלס גרהארט

ראשית חייו

גרהארט נולד ב-6 ביוני 1895 לקצין קבע בצבא ארצות הברית, שסיים לבסוף בדרגת בריגדיר גנרל. בשנת 1913 החל גרהארט את לימודיו בווסט פוינט, ובשנת 1917 הוסמך כלוטננט משנה זמן קצר לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. בין חבריו שסיימו עמו היו מת'יו רידג'וויי, מארק קלארק, ג'וזף לוטון קולינס, ארנסט הרמון, נורמן קוטה, לורנס קייזר, פרדריק אוגוסטוס אירווינג, ברייאנט מור, וויליאם קלי הריסון, ועוד רבים אחרים שהגיעו לתפקידי פיקוד בכירים במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה.

קריירה צבאית

בתחילה שירת גרהארט ביחידת פרשים בטקסס, ולאחר מכן לחם בחזית המערבית במסגרת הדיוויזיה ה-89.
לאחר המלחמה מילא גרהארט תפקידים שונים בצבא, ובשנת 1932 נבחר לשופט באירועי הרכיבה במשחקים האולימפיים שהתקיימו בלוס אנג'לס.

מלחמת העולם השנייה

בזמן המתקפה היפנית על פרל הארבור היה גרהארט מפקד חטיבת הפרשים ה-56, ובאוגוסט 1942 מונה למפקד הראשון של הדיוויזיה ה-91 שהייתה אחראית על אימון הטירונים לצבא. ביולי 1943 מונה גרהארט למפקד הדיוויזיה ה-29 שהוצבה בדרום מערב אנגליה לקראת הפלישה לנורמנדי.
גרהארט היה מפקד קפדן שהקפיד מאוד על המשמעת, ומסופר עליו שגער בחייל שהשליך קליפת תפוז על הקרקע במהלך הלחימה בחוף אומהה. גרהארט פיקד על הדיוויזיה ה-29 החל מהנחיתה בחוף אומהה, ועד לסיום מלחמת העולם השנייה. שיעור הנפגעים בדיוויזיה היה גבוה מאוד, ובמהלך הלחימה ספגה הדיוויזיה 20,600 הרוגים, פצועים ושבויים. כמו כן נחשב גרהארט למפקד רופף מבחינה מוסרית, משום שפתח בית בושת לחיילי הדיוויזיה ברן, עד שהורה עומר בראדלי לסגור אותו.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה הורד גרהארט לדרגת קולונל, בעקבות שיעור האבידות הגבוה שספגה הדיוויזיה, ועקב העמדה המוסרית הרופפת שלו. גרהארט שימש כנספח ההגנה של ארצות הברית בברזיל ובתפקיד בפורט מיד, מרילנד, ובשנת 1948 פרש מהצבא בדרגת מייג'ור גנרל.
ב-9 באוקטובר 1976 מת גרהארט בביתו, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
מעגלים

היסטוריית היישוב

היישוב הוקם בשנת 1958. המרכז הכפרי מעגלים הוקם סביב בית הספר היסודי האזורי, נמנה עם ראשוני מושבי העולים אשר הוקמו על ידי איגוד המושבים בנגב המערבי. העולים שהגיעו ליישוב עלו לארץ מתוניסיה ומאזורי הגבול איראן–עיראק–כורדיסטן, בשנת 1987 קיבל מעגלים מעמד של יישוב קהילתי, ובשנות ה-90 הוקמה בו שכונת בנה ביתך שרוב תושביה הם זוגות צעירים מהאזור.

מידע כללי על היישוב

במעגלים מעל ל־400 משפחות. ביישוב 30 יחידות משק ו־420 יחידות דיור. ביישוב יש מרכז מסחרי, וכן בית ספר יסודי ממלכתי-דתי. בנוסף ישנו בית עם המשמש לאירועים וכנסים.
ביישוב מתקיימת פעילות תורנית עניפה בראשות הרב משה אלקבץ המשמש כרב היישוב.
בכלל זה פועלים ביישוב בית כנסת מרכזי ובית כנסת "אחדות ישראל" שבשכונת הגבעה, וכן כולל יומי לכלל התושבים, וכולל יומי לאברכים.
בנוסף ביישוב קיימים מגרשי ספורט-כדורגל וכדורסל כמו כן קיימים סניפים של תנועות הנוער "בני עקיבא" ו"אריאל"
הארפו מרקס

חייו

הארפו נולד בניו יורק, כשלישי מבין האחים מרקס, בני משפחה יהודית ממוצא גרמני. אח בשם מנפרד מת כתינוק. אחיו הגדול של הארפו היה לאונרד (המכונה צ'יקו), ואחיו הצעירים היו ג'וליוס הנרי, המכונה גראוצ'ו וכן מילטון והרברט (גמו וזפו).
בינואר 1910 הצטרף הארפו לצ'יקו וגראוצ'ו לצוות מוזיקלי בשם "שלושת הזמירים". הארפו השתכנע כי עליו לשחק את האילם לאחר שקרא ביקורת על הופעתם בו נאמר כי הוא הפליא בפנטומימה אך הרס את ההופעה בכל פעם שפתח את פיו.
הארפו למד לנגן בנבל, וניגן באופן ייחודי ובלתי קונבנציונלי, מכיוון שהיה מתאם את המיתרים בעצמו. רק לאחר שנים הסתבר לו כי נגינתו אינה תואמת את האופן המקובל של נגינה בנבל. הצלחתו הביאה נבלנים מכל העולם לחקות את הדרך בה ניגן.
הארפו שינה את שמו לארתור בעקבות הרגשות האנטי גרמניים באמריקה בעקבות מלחמת העולם הראשונה. הוא נישא לשחקנית סוזן פלמינג ב-28 בספטמבר 1936. לזוג לא היו ילדים משלו, אך הם אימצו שלושה בנים ובת. בעוד שבסרטיו שיחק הארפו דמות אנארכית ופרועה, חייו הפרטיים היו שלווים ורגועים.
האחים החלו את הקריירה הקולנועית שלהם בסרט "אגוזי הקוקוס" בשנת 1929, שהיה מבוסס על מופע מצליח שהעלו האחים בברודוויי, והיא נמשכה, עם עליות וירידות, עד לשנת 1949. בתחילה כרביעייה, ומשנת 1933 כשלישייה שכללה רק את גראוצ'ו, צ'יקו והארפו. סרטיהם היו בתחילה קומדיות אנרכיסטיות שלעיתים מתחו ביקורת חברתית חריפה על מוסדות הבסיס של החברה האמריקנית (כסרט "מרק ברווז" משנת 1933). בהשפעת המפיק אירווינג ת'ולברג מיתנו האחים את סגנונם, וסרטיהם הפכו לקומדיות מוזיקליות, בהן מסייעים שלושת האחים לזוג אוהבים לממש את אהבתם.
בשנת 1961 פרסם הארפו את האוטוביוגרפיה שלו, "הארפו מדבר" בה הוא מספר כי ישנם אנשים שלא האמינו כי הוא אכן מסוגל לדבר. רבים האמינו כי הוא אילם מלידה. למעשה קיימות הקלטות של קולו. נראה כי היה לו קול ערב, כשל קריין מקצועי, אם כי בעל מבטא ניו יורקי בולט, כמוכח בהקלטות.
הארפו מת לאחר ניתוח לב פתוח ב-28 בספטמבר 1964. את הנבל שהיה לסמלו הוא תרם בצוואתו למדינת ישראל. הנבל נמצא באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
ציקלופיים

משפחות חלקי

ציקלופידיים (Cyclopidae)
IXI

אודות Ogo

ה-Ogo הוא מכשיר נייד הפועל ברשת GPRS/EDGE המאפשר מגוון שירותים מקוונים כגון תוכנות מסרים מידיים (MSN Messenger, ICQ ,דואר אלקטרוני), הודעות טקסט, RSS, וגלישה ברשת. 
Ogo1 הושק לראשונה בספטמבר 2004 בארצות הברית אירופה ואפריקה.
בפברואר 2007 הושק Ogo2.0 והסכמי הפצה נחתמו בשווייץ ,אוסטריה ,רוסיה וארצות הברית. 
מכשירי ה-Ogo הם smart phone בעל יכולות מסנג'ר של MSN ו-ICQ מובנים,מסך QVGA, תמיכה בקובצי מוזיקה ווידאו. המכשיר תומך בpush e-mail ומאפשר שימוש מקביל גם במספר חשבונות דוא"ל שונים.
ה-Ogo נמכרים למפעיל הסלולרי ומוצעים לצרכן בחבילות שונות המכילות ברובן אופציה של unlimited data במחיר חודשי קבוע.
צבי הרמן שפירא

ראשית דרכו

צבי שפירא נולד בארז'וויליק, עיירה קטנה בליטא על יד העיר טאוראגה. אביו היה למדן ידוע-שם ואיש מידות-תרומיות, וכל שאיפתו הייתה שבנו יהיה רב בישראל.

עוד בילדותו גילה צבי הרמן שפירא כשרונות בלתי רגילים: בן שלוש קרא כבר "אותיות קטנות" בספר, בן ארבע למד גמרא עם פירושים, בן שמונה שלט כבר בלשון העברית במידה כזאת, עד שחיבר ספר דקדוק משלו והתמחה בספר מורה נבוכים לרמב"ם.
עד מהרה התפרסם בכל נתיבות התלמוד ועודו צעיר לימים קיבל סמיכה לרבנות. בשנת ה-24 לחייו שימש כבר כרב וראש ישיבה בעיר הליטאית בירטושלא, ושמו יצא לתהילה בכל הסביבה.

השגים במדע ובחכמה

בן 26 החליט שפירא להתחיל בלימודי-חול ולבסס את ידיעותיו במתמטיקה.
בהשפעת רעיונות ההשכלה עזב את עיירתו, את רבנותו ואת עולם הישיבות והלך אל מרכזי הרוח והמדע בעולם.
תחילה הגיע לווילנה ובידו מכתב המלצה מאת הסופר אברהם מאפו.
כאן התחיל הרב לשעבר והוא אז בן 27 - בפעם הראשונה בחייו ללמוד את שפת המדינה ולהתעמק במדעים, וכאשר נוכח לדעת כי בווילנה לא ימצא את מבוקשו, החליט לגלות למקום אחר.
אחרי טלטולים רבים וניסיונות קשים - בין היתר באודסה - הגיע בשנת 1868 לברלין ללא ידע מוקדם בגרמנית ובאין מאומה לכלכל את נפשו. נרשם לקורסים באקדמיה לאומנויות ומלאכות. הוא התגורר בעיר הגדולה בבדידות גמורה ובחוסר כל. לפעמים היה מתהלך בחוצות רעב לפרוסת-לחם אף מקום לינה לא היה לו, והיה לן על אחד הספסלים בגן-העיר. המכשולים הרבים לא ריפו את ידיו ולא שברו את רוחו אך גופו נשבר. בריאותו התרופפה ושפירא נאלץ להפסיק לזמן מה את לימודיו ולחזור לעיירתו.
בין השנים 1871–1878 עסק בהצלחה במסחר באודסה. כך יכול היה לרכוש אמצעים לשם חידוש לימודיו. 
בשנת 1878 חזר לברלין ומשם לאוניברסיטת היידלברג. הפרופסור הנודע למתמטיקה מוריץ קנטור, הסכים לתת לו שיעורים פרטיים וללמדו מתמטיקה בסיסית.
עברו אך ימים מועטים ושפירא נתקבל כחבר בחברה המתמטית בהיידלברג. כעבור זמן קצר, נתן את הרצאתו הראשונה ובשנת 1880 הופיע ספרו הראשון במתמטיקה. הוא הוכתר בתואר כבוד ונתמנה למרצה באוניברסיטה. עברו עוד שש שנים ושפירא מונה כפרופסור שלא מן מהמניין למתמטיקה באוניברסיטת היידלברג. גם לאחר שנתמנה כמרצה נאלץ להתפרנס גם מעבודתו כשען.

תחילת פעולתו הציונית

בגיל 30 התוודע לרעיון ההתיישבות בארץ ישראל וחלם על הקמת מרכז עליון למדעים בירושלים. הוא התחיל לפרסם מאמרים על בעיות תנועת התחיה הלאומית וקשר קשרים עם הסטודנטים היהודים בהיידלברג, שהיו רובם יוצאי רוסיה ורעיון שיבת ציון היה קרוב ללב כולם. בגיל ארבעים, יסד שפירא בהיידלברג אגודה יהודית לאומית בשם "ציון" שמטרותיה היו להפיץ בקרב היהודים את השפה ואת הספרות היהודית, לארגן את היהודים לפעולה ציבורית למען שחרור מעמדו של העם היהודי, להגשים את הרעיון של התיישבות יהודית בארץ ישראל ולהקים מרכז רוחני של המתיישבים היהודים בארץ.

הקונגרס הציוני הראשון

אגודתו של שפירא לא האריכה ימים ולו הייתה זו אכזבה רבה. אולם עד מהרה מצא עידוד כאשר הגיעו אליו בנימין זאב הרצל וספרו "מדינת היהודים".תחילה היסס מחשש כי סופו של החזון יהא כסוף האגודה בהיידלברג, ואולם בשנת 1897, בצאת קריאתו של הרצל אל בית ישראל להתכנס לקונגרס הציוני הראשון בבזל הוא לא היסס עוד.

ימיו האחרונים

הוא הוזמן להשתתף בכינוס ציוני חשוב בעיר קלן וחלה בדלקת ריאות, ובל"ג בעומר ה'תרנ"ח הוא נפטר. הוא נקבר תחילה בבית הקברות העתיק של העיר קלן, ובי"ט בטבת ה'תשי"ד הועלו עצמותיו לירושלים ונטמנו בהר המנוחות.
על שמו :המושב גבעת שפירא; שמות רחובות בערים: חיפה, ירושלים, פתח תקווה, ראשון לציון, חולון  ותל אביב - הרחוב בו שוכן בית קק"ל.
חיל הים של צבא השחרור העממי

חיל הים של צבא השחרור העממי (בסינית: 中国人民解放军海军, באנגלית: People's Liberation Army Navy, או PLA Navy ובקיצור נפוץ PLAN) הוא הענף האחראי על לוחמה ימית של צבא השחרור העממי. שורשיו של PLAN מגיעים עד מלחמת האזרחים הסינית והוא נוסד בשנת 1950. בעשר השנים הראשונות שלו הוא קיבל סיוע מברית המועצות בהדרכה, ייעוץ, טכנולוגיה וציוד.
עד שנות ה-80 היה PLAN נחשב לחיל ים דל אמצעים, של מים רדודים בלבד, אולם בשנות ה-90, לאחר נפילתה של ברית המועצות פחתה ההתמקדות של צמרת השלטון הסיני בחששות טריטוריאליים יבשתיים ועברה במידה לא מבוטלת אל עבר הגבולות הימיים. לאור זאת התקבלה החלטה אסטרטגית לחזק משמעותית את חיל הים הסיני ולהביאו לידי כח משמעותי הרתעתי באזור ובעולם בכלל, עד 2009.
עד שנות ה-90 היה חיל הים תחת חיל הרגלים של צבא השחרור העממי ומעמדו עלה להשתוות לזה האחרון עם השינוי בגישה כלפיו.

הרחבת הפעילות למים בינלאומיים

לקראת המאה ה-21, עבר PLAN תהליך מעבר לחיל ים של "מים-ירוקים" עם תחומי פעילות שמשתרעים הרחק מהמים הטריטוריאליים המסורתיים של סין.
ניצנים למגמה נראו כבר בשנים 1989–1993 בהן ערכה ספינתך זנגה ביקורים בהוואיי, תאילנד, בנגלדש, פקיסטן והודו. ובשנים שלאחר מכן ספינות סיניות רבות ביקרו בולדיבוסטוק, וכן בצפון קוריאה, אינדונזיה, ניו זילנד, אוסטרליה והפיליפינים. לקראת שנת 2000 כבר ערכו מסעות למלזיה, דרום אפריקה ואפילו ארצות הברית, קנדה, צרפת, איטליה ואנגליה.
במרץ 1997 החלו לראשונה משחתות מסוג LUDA ו LUHU, יחד עם מכלית תדלוק מסוג Type 908, לערוך מסע ניווט (של 98 יום) הכולל את כל האוקיינוס הפסיפי.
בספטמבר 2012 נכנסה לשירות מבצעי נושאת המטוסים הראשונה של חיל הים - הליאונינג. בשנת 2017 הסתיימה בניית נושאת מטוסים נוספת - נושאת מטוסים 001A.
גלגל (אופניים)

באופניים קבועים, בדרך כלל, שני גלגלים בעלי רדיוס זהה. קוטר הגלגל הנהוג באופני מבוגרים הוא "26, או "29. נשים רוכבות לפעמים עם גלגלים של "24. "20, או פחות, משמש נוער וילדים. הגלגל האחורי מונע בעזרת תמסורת, במרבית המקרים גלגלי שיניים ושרשרת, אשר הרוכב מסובב בכוח הרגליים, בעזרת דושות. הגלגל הקדמי מונע בגלל הדחף שיוצר הגלגל האחורי. על הגלגל מורכב צמיג, אשר ייתכן שיהיה עם, או בלי, אבוב (פנימית).

חיבור הגלגל לאופניים

הגלגל מתחבר לשילדת האופניים. בפועל, ציר הגלגל ארוך מספיק, ובולט מהגלגל. והוא המחובר לשילדה. בעבר היה נהוג שהציר מחובר לשילדה עם אומים. בישראל הקוטר הנפוץ, ולכן גם האום הדרוש, הוא בגודל "15. כיום צורת חיבור כזו נמצאת בעיקר באופניים זולים. באופניים יקרות יותר נפוץ מגנון של שחרור מהיר. בחיבור כזה יש ידית קטנה המאפשרת לשחרר, ולהדק, את הגלגל לשלדה. בתמונה שהובאה בתחילת הערך ניתן לראות אותה, אך היא אינה בולטת לעין. מנגנון כזה מאפשר לפרק את הגלגל ללא מפתח או כלי עבודה אחרים. לכן הוא נוח לתיקונים, אך מקל על גניבה.

היסטוריה

הגלגל בצורתו כיום נוצר רק בסוף המאה ה-19. לפני כן הגלגל הקדמי היה בעל רדיוס גדול יותר מהאחורי. כאשר במהלך ההתפתחות של האופניים הפרשי הרדיוסים בין הקדמי לאחורי הלכו ופחתו. הבדל נוסף בין גלגל מודרני לעתיק הוא שהגלגלים הראשונים דמו מאד לגלגלים של עגלות. לא היה להם צמיג, או חומר רך אחר בהיקף. בנוסף לכך, החישורים שלהם היו מאונכים לציר הגלגל. בגלגל מודרני החישורים משיקים לציר.
הגביע הגרמני

היסטוריה

בטורניר הראשון, בשנת 1935, השתתפו 63 קבוצות ובסיומו זכתה נירנברג לאחר שניצחה במשחק הגמר את שאלקה 04 בתוצאה 0-2. בשנת 1944 הושעה הטורניר עקב מלחמת העולם השנייה וחודש בשנת 1953.
בגביע הגרמני משתתפות 64 קבוצות, כאשר לכל קבוצות הבונדסליגה והבונדסליגה השנייה מובטח מקומם בטורניר, ואילו שאר המתמודדות נבחרות מהליגות הנמוכות יותר.
החל משנת 1960, הקבוצה אשר זכתה בגביע הגרמני העפילה אל גביע אירופה למחזיקות גביע, ואם השתתפה הקבוצה הזוכה בליגת האלופות, אזי הקבוצה אשר הפסידה בגמר הגביע זכתה להשתתף בגביע אירופה למחזיקות גביע. החל מעונת 1998/1999, כאשר חדל גביע אירופה למחזיקות גביע להתקיים, מעפילה זוכת הגביע הגרמני לגביע אופ"א (החל משנת 2009 נקרא הליגה האירופית). אם שתי הקבוצות שהעפילו לגמר הגביע משתתפות בליגת האלופות על בסיס מיקומן בליגה, הכרטיס לליגה האירופית יינתן לקבוצה במיקום הגבוה ביותר אשר אינו מקנה כרטיס אוטומטי למפעלים האירופאיים בבונדסליגה.
הקבוצה המעוטרת ביותר בתולדות המפעל היא באיירן מינכן אשר זכתה בגביע 19 פעמים.
שוסטקה

היסטוריה

העיר הוקמה ב-1739 בעקבות צו שניתן על ידי הממשל הרוסי, במקום הוקם מפעל ליצור אבקת שריפה ורוב תושבי המקום עבדו בו. ב-1764 המפעל הפסיק את פעילותו, אך ב-1771 חודשה הפעילות בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית.
במחצית השנייה של המאה ה-18 המפעל שופץ. ב-1893 רכבת חיברה את שוסטקה עם שאר האימפריה הרוסית. בסוף המאה ה-19 התגוררו כאן 4,500 תושבים. 
ב-1924 קיבלה שוסטקה מעמד של עיר. לקראת 1940 הפכה שוסטקה לאחד המרכזים החשובים של תעשייה כימית בברית המועצות.
דמויות גפרורים

דמויות גפרורים (באנגלית: Stick figures) הוא כינוי לסוג מאוד פשוט של ציור בני אדם, שמורכב ברובו מקווים ישרים ונקודות. דמויות אלו פופולריות עקב פשטות ומהירות יצירתן.
בדמויות גפרורים הראש בדרך כלל מיוצג על ידי עיגול, שלו מתווספים לפעמים פרטים נוספים, כמו פה, עיניים, שיער ועוד.

היסטוריה

דמויות גפרורים נוצרו כבר בזמנים פרהיסטוריים. בתקופות מאוחרות יותר, ניתן למצוא ואריאציות של דמויות גפרורים בכתב החרטומים המצרי, ובכתב הסיני.
השימוש הבינלאומי הראשון בדמויות גפרורים היה באולימפיאדת טוקיו ב-1964. כמו כן היה שימוש בדמויות גפרורים גם באולימפיאדת מינכן ב-1972.
דמויות גפרורים נפוצות גם בוובקומיקס, לדוגמה xkcd, באנימציות פשוטות, ובמשחק איש תלוי שבו דמות של איש תלוי נבנית במהלך המשחק.
קומו (נפה)

גאוגרפיה

נפת קומו גובלת בטיצ'ינו  ובגראובינדן שבשווייץ בצפון-מערב. במזרח היא גובלת בנפת סונדריו ובנפת לקו. בדרום היא גובלת בנפת מונצה-בריאנצה. במערב היא גובלת בנפת וארזה.
טאפרוור

טאפרוור (באנגלית: Tupperware) היא חברה אמריקאית המייצרת מכלי פלסטיק אשר מוכרת בעיקר בזכות שיטות השיווק הישיר, ל-Tupperware כמעל 400 מדגימות בישראל וכל אחת מוכרת למכריה. השיטה המסורתית למכירת מוצרי Tupperware היא באמצעות חוגי בית, "מסיבות טאפרוור", בהן מתארגנות קבוצות של אנשים המתעניינים במוצרי החברה, ואלה נמכרים בדרך חווייתית ונעימה. את שיטת השיווק הזו פיתחה בראוני וייז.
מסיבת טאפרוור היא אירוע המתקיים בבית פרטי, ובו אנשים המכירים זה את זה מתכנסים כדי לרכוש מוצרים של חברת טאפרוור מנציג החברה. מארגן המסיבה מקבל, כתמורה לארגון המסיבה, מוצרים ייחודיים של חברת טאפרוור, אשר לא ניתן לרכוש בדרך אחרת.
חברת טאפרוור, שמרכזה באורלנדו, פלורידה, מבטיחה אחריות לכל החיים על מוצריה. הקו השיווקי של חברת טאפרוור מתבסס על מיתוג מוצריה כיקרים אך איכותיים.
בונה-ורקה

בונה-ורקה (גרמנית Buna Werke) או מפעל בונה לעבודה היה מחנה עבודה נאצי ליד העיירה אושוויינצ'ים בפולין. המפעל ייצר גומי סינתטי וגומי הקרוי "בונה-אן" תוך כדי ניצול עובדי כפייה שהובאו ממחנה אושוויץ הסמוך. עד לשנת 1944 היה למפעל כוח אדם שמנה כ-80,000 עובדי כפייה.

היסטוריה

לפי ספרו של יוסף בורקין "הפשעים והעונש של אי גה פארבן" ("The Crimes and Punishment of IG Farben"), תאגיד אי גה פארבן היה המממן הראשי של מחנה אושוויץ III, אושוויץ מונוביץ, מחנה העבודה של אושוויץ בו וממנו נשלחו אסירים לעבוד עבור בונה ורקה. בורקין כתב בספרו שפרימו לוי היה אחד מהכימאים הראשיים במפעל, ושבעזרת עמיתיו עזר לחלק מהאסירים במפעל לשרוד, אך לא לייצר כמות מספקת של גומי שתסייע למאמץ המלחמתי של הנאצים. לתוצר העיקרי של המפעל קראו BASF AG, ועד לשנת 1988 "בונה" היה שמו המסחרי.