אנדרס סגוביה

ילדות ונעורים

סגוביה החל לנגן בגיל צעיר כגיטריסט פלמנקו. הגיטרה הראשונה שלו הייתה לפני כן בבעלותו של פאקו דה לוסנה, שמת כשסגוביה היה בן חמש. בהמשך קיבל הדרכה מסוימת מאגסטיניו, נגן פלמנקו חובב, מחסידיו של פאקו דה לוסנה. עם זאת, סגוביה לא היה לנגן פלמנקו אלא העדיף מוזיקה אמנותית אקספרסיבית, כדוגמת זו של פדריקו מורנו טורובה וחידש את העניין בכלי זה כאמצעי ביטוי לביצוע מוזיקה קלאסית.
סגוביה שאף להעלות את קרנה של הגיטרה למעמדם של הפסנתר והכינור. חלומו היה לראות את הגיטרה מנוגנת ונלמדת בכל ארץ ובכל אוניברסיטה בעולם ולהעביר את אהבתו לגיטרה לדורות הבאים.
כנער מתבגר, עבר סגוביה לגרנדה, שם למד לנגן בגיטרה וספג את אווירת העולם האחר של ארמון אלהמברה - שריד מורי החולש על העיר מעל גבעה נישאה, שהיווה עבורו מקור השראה רוחנית.

קריירה

הופעתו הפומבית הראשונה של סגוביה הייתה בספרד, בגיל שש-עשרה. כמה שנים אחר כך קיים את הקונצרט המקצועי הראשון שלו במדריד, בנגינת עיבודים לגיטרה של פרנסיסקו טארגה וכמה יצירות משל יוהאן סבסטיאן באך, שעיבד בעצמו. אף כי משפחתו ריפתה את ידיו ורבים מתלמידי טארגה התייחסו אליו בזלזול, הוא המשיך בשלו. לימוד וחקר הגיטרה היה עניינו העיקרי כל ימי חייו.
סגוביה הופיע במדריד בשנת 1912, בקונסרבטואר של פריז בשנת 1915 ובברצלונה ב-1916. בשנת 1919 נחל הצלחה בסיור בדרום אמריקה. מעמדה של הגיטרה הקלאסית הידרדר בראשית המאה ה-20 ורק בברצלונה ובאזור ריו דה לה פלטה של דרום אמריקה אפשר היה לראותה ככלי נגינה משמעותי. כשסגוביה הופיע בזירה, היו ניצני שינוי במצב, במידה רבה הודות למאמציו של לובט. באווירת השינוי הזו הצליח סגוביה, בזכות השילוב של עוצמת אישיותו ואמנותו עם חידושי הטכנולוגיה - הקלטות, רדיו ומסעות בדרך האוויר - להשיב את הגיטרה לפופולריות שידעה בעבר.
בשנת 1916 פגש סגוביה בפריז את אלכסנדר טנסמן, שכתב בהמשך מספר יצירות לגיטרה לסגוביה, בהן קאוואטינה, שזכתה בפרס בתחרות ההלחנה הבינלאומית של סיינה בשנת 1952.
בגרנדה, בשנת 1922, היה סגוביה לחבר ב"קונקורסו דה קנטה חונדו", שקידם המלחין הספרדי מנואל דה פאיה. מטרת ה"קונקורסו" ב"קלאסיציזציה" שנקט הייתה לשמר את טוהר הפלמנקו מפני עיוות של מוזיקה פופולרית חדישה. הכיוון שנקט סגוביה בגיטרת הפלמנקו היה עכשיו קלאסי. בפתיחת ה"קונקורסו" באלהמברה ניגן סגוביה "הוקרה לדביסי עלי גיטרה" מאת פאיה.

חידושים בטכניקת הנגינה ובמבנה הגיטרה

הטכניקה של סגוביה הייתה שונה מזו של טארגה וממשיכי דרכו, אמיליו פוחול. הן סגוביה והן מיגל לובט פרטו על המיתרים בשילוב של הציפורניים וקצות האצבעות וכך הפיקו צליל חד יותר מזה של בני זמנם. לובט נודע כמי שהשתמש בטכניקה זו הרבה לפני סגוביה. בטכניקה זו (אפויאנדו), שהמציא טארגה, אפשר היה ליצור מגוון רחב יותר של צלילים מאשר בשימוש בקצות האצבעות או בציפורניים בלבד. גיטריסטים קלאסיים חלוקים זה מכבר בשאלה, מהי הגישה הטובה ביותר, ואף כי רובם מנגנים כיום בטכניקה המשולבת, יש שמעדיפים עדיין את הנוחות והצליל הרך יותר של קצות האצבעות בלבד.
רבים מחשובי המוזיקאים סברו, שלגיטרה של סגוביה אין מקום בקהיליית המוזיקה הרצינית, משום שלא ראו את הגיטרה כמתאימה לנגינת מוזיקה קלאסית. אבל הטכניקה המצוינת של סגוביה והמגע הייחודי שלו הדהימו את מאזיניו. כתוצאה מכך חדלה הגיטרה מלהיחשב לכלי פופולרי מובהק והתקבלה ככלי שווה זכויות גם באולמות הקונצרטים. סגוביה אף טען, כי הודות לו מצאה הגיטרה את מקומה לא רק בקרב רקדני הפלמנקו והצוענים אלא גם ברפרטואר הקלאסי, המקצה לה מקום באולמות הקונצרטים.
ככל שסגוביה התקדם בקריירה שלו והופיע לפני קהל מאזינים גדל והולך, התברר לו, שהגיטרות הקיימות אינן עונות על דרישות הנגינה באולמות קונצרטים גדולים, משום שהווליום שלהן איננו מספיק. סגוביה פנה איפוא לחקור אפשרויות טכנולוגיות מתקדמות לשיפור יכולת ההגברה הטבעית של הגיטרה.
בעבודה משותפת עם בונה כלי קשת, עזר לעצב את מה שמוכר כיום כגיטרה הקלאסית, הבנויה מעץ משובח יותר וממיתרי ניילון. גם צורת הגיטרה השתנתה לשיפור האקוסטיקה. הגיטרה החדשה הזאת יכולה להפיק צלילים חזקים יותר מדגמי גיטרות קודמים, שהיו בשימוש בספרד ובמקומות אחרים בעולם. את העיצוב הבסיסי הזה פיתח טורז 50 שנה לפני הולדת סגוביה.

מוניטין כווירטואוז וכמורה

אחרי מסע קונצרטים באמריקה בשנת 1928, התפרסם שמו כ"נגן הגיטרה", ומלחינים כמו הייטור וילה לובוס התחילו לכתוב יצירות לגיטרה עבורו. הוא גם עיבד מספר רב של יצירות קלאסיות בעצמו והחזיר לביצוע עיבודים של אחרים, כדוגמת טארגה. עם זאת, נגנים רבים בשתי האמריקות כבר ניגנו יצירות אלה עוד לפני בוא סגוביה.
לסגוביה היו תלמידים רבים במהלך הקריירה שלו, ביניהם כמה גיטריסטים מפורסמים כמו אבל קארלווארו, בן בולט, כריסטופר פארקנינג, פיליפ דה פרמרי, ג'ון ויליאמס, אליוט פיסק ואסטבן. התלמידים האלה, עם עוד רבים אחרים, ממשיכים בדרכו של סגוביה ועושים להגדלת נוכחותה של הגיטרה הקלאסית, להפצתה ולהרחבת הרפרטואר שלה.
כאות הוקרה על תרומתו העצומה לתרבות, ניתן לסגוביה תואר האצולה מרקיז דה סאלוברניה בשנת 1981.
אנדרס סגוביה המשיך להופיע עד גיל מתקדם וחי בפרישה למחצה בשנות ה-70 וה-80 לחייו בקוסטה דל סול. שני סרטים, שהם בבחינת ציוני דרך, נוצרו על חיי סגוביה ועבודתו - אחד כשהיה בן 75 והשני כשהיה בן 84. את הסרטים אפשר להשיג ב-DVD, בשם "אנדרס סגוביה - פורטרט".
סגוביה מת במדריד מהתקף לב בגיל 94, אחרי שהשיג את שאיפת חייו, לרומם את הגיטרה מכלי פופולרי-פולקלוריסטי לכלי נגינה קונצרטי, שאיננו נופל מן הפסנתר או הכינור.