שון או'קייסי

שנותיו המוקדמות

נולד בשנת 1880 בדבלין תחת השם ג'ון קייסי. יחד עם הוריו, מייקל קייסי וסוזן לבית ארצ'ר, בבית מספר 85 ברחוב אפר דורסט (Upper Dorset Street), בצפונה של Inner City. משפחתו השתייכה למעמד הבינוני, חברי הכנסייה של אירלנד, בעלת הצביון האנגליקני-פרוטסטנטי. האב, פקיד במשרדי "המיסיון של הכנסייה האירית" ללא השכלה פורמלית רבה אך חובב קריאה, היה למעשה בן לאיכר קתולי מן הרוזנות לימריק שהתחתן עם אשה פרוטסטנטית ושהמיר את דתו לזו של אשתו. אמו של המחזאי לעתיד, סוזן, הייתה גם היא בת למשפחה פרוטסטנטית שורשית. ג'ון, הצעיר שבין שבעת ילדי המשפחה הוטבל ב-28 ביולי 1880 בפרוכיית סנט מרי. את טקס הקונפירמציה עבר בכנסיית יוחנן המטביל (St John the Baptist Church) בקלונטארף ועד אמצע שנות העשרים לחייו היה פעיל בקהילת הכנסייה סנט ברנבאס עד שהחליט לפרוש.
שון או'קייסי התיתם מאביו כשהיה בן שש והמשפחה מרובת הילדים ידעה אז ימים רבים של מחסור. לא פעם כל האוכל של המשפחה היה לחם יבש ותה, הצטרכו לעבור דירות רבות ברחבי צפון דבלין. כילד סבל או'קייסי מקשיי ראיה בגלל מחלת הגרענת, נכות שהפריעה בלימודיו. הוא נאבק במוגבלות והצליח בכוחות עצמו ללמוד קריאה וכתיבה עד גיל 13. לאחר מכן קרא ברעבתנות מיצירות שייקספיר, סופרים אליזבטנים, שלי,שו. בגיל 14 עזב את בית הספר כדי לעבוד לפרנסתו בעבודות שונות, בהתחלה כמוכר כלי מתכת, אחר כשליח ופועל יומי ולבסוף, ברשות מסילות הברזל במשך 9 שנים. עבד תקופה קצרה ברשת איזונס בהפצת עיתונים אך פוטר כשלא הוריד את כובעו מעל הראש ברגע קבלת השכר.
החל משנות ה-1890, יחד עם אחיו אייזק (ארצ'י), התחיל להציג בבית מחזות של דאיון בוסיקו ושייקספיר. פעם אף שיחק בתפקיד משני בהצגתו של בוסיקו The Shaughraun בתיאטרון "מקאניקס" ששכן במקום שבו נבהב אחר כך תיאטרון אבי.

פעילותו הפוליטית

תומך בעיניין הלאומי האירי, הצטרף בשנת 1906 לליגה הגלית והתחיל ללמוד אירית.
בתקופה זו שינה את שמו מג'ון קייסי לשם האירי השורשי Seán Ó Cathasaigh או "שון או'קייסי". למד לנגן בחמת החלילים האופייני לאירלנד, Uilleann pipes, והיה המייסד והמזכיר של תזמורת חמתי החלילים St. Laurence O'Toole Pipe Band.
בסופו של דבר הצטרף ל"אחווה הרפובליקנית האירית" ופעל במסגרת האיגוד המקצועי של פועלי ענף התחבורה ובאיגוד הכללי של העובדים האירים שהוקם על ידי ג'ים לרקין וביקש לייצג את האינטרסים של הפועלים ללא מקצוע. או'קייסי השתתף בשנת 1913 בהפגנות ובשביתה הידועה כ- Dublin Lock-out. משום פעילות זו הוטל עליו חרם ולא התקבל זמן מה לעבודות קבועות.
במרץ 1914 התמנה למזכיר הכללי של "צבא האזרחים" ICA של לרקין, שבראשותו עמד לאחר מכן ג'יימס קונולי.
ב-24 ביולי 1914 התפטר או'קייסי מ"צבא האזרחים" אחרי שנדחתה הצעתו לשלול חברות כפולה מאלו שהם חברים בו זמנית ב-ICA וב "מתנדבים האירים". נרתע מהקו הפוליטי החדש של ג'יימס קונולי שהתקרב לרעיונות המהפכניים האלימים של פטריק פירס. משנת 1915 הוא עזב את הפעילות הפוליטית כדי להקדיש את עצמו לכתיבה.

אחרי מרידת חג הפסחא

בעת מרידת חג הפסחא נעצר או'קייסי כאסיר פוליטי והיה עלול להיות מוצא להורג. נרגש אחרי מות ידידו תומאס אש בעקבות שביתת רעב, כתב או'קייסי שתי קינות לזכרו: אחת בחרוזים ואחת בפרוזה. בהמשך הוא כתב מספר מחזות. אחד מהם, The Frost in the Flower, הוזמן בשנת 1918 על ידי המועדון הלאומי סנט לורנס טול. זאת הייתה שנה קשה בשביל הסופר הצעיר עקב מותן של אחותו (בינואר) ושל אמו (בספטמבר). בסופו של דבר המחזה לא הוצג על ידי המועדון בגלל חשש שהתוכן הסאטירי יעליב כמה מחברי הקהילה. גם תיאטרון אבי לא הסכים להציגו, למרות דברי הערכה לגביו. המחבר כתב אותו מחדש תוך הרחבתו לשלוש מערכות ושינוי שמו ל"The Harvest Festival" (חג הקטיף).
המחזה הראשון שכתב, The Shadow of a Gunman (צלו של קלעי,) הועלה בבכורה על במת התיאטרון אבי בשנת 1923.
כשבשנת 1928 המחזה שלו, „The Silver Tassie” נפסל על ידי ויליאם באטלר ייטס ועל ידי ליידי גרגורי להצגה על במת התיאטרון אבי, או'קייסי החליט סופית לעזוב את אירלנד ולהתיישב באנגליה, בה נשאר עד יום מותו.
הוא התיישב בלונדון, ואחר כך בדבון.
בשנת 1927 או'קייסי התחתן עם השחקנית הצעירה איילין קרי (Eileen Carey)(בשמה האמיתי:ריינולדס) ב"כנסיית מושיענו הקדוש ביותר" -(Church of Our Most Holy Redeemer) בצ'לסי.

תיאטרון אבי

המחזה שהסכימו לראשונה להציגו בתיאטרון אבי היה "צילו של אקדוחן" (The Shadow of a Gunman
) בשנת 1923.מכאן ואילך התחיל שיתוף פעולה פורה בין המחזאי ובין התיאטרון שייהפך במרוצת הזמן לתיאטרון הלאומי של אירלנד. "צילו של אקדוחן" דן בהשלכות הפעילות המהפכנית על השיכונים של דבלין ועל תושביהם והיה אמור להיות מוצג בככר מאוטג'וי, שבו חי המחבר החל משנת 1916.
אחריו או'קייסי כתב את "יונו והטווס" (1924) העוסק בהשפעת מלחמת האזרחים האירית על הפועלים העניים של העיר, ואת "המחרשה והכוכבים" (1926) שעלילתו מתרחשת בערך בשנת 1916, שנת מרידת חג הפסא. בעקבות הצלחת "יונו והטווס" החליט המחזאי הצעיר לוותר על עבודתו כפועל בניין ולהתמקד בכתיבה בלבד.
לפי "יונו והטווס" הפיק אלפרד היצ'קוק סרט מאוחר יותר.
"המחרשה והכוכבים" לא מצא חן בעיני חלק מהקהל. ביום הרביעי שבו הוצג היו התפרעויות בסימן מחאה. אף כמה שחקנים סירבו לדלקם כמה רפליקות על מין ועל הדת שנתפסו על ידיהם כמעליבות. הסיבה העיקרית להתפרעות הייתה ככל הנראה היחס הביקורתי כלפי המורדים והופעתה של זונה.
מבקרי תיאטרון כמו ליאם פלהרטי, המשורר אוסטן קלראק ופ.ר. היגינס תקפו את המחזה בעיתונים. או'קייסי סבר שעשו זאת במיוחד כדי לנגח בוויליאם בטלר ייטס, שייסד וניהל את התיאטרון.

גלות לונדון

בשנת 1928 סירב ייטס להציג את המחזה הרביעי של או'קייסי,The Silver Tassie על במת תיאטרון אבי. המחזה מתח בקורת על מלחמת העולם הראשונה ועל מלחמות אימפריאליסטיות בכלל על הסבל הרב שהן גורמות. ההפקה הראשונה מומנה על ידי צ'ארלס ב. קוקרן ונזקקה ל 18 חדשים כדי לעלות על במה, בתיאטרון אפולו. ההצגה רצה רק 26 פעמים. ביים אותה רימונד מאסי ושיחק בה צ'ארלס לוטון. את תפאורת המערכה השנייה עיצב אוגוסטוס ג'ון. המחזה זכה לעומת זאת להערכה מצד ג'ורג' ברנרד שו ו ליידי גרגורי.
המחזה הבא היה Within the Gates ‏ (1934) שעלילתו מתרחשת בפארק עירוני ששאב השראה מן ההייד פארק הלונדוני. היצירה, שנועדה במקור להיות תסריט לסרט בבימויו של היצ'קוק, הייתה אלגורית במידה רבה. לבסוף שיתוף הפעולה עם היצ'קוק לא התממש, למרות מפגש אחד ביניהם. לפי עדות אלמנת המחזאי, "הכל" בסרט המתוכנן "היה אמור להיות מסוגנן: מערוגות הפרחים ועד לתלבושות. החל משחר היום וכלה בשעת חצות, מלווה בצלצוליו הרכים של ה"ביג בן" מרחוק, היה אמור להיות "גאומטרי ורגשי, רגשות הגבורים היו אמורים להיות מוצגים על רקע דפוסיהם האישיים ועל רקע תבניות הפארק". למרות אופיו שנוי במחלוקת, המחזה מצא חן בעיני יוג'ין או'ניל.
בסופו של דבר הופק בארצות הברית סרט לפי מחזה זה בבימוי השחקן מלווין דאגלס ובכיכובה של ליליאן גיש. ב-1934 ביקר שון או'קייסי בארצות הברית כדי לראות את ההפקה והתרשם לטובה. אז התיידד עם יוג'ין או'ניל, עם שרווד אנדרסון ועם ג'ורג' ג'ין נתן.
בשנת 1940 כתב או'קייסי את "The Star Turns Red", אלגוריה פוליטית בארבע מערכות שבה הכוכב של בית לחם הפך לאדום. דמותו של גבור המחזה, Big Red, נבנתה בהשראת דמותו של ג'יימס לרקין, חבר של או'קייסי ומנהיג של איגוד מקצועי. במחזה האיגוד המקצועי מצליח לקחת את ניהול המדינה האלמונית חרף המאמצים חסרי הרחמים של "חולצות הכרכום", ארגון פאשיסטי הנתמך בגלוי על ידי ראשי הכנסייה הרומית-קתולית. היצירה הוצגה בשנת 1940 בתיאטרון יוניטי בלונדון. הגיעה לבמה האירית של תיאטרון אבי רק בשנת 1978
המחזה "Purple Dust" משנת 1943 עוקב אחרי מעשיהם של שני סוכני בורסה אנגלים שקנו בית אירי עתיק ומנסים לשפצו לפי מושגיהם המעוותים לגבי הטעם והצביון של הסגנון הטיודורי. הם מנסים לכפות זאת על קהילה בעלת מנהגים וסגנון חיים שונים בהרבה, הדבקה בדרך החיים האירית עתיקת הימים ומתנגדת לערכיהם המזויפים.
בעימות שנוצר בין האנגלים ובין הפועלים, המחבר לועג לצד האנגלי והיוצא בסוף מאוכזב כשסופה סימבולית הורסת את חלומם האנאכרוניסטי. בעיניו של או'קייסי, ערימת האבק הסגול הקטנה שנשארה תיסחף עם הרוחות העולות של השינוי, בדומה לגורל שאריות האימפריאליזם הנפוח באירלנד. המחזה הושווה לפעמים עם יצירתו של ג'ורג' ברנרד שו John Bull's Other Island.
ב"Red Roses for Me" התרחק או'קייסי מסגנונו המוקדם אל עבר אמצעים אקספרסיוניסטים יותר וסוציאליסטים באופן גלוי. ההצגה התקיימה בתיאטרון אולימיפיה בדבלין והייתה שם היצירה המקורית האירית הראשונה אחרי 17 שנה. ב-1946 הוצגה בלונדון, כך שאו'קייסי עצמו יכול היה לצפות בה. זה היה לראשונה שראה מחזה של עצמו מאז שנת 1934, כשצפה ב-Within the Gates.
Oak Leaves and Lavender בשנת 1945 הייתה יצירה תעמולתית מוקדשת לקרב על בריטניה ולגבורה הבריטית במאבק האנטי-נאצי. מחנזה מתרחש באחוזה שבה דמויות צללים מן המאה ה-18 מביעים דעה על ההווה.
המחזות האחרונים לא זכו לאותה הצלחה בקרב המבקרים והקהל כמו הטרילוגיה המוקדמת. אחרי מלחמת העולם השנייה או'קייסי כתצב גם את Cock-a-Doodle Dandy ‏ 1949 נחשבת אחת מן היפות והמרשימות שביצירותיו.
"The Bishop's Bonfire The Drums of Father Ned ‏ (1958), מחזותיו האחרונים חוקרים את חיי היום יום באירלנד, ה"מיקרוקוסמוס האירי"
בשנת 1958 The Drums of Father Ned עמד להיות מוצג בפסטיבל התיאטרון של דבלין אך נתקל בהתנגדות הארכיבישוף של דבלין שסירב לתת ברכתו לפסטיבל בגלל יצירותיו של או'קייסי ושל ג'יימס ג'ויס.
אחרי שהמחזה של ג'וייס הוצא מהתוכנית בלי הרבה רעש, או'יקייסי עצמו נדרש לבצע שינויים גדולים במחזה The Drums of Father Ned, מה שהתפרש כהתחכמות מכוונת על מנת למנוע את השתתפותו. בעקבות זאת גם סמואל בקט הסיג את מחזה-הפנטומימה כאות מחאה.

שנותיו האחרונות

ב-1959 באישורו של או'קייסי, עיבד המלחין האמריקני מארק בליצשטיין את "יונו והטווס" כמחזמר תחת השם "יונו"
המופע היה כישלון מבחינה מסחרית והורד מעל הבמה אחרי 16 הצגות. לדעת מבקרים אחדים היה "אפל" מדי כדי לשמש חומר למחזמר,ז'אנר שהלם יותר קומדיות קלילות. עם זאת, המוזיקה שלו שרדה הודות לאלבום שהוצא לפני העלאת המחזמר ונחשבת היצירה הטובה ביותר של בליצשטיין. או'קייסי, שהיה בן 79, לא היה מעורב בהפקה ולא צפה בו בהתחלה. למרות החומר המצוין שבו, ניסיונות להעלותו שוב על במה לא צלחו.
בשנת 1959 ג'ורג' דיוויין הפיק את Cock-a-Doodle Dandy עם להקת התיאטרון "תיאטרון רויאל קורט" וההצגה זכתה להצלחה בפסטיבל אדינבורו הבינלאומי ורץ תקופה ארוכה בווסט אנד.
בשנת 1960 לרגל הגעתו של או'קייסי לגבורות, פורסמו מחקרים מעמיקים מאת דייוויד קרוז ורוברט הוגן על יצירתו.
התיאטרון מרמייד בלונדון הפיק פסטיבל או'קייסי בשנת 1962, מה שתרם להתעוררות העיניין במחזותיו באנגליה ובגרמניה. בשנים אחרונות אלה של חייו השקיע המחזאי הרבה ממרצו היצירתי בכתיבת ה"אוטוביוגרפיה" שלו.
או'קייסי נפטר בגיל 84 בספטמבר 1964 מהתקף לב בבית אבות בטורקי, זמן קצר אחרי שהועבר לשם.
גופתו נשרפה במשרפת גולדרס גרין.
או' קייסי היה נשוי לשחקנית האירית אילין קרי ריינולדס (1995-1903). לזוג נולדו שלושה ילדים: שני בנים - בריאן (Breon), ניל (Niall,שנפטר מלאוקמיה ב-1957) ובת - שיבון (Siobhán).