google/wiki40b huggingface dataset:
חורבת רקית

חורבת רקית היא אתר ארכאולוגי בתחום גן לאומי הר הכרמל, על מורדות הר שוקף, בגובה כ-370 מטר מעל פני הים.
במקום שרידים של ישוב מהתקופה הרומית-ביזנטית והערבית הקדומה. השם הערבי של החורבה הוא רוקיטיה שפירושו כנראה יונת הבר. בעבר היה כאן כפר דרוזי קטן שחרב בימי מרד הפלאחים נגד אבראהים פאשא בשנת 1840. השרידים כוללים שרידי מבנים, בריכת אגירה מכוסה עפר ולידה אבן שוקת שבורה, בית בד, גת עם משטח א-סימטרי לדריכת ענבים ובור היקוות עגול, ומערת קבורה חצובה בסלע.
שביל ישראל עובר בחורבת רקית. למקום ניתן להגיע רגלית מחניון רקית הסמוך.

בית הבד

בין הריסות בית הבד נמצאת אבן "ים" ענקית (קוטר 1.95 מ' וגובה 65 ס"מ). במרכז אבן הים חור מרובע דרכו הוצב מוט עץ אנכי ארוך. על מוט זה הורכב ציר אופקי שהוחדר דרך האבן השנייה, הטוחנת, המכונה "ממל" או "מפרכה" שנראית גם היא בצילומים כאן ליד הים. אל ציר האבן הטוחנת נהגו לרתום בהמה בדרך כלל חמור. הבהמה צעדה קדימה במעגלים ועם תנועתה סביב הים, הסתובב הממל וכתש את הזיתים. לאחר כתישתם התבצעה פעולת סחיטה באמצעות מערכת נפרדת. הזיתים הכתושים הועברו ל"עקלים" (סלים קלועים) עליהם לחצה קורת העץ כבדת המשקל (היא ה"בד" שעל שמו נקרא כל המתקן) שקצה אחד שלה נשען בגומחה בקיר באזור העקלים והקצה השני נשאר חופשי. כדי להגביר את הלחץ של הבד על העקלים באופן הדרגתי ניתלו אבנים כבדות על הבד (בימין איור 2 ניתן לראות משקולת כזאת ולה חור שדרכו הועבר החבל שנקשר לבד). השמן שנסחט בלחץ הבד נזל אל בור איסוף שמן הנקרא "עוקה" (אולי הבור המרובע בשמאל איור 3). לאחר מספר ימים בהם צף השמן מעל המוהל, הופרדו הנוזלים לכלים שונים.

מערת הקבורה

מבוא חצוב באורך 8.2 מ' מוביל לפתח מרובע בתוך מקמר. מעל הפתח חקוקה מסגרת בצורת טבלת אזניים (טבולה אנסטה) ובה רוזטה, ומשני צדי הפתח חקוקות רוזטות דומות. מעל המסגרת חקוקה כתובת ביוונית - "MAREINOVIN IHMION". ראו איורים 1 ו- 4. בפנים המערה (איור 5) חדר מרובע קטן. בקירות השמאלי והאחורי מקמרים עם אגני קבורה (כיום הרוסים). מעל האגן של הקיר האחורי כוך מרובע בעל פתח עם שקע לציר דלת ולבריח. מימין לאגן האחורי כוך קבורה נמוך, ובקיר הימני שלושה כוכי קבורה נוספים (לא נראים בצילום).
קומינו

גאוגרפיה

קומינו שוכן במצר הים שבין האי מלטה מדרום-מזרח לאי גוזו מצפון-מערב, ובסיסו עשוי מגרניט. אורכו של האי מצפון-מערב לדרום-מזרח הוא כ-2.5 ק"מ ורוחבו מצפון-מזרח לדרום-מערב הוא 1.5 ק"מ לכל היותר. קו החוף של האי מפורץ ומתאפיין בצוקי אבן גיר לבנים ותלולים, שבהם מערות. בצידו הדרומי שוכנים האי הבלתי נושב קומינוטו ומספר צוקים, וכל אלה סוגרים על אתר התיירות החשוב ביותר באי - הלגונה הכחולה (אנגלית - "the Blue Lagoon"; מלטזית "Bejn il-Kmiemen" - מילולית: בין (שני איי) קומינו). קרקעיתה של הלגונה עשויה חול לבן המעניק לה גוון תכלת, והיא פופולרית מאוד בקרב תיירים בכלל, וחובבי שנורקל וצלילה בפרט.

היסטוריה

קיים תיעוד המנציח את קומינו כבר בתקופת רומא העתיקה, אך משך שנים רבות הוא היה נטוש לחלוטין, מיושב בדלילות או שייך לידיים פרטיות. בימי הביניים שמשו המפרצים והמערות באי בסיס את שודדי הים שתקפו סירות שעשו את דרכן מהאי מלטה לגוזו. במאה ה-13 שימש קומינו כמקום גלותו של אברהם אבולעפיה, רב ומקובל שראה עצמו כנביא וכמשיח, ובאי הוא כתב את חיבוריו "ספר האות" ו"אמרי שפר". לאחר שהאבירים ההוספיטלרים הגיעו למלטה בשנת 1530, הם עשו שימוש באי למנוחה ולציד חזירי בר וארנבות. 
בשנת 1618 הקימו האבירים את "מגדל מריה הקדושה" (it-Torri ta' Santa Marija) באי, המוכר גם בשם "מגדל קומינו". המגדל הוקם בפינה הדרום-מערבית של האי, על גבעה בגובה של כ-45 מטרים מעל פני הים, והיה חלק ממערך מגדלי הגנה שהוקמו גם באיים מלטה וגוזו. המגדל הוא מבנה רבוע שקירותיו בעובי של כשישה מטרים, ובארבע פינותיו קבועים מגדלי שמירה. גובהו של המגדל 12 מטרים והוא הוקם על רחבה רבועה בגובה של שמונה מטרים נוספים, ואורך כל אחת מצלעותיה הוא כ-35 מטרים. במגדל הוצבו 18 תותחים, והוא יכול היה לשמש עד 130 איש. החל במאה ה-16 הפך האי למקום מאסר או גלות לאבירים סוררים, ובעת המצור ששם נפוליאון על מלטה בשנת 1798 נכלאו בו אבירים שנחשדו בריגול. במאה ה-19 המגדל נזנח, ושימש שוב כעמדה צבאית של הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה. 
בצפונו של האי, במקום בו שכנה קפלה מהמאה ה-12, הקימו האבירים ב-1618 קפלה שהוקדשה לבשורה. המבנה הורחב ב-1667 ושוב ב-1716, והוקדש לבסוף למשפחה הקדושה. בקפלה נערכות מיסות בסופי שבוע. 
ב-1715 הקימו האבירים סוללת תותחים בפינה הדרום-מזרחית של האי, הצופה לעבר האי מלטה. בסוללה הבנויה בצורת חצי מעגל מוקמו ארבעה תותחים במשקל שש ליברות ושניים נוספים במשקל של 24 ליברות. הסוללה שוחזרה ב-1996 ושני התותחים הכבדים עדיין ניצבים בה. 
בשנות ה-60 הוקם בקומינו מלון שלו שני חופים פרטיים בצפון האי. המלון עצמו ובו כ-150 חדרים שוכן במפרץ ניקולס הקדוש (Bajja San Niklaw), וכחמש מאות מטרים מזרחית לו, ליד קפלת המשפחה הקדושה ומפרץ מריה הקדושה (Ramla ta' Santa Marija), שוכן אתר הבונגלו שלו. בשני האתרים מגרשי טניס ובריכות שחייה, אך המלון פועל רק בחודשי הקיץ. בעונת הקיץ מפעיל המלון שירות סירות מהאי אל גוזו ואל מלטה, אך סירות תיירים רבות פוקדות את האי במהלך עונת התיירות.
בין היתר נערכו באי חלק מצילומי הסרטים טרויה והרוזן ממונטה כריסטו.
A Matter of Time

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הועלה לערוץ היוטיוב של תחרות הזמר של האירוויזיון ב-5 במרץ 2018. בקליפ ניתן לראות את סנק, כשהיא מצטלמת במקומות שונים. בנוסף לכך, הועלתה ליוטיוב ההופעה של סנק עם השיר, שהתקיימה בחצי הגמר של האירוויזיון.
נכון לאפריל 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-4 מיליון צפיות.
איזלינגטון (רובע)

מקור השם

רובע איזלינגטון קרוי על שם היישוב איזלינגטון. יישוב שהוקם בתקופה הסקסונית זה נקרא על ידי הסקסונים "גיסלדון" (Giseldone) ובהמשך "גיסלנאנדון" (Gislandune) - שמשמעו "גבעת גיסלה", בהמשך נקרא המקום "איסלדון" (Isledon) - שם בו נעשה שימוש עד אמצע המאה ה-17, עת התקבע השם הנוכחי של הכפר, ובהמשך של המחוז הכנסייתי בו שכן הכפר. עם הקמת הרובע, בשנת 1899 נבחר שם המחוז הכנסייתי כשמו של הרובע כולו.

דמוגרפיה

על פי מדגם שנערך בשנת 2006, ברובע איזלינגטון 185,500 תושבים (מהם 75% לבנים, 6% שחורים, 5% ממוצא קריבי ו-2% מבנגלדש).

אוניברסיטאות ומכללות

ברובע פועלות שתי אוניברסיטאות: אוניברסיטת סיטי שנוסדה בשנת 1894 וממוקמת בכיכר נורת'האמפטון, ואוניברסיטת לונדון מטרופוליטן (שנקראה בעבר "אוניברסיטת צפון לונדון") שנוסדה בשנת 1896 (אז נקראה "המכון הפוליטכני נורת'רן"), הממוקמת בדרך הולווי.
כמו כן פועלת ברובע ממכללת איזלינגטון.

בתי ספר

ברובע פועלים 47 בתי ספר יסודיים, 10 חטיבות ביניים, ושלושה בתי ספר לתלמידים בעלי צרכים מיוחדים.

ספורט

בשכונת הולווי שברובע ממוקם מועדון הכדורגל ארסנל שמשחק בפרמייר ליג (הליגה העליונה באנגליה). ברובע ישנם שני אצטדיונים של המועדון, אצטדיון הייבורי הוותיק ואצטדיון האמירויות.
איטלקית

הניבים הנהוגים באיטליה

את הניבים האיטלו-רומאניים הרבים ניתן לחלק לקבוצות על פי מקורותיהם הלשוניים המשותפים. ככלל, ניבים אלה נגזרים מן הלטינית, אך לשוני בהתפתחות שפות הדיבור המקומיות, הניכר בין מחוז למחוז, אחראיות שפות שנבלעו על ידי שפות אחרות ("סובסטראטום") שקדמו לכיבוש הרומי ובעיקר השפות הדומיננטיות שהשתלטו על שפות אחרות ("סופרסטראטום"), שנבעו מקשרים עם עמים אחרים.
בשנים האחרונות נהוג לבודד את הניבים הצפוניים ("רומאניים-מערביים") מאלה של המרכז והדרום ("רומאניים-מזרחיים"). בתחום הצפוני, לסובסטראטום הקלטי כפי הנראה הייתה השפעה על הניבים הגאלו-איטאליים אך לא על הניב הוונֶטי. עם זאת, ישנם מאפיינים רבים המשותפים לניבים הצפוניים ולאלה של המרכז והדרום. לדוגמה: צורת רבים נון-סיגמטית (שאינה מסתיימת באות S). הניבים של הצפון מכונים "גאלו-איטאליים" או "גאלו-רומאניים" מסיבות רבות, ביניהן: הנוכחות הרבה של תנועות ביניים כגון ö ו-ü בלומברדיה, אמיליה-רומאניה, פיימונטה וליגוריה; הנוכחות של צורות דקדוקיות מיוחדות המוכרות כ"גאליציזמים" הניכרות אף בצרפתית; האפשרות להרכבת משפט שאלה על ידי היפוך סדר חלקי המשפט (תופעה הנפוצה בלומברדיה ובאמיליה רומאניה); נוכחות ה-n המאונפפת בניבים שונים, הפיכת ה-a המוטעמת ל-ä או ל-è באזורים שונים של פיימונטה ושל אמיליה רומאניה.

שפה רשמית

האיטלקית היא השפה הרשמית באיטליה ובסן מרינו. כמו כן, משמשת כשפה הרשמית, לצד השפה הסלובנית בארבעה יישובים סלובניים לחוף הים, ובאיסטריה שבקרואטיה, לצד השפה הקרואטית. היא אף אחת השפות הרשמיות בשווייץ (כ-10% מהדוברים), בקנטון טיצ'ינו ובקנטון הגריג'וני- לצד השפות: גרמנית (63%), צרפתית (25%) ורומאנש.
בוותיקן נמצאת האיטלקית בשימוש נרחב והיא אף משמשת כשפה הרשמית השנייה של מושב הוותיקן, לאחר השפה הלטינית. גם אנשי הכנסייה בוותיקן משתמשים בה לרוב בתקשורת היומיומית ביניהם.

האלפבית האיטלקי

השפה האיטלקית משתמשת ב-21 אותיות מתוך האלפבית הלטיני. האיטלקית עושה שימוש באותיות j, k, w, x, y רק בשמות פרטיים (שמות ערים, נהרות, מחוזות וכיוצא בזה), שמות ממקורות זרים, או כחלופות גרפיות של כתיב (לואיג'י פיראנדלו, למשל, נהג לכתוב gioja במקום gioia). באיטלקית קיימים גם שלושה אקצנטים גרפיים (accento grave, accento acuto, accento circonflesso) המצביעים על ההטעמה במילה, לעיתים על אופן הגיית התנועה, ולעיתים מצביעים על אות שנעלמה. (ראו הרחבה בערך: איטלקית - הגייה).

דקדוק השפה האיטלקית

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. הסיבה לכך: נתגלו מספר שגיאות וחוסרים בפרק זה.
טדי טאמגו

ביוגרפיה

טאמגו נולד בפריז.

אלוף עולם לנוער

טאמגו השיג את ניצחונו הראשון באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בבידגושץ', פולין בשנת 2008 בקפיצה משולשת כשקפץ למרחק של 17.33 מטר. שנה לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה הוא סיים במקום 11 בתוצאה של 16.79 מטר. בשלב המוקדמות הוא קפץ למרחק של 17.11 מטר.

אלוף ושיאן עולם באולם

באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחה, קטר במרץ 2010 זכה טאמגו במדליית זהב בשיא עולם חדש של 17.90 מטר. הוא זכה בתחרות ליגת היהלום בניו יורק ובמדליית ארד באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד אותה שנה בתוצאה של 17.45 מטר. 
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בפריז במרץ 2011 זכה טאמגו במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש של 17.92 מטר.

אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה במוסקבה 2013 זכה טאמגו במדליית זהב בתוצאה של 18.04 מטר, לפני פדרו פאבלו פיצ'רדו מקובה (17.68 מטר) וויל קליי מארצות הברית (17.52 מטר).

השעיה בשל אימרוץ

ביולי 2014 הודיעה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית כי טאמגו נמצא חיובי לאמרוץ ולכן הוא הושעה לשנה, מ-18 במרץ 2014 ועד ל-17 במרץ 2015.
ליל קים

ביוגרפיה

נולדה וגדלה בברוקלין, ניו יורק. ברוב שנותיה כמתבגרת גדלה ברחובות העיר לאחר שגורשה מביתה. היא עסקה בראפ כתחביב והושפעה מראפריות ידועות מסוף שנות השמונים, בהן MC Lyte ו-The Lady of Rage. הראפר הנוטוריוס בי. איי. ג'י. התרשם מיכולותיה וצירף אותה ב-1995 ללהקת הראפ Junior M.A.F.I.A שהקים. באותה שנה יצא אלבום הבכורה של הלהקה, "Conspiracy", שזכה להצלחה והניב מספר להיטים.
הצלחת הלהקה הזניקה את קריירת הסולו של ליל קים, שהוציאה אלבום בכורה בשם "Hard Core" ב-1996. האלבום הגיע במכירות לאלבום פלטינה כפול, ומתוכו דורגו במצעדי הראפ במקום הראשון שלושה להיטים: "No Time", ‏"Not Tonight (Ladies Night remix)" ו-"Crush on You". גם אלבומיה הבאים, The Notorious K.I.M. ‏(2000) ו-La Bella Mafia ‏(2003) זכו למעמד אלבומי פלטינה לאחר הצלחתם במכירות; בכך הייתה ליל קים לראפרית היחידה מלבד מיסי אליוט שזכתה לשלושה אלבומי פלטינה. 
הקריירה שלה זכתה לחיזוק גם לאחר שהשתתפה בחידוש המצליח ללהיט "Lady Marmalade", לצד כריסטינה אגילרה, פינק ומאיה; הסינגל יצא כחלק מפסקול הסרט "מולן רוז'", ושהה שבעה שבועות בראש מצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי. ליל קים הייתה מועמדת מספר פעמים לאורך השנים לפרס גראמי, ועד כה זכתה בפרס רק ב-2002, לאחר הצלחת שיר זה, בקטגוריית הרכב הפופ הווקלי הטוב ביותר.
לאורך השנים השתתפה ליל קים במספר סרטים אמריקאים בתפקידי משנה ותפקידי אורח, בהם "יש לה את זה" (1999), "זולנדר" (2001) ו"סופרהירו" (2008), וכן בתפקיד ראשי במערבון "Gang of Roses" ‏(2003) ובקומדיה השחורה "Lil' Pimp" ‏(2005). היא השתתפה בתפקידים קטנים גם במספר סדרות טלוויזיה. 
ב-2005 הואשמה ליל קים בעדות שקר בפני בית המשפט, כאשר שיקרה לגבי מעורבותם של חבריה בירי שהתרחש ארבע שנים לפני כן. היא נכלאה וישבה במאסר בבית כלא בפנסילבניה, במשך עשרה חודשים. ב-2006 יצאה סדרת טלוויזיה בכיכובה, "Lil' Kim: Countdown to Lockdown", המתעדת את השבועיים האחרונים של ליל קים לפני כניסתה לכלא; הסדרה שודרה ברשת BET האמריקאית וזכתה להצלחה. 
במהלך תקופת מאסרה יצא אלבומה הרביעי, "The Naked Truth"; האלבום זכה לשבחי המבקרים, אך לא הצליח במכירות. ב-2009 חזרה לתודעה הציבורית כאשר כיכבה בעונה השמינית של הגרסה האמריקאית לתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים", והגיעה למקום החמישי, יחד עם הרקדן דרק האף'. במקביל החלה להוציא מספר סינגלים, לקראת יציאת אלבומה החמישי ב-2012.
אאוריקה (סדרת טלוויזיה)

תקציר העלילה

עלילת הסדרה מתרחשת בקהילת היי-טק הממוקמת אי שם באורגון. העיירה מאוכלסת כמעט לגמרי במדענים מבריקים העובדים על פרויקטים מדעיים עבור ממשלת ארצות הברית, אשר לעיתים קרובות נגמרים בצורה הרת אסון. העיירה מנוהלת על ידי תאגיד בשם גלובל דיינמיקס (GD), אשר נמצא תחת פיקוח של מחלקת ההגנה של ארצות הברית. קיומה של העיירה ומיקומה נשמרים בחשאיות רבה.
המרשל האמריקני ג'ק קרטר מגיע לאאוריקה במקרה בעת שהוא מוביל אסירה נמלטת, בתו המרדנית זואי, חזרה לבית אמה בלוס אנג'לס. כאשר ניסוי כושל הופך את השריף של אאוריקה לנכה, קרטר ממונה לתפקיד. על אף שאיננו גאון מבריק כמו רוב תושבי העיירה, בזכות רעיונותיו הפשוטים אך היעילים, הכישורים המעשיים שלו ומסירותו הרבה לעבודתו, הם מצילים שוב ושוב את אאוריקה, ולעיתים אף את העולם כולו מאסונות שונים.
בסוף הפרק האחרון, שריף קרטר מסיע את בתו, זואי, לשדה התעופה, ובדרך הם עוברים בחור תולעת ורואים את עצמם נכנסים לעיר, מה שזואי ראתה בפרק הראשון של הסדרה.
הטופולוגיה הקו-מנייתית

הטופולוגיה הקו-מנייתית (cocountable topology) על קבוצה נתונה היא הטופולוגיה בה הקבוצות הסגורות הן הקבוצות בנות המנייה (והקבוצה כולה). היא נקראת כך משום שקבוצה אשר משלימהּ הוא בן מנייה נקראת קבוצה קו-מנייתית (cocountable).

תכונות

כל קבוצה X עם הטופולוגיה הקו-מנייתית היא לינדלוף (מרחב בו לכל כיסוי פתוח קיים תת-כיסוי בן מנייה), אך איננה קומפקטית אלא אם X סופית.
אם הקבוצה איננה בת מנייה, המרחב קשיר מסילתית ואף קשיר מסילתית מקומית.
המרחב מקיים את אקסיומת ההפרדה הראשונה, אך בדרך כלל איננו האוסדורף: זה קורה אם ורק אם X עצמה בת מנייה, ואז הטופולוגיה היא דיסקרטית. בכל זאת, הגבולות של סדרות בה יחידים, שכן היא דיסקרטית סדרתית (כלומר, הסדרות היחידות המתכנסות בה הן הקבועות לבסוף).
ג'וזף פוליצר

חייו

פוליצר נולד במאקו שבהונגריה. בשנת 1864 היגר לארצות הברית ושירת שם במלחמת האזרחים האמריקאית. היה הבעלים של העיתון "St. Louis Post-Dispatch" בסנט לואיס. לאחר מכן עבר לניו יורק. ב-1883 רכש את העיתון הניו יורקי "The World" (שנהפך ל-"New York World"). במהרה החל לרכוש עיתונים נוספים והפכם לפופולריים ובעלי השפעה.
עיתוניו של פוליצר הרבו בסנסציות ובכתיבת סיפורים אנושיים ויוצאי דופן, אך גם לחמו בשחיתות, בעוולות הציבוריות, ובניצול העניים. 
התחרות העזה ששררה באותה התקופה בין עיתוניו של פוליצר לבין רשת העיתונים של ויליאם רנדולף הרסט סימנה את ראשית תקופת העיתונות הצהובה בארצות הברית. 
הכן של פסל החירות בניו יורק מומן בכספי תרומות של הציבור האמריקני, שהרוח החיה בגיוסן הייתה איל העיתונות ג'וזף פוליצר, שאמר שכל מי שיתרום ייכתב בעיתונו ותרומתו תצויין, וכך נאספו מאה אלף דולר (סכום המקביל לכ-2.5–3 מיליון דולר של ימינו) שנתרמו מקוראי העיתון שלו.
פוליצר היה חבר לתקופה קצרה, בשנים 1885–1886, בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז התשיעי של מדינת ניו יורק, כחבר המפלגה הדמוקרטית.
פוליצר היה גם חבר בבית המחוקקים במיזורי והקים בית ספר לעיתונות באוניברסיטת קולומביה. 
בצוואתו ייסד את פרס פוליצר לעיתונות ולספרות, הקרוי על שמו.
ליאו רוזנבליט

ביוגרפיה

נולד בעיירה מסינגוורק שבגרמניה, בנם של שלום שמואל (סמואל) ופניה (פני) רוזנבליט, אנשים אמידים ושומרי מצוות מנאמני תורה עם דרך ארץ, ואחיהם של פנחס רוזן ושל מלכה (מלי), אשת ד"ר פליקס דנציגר, מייסד ומנהל בית החולים דנציגר (הוריו של הפסל יצחק דנציגר).
למד באוניברסיטאות גרמניה, ולאחר שקיבל תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת היידלברג, התמחה ברפואת ילדים. עבד כרופא בברלין ובמקביל היה פעיל ציוני. היה חבר הנשיאות של אגודת הסטודנטים הציונים בגרמניה, קרטל יידישר פרבינדונג (Kartell jüdischer Verbindungen), ובשנת 1913 השתתף בקונגרס הציוני האחד עשר שהתכנס בווינה.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל. עם בואו עבד כרופא בקליניקה של גיסו ד"ר דנציגר בירושלים. במהלך עבודתו אושפזה שם אנה שטרן, צעירה ילידת גרמניה וחברה בתנועת הנוער הציונית גרמנית "בלאו וייס" שעלתה לארץ בראשית שנות ה-20. בשנת 1924 נישאו השניים. לאחר נישואיו נדדו במספר מקומות בארץ ישראל שבהם שימש כרופא: בבית החולים דנציגר בתל אביב, בעתלית ובנס ציונה. בשנת 1928 התיישב עם משפחתו בראשון לציון ושימש כרופא הילדים של ראשון לציון וסביבתה. אשתו עבדה לצדו במרפאה.
בשנות ה-30 היה פעיל בהתאחדות עולי גרמניה וכיהן כיו"ר הארגון בראשון לציון. היה איש המפלגה הפרוגרסיבית והיו"ר שלה בראשון לציון. בין השנים 1937–1939 היה חבר מועצת המועצה המקומית ראשון לציון.
הניח את אשתו ושני בניו: החידונאי ואיש הרדיו שמואל רוזן ואיש תורת הביואורגונומי רפי רוזן. נקבר בעירו - ראשון לציון.
רבקה גור

ילדותה

רבקה גור (לבית ירחי) נולדה למשפחה חד הורית. לדבריה, כבר מגיל ארבע ידעה שהיא שחקנית. הבמה הראשונה שלה, הייתה שלושה ארגזים בשוק מחנה יהודה, ה"אמרגנית" הראשונה, סבתה נוסראת והקהל, באי השוק שערכו בימי רביעי את הקניות לשבת. ה"נאמברים" שהציגה בפניהם מנו קטעי שירה וריקוד משל השחקנית והזמרת כרמן מירנדה. בשנת 1952, בהיותה בת 17, הצטרפה לגרעין המייסד של תיאטרון החובבים הירושלמי "מסך", בהנהלתו של שאר-ישוב אולסבאנגר. במסגרת "מסך", השתתפה במבחר הצגות, ביניהן: "פעמי אביב", "טרטיף", "אי הבנה", "מקצועה של הגברת וורן".

תיאטרון

במהלך השנים גילמה גור למעלה ממאה תפקידים בתיאטרון הרפרטוארי, הפרטי והפרינג', למבוגרים ולילדים. בשנת 1958 עברה לתל אביב והתקבלה לתיאטרון "אוהל", בו שיחקה שבע שנים. בד בבד שיחקה בתיאטרונים קטנים, ביניהם "התיאטרון הריאליסטי", בימת משה הלוי, תיאטרון "זוטא", התיאטרון של שחקן "אוהל", יהודה שחורי ואחרים. בשנת 1969 הקימה יחד עם אביבה גלי את תיאטרון "כיס", אותו ניהלו יחדיו. הצגתו הראשונה של התיאטרון הייתה "אוקסן וניקולט", מחזה מימי הביניים בעיבודה ובתרגומה של לאה גולדברג ובהשתתפותן של השחקניות פני ליוביץ ודבורה קסטלניץ והצמד סוזן ופראן. בין היוצרים שעבדו בתיאטרון "כיס": הבמאי פיטר פריי, השחקנית מרים ברנשטיין כהן והמוזיקאי שלמה גרוניך.
בשנת 1963 נתבקשה להחליף את השחקנית ליא קניג בהצגה "סוף המירוץ" מאת פיטר יוסטינוב בתיאטרון הבימה.
משנת 1982 גור היא שחקנית תיאטרון הבימה. על הישגיה בתחום המשחק זכתה בפרסים על שם השחקנים שמעון פינקל ורפאל קלצ'קין.
במסגרת תיאטרונטו 1999 כתבה וביצעה את הצגת היחיד "פרחים לבתיה", עבורה קיבלה ציון לשבח מטעם תיאטרון הבימה. בהמשך כתבה וביצעה את "יום הולדת 42" בשיתוף עם השחקנית מיכל ורד (ציון לשבח מטעם תיאטרון "בית ליסין").
למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב אצל פרופ' נורית יערי, בחוגים תולדות התיאטרון, דרמה יוונית והתיאטרון במאה ה-20.

קולנוע וטלוויזיה

לאורך השנים, השתתפה גור בסרטי קולנוע רבים. ביניהם: "הרשלה", "חתונה מאוחרת", "סיפור קצר", "חיים זה חיים" ו"הדקדוק הפנימי". כמו כן, בסרט הקצר "המשורר הלאומי" המבוסס על התסכית "תפסו את המרגל" מאת חנוך לוין. ב-2012 כיכבה בתפקיד ראשי בסרט "חיותה וברל" ("נורמה הפקות"), לצד יוסף כרמון, עבורו זכתה בפרס השחקנית הראשית המצטיינת בפסטיבל הקולנוע ירושלים והייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר לשנה זו. ב-2018 הופיעה בתפקיד ראשי בסרטו של עמיחי גרינברג "העדות". באותה שנה הופיעה בתפקיד ראשי בסרטו של יצחק צפל ישורון "אלסקה".
בטלוויזיה, גלמה את אמו של טנצר בסדרה "שמש" (2002) ומשנת 2003 משתתפת בסדרת הילדים "הפיג'מות" בתפקיד גברת ברכה השכנה.
הופיעה עם יהונתן גפן בקלטת וידאו לילדים משיריו, "איך שיר נולד".
גור נישאה למעצב הבמה אנטול גורביץ', בהמשך השניים התגרשו. אם לאייל וסבתא לשי.
בשנת 2016 הוענק לרבקה גור פרס מפעל חיים מטעם אמ"י - איגוד אמני ישראל.
ב-2018 הופיעה בסדרה "קופה ראשית"
ב-12 בינואר 2019, יום הולדתה ה-84, יצא לאור ספרה "היה הייתה ילדה" - סיפור חייה בדרכה אל בימת התיאטרון.
הייקה דרקסלר

ביוגרפיה

דרקסלר נולדה בעיר גרה שבגרמניה המזרחית בשם הייקה גבריאלה דאוטה. נישאה לאנדראס דרקסלר ולזוג נולד ב-1989 בן. כיום חיה בקרלסרוהה יחד עם בן זוגה האתלט הצרפתי אלאן בלונדל.

שיאים אישיים

שיאה האישי בקפיצה למרחק עומד על 7.48 מטר (1992) (כמו כן, קבעה ב-1998 הישג שיא של 7.63 מטר אשר נפסל עקב רוח גב של 2.1 מטר לשנייה). היא מחזיקה בשיא העולם (2017) בקפיצה למרחק באולם בתוצאה 7.37 מטר. היא התחרתה גם בקרב שבע והישג השיא שלה הוא 6,741 נקודות.
על הקריירה המפוארת של דרקסלר מעיבה העובדה כי עד 1990, עת התמוטט המשטר הקומוניסטי במזרח גרמניה, היא הייתה חלק מתוכנית האתלטיקה המזרח גרמנית, שהיום ידוע כי נעשה בה שימוש קבוע בחומרים אסורים ואשר הביאה לקביעת השגי שיא על ידי האתלטיות המזרח גרמניות שחלקם לא נשברו עד היום. מאידך, חלק גדול מהשגי השיא של דרקסלר הושגו בשנות ה-90 ויש להניח כי הושגו בצורה כשרה.
גייב ניוול

ביוגרפיה

בשנת 1980 החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד ופרש בשנת 1983. לאחר פרישתו עבד 13 שנים בחברת מיקרוסופט, והשתתף בצוות ההפקה של מערכת ההפעלה Windows בגרסאותיה הראשונות ‏Windows 1.01, ‏1.02 ו-1.03.

Valve

בשנת 1996 פרש ניוול ממיקרוסופט, במטרה לעבוד על המשחק Quake. במקביל תכנן ניוול את הקמת Valve יחד עם חברו מייק הרינגטון, אשר עבדו ביחד במיקרוסופט. ניוול והרינגטון הצליחו לממן את חברת Valve בזכות המשחק Half-Life אותו פיתחה החברה וזכה להצלחה.
ב-2004 במהלך ייצור המשחק Half-Life 2, כאשר Valve כבר הייתה מתקדמת ומצליחה, ניוול השקיע את זמנו בהתמקדות על פיתוח "Steam".
בשנת 2007 הודיע ניוול כי אין בכוונתו להמשיך ולפתח משחקים לפלייסטיישן 3 זאת לטענתו כי "זה בזבוז זמן של כולם". מאוחר יותר, בשנת 2010 עמד ניוול על הבמה של חברת Sony, המייצרת את הקונסולה, וחזר בו מדבריו על הפלייסטיישן 3, והודיע כי המשחק Portal 2 יצא גם לפלייסטיישן 3.
בשנת 2011 הבין ניוול כי נדרש חידוש משמעותי למשחק Counter-Strike כיוון שבגרסאות השונות השינוי העיקרי הוא רק בגרפיקה, והודיע כי הוא מתכוון לעבוד על משחק Counter-Strike שונה באופן מהותי בשם "Counter-Strike: Global Offensive" אשר יכלול בין היתר מפות חדשות, מצבי משחק חדשים, דמויות חדשות וכלי נשק חדשים. אחרי שנה של פיתוח יצא המשחק לשיווק ב-21 באוגוסט 2012.
כמו כן, גייב היה שותף לפיתוח המשחק Team Fortress 2, אשר זכה אף הוא להצלחה גדולה ולפופולריות רבה בקרב משתמשי Steam ברחבי העולם.

חייו האישיים

גייב נשוי לליסה ואב לשני בנים. הונו מוערך בכ-4.1 מיליארד דולר (נכון ל-2017). הוא תורם של המפלגה הדמוקרטית.
ניאאו

היסטוריה

הראשון שביקר באי ניאאו, בשנת 1820 היה אירופאי, חוקר גרמני פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן. הוא כינה את האי בשם גריג.

מנהל

ניאאו הוא חלק מינהלי מהקומונה של פאקאראקה.

אקולוגיה

ניאאו הוא אחד מכמה המקומות שבהם נשמרה המערכת האקולוגית הטרופית הלחה של איי טואמוטו. היער נשמר בחלקי האי המרכזיים. הוא מכיל כמה מינים של צמחים ובעלי חיים. ציפור בסכנת הכחדה קריטית מתגוררת ביער של ניאאו.

שדה התעופה ניאאו

שדה התעופה ניאאו הוא בקצה הצפוני של האי.
אלפרד ז'וסט

קורות חיים

ז'וסט נולד בשטרסבורג שבאלזס, אז בגרמניה, ב-27 ביולי 1916. הוא נפטר ב-3 בפברואר 1991 בגיל 75, בעודו מכהן כמזכיר האקדמיה הצרפתית למדעים.

תגליתו

ז'וסט פתר את המחלקת בשאלת המכניזם המשפיע על האבחנה המגדרית בכך שהוכיח שהאפיון הזכרי מוטבע בעובר על ידי הורמון AMH המופרש על ידי תאי סרטולי שבאשכים במהלך ההתפתחות העוברית. ז'וסט גילה כי בהיעדר הורמנים אלה מין העובר נקבע כנקבה.
יקיר גירון

ביוגרפיה

נולד באדירנה שבטורקיה בשנת 1813 (ה'תקע"ג) למשפחת רבנים שמקורה בז'ירונה שבספרד, ובילדותו חונך אצל אביו. בשנת 1835 (ה'תקצ"ה) נבחר לשמש כרב העיר, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1842 (ה'תר"ב).
כשפרץ בשנת 1842 (ה'תר"ב) סכסוך בין ראשי קהילת יהודי קושטא, הוזמן הרב גירון מטעם הממשל ליישב את הסכסוך, ושם החליטה הקהילה למנותו לרב וחכם באשי של העיר וראש רבני טורקיה, במקום הרב יעקב אביגדור. את מקומו באדירנה מילא בנו, הרב אברהם גירון.
בתקופת כהונתו כרב העיר הנהיג סדרים חדשים בקהילה, ותיקן תקנות חדשות למענה. הודות לפעילותו קיבל מהסולטנים אבדילאזיז ואבדילמג'יט הראשון אותות כבוד חשובים.
בעקבות קול קורא של הרב עזריאל הילדסהיימר בנוגע ליהודי אתיופיה, הוציא הרב גירון בשנת 1866 (ה'תרכ"ו) מכתב תחת הכותרת "קול קורא לעזרת בני ישראל בארץ כוש", בו הדגיש כי אין שוני בין יהודי אתיופיה לשאר יהודי הגלויות, התריע על סכנת המיסיון המאיימת על העדה, וקרא לפעול להצלתה. בעקבות קריאות אלו החלו לצאת משלחות סיוע לקהילות היהודיות באתיופיה.
ב-26 במאי 1872 (י"ח באייר ה'תרל"ב) עזב את קושטא לאחר שהתפטר מתפקידו בהסכמת הסולטאן במטרה לעלות לישראל, וחזר לאדירנה להיפרד ממשפחתו ומכריו. בסוף חודש אב של אותה השנה הגיע בהפלגה ליפו, והתקבל שם על ידי הרב רפאל מאיר פאניז'ל והרב יעקב שאול אלישר. בהגיעו למוצא בתחילת חודש ספטמבר (ראש חודש אלול), יצא לקבל את פניו הראשון לציון הרב אברהם אשכנזי, בליווי 50 רבנים מהעדה הספרדית, ומשם נכנס לירושלים כשהוא מלווה בשיירת כבוד של חיילים, ראשי דתות וקונסולים, כשהוא רכוב על סוס.
בירושלים ייסד את ישיבת "חסד ואמת" ולמד בה יחד עם רבני העיר. בתקופה זו החל לפעול להרחבת היישוב היהודי, והרב צבי קלישר, שראה בו את האדם המתאים לפעילות בניית הארץ, ניהל עמו חלופת מכתבים, ושכנעו לייסד וועד לרכישת קרקעות ולעמוד בראשו. מטרת הוועד, ששמו "החברה ליישוב א"י", הייתה לרכוש קרקעות ולייסד מושבים עבור חקלאים עבריים. הרב גירון הציע לרב קלישר לרכוש חלקת אדמה גדולה באזור יפו, וראשי החברות ליישוב ארץ ישראל בגרמניה התאחדו ושלחו לו סכום כסף כמקדמה. בנוסף התכונן לרכישת שטח אדמה באזור ירושלים עבור עולים מבוקרשט, ועדכן את הרב קלישר על אפשרות לרכוש את חלקת האדמה שבה נמצאת מערת קבר שמעון הצדיק.
הלך לעולמו לפני שהשלים את הרכישות ב-4 בפברואר 1874 (י"ז בשבט ה'תרל"ד), ונקבר בחלקת הספרדים שבהר הזיתים.