זלמה מאיר

זֶלמָה מאיר (Selma Mayer, מָאיֶיר;‏ 3 בפברואר 1884 – 5 בפברואר 1984), נודעה בכינוי שוועסטער זלמה ("שוֶוסטֶר זלמה", גרמנית: Schwester Selma, האחות זלמה), הייתה האחות הראשית בבית החולים "שערי צדק" במשך למעלה מחמישים שנה. היא החלה לעבוד בו עוד כשהיה במבנה שערי צדק הישן, ברחוב יפו בירושלים, ושימשה כיד ימינו של הרופא הראשי של בית החולים, ד"ר משה וולך. מאיר עבדה בבית החולים במשך שעות ארוכות כשלרשותה ציוד ותשתיות דלים. בין השנים 1916 ועד לשנות ה-30 הייתה אחראית על הכשרה ופיקוח של כל צוות בית החולים. בשנת 1934 ייסדה את בית הספר לאחיות של "שערי צדק". במהלך השנים דבק בה הכינוי "פלורנס נייטינגל היהודייה", בשל מסירותה ארוכת השנים למען רווחת החולים.

ילדות וחינוך

זלמה מאיר נולדה בשנת 1884 בעיר הנובר שבצפון גרמניה למשפחה יהודית ענייה. כשזלמה הייתה בת חמש, מתה אמה בשעת לידה, והותירה אחריה חמישה יתומים.
בזיכרונותיה כתבה זלמה:
איבדתי את אמי בשחר ימי. ועל כן הייתה לי נערות קשה למדי – עובדה זו הביאה להתעוררות צורך עז בקרבי להעניק לאנשים כל מה שחסר לי: אהבת אם ואהבה לכל יצורי אנוש. זאת הסיבה בחרתי במקצוע האחות.
בשנת 1906 החלה מאיר לעבוד כאחות בבית החולים ע"ש סלומון היינה שבהמבורג. במהלך עבודתה במקום קיבלה הכשרה במחלקות רפואה פנימית, חדר ניתוח, רפואת ילדים ומיילדות.
בשנת 1913 צלחו היא ואחות יהודייה נוספת את המבחנים לקבלת רישיון ממשלתי לסיעוד בציון "טוב מאוד" וכך הפכו ליהודיות הראשונות שזכו לתעודה של 'אחות מוסמכת' מטעם המדינה.

הקמת בית החולים שערי צדק

ד"ר משה וולך, רופא יהודי צעיר, עלה לארץ ישראל בשנת 1890 על מנת להקים בית חולים יהודי בשם "שערי צדק". הוא הגיע מטעם ועד של יהודים מפרנקפורט, שהתאגד בשנת 1873 לפתיחת בית חולים יהודי בירושלים. בשנת 1902 פתח ד"ר וולך את בית החולים "שערי צדק", ברחוב יפו בירושלים, שהיה בית החולים היהודי הראשון בעיר שמחוץ לחומות.
בשנים הראשונות נקרא מוסד זה בפי ירושלמים רבים "בית החולים האמסטרדמי" או "בית החולים ואלך". כיום נקרא בית החולים המרכז הרפואי שערי צדק.
בתחילה עבדו לצדו שתי אחיות – האחות שטיבל (Stybel) והאחות ואן גלדרין (van Gelder) מהולנד, שדאגה להכשרת האחיות. אך אחת מהן עזבה בשל "התנאים הפרימיטיבים" של בית החולים בתחילת דרכו, והשנייה עזבה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. מלבדן היו בבית החולים "שש מטפלות לשירות יום ולילה", שלא הוסמכו כאחיות אלא עבדו, כמקובל באותם הימים, כאחיות מעשיות. לבית החולים נודעה חשיבות רבה משום שהתמחה במחלות זיהומיות, מצב שחייב הקפדת-יתר על הניקיון.
ד"ר וולך, אשר התרשם מהמבנה המאורגן של בית החולים "סלומון היינה", ביקש מהאחות הראשית שבו להשאיל לו אחות מצוות האחיות שלה. האחות המליצה על זלמה מאיר בת ה-32 והיא הסכימה לחוזה שקבע, כי היא תשרת בפלשתינה במשך שלוש שנים, ואלו יחשבו לה כ"שירות מלחמתי".
בחוזה של האחות זלמה נקבע עוד כי היא זכאית לחופשה בת שלושה חודשים בגרמניה אחת לשלוש שנים. היא מימשה זכות זו פעמיים בלבד – בשנים 1922 ו-1925. בשנת 1927 הוצע לה לשוב לגרמניה ולקבל עליה את משרת האחות הראשית בבית החולים היהודי בלייפציג. היא שקלה את ההצעה בכובד ראש אך הוועד המנהל של שערי צדק הפציר בה להישאר והבטיח לתמוך בה לאורך כל ימי חייה. בזיכרונותיה הסבירה, כי לא יכלה לעזוב את בתה המאומצת בוליסה דאנה, שגדלה בבית החולים.

שנים ראשונות

מסעה של זלמה לארץ ישראל נמשך ארבעה שבועות, שבמהלכם עברה במרכז אירופה, טורקיה ודמשק. האחות זלמה הגיעה ל"שערי צדק" בדצמבר שנת 1916. היא מצאה לדבריה "אי סדר רב" בבית החולים והחלה לארגנו לפי השיטה הגרמנית. כמה שבועות לאחר הגעתה, פרצה בירושלים מגפת טיפוס שהשתוללה בעיר במשך שנה שלמה, ובנוסף התגלו בעיר מקרים רבים של דלקת קרום המוח. בית החולים הוצף בחולים וסבל ממחסור במזון ובמיטות, בו היו אז 40 מיטות קבועות ועוד 110 מיטות שנוספו לאור הנסיבות, פי שלושה לערך מהתקן. זלמה דאגה שאחיות בית החולים תלבשנה סרבלים מיוחדים להגנה עליהם מפני הזיהום והורתה להן לחבוש מצנפות מאותה הסיבה. היא ציוותה על כל החולים להתרחץ ולגלח את שערם לפני הכניסה לבית החולים. בנוסף, היא הציבה סטנדרטים של רפואה גרמנית במחלקות בית החולים, כמו למשל חיוב לבישת מדים לבנים לכל צוות בית החולים, החלפה של בגדי החולים וכלי המיטה שלהם מדי יום, ורחצה יומית של כל החולים.

אתגרים ואחריות

באותם ימים שאף "שערי צדק" לספק רפואה ברמה גבוהה לתושבי העיר – יהודים, מוסלמים ונוצרים, אך קשיים רבים עמדו בדרכו, משום שהמבנה נעדר מערכת חשמל, צנרת, הסקה מרכזית ומערכת גז לבישול. מי הרחצה חוממו באמצעות תנורי נפט וחדרי הניתוח הוארו באמצעות מנורות שמן פרפין. בית החולים התקשה להחזיק בצוות קבוע בשל התנאים הגרועים ובשל אופיו הקפדני של ד"ר וולך. למרות זאת, האחות זלמה עבדה כ-18 שעות ביממה ודרשה סטנדרטים דומים של עבודה מצוות האחיות ועובדי בית החולים.
בתחילת המאה העשרים, הוכשרו אחיות ומילדות לעבודתן במהלך העבודה ולא כחלק מלימודים תאורטיים. האחות זלמה הכשירה ופיקחה על כל צוות האחיות, אחיות חדרי הניתוח והמיילדות בבית החולים. היא לימדה את כל תורת הסיעוד – החל מהחלפת כלי מיטה ועד החתלת ילודים ותינוקות. לעיתים היא עצמה שימשה כמיילדת, במקום מיילדות שלא גרו במבנה בית החולים.
במשך שנים רבות שימשה האחות זלמה כיד ימינו של ד"ר וולך בעריכת בריתות, ביצוע גרידות וביצוע פיום קנה (טרכאוסטומיה). היא התלוותה אליו לביקורי בית ומילאה את מקומו כשנעדר מבית החולים. בין השנים 1916 ל-1930 הייתה אחראית גם על האספקה ותחזוקת הבניין. בנוסף, היא ווידאה כי חוקי הכשרות במטבח בית החולים יבוצעו על-פי הסטנדרטים המחמירים של ד"ר וולך. לאחר עשר שנים זכתה האחות זלמה בעוזרת אישית.

האחות זלמה השרתה במחלקות בית החולים רוח מסבירת פנים וחמימה של סבלנות ויחס אישי לחולים יחד עם דרישות קפדניות ומחמירות מאחיות בית החולים. היא הטמיעה את יחסה זה בצוות בית החולים ומורשתה-זו היא חלק ממורשת בית החולים עד היום. בזיכרונותיה כתבה:
שיננתי להן חזור ושנן: האנשים הבאים אלינו זקוקים לעזרה. מעל לכל חייבות הבנות לזכור ולא לשכוח, שיש לנסות את כל הדרכים כדי לגרום לחולה את מיעוט הכאב האפשרי ולא לחסוך כל מאמץ כשמטפלים בו.

במהלך אירועים היסטוריים

בשנת 1929, בעת הטבח בחברון הייתה האחות זלמה האחות היחידה בחדר הניתוח. צוות חילוץ הצליח לחלץ את הפצועים ולהביאם לשערי צדק ולבית החולים הדסה (רוטשילד). רופאים מנתחים הגיעו לבית החולים לסייע בניתוח הפצועים והאחות זלמה סייעה בידם במשך 23 שעות, ללא הפסקה.
בכ"ט בנובמבר בזמן הכרזת האו"ם על הקמת מדינת ישראל, שהתה האחות זלמה בחופשה השנתית שלה עם חברים בנהריה. היא החליטה לשוב מיד לירושלים. במשך שלושה שבועות עתרה האחות זלמה לממשלה הבריטית המנדטורית, לוועד הלאומי ולמנהיגי המחתרות בדרישה לאפשר לה להצטרף לאחת השיירות היוצאת לעיר הנצורה. לבסוף הותר לה לעלות במכונית משוריינת לירושלים.
במהלך מגפת שיתוק הילדים (פוליו) שפרצה בישראל בשנות ה-50, היה שערי צדק בית החולים היחיד בעיר שהייתה בו מחלקת בידוד. האחות זלמה דאגה ללא ליאות לתפקודן של מכונות ריאת ברזל כשהיא מדריכה ומכשירה את צוות בית החולים כיצד להשתמש במכונה החיונית.

בית הספר לאחיות של שערי צדק

בשנת 1934 יסדה האחות זלמה את בית הספר לאחיות של "שערי צדק". זאת בניגוד לדעתו הנחרצת של ד"ר וולך, שחשש שהעיסוק התאורטי יבוא על חשבון ההתנסות המעשית של האחיות; אך תוכנית הלימודים של האחות זלמה הוכיחה כי טעות הייתה בידו, והאחיות היו מבוקשות במוסדות רפואיים בהן החלו לעבוד. לאחר שלוש שנים של לימוד והכשרה נבחנו האחיות בפני רופאים מבית החולים הממשלתי הבריטי. בשנים הראשונות לקיומו של בית הספר הורתה האחות זלמה את כל השיעורים המעשיים.

אימוץ הילדות

האחות זלמה וד"ר ולאך אימצו שלוש ילדות שננטשו בבית החולים. אחת מהן הייתה שמחה קלדרון שאמה נפטרה ואביה גויס לצבא הטורקי. הסבים ביקשו להשאירה בטיפולו של צוות בית החולים.
השנייה מבין הבנות הייתה בוליסה דאנה. אביה נשא אותה אתו כל הדרך מסוריה לאחר שאמה נפטרה בדרך. התינוקת חלתה בדיזנטריה וננטשה על ידי אביה בבית החולים מתוך אמונה כי אנשים טובים ידאגו לה. בוליסה נהרגה בפיגוע ברחוב בן יהודה בשנת 1948. האחות זלמה שימשה כאם לכל דבר לבוליסה – קנתה לה בובות ועפרונות צבעוניים וחינכה אותה לאהבת מוזיקה כשהיא משמיעה לילדה יצירות מספריית התקליטים שבחדרה. בהקדשות על תמונות וספרים שהעניקה לה, חתמה תמיד "Ima" (אמא). באחת מהן רשמה בגרמנית: "מיינה ליבן (יקירתי) בוליסה, מאמא שלך". בוליסה אומצה על ידי משפחה יהודית-גרמנית שעזבה את ארץ ישראל וחזרה לגרמניה. בוליסה שבה לארץ ישראל עם עליית הנאצים לשלטון ולמדה להיות לאחות-מטפלת, בהמלצת האחות זלמה. מותה בפיגוע שבר את לבה של האחות זלמה: היא הסתגרה בחדרה וזמן רב לא הצליחה להתאושש.
הילדה המאומצת השלישית נקראה סרינה. הילדה גדלה בשטח בית החולים ונשלחה לבית הספר. שמחה קלדרון וסרינה גדלו והיו לאחות ולטכנאית שיניים.

שנותיה האחרונות

האחות זלמה המשיכה לעבוד עד שהייתה בת למעלה משמונים. אפילו בגיל זה, היא לא ראתה פחיתות כבוד לעצמה לאסוף פיסת אשפה מהרצפה כשהיא שבה ומזכירה לתלמידותיה – "אין דבר משפיל בעבודה שלנו".
בשנת 1973, בעודה מתאוששת מניתוח, היא הכתיבה לידידתה טרודי פרנקל את ספר זיכרונותיה "חיי בשערי צדק". הספר נכתב בגרמנית ותורגם לעברית ולאנגלית.
כאשר בית החולים עבר לבניין גדול ומודרני יותר בשכונת בית וגן, בשנת 1980, עברה גם האחות זלמה עברה למיקום החדש.
מאיר נפטרה בדירתה ביום ראשון, 5 בפברואר 1984, יומיים לאחר יום הולדתה המאה. באותו היום היה אמור להתקיים אירוע מחווה לכבודה בבית החולים שערי צדק. נקברה בחלקת יקירי ירושלים בהר המנוחות בירושלים בלוויה שבה נכחו מאות בני אדם, מהם מטופליה, ראשי בתי חולים, רופאים ואחיות ואנשי ציבור, בהם יו"ר הכנסת, ראש עיריית ירושלים וכן שרי הבריאות והפנים, שספדו לה.
המילים האחרונות בספר זיכרונותיה של זלמה הן:
ספר זה עורר בי מחשבות על ערכם של יצורי אנוש, על הערך שיש לתפקיד הכובש את האדם לחלוטין, על החובות של כל מקצוע, ובאופן מיוחד של מקצועי שלי – מקצוע האחות, ובעיקר על החובה לעזור לאנשים חולים ומסכנים.