אחריות רשויות ציבור ועובדי מדינה

רקע להתפתחות הדוקטרינה

המיקום ה"קלאסי" של דיני הנזיקין הוא בענף המשפט הפרטי, במסגרתו דיני הנזיקין מסדירים מקרים בהם אדם גרם נזק לאדם אחר. למשל, כיצד יפוצה אדם שכלבו של שכנו נושך אותו ופוצע אותו. 
עולה השאלה היכן למקם מקרים בהם המדינה היא זו שגרמה את הנזק לפרט. התחום המשפטי המטפל במקרים בהם המדינה היא צד להליך הוא תחום המשפט הציבורי.  אך כאן מדובר על גרימת נזק לפרט, ולכן לכאורה, התחום המתאים הוא התחום הנזיקי, שמטפל בהיווצרות נזק. 
הפתרון שניתן בעבר לבעיית המיקום היה הענקת חסינות מוחלטת למדינה כאשר היא הצד המזיק בהליך. כלומר, לא נוצרו כלל סיטואציות בהן ניתן היה לתבוע את המדינה על נזק שגרמה. 
אך עם השנים, כאשר גדלה מעורבותן של הרשויות הציבוריות בחיי היום-יום של פרטים בחברה, נוצר מצב שבו היבטים רבים של חיינו מושפעים מהחלטות ומפעולות של המדינה.  המדינה היא גוף מפקח ומסדיר (למשל, היא עוסקת ברישוי, מיסוי ואכיפה), וכן היא גוף שנותן שירותים, כגון ביטחון, חינוך, תשתיות ובריאות.  מצב זה עורר צורך בבחינה מחודשת של החסינות שהוענקה למדינה, משתי סיבות מרכזיות. ראשית, המעורבות הגוברת של המדינה בחיי הפרטים הביאה להתעצמות השפעתה על רווחת הפרטים; שנית, התפתחות דוקטרינת זכויות האדם הביאה לצורך להטיל אחריות על המדינה מקום בו היא פוגעת בזכויות של אזרחים.  
כדי ליישם את השינוי התפיסתי, היה צורך בהתאמה חקיקתית, שתשווה את מעמד המדינה למעמד הפרט בהליך נזיקי. התאמה חקיקתית זו נקראת "השוואת מעמד". למשל, בישראל נחקק בשנת 1952 חוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה) שקובע: "דין המדינה לעניין אחריות בנזיקין כדין כל גוף מאוגד...".  הוראה דומה מצויה בספר החוקים האמריקאי, שם התקבל בשנת 1946 חוק המכונה "Federal Tort Claims Act", המשווה את מעמד המדינה למעמד הפרט בנזיקין.

התפתחות היסטורית- מבט משווה

על רקע הבעייתיות שתיארנו בהשוואה מוחלטת של מעמד המדינה למעמד הפרט בהליך נזיקי, נעשו התאמות שמטרתן לאפשר הליך נזיקי של פרט מול המדינה, תוך כדי שקלול המאפיינים הייחודיים של הליך כזה.
התפתחות הפסיקה האנגלית ממחישה תהליך התאמה שכזה, כאשר על-פי רוב מדובר בצמצום אחריותה של המדינה:

הגנה על הפעולה מכוח חוק קיים

לפי המשפט האנגלי, אם רשות ציבורית ביצעה עוולה במהלך ביצוע פעולה שלטונית, היא תזכה להגנה אם תטען שהיא מחויבת או מוסמכת בחוק לבצע פעולה זו. אולם להגנה זו קיים סייג: על הרשות לבצע את חובתה או להפעיל את סמכותה כאשר מנחה אותה עקרון הסבירות.

הגבלת האחריות בגין מחדל

בפסק הדין East Suffolk Rivers Catchment Board v. Kent נקבע שרשות שלטונית אחראית במחדל רק כאשר היא הפרה חובה שהחוק מטיל עליה, ולא במקרים בהם היא חדלה מלהפעיל סמכות שהחוק העניק לה. הבחנה זו מבוססת על הרציונל של "טבלת הוהפלד", לפיו המדינה חבה חובת זהירות רק לגבי מעשים שחובה עליה לבצע (duty) ולא לגבי מעשים שבכוחה לבצע (power). הלכה זו שונתה בפסק-דין Anns, בו נקבע שקיימת אחריות ברשלנות על כל המחדלים, בין אם מדובר במחדל בביצוע חובה, ובין אם מדובר במחדל בקיום סמכות רשות. הלכה זו הרחיבה במידה ניכרת את אחריות המדינה בגין מחדלים. ההלכה צומצמה שוב בשנות התשעים.

אחריות על חובה מוגבלת או מיוחדת, ולא על חובה כללית

כדי שתתגבש עוולת הרשלנות, נדרשת זיקה בין המזיק לניזוק. זיקה זו אינה מתקיימת כאשר הניזוק הוא קבוצה גדולה ובלתי-מוגדרת. תנאי זה מצמצם את אחריות המדינה.

הגבלת סוגי הנזק בר הפיצוי

המשפט האנגלי מוציא מגדר אחריותה של המדינה את האחריות על נזקים כלכליים טהורים ונזקים בלתי-כלכליים טהורים (למשל, עוגמת נפש). ה"טוהר" של נזקים כאלו נובע מכך שהם עומדים בפני עצמם, ואין לצדם נזק לגוף או לרכוש.  הגבלה זו מצמצמת מאוד את האחריות הנזיקית באופן כללי, ואת אחריות המדינה בפרט. עם זאת, יש להגבלה זו סייג, והוא המקרים בהם נגרם נזק כלכלי טהור משום שהניזוק הסתמך (relied) על מצג או הודעה רשלנית של המדינה. 
 פסק הדין בעניין Yuen kun Yeu עסק בפירוק של מוסד פיננסי בהונג קונג, אשר בעקבותיו איבדו משקיעים את כספם. נטען כי הנציב על המוסדות הפיננסיים התרשל בתפקידו. עילת התביעה הייתה מבוססת על נזק כלכלי טהור, ולכן, כדי לזכות בסעד טענו התובעים להסתמכותם על איכות הפיקוח של הנציב. עם זאת, התביעה נדחתה בנימוק שחובת הנציב היא כללית, ואין לו חובת זהירות מיוחדת כלפי קבוצת הניזוקים. החלטה זו דומה להחלטה הישראלית בעניין לוי (להלן), והדמיון אף הוזכר בפסק הדין.

פסיקת בית המשפט העליון בנושא

ניכר שהחוק הישראלי מטיל אחריות נזיקית רחבה יחסית על המדינה. בניגוד לחוק האמריקני למשל, החוק הישראלי אינו כולל סייגים רבים להטלת אחריות. על-כן, עם השנים הפסיקה הישראלית ייבאה סייגים כאלה משיטת המשפט האנגלו-אמריקאית.  כפי שיודגם להלן, ניתן לדמות את המגמות בפסיקה בעניין הטלת אחריות על המדינה לתנועת מטוטלת, הנעה בין אחריות רחבה לאחריות מצמצמת.  תחילה אימצה הפסיקה את הסייגים לאחריות מן המשפט האנגלו-אמריקני. לאחר מכן ניתן להבחין במגמה של הרחבת אחריות המדינה. בשנות התשעים, עת ניתן פסק דין לוי, היה נראה כי קיימת חזרה למגמה המצמצמת, אך פסקי דין שניתנו לאחרונה מעוררים שאלות אם זו אכן המגמה. נסקור להלן את פסקי הדין המרכזיים בכל תקופה.

תקופת הרחבת האחריות

בפסק-דין גרובנר נגד עיריית חיפה הונחו לראשונה היסודות להרחבת בסיס האחריות של המדינה בנזיקין. בפרשה זו תבעה עוברת-אורח בגן ציבורי, שנפגעה מרוכב אופניים בגן, את עיריית חיפה בגין התרשלותה באכיפת חוק-העזר האוסר על רכיבת אופניים בתחום הגן. אף על פי שהתביעה נדחתה, אמר השופט שמגר בהערת אגב שייתכן כי הפעלתה של סמכות, הלכה למעשה, תיצור פיקוח, ואותו פיקוח מוליד חובה.  בנוסף, הטיל בית המשפט ספק בצורך בסייג השולל הטלת אחריות בגין חובות בעלות תחולה כללית (להבדיל מחובות לציבור מסוים). 
 
בהמשך קיבלה הערתו של השופט שמגר תוקף פסיקתי בפסק-דין אייל נ' פוקסמן. בית-המשפט חייב רשות בנזיקין בגין אי-הפעלת סמכות פיקוח, על אף שסמכות זו לא הייתה סמכות חובה, ולמרות שמדובר במחדל מצידה של הרשות, ולא ביצירת סיכון אקטיבית. 
 
בפרשת ועקנין, שעניינה נזק שנגרם לנער בבריכה ציבורית, נטען שאי-הצבת שלטי אזהרה כפי שמורה החוק, הביאה לכך שהנער קפץ למים רדודים. בית-המשפט התנער מהסייג, לפיו על התובע להוכיח שהחוק הנידון בא להגן על פרט ספציפי (התובע),  ופסק שיש לבחון את רוח החוק – אם מטרתו להגן על האינטרסים של היחיד "בתור שכזה", ניתן להסתמך עליו לצורך תביעה נזיקית.  קביעה זו היא קביעה כללית לגבי עוולת הפרת חובה חקוקה, אך יישומה על יחסי פרט-מדינה מרחיבה מאוד את אחריות המדינה בנזיקין, שכן מעטים החוקים המיועדים להגן על פרט ספציפי. 
 
פסק-דין זוהר, בו נדון נזק שנגרם למכונית עקב התמוטטות סככה, נתבעה העירייה על אי-אכיפת חוקי-העזר בנושאי תכנון ובנייה. בפסק-הדין שלל השופט ברק את טיעוני העבר נגד הטלת אחריות נזיקית על רשויות.  בנוסף, העיר ברק שהוא מוכן לנקוט בצעד ממנו נמנע בית-המשפט בעבר, והוא בחינת תקינות שיקול-הדעת של הרשות בעת הפעלת סמכותה.  צעד זה נחשב מרחיק לכת לאור התפיסה שבית-המשפט אינו נוטה להתערב בשיקולי מדיניות. 
 
פסק דין נוסף שהרחיב את אחריות המדינה הוא פסק-דין עיריית ירושלים נגד גורדון.  באותו מקרה נעצר גורדון בגין אי-תשלום דו"חות חניה, אף על פי שהתריע בפני העירייה שהדו"חות שנשלחו לו מקורם בטעות. גורדון תבע את העירייה בגין נזק בלתי-ממוני טהור, בשל עוגמת הנפש שנגרמה לו מהמעצר. בניגוד לכלל המצמצם של הפסיקה האנגלית, נקבע בישראל שניתן לתבוע את המדינה בנזיקין, גם בגין נזק בלתי-ממוני טהור.  הלכה זו קיבלה חיזוק נוסף בפסק-דין אבנעל, בה חייב בית-המשפט את המדינה בגין נזק בלתי-ממוני טהור שגרמה לחברת נעליים.

פסק דין לוי והפסיקה שלאחריו

בפרשת לוי  תבעה אשתו של מנוח, שנהרג מרכב פוגע בתאונה, את המפקח על הביטוח. עילת התביעה הייתה רשלנות, שכן אף על פי שהמפקח ידע שחברת הביטוח של הפוגע נמצאת על סף התמוטטות כלכלית, הוא לא התריע כראוי על מצב החברה. בפסק הדין התייחס השופט שמגר לנושא חריג שיקול הדעת. השופט אימץ את התנאים להחלת חריג שיקול הדעת מן המשפט האמריקני, וקבע כי כאשר מדובר בעניינים בעלי אופי חברתי, פוליטי או כלכלי, יש לרשות שיקול דעת רחב, אשר בית המשפט לא ייטה להתערב בו. במקרה הנדון, היה חשש ממשי של המפקח כי פרסום מצב החברה עלול להביא לפגיעה קשה בענף הביטוח, ועל כן נקבע שהחלטתו נמצאת במתחם שיקול הדעת, שבית המשפט לא מתערב בו. כמו כן נקבע כי מידת הקרבה בין המפקח למשפחת המנוח אינה מספיקה כדי להקים חובת זהירות. לאור הפסיקה המוקדמת ללוי, פסק דין זה נתפס שמרני, שכן הוא מצמצם את אחריות המדינה.
בפסקי דין שניתנו לאחר פסק דין לוי, המגמה אינה חד משמעית. בעניין ציפורה,  שבמרכזו תביעה כנגד עיריית תל אביב בגין עיכוב מתמשך של אישורי בנייה, בית המשפט אמנם חזר וביסס את חריג שיקול הדעת, אך תחם אותו: העיכוב המתמשך הצדיק התערבות בהחלטות הרשות. פסק דין נוסף שעסק בחריג שיקול הדעת הוא פנחסי נ' וייס,  במסגרתו נתבעה המשטרה על שלא נענתה לתלונות חוזרות ונשנות של התובע. לעניין זה נקבע, מחד, כי למשטרה אכן יש שיקול דעת נרחב באשר לאופן הטיפול בתלונות, אך מאידך, אין לה כל שיקול דעת בשאלה האם להיענות לתלונות. זאת ועוד, נקבע כי עצם הגשת התלונה יוצרת יחסי קרבה בין המתלונן למשטרה, ועל כן מתקיימת חובת זהירות.

פסיקת בתי משפט מחוזיים

בפרשת נעים עזרא נ' סקאי קלאב בע"מ נשקלו שיקולי מדיניות במסגרת ההחלטה האם להטיל אחריות על המדינה. התובע נפצע בתאונת צניחה ותבע, בנוסף למועדון הצניחה, את המדינה על שהעניקה רישיון למועדון. נקבע כי המדינה אינה אחראית לתאונה שכן, בהתאם לפסק דין לוי, לא כל אחריות ציבורית מטילה אחריות ברשלנות על המדינה. נקבע שלא הוכחה צפיות או קרבה משפטית כדי להטיל אחריות על המדינה. בנוסף נפסק כי ספורט הצניחה החופשית אינו מוסדר על ידי המדינה, ואין מדובר במעשה שלטוני שהביא לתאונה. בפסק הדין נשקלו גם שיקולי מדיניות: המדינה לא יכולה להיות "מבטח-על", והסיכון באספקת השירות צריך להיות מוטל על מעניק השירות. זאת ועוד: הצונח היה יכול לבטח את עצמו. אין סיבה לפזר את הסיכון על כלל הציבור, בייחוד כאשר מדובר בשירות לא חיוני.
יישום הרחבת בסיס האחריות לנזק בלתי ממוני-טהור נדון בעניין יצחק גולדשטיין נ' מדינת ישראל,  בו התובע אושפז בגיל 10 במחלקה פסיכיאטרית בבית חולים. לטענתו לא הייתה הצדקה לאשפוז. בנוסף הוא טען כי אילו העירייה הייתה דואגת להעבירו לפנימייה או משפחת אומנה, האשפוז היה נמנע. לטענתו נגרמו לו נזקים בלתי ממוניים של כאב וסבל, עליהם העירייה חייבת לפצותו. נפסק כי העירייה חייבת בחובת זהירות כלפי התובע. בנוסף יושם נושא חיוב הרשות בגין מחדלה, כאשר לא התקבלה טענת העירייה לפיה משום שמדובר במחדל, אין לחייבה ברשלנות. הנימוק היה  שרשות תחוב כלפי ניזוק גם בשל אי-שימוש רשלני בסמכויותיה: אילו פעלה העירייה כנדרש, סביר להניח שהייתה מצליחה למנוע את אשפוז התובע.
נושא חובת הזהירות נדון בעניין עזבון המנוח מריח אפכאר ז"ל נ' תנועת הצופים הערבים והדרוזים.  במקרה הנדון המנוח, אשתו ובתו טבעו למוות בכנרת בעת שבאו לבקר את בנם במחנה קיץ של תנועת הצופים הערבים והדרוזים. בין היתר נתבעה המדינה (משרד החינוך ומשטרת ישראל). נקבע שלמדינה אמנם יש חובת זהירות מושגית כלפי הנתבעים, אך אין לה חובת זהירות קונקרטית. המדינה לא הייתה מודעת לכוונת מארגני מחנה הקיץ לקיים את יום המשפחות, ולא הייתה מודעת כי המנוח ייכנס לרחוץ בחוף אסור לרחצה במהלך ביקורו במחנה הקיץ.
חובת הזהירות נדונה גם בפרשת סירקוס,  שעסקה בתביעת הורים מאמצים נגד המדינה על שנמסר להם לאימוץ ילד פגוע מוחין, חרף התנגדותם לקבל ילד בעל פגיעה כזו. בדיקה מוקדמת הייתה מביאה לאיתור הפגיעה. נפסק שחלה על המדינה חובת זהירות מושגית, בשל יחסי הקרבה שבין פקיד הסעד להורים המאמצים. מכוח קרבה זו היה על הפקיד לצפות את הנזק שייגרם להורים, ולפיכך להורות על ביצוע בדיקות רפואיות לילד, טרם השלמת הליך האימוץ. בנוסף, השופטת קבעה כי היה על פקיד הסעד לצפות שההורים יסתמכו על בדיקות המערכת, ולא יערכו בדיקות באופן עצמאי, ולפיכך מתעצמת חובת הזהירות. 
 
פסק הדין התייחס גם לחריג שיקול הדעת. השופטת העירה כי אף על פי שהכלל הוא שאין מתערבים בהחלטות המערבות שיקול דעת, כגון זו של פקיד הסעד, במקרה זה עלות הבדיקה הרפואית הנדרשת אינה גבוהה, במיוחד לאור גודל הנזק שנגרם. על כן החליטה השופטת כי היה מקום לקיים את הבדיקה.

אחריות עובדי ציבור בדין הישראלי

כאמור, המצב בישראל באשר לחבותם של עובדי ציבור בנזיקין היה בעבר מושתת על העיקרון ש"עובד ציבור אחראי לכל עוולה שעשה, ואם ייתבע לדין על כך ייתבע אישית" (סעיף 7א הקודם לפקודת הנזיקין, שתוקן בתשס"ה).  על גישה זו הושמעה ביקורת רבה מפי מלומדים. אחת מהטענות העיקריות הייתה כי הטלת אחריות אישית על עובדים, שפעלו בתום-לב וללא כוונת זדון, תגרום להרתעת יתר ולהימנעות מפעולה.  פרופ' ישראל גלעד מהאוניברסיטה העברית הציע במאמר משנת 1995 "להרחיב את הפטור לעובד הציבור... כך שיחול על כל מעשה או מחדל שעשה העובד בתום-לב במהלך עבודתו".  ואכן, בשנת 2005 שונה החוק, וכיום נוסח הסעיף קובע כי "לא תוגש תובענה נגד עובד ציבור על מעשה שעשה תוך כדי מילוי תפקידו השלטוני כעובד ציבור, המקים אחריות בנזיקין". עם זאת, נקבע כי כאשר אותו מעשה נעשה ביודעין, מתוך כוונה לגרום נזק, או בשוויון נפש לאפשרות גרימתו, לא יזכה העובד לפטור.  
 
כלומר, כאשר העובד מתרשל ואף כאשר הוא סוטה סטייה חמורה מתפקידו, הוא חסין מפני תביעה. עם זאת, במקרה של סטייה חמורה מתפקיד עומדת לרשות האפשרות לתבוע את העובד תביעת שיפוי. רק במקרים של מעשה מכוון או שוויון נפש, ניתן לתבוע את העובד. ניתן לבקר את נוסח התיקון בשני מישורים. ראשית, עולה השאלה מהו ההבדל בין "סטייה חמורה" לבין "מעשה מכוון". שנית, לא ברור מדוע שוויון נפש נתפס כחמור יותר מסטייה חמורה, שכן על שוויון נפש מוטלת אחריות ועל סטייה חמורה לא. 
 
פסק דין שמדגים את נושא האחריות של עובד ציבור הוא עניין מירו, שם, שוטר שהתארח במסיבה השאיר על ספה את אקדחו הטעון ואחד האורחים הרים את האקדח וירה בבן משפחתו. פסק הדין הטיל אחריות אישית על השוטר בנימוק שלא עמד בסטנדרט ההתנהגות הנדרש משוטרים.

הצעת חוק דיני ממונות (הקודיפיקציה האזרחית)

בימים אלה מושלמת הצעת הקודקס האזרחי החדש, שיאגד את רוב המשפט האזרחי בחוק אחד. מכיוון שמדובר בחוק שעומד להסדיר את כל תחום המשפט האזרחי בישראל, תוך עריכת שינויים מהותיים, ראוי להתייחס לשינויים הצפויים בנוגע לאחריות המדינה ושלוחיה בנזיקין. 
 
בתחום הנדון, הצעת החוק אינה מכניסה שינויים מהותיים. סעיף 380 להצעת החוק משאיר על כנו את סעיף 7א לפקודת הנזיקין, ומעניק חסינות לעובד ציבור  שפעל בתום לב. סעיף 381(א) מוסיף פרוצדורה חדשה, שאינה מופיעה בחוק הקיים, לפיה במקרה בו הוגשה תובענה נזיקית נגד עובד מדינה, והמדינה טענה לקיומה של חסינות העובד, המדינה מצורפת להליך התביעה כנתבעת. הסעיפים הבאים קובעים פרוצדורות חדשות בנוגע להסדרת נושא החסינות.

תחולת חוק אחריות המדינה בנזיקין על פעולות לוחמתיות

במדינות רבות, לצד הטלת אחריות נזיקית על המדינה, מסייגים החוקים הרלוונטיים את אחריות המדינה באשר לנזק הנגרם במסגרת פעולות לחימה. גם בישראל ישנה התייחסות בחוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה) לנושא זה. הסעיף הרלוונטי הוא סעיף 5 לחוק הקובע ש"אין המדינה אחראית בנזיקין על מעשה שנעשה על ידי פעולה מלחמתית של צה"ל". החוק אינו מגדיר מהי פעולה מלחמתית, ובמשך השנים בתי המשפט העניקו פירוש מצמצם למושג, וכך היו מקרים רבים בהם המדינה חויבה בנזיקין על פעולות של צה"ל.  דוגמה לכך ניתן למצוא בפרשת בני-עודה, שם התעוררה השאלה האם ירי של כוחות צה"ל לעבר מבוקשים נמלטים, מבלי שנשקפה סכנה לחיי החיילים, היא בגדר פעולה מלחמתית. בפסק הדין נקבע שפעולה מלחמתית היא פעולת לחימה, או פעולת מבצעית-צבאית של הצבא. לאור פרשנות מצמצמת זו, חויבה המדינה בנזיקין.
בתגובה לפרשנות המצמצמת, תיקנה הכנסת את החוק. סעיף 5א שהוסף לחוק קבע כללים מצמצמים לתביעות נזיקיות מן הסוג הנדון; סעיף 5ב החיל את הסייג גם על ארגוני טרור ונתינים של מדינת אויב. סעיף 5ג צמצם עוד יותר את אחריות המדינה. הוא קבע שככלל, המדינה אינה אחראית לנזק שנגרם באזור עימות בשל מעשה שביצעו כוחות הביטחון.
בפסק-דין עדאלה נגד מדינת ישראל תקפו העותרים את התיקונים לחוק, בטענה שהם פוגעים בזכויות המעוגנות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. השופט ברק פסל את סעיף 5ג בנימוק שהוא אינו עומד בתנאי פסקת ההגבלה.

מבט לעתיד

עד עתה עמדנו על מגמות שונות בפסיקה הישראלית בנוגע לאחריות המדינה. ניתן לומר שהפסיקה עסקה במגוון סוגיות רלוונטיות בנושא זה. לאורך השנים, הרחיבה הפסיקה את אחריות המדינה, וביטלה חסינויות שעמדו למדינה, כגון הטלת אחריות על מחדלים או גרימת נזק בלתי ממוני. בנוסף, דנה הפסיקה בהרחבה בנושא של חריג שיקול הדעת, דיון שהגיע לשיאו בפרשת לוי. כאמור, אימצה הפסיקה את ההלכה האמריקנית בנושא, ובכך צמצמה במידת-מה את אחריות המדינה. עם זאת, ראוי להזכיר שהלכה מצמצמת זו היא יוצאת דופן בנוף הכללי של הרחבת אחריות המדינה. 
 
השאלה המרכזית היא עד לאן תורחב אחריותה של המדינה. פסק הדין בעניין מלכיה, בו עסקנו לעיל, ממחיש היטב שאלה זו. מפסק-הדין משתמע שניתן לחייב את המדינה באחריות מוחלטת בנזיקין (במקרה הספציפי העותרים לא טענו טענה זו ולכן לא נוצרה הלכה בנושא). כלומר, ייתכן שאפשר להטיל על המדינה אחריות גם כאשר לא התרשלה, אך פעולתה הסבה נזק. המקרים בהם תוטל אחריות מוחלטת שכזו לפי פסק-הדין, הם מקרים בהם ניכר שזוהי התוצאה ההוגנת, שכן היא מפזרת את הנזק על כל הנהנים מהפעולה, וכך הנטל אינו נופל על הניזוק בלבד. אולם, לא ברור עדיין עד כמה ניתן "למתוח" אמירה זו. נראה שבית המשפט יצטרך בעתיד לקבוע גבולות ברורים יותר לאמירה זו של השופט ברק. 
 
כפי שציינו בתחילת דברינו, אחד הרציונלים להרחבת האחריות הנזיקית הוא מעורבותה ההולכת וגוברת של המדינה בתחומים רבים של חיינו. ואולם בשנים האחרונות אנו עדים לתהליך הפוך של צמצום מעורבות המדינה, בדמות מגמת ההפרטה. ממגמה זו עולות שתי שאלות. ראשית, כיצד תשפיע מגמת ההפרטה על הדוקטרינה של אחריות המדינה, ובפרט האם תביא לצמצומה. שנית, האם יתעוררו תביעות כנגד עצם תהליך ההפרטה – האם ניתן להגדיר הפרטה כרשלנית, ולתבוע את המדינה בנזיקין על תוצאות ההליך ותקינותו ? 
 
סוגיה נוספת שלדעתנו טרם מוצתה היא זו העוסקת בפעולה לוחמתית. כאמור, בג"ץ ביטל לאחרונה סעיף בחוק הנזיקים האזרחיים העוסק בנושא זה. נראה כי עוד צפויה תגובה מצד המחוקק לביטול אותו סעיף, וניכר שעדיין לא נאמרה המילה האחרונה בנושא.