google/wiki40b huggingface dataset:
ארבור

ארבור (באנגלית: Erebor), נקרא גם "ההר הבודד" או "ההר האבוד", הוא ממלכת גמדים בארץ התיכונה (עולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין). ארבור הותקפה על ידי הדרקון הרשע סמאוג והבסתו של סמאוג בידי חבורת גמדים והוביט מהווה את מרכז העלילה של הספר ההוביט.

היסטוריה

ארבור נבנתה על ידי הגמדים, מלך הגמדים הראשון היה דורין בן האלמוות, לאחר מכן שלט בה דורין השישי, נאין הראשון, תריין הראשון, תורין הראשון, גלואין הראשון, אואין הראשון, נאין השני, דין הראשון, תרור (המייסד), תריין השני, 
בזמן שליטתו של תריין השני הדרקון סמאוג תקף אותה לפני שבנו של תריין, תורין צינת-אלון, הספיק לשלוט. תריין ותרור נהרגו במכרות מוריה בקרב מול הגובלינים.
לאחר מכן חזרו לארבור תריסר גמדים - דאולין, באלין, פילי, קילי, דורי, נורי, גלואין (אביו של גימלי), אואין, ביפור, בופור ובמבר - בהנהגת תורין צינת-אלון ובעזרת ההוביט בילבו בגינס, במטרה להביס את סמאוג ולכבוש מחדש את ארבור. תורין שלט בה כמה ימים ולאחר שהוא מת יחד עם פילי וקילי שלט בה בנו של נאין: דיין השני מגבעות הברזל, תורין השלישי, דורין השביעי.

האוצר של ארבור

לארבור יש אוצר עצום של זהב ואבני חן, אך לעושר הזהב גם מחיר שלילי. הזהב גרם למלכי ארבור לחלות ב"קדחת הזהב": הם נהיו אובססיביים לזהב ולאוצרות ארבור עד כדי כך שהם מוכנים לסכן את הכל בשבילם. ישנו דבר אחד שמלכי ארבור יכולים לסכן את כל הזהב בשבילו: ה"ארקנסטון" - היא האבן שהם הכי אוהבים, אבן חן יפה וזוהרת, וחשיבותה הביאה להקדמת קרב חמשת הצבאות. תורין לקה אף הוא בקדחת הזהב אך הצליח להתגבר עליה ונהרג בקרב חמשת הצבאות. מאז דיין לא לקה במחלת הזהב אף מלך ממלכי ארבור. 
מלבד קדחת הזהב היו לאוצרות ארבור עוד תוצאה שלילית וקטלנית במיוחד: סמאוג הדרקון הרשע תקף את ארבור בשביל זהב הגמדים והרבה גמדים נהרגו במלחמה מולו. כל גמדי ארבור שנשארו בחיים ברחו למוריה, שם ראו את נפילתם של תרור ותריין בקרב אך הם הביסו את אזוג וצבא האורקים שלו.

גאוגרפיה

ארבור שוכנת בצפון מזרח הארץ התיכונה. מצפון גבעות הברזל, מול אסגארות' והרי יער-אופל, וממזרח יער-אופל. מארבור לעיר האגם יש נהר שחוצה את ארבור עד להר הבודד. בהר הבודד עומדים פסלים מאבן (על אחד מהם נמצאות מדרגות סודיות אשר מובלות לפתח סודי שהשמש מאירה עליו קרן חזקה וקטנה בשביל לדעת איפה להכניס את המפתח. את פתח זה בנו תרור ותריין והוא מוביל לאולם הראשי של ההר הבודד) תושבי ארבור הם גמדים ואין בה גזעים אחרים חוץ מגמדים.
ירון טל קולסניק

ביוגרפיה

קולסניק נולד בתאריך 13 ביולי 1973 בעיר חרקוב שבאוקראינה, ילד שני להורים נונה ואלכסי קולסניק. עוד בגילו הצעיר קולסניק הראה יכולות ספורטיביות מרשימות, כשהתחיל את דרכו בשחייה בנבחרת המקומית. לאחר תקופה קצרה נחשף לספורט הקשתות שלימים הפך בו לאלוף. בשנת 1990 עלה קולסניק ארצה.

קריירה

את דרכו התחיל קולסניק בברית המועצות (לימים אוקראינה). בגיל 12, ירה קולסניק את החץ הראשון וכבר בגיל 16 זכה בתואר "מאסטר ספורט" (ברוסית: Мастер спорта СССР) הניתן לספורטאי העומד בקריטריונים גבוהים לאורך זמן. עם עלייתו ארצה בשנת 1990, הצטרף קולסניק למועדון הקשתות בירושלים. ובשנת 1992 התגייס קולסניק לצה"ל במעמד ספורטאי מצטיין. במהלך שירותו הצבאי השתתף קולסניק בתחריות הבנלאומיות ברומניה ואוקראינה בהן זכה במדליות זהב. בתחרות הגראנד פרי בגרמניה (1994), בה זכה במדליית כסף. תחרות הגראנד פרי בקפריסין (1994), בה זכה במדליית זהב.
בשנת 1995 באליפות העולם באולם שהתקיימה בברמינגהאם אנגליה סיים במקום חמישי. כמו כן במהלך שירותו הצבאי השתתף באליפויות הארץ בהן שבר את שיאי ישראל, וזכה במדליות זהב. קולסניק זכה בתואר ספורטאי השנה שלוש פעמים ברציפות בשנים 1991, 1992 ו-1993.

אלוף עולם לסטודנטים

באליפות העולם לסטודנטים שנערכה בצרפת (1996), זכה קולסניק במדליית זהב בשיא עולם חדש של 117 נקודות מ-120 אפשריות. באותה השנה זכה במדליית זהב באליפות אנגליה הפתוחה. ב-1998 השתתף באליפות העולם בחץ וקשת שנערכה בטיוואן וזכה במדליית ארד.

חיים אישיים

בשנת 2001 סיים קולסניק תואר ראשון בהוראה ובחינוך גופני במכון וינגייט.
בשנת 2007 החליף קולסניק את שם משפחתו לטל. הוא נישא ליוליה אלגייר ב-28 במרץ 2007 וב-20 בספטמבר 2007 נולדה לזוג בת.
בתחילת 2007, כשהוא בשיאו וממשיך לצבור תאוצה בהישגים האתלטיים, התגלתה אצלו מחלת הסרטן, סרטן המעי הגס. הוא נפטר ב-30 ביולי 2008.
ג'ון מייקל קוסטרליץ

ביוגרפיה

קוסטרליץ נולד למשפחת מהגרים יהודית, שעזבה את גרמניה והתיישבה באברדין שסקוטלנד. אביו, הנס וולטר קוסטרליץ, היה גם הוא מדען בעל שם בתחום הביוכימיה.
קוסטרליץ למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטת קיימברידג' ואת עבודת הדוקטורט שלו השלים ב-1964 באוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 1974–1982 שימש כמרצה באוניברסיטת ברמינגהאם ובשנת 1982 התמנה לפרופסור באוניברסיטת בראון שבארצות הברית. התמחותו העיקרית היא בפיזיקה של מצב מוצק.
קוסטרליץ חבר בחברה האמריקנית לפיזיקה.
זכה בפרס נובל לפיזיקה ב-2016, יחד עם דייוויד ג'יימס ת'אולס ודאנקן הולדיין, על גילויים תאורטיים של מעבר קוסטרליץ-תולס טופולוגיים בחומר מעובה (ת'אולס קיבל מחצית מסכום הזכייה, ושני האחרים קיבלו רבע מהסכום כל אחד).
גינתר שוונטס

קריירה מוקדמת

שוונטס נולד ב-15 באוקטובר 1881 בקולברג, ובשנת 1899 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-5 (שלזיה התחתית ה-1 - אויגן אנטון תיאופיל פון פודביאלסקי), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא הועלה לדרגת האופטמן ומונה לקצין במטה הקורפוס ה-6. ב-14 במאי 1916 הוא הועבר למפקדת דיוויזיית התחלופה ה-4, וב-29 באוגוסט 1916 הוא הועבר למטה הארמייה החמישית. ב-26 בנובמבר 1916 הוא הועבר למטה הדיוויזיה ה-39, שם נשאר עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף שוונטס לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-5 במרץ 1922 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-12 בפברואר 1924 הוא התחתן עם אדית פון אייקה ופולוויץ. ב-1 בפברואר 1928 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בפברואר 1930 הוא מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-11 (שלזיה העילית). ב-1 בינואר 1931 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1933 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 במרץ 1938 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-19, וב-1 ביוני 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה פיקד שוונטס על הדיוויזיה ה-19, ולחם עמה במהלך המערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-11, במסגרת הארמייה העשירית. בסוף 1939 הוא עבר עם הדיוויזיה שלו לזירה המערבית, ובינואר 1940 הוא עבר אירוע מוחי, ובעקבות מסר את הפיקוד על הדיוויזיה לאוטו פון קנובלסדורף. ב-1 בספטמבר 1941 הוא פרש מהוורמאכט, וב-11 באוגוסט 1942 הוא מת בביתו בגלזן.
המדינות והטריטוריות של אוסטרליה

היסטוריה

במקורם היו מדינות אוסטרליה מושבות בריטיות נפרדות. מושבות אלה התאחדו לפדרציה אחת בשנת 1901. הסמכויות השונות הנתונות למדינות מוגנות על ידי חוקת אוסטרליה. בטריטוריות נתונות הסמכויות לממשל הפדרלי.
בראש כל מדינה עומד מושל הממונה על ידי המלכה אליזבת השנייה, אולם נהוג כי המלכה תתייעץ עם ראש השרים של כל מדינה ומדינה בטרם המינוי. המושלים של הטריטוריות השונות ממונות על ידי המושל הכללי של אוסטרליה. 
לטריטוריית הבירה האוסטרלית אין מושל או מנהל, והיא בשליטת המושל הכללי.
לכל מדינה יש פרלמנט דו - בתי, פרט לקווינסלנד בה בוטל הבית העליון בשנת 1922.
בכל המדינות, למעט אוסטרליה הדרומית וטסמניה, נקרא הבית התחתון "האספה המחוקקת" (Legislative Assembly).
בטסמניה הוא נקרא - "בית האספה" (House of Assembly).
הבית העליון נקרא: "המועצה המחוקקת" (Legislative Council).
לטריטוריות השונות בית מחוקקים אחד (אין בית עליון).
בראש ממשלת המדינה עומד ראש שרים (Premier) הממונה על ידי מושל המדינה. בדרך כלל ימנה המושל את האדם שמפלגתו זכתה בבחירות במירב הקולות או עומד בראש קואליציה של מפלגות, אולם הוא רשאי למנות גם ראש מפלגה קטנה יותר או כל אדם אחר.
ז'אן-מארי דגוט

תחילת דרכו

דגוט נולד ב-18 באפריל 1866 למשפחת איכרים במחוז רון שהשתייך אז לקיסרות הצרפתית השנייה. ב-7 במרץ 1887, הוא התגייס לצבא צרפת והוצב ברגימנט התותחנים ה-30. ב-1888 למד באקדמיה הצבאית סן-סיר, וב-1890 סיים אותה במקום התשיעי מתוך 435 במחזורו. בין השנים 1891-1894 הוא הוצב בגדוד זואבים בתוניסיה. בשנת 1895 הוא הגיש בקשה להצטרף אל המשלחת השנייה למדגסקר, אולם נדחה. הוא לא ויתר, והתגנב לספינה אזרחית של מסדר הישועים עד מדגסקר. ב-1896 הוחזר לתוניסיה והועלה לדרגת קפטן. בין 1899-1901 שרת בסין. ב-21 במרץ 1911 הועלה לדרגת לוטננט קולונל, וקיבל פיקוד על רגימנט הרגלים ה-163. הרגימנט שלו נחת בקזבלנקה במהלך משבר אגאדיר באותה שנה. שנות השירות שלו ברחבי העולם, הביאו לכך שהוא ידע שפות רבות.

אחריתו

ב-29 בדצמבר 1918, הועלה לדרגת קצין גבוה בלגיון הכבוד. באוקטובר 1919 מונה למפקד כוח הכיבוש הצרפתי בריינלנד, ובינואר 1920 הצטרף למועצה העליונה למלחמה. ב-1923, בעקבות כישלונה של רפובליקת וויימאר לעמוד בתשלומי הפיצויים שהושתו עליה לאחר המלחמה, הוביל דגוט את הכוחות הצרפתיים שכבשו את חבל הרוהר. על חלקו בכיבוש הרוהר קיבל דגוט את הצלב הגדול של לגיון הכבוד. הכוחות הצרפתיים נשארו ברוהר עד 1925. דגוט היה אחד מהאבות הרעיוניים של קו מאז'ינו, אשר נועד לאבטח את הגבול הצרפתי מפני פלישה גרמנית בעתיד. ב-1925 הוא קיבל פיקוד על הקו האלפיני - קו ביצורים דומה לקו מאז'ינו אשר נועד לאבטח את הגבול הצרפתי-איטלקי.
שטיינהוף

שטיינהוף אינטרנשיונל (באנגלית: Steinhoff International) היא חברת החזקות קמעונאיות דרום אפריקאית בינלאומית, העוסקת בעיקר בתחום הרהיטים ומוצרים ביתיים, אשר פועלת בעיקר באירופה, אפריקה, אוסטרליה וארצות הברית.
באוגוסט 2016 הוערך שווי החברה בכ-28 מיליארד דולר לאחר ההשתלטות על החברה האמריקאית Mattress Firm בעסקה של 3.8 מיליארד דולר שהייתה ההשתלטות הגדולה ביותר של חברה אפריקאית על חברה אמריקאית.

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מותגים

נכון לאוגוסט 2016, שטיינהוף ניהלה קמעונאות פעילה ב-30 מדינות, כולל 6,500 סניפים השייכים 40 מותגים שונים, ומעסיקה כ-90,000 עובדים. 60% מכלל ההכנסות של החברה מיוצרים באירופה.
בדרום אפריקה מותגי שטיינהוף כוללים HiFi Corp, Pennypinchers, Timbercity, Pep, Ackermans, Shoe City, Incredible Connection, ואת Unitrans
בבריטניה, שטיינהוף היא הבעלים של המותגים המובילים: Cargo, Harveys Furniture, Bensons for Beds, Sleepmaster ואת Pep&Co.
ימית סול

ביוגרפיה

נולדה בשם ימית סויסה בחיפה. אמה היא גננת ואביה קבלן בניין. כאשר הייתה בת שנתיים עברה יחד עם משפחתה מחיפה למבשרת ציון, שם גדלה.
ב-2015 סיימה תואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת חיפה.

כדוגמנית

סול התפרסמה בתחילה כדוגמנית. היא התגלתה לראשונה ב-1997 בגיל 15 על ידי סוכנות הדוגמנות "אימאג'". בהמשך זכתה במקום השלישי בתחרות "סופר מודל 1997".
סול דגמנה במשך שנים למותגים שונים, בהם "אירוקה", "לוי'ס", "ביאנקו", "מסטיק מאסט" ו"ד"ר פישר". בשנת 2008 דגמנה כדוגמנית הבית של חברת "בוניטה".

כמנחה

בעקבות ההצלחה לה זכתה, בסוף שנות התשעים הנחתה את תוכנית הנוער "יש בעיר מסיבה" לצד תומר יוסף. ב-2008 הנחתה לצידו של אורי גוטליב את התוכנית "חדשות מפתיעות" והנחתה בערוץ ניקלודאון. ב-2009 הנחתה לצד אמיר פיי גוטמן בערוץ 24.
בפברואר 2010 החלה להנחות בתוכנית "קן הקוקייה" בפייסבוק ובטלפונים הניידים של סלקום. באוקטובר 2010 הנחתה למשך עונה אחת רצועת שידור לצד ארז טל, "אל תפיל את המיליון - אצלך בסלון" במסגרת התוכנית "אל תפיל את המיליון" בערוץ 2.
בשנת 2012 הגישה את התוכנית "שישי עד הגג" בערוץ 2, לצידן של אילנית לוי ואילנה ברקוביץ'.
ב-11 באוקטובר 2017 החלה להנחות באופן זמני את תוכנית הבוקר של ערוץ עשר- "בוקר אור", לצד אור הלר, בימי שישי וערבי חג עד חודש מאי 2018. במאי 2018 פינתה את מקומה לליאור קינן, שהמשיכה להגיש את התוכנית לצד אור הלר.

בטלוויזיה

בשנת 2001 התארחה בסדרה הקומית "שוטטות", בה שיחקה בתפקיד עצמה. החל משנת 2006 היא משתתפת בתפקיד קבוע בסדרה הקומית "הפיג'מות" מעונה 4 במשך שש עונות (מתוך תשע), בה היא מגלמת את השכנה שמחליפה את אלונה טל.
ב-2007 השתתפה סול בסדרה "הנפילים" כתפקיד "המחשב" של החללית למשך שתי עונות.
בשנת 2008 השתתפה בסרט האמריקאי ״אל תתעסקו עם הזוהן״.
בשנת 2010 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "מנדלבאום בלש פרטי". בשנת 2011 השתתפה בסדרה "מטר שבעים", בה גילמה דמויות שונות. כמו כן שיחקה בסדרה הקומית "סברי מרנן" בערוץ 2 במשך חמש עונותיה; סול הייתה שותפה גם לכתיבה בסדרה זו, לצד יניב פולישוק, אלי דראי ורובי דואניאס.
ב-2013 השתתפה בעונה הרביעית של "השמיניה", בה היא גילמה את דמותה של נעמה, הרודפת אחר חברי "השמיניה".
ב-2017 השתתפה בתוכנית הקומית לנוער "המלאך השומר שלי" בתור אלוהים.

בקולנוע

ב-2005 קיבלה סול תפקיד בהפקה הוליוודית שצולמה בישראל, בשם "הר הזיתים", בבימויו של מיטש דייוויס, מעין גרסה מזרח-תיכונית בת זמננו לרומיאו ויוליה. בנוסף שיחקה בשנה זו בתפקיד משנה בסרט הטלוויזיה "עד מדינה" לצידם של אושרי כהן ושרון אלימלך, וכן שיחקה בתפקיד משנה בסרט הישראלי שושלת שוורץ.
ב-2006 השתתפה בתפקיד משנה בסרט האמריקני "A House Divided".
ב-2008 השתתפה בתפקיד דורית בקומדיה "אל תתעסקו עם הזוהן" בכיכובו של אדם סנדלר.

כתסריטאית

במקביל לקריירת ההנחיה והמשחק סול גם משמשת כיוצרת של סדרות טלוויזיה. בין הסדרות שכתבה, והייתה שותפה לכתיבתן, הן: הסדרה הקומית "סברי מרנן", שכתבה יחד עם רובי דואניאס, יניב פולישוק ואלי דראי.
(סול אף שיחקה בסדרה זו).
ב-2014 עלתה הסדרה הקומית "משפחה שולטת" שכתבה יחד עם רובי דואניאס יניב פולישוק, יובל סגל ואלי דראי.

חיים אישיים

בשנת 2002 נישאה לאיש ההיי-טק אייל פלדמן, וב-2007 השניים התגרשו.
ב-2012 נישאה לאדריכל ישראל נוטס. לזוג שני בנים. מתגוררת בשכונת כוכב הצפון שבתל אביב.
סול מתנדבת גם כחובשת בארגון מגן דוד אדום.
וולף מישל

וולף מישל (נפטר בה' באלול ה'תרפ"ג, אוגוסט 1923) היה רב וד"ר לפילוסופיה.

ביוגרפיה

נולד למשפחה יהודית מסורתית בעיר שצ'זץ הסמוכה ללבוב, ונשלח ללמוד אצל רב בדרוהוביץ. בבית אותו רב שהה במשך שבע שנים עד שבגיל שמונה עשרה הוסמך לרבנות. מישל סירב לקבל על עצמו תפקיד רבני, הקים בנק ושיתף פעולה עם אחיו בעסקים. בשלב מסוים פעילותו העסקית לא סיפקה אותו ובשכנוע רעייתו הקדיש את עצמו ללימודים.
נרשם לפקולטה לפילוסופיה ולשפות המזרח באוניברסיטת וינה, שם רכש את השפה הערבית. הוא המשיך בלימודיו באוניברסיטת ברלין ולמד גם ב"בית המדרש לרבנים בברלין". במסגרת לימודיו שימש דרשן באתרי נופש בגרמניה. מישל הסתובב בחוגים של אמנים וסופרים וזכה להכרה באוניברסיטאות שבהן למד. בווינה נבחר לחבר כבוד בחוג "מרטין בובר" והרצה על פילוסופיה. את לימודיו הוא המשיך וסיים באוניברסיטת ברן בשווייץ בציון הגבוה ביותר, ואת עבודת הדוקטורט שלו כתב על "תאוריית ההכרה של הרמב"ם".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה סירב לכהן בתפקיד רב צבאי ראשי בטענה כי: "אינני מסוגל לעודד בני-אנוש להרוג איש את אחיו, כי הדבר נוגד את הקונצפציה ההומניסטית שלי".
בשנת 1906 קיבל על עצמו מישל תפקיד של רב במחוז קמפולונג מולדובנסק שבו נמצאו אז כאלפיים יהודים וכיהן בתפקידו עד שנת 1922. הוא גם ניהל את משרד רישום האוכלוסין באזור. במסגרת תפקידו שימש פרופסור לענייני דת במחוז כולו והשפיע על כל האזור בדרשותיו. בנאום חגיגי לכבוד הקמת בית ספר חדש בעירו אמר מישל את הדברים הבאים:
"הנוער הוא חוליית הקשר בין היצירה והיוצר. בית הספר, המורים והחברה הם היוצר; לכם, בני הנוער, מגיע התפקיד הקדוש להעביר לבאים אחריכם את מה שלמדתם בבית הספר, את החומר האצילי שנאגר בתאי המוח שלכם. כך נוצר באמצעות בית- הספר גשר בין הנוער, אל יוצר-הכל ואל בני-האדם, למען ריסון יצרים פרימיטיביים של בני-האדם, למען חיזוק האנושי שבהם ולמען האצלתם, גם אם לעולם לא נגיע לבן-אדם מושלם".
נקרופוליס

נקרופוליס (מיוונית: πόλη "פּוֹלִי" = עיר, νεκρός "נֶקְרוֹס" = מת) היא עיר מתים שנבנתה מתחת לעיר הרגילה או בסמיכות אליה, שבה היו נקברים המתים. 
במקומות רבים בעולם הקדום, נחפרו ערים מפוארות למתים, מתוך האמונה בתחייתם של המתים וחזרתם לעולם. מהמפורסמים שבהם היו במצרים, אירופה ודרום אמריקה. בישראל, בית שערים הוא דוגמה אופיינית לכך. 
בניית הערים הללו נבעה ממספר גורמים. הגורם הדתי הוא זה שהניע את בניית עמק המלכים במצרים העתיקה. במקרים אחרים, איסור קבורת המתים בגבולות העיר הביאה להתפתחות האזורים סמוכים ודרכים ראשיות לנקרופוליסים. תופעה זאת אופיינית לאימפריה הרומית, ודוגמה לכך ניתן לראות בויה אפיה. במאה ה-19 זכו הנקרופוליסים לפריחה מחודשת. הגורם לפריחה טמון בסגנון הבנייה הוויקטוריאני הראוותני. 
המילה נקרופוליס אופיינית גם לספרות הפנטזיה, בה היא יכולה לתאר עיר מאוכלסת בזומבים או יצורי אל-מתים אחרים. 
נקרופוליס משמשת גם כביטוי  לעיר רפאים או כביטוי ביקורתי "לעיר שינה" בפרוורים שמתאפיין ביוממיות, והעיר נותרת ריקה במהלך היום.
הדיוויזיה ה-45 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-45

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1938 בלינץ, והועמדה תחת פיקוד אלברכט שוברט. במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-17 במסגרת הארמייה ה-14, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה בשלב השני כחלק מהקורפוס ה-26 במסגרת הארמייה השנייה. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן במסגרת הארמייה הרביעית, והשתתפה בקרב סמולנסק. במהלך הקרב על מוסקבה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-34 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן במסגרת הארמייה השנייה. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בגזרה המרכזית, ואף לחמה בקרב קורסק כחלק מהקורפוס ה-20 במסגרת הארמייה התשיעית. במהלך מבצע בגרטיון לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-35 במסגרת הארמייה התשיעית, וב-18 ביולי 1944 הושמדה הדיוויזיה באזור בוברויסק.

דיוויזיית הגרנדיר ה-45

ב-19 ביולי 1944 הוקמה דיוויזיית הגרנדיר ה-45 על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-546 ושרידי הדיוויזיה ה-45, והועמדה תחת פיקוד ריכרד דניאל. הדיוויזיה לחמה בגזרה המרכזית באזור ורשה, כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה התשיעית.

דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-45

ב-21 באוקטובר 1944 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-45, והיא המשיכה להילחם כחלק מהארמייה התשיעית, ולחמה עמה במבצע ויסלה-אודר. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה ה-17 בקרב על שלזיה ובקרבות בצ'כיה עד סוף המלחמה.
אנמי אייס

הנס פון האמר

דמותו של פון האמר מבוססת על האייס הגרמני ממלחמת העולם הראשונה מנפרד פון ריכטהופן "הברון האדום", קווי הדמיון נשענים על כך ששניהם הטיסו מטוסים צבועים באדום והיו ממוצא אריסטוקרטי. בגרפיק נובל אנמי אייס: מלחמה בשחקים, המספר את קורותיו של פון האמר כטייס ההלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, יש דמיון מסוים בין החלק הראשון של הסיפור (המתרחש בחזית המזרחית) לבין קורותיו של טייס הלופטוואפה האנס אולריך רודל, ובחלק השני של הסיפור (המתרחש בגרמניה ממש לפני תום המלחמה) יש דמיון לקורותיו של טייס הלופטוואפה אדולף גאלאנד.
המיוחד בהצגת דמותו של פון האמר ביב בכך שלא הוצג כנבל גרמני, אלא כאיש בעל כבוד אבירי הרדוף על ידי המוות המתמיד סביבו, בזמן מלחמת העולם השנייה הוא מוצג כאדם מצפוני המצוי בקונפליקט תמידי בין שנאתו למשטר הנאצי לבין תחושת החובה והנאמנות שלו לעם הגרמני ולגרמניה.
נסים קיוויתי

ביוגרפיה

קיוויתי נולד בתל אביב בשם "נסים כוויתי" למשפחה שמוצאה בעיראק. בצעירותו היה אתלט וזכה בגיל 20 באליפות ("רבנאות") ארץ ישראל בריצת 1500 מטר. במקביל היה פעיל בגדנ"ע ובהגנה. במלחמת העצמאות שירת כלוחם בחטיבת גבעתי. באליפות ישראל שנערכה ביולי 1949 זכה בתארים גם בריצות 400 מטר ו-800 מטר. עם שחרורו מהצבא עבר לגור בלונדון כדי ללמוד הנדסה. במקביל התאמן באתלטיקה בהדרכת פרנץ שטאמפל , מאמנו הנודע של רוג'ר בניסטר. במכביה השלישית הוא השתתף במדי בריטניה וזכה בשלוש מדליות. קיוויתי נמנה עם שדרני השידור העברי של ה-BBC, ששידרו בעברית בעיקר למאזינים בישראל, עד להפסקת השידורים בשנת 1968. ב-1952 נשלח על ידי ה-BBC לסקר את אולימפיאדת הלסינקי. בעקבות הצלחתו שימש ככתב של הטלוויזיה הישראלית בלונדון, ובשנת 1973 קודם לתפקיד כתב ידיעות אחרונות בוושינגטון.
את הקריירה העשירה שלו כשדרן ספורט בענפי האתלטיקה והשחייה בערוץ הראשון החל קיוויתי באולימפיאדת מינכן (1972), שם הוא גם סיקר את טבח הספורטאים. הוא המשיך לשדר את מרבית התחרויות בענפים אלה גם בארבע האולימפיאדות הבאות: אולימפיאדת מונטריאול (1976), אולימפיאדת מוסקבה (1980), אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ואולימפיאדת סיאול (1988). השידורים הישירים שלו באתלטיקה היו לרוב לצד הפרשן ד"ר גלעד ויינגרטן, ואת שידורי השחייה ביחד עם הפרשן ומאמן השחייה יוסף טלקי.
במקביל, המשיך את עבודתו העיתונאית בידיעות אחרונות, עד שבשנת 1979 התפטר כדי להתמסר לקריירה הטלוויזיונית במחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית בניהולו של אלכס גלעדי. מאותה עת החל לשדר נוסף על תחרויות שחייה ואתלטיקה קלה, גם תחרויות טניס וכדורגל יחד עם יורם ארבל. קוויתי שידר את משחקי הכדורגל שהתקיימו במונדיאל 1986 שנערך במקסיקו, ובמונדיאל 1990 שהתקיים באיטליה. במסגרת עבודתו במחלקת הספורט ברשות השידור השתתף בהנחיית מבט ספורט, ושידר משחקים מליגת העל בכדורגל במהלך שנות השמונים.
קיוויתי הוא ידען גדול בתחום הספורט, ובפרט במקצועות האתלטיקה הקלה והשחייה. הוא שידר תחרויות אתלטיקה גם בשתי אליפויות עולם: אליפות העולם באתלטיקה 1983 שנערכה בהלסינקי, פינלנד ואליפות העולם באתלטיקה 1987, שנערכה ברומא, איטליה.
לצד הצלחותיו ספג מדי פעם ביקורת על צורת השידור שלו, אופן התבטאותו ועל טעויותיו בשידור. במונדיאל מקסיקו ב-1986 שגה כאשר לא הבחין במשך כחצי שעה בפסילת שער לחובת נבחרת ברזיל במשחקה מול נבחרת ספרד, והמשיך לשדר כאילו ספרד הבקיעה. כמו כן, יחסית לשדרן, קולו לא היה רדיופוני דיו.
עם הגיעו לגיל 65 בשנת 1991, פרש לפנסיה. הוא זכה להערכה רבה על כישוריו כשדרן, שהלכה וגברה במיוחד אחרי פרישתו. מערכת האתר nrg העניקה לו בשנת 2006 את "פרס ישראל האלטרנטיבי" בתחום הספורט, שמוענק ל"אישים שתרומתם הרבה לא מצאה את דרכה אל הכותרות". אלכס גלעדי הצהיר ב-2008 כי "לא קם ולא יקום יורש לנסים קיוויתי".
ב-8 בינואר 2014 קיבל עיטור על מפעל חיים בספורט, בטקס שארגנה התאחדות לספורט הוותיקים בישראל.
בדצמבר 2016, לאחר שמלאו לו 90 שנה, אירח אותו ואת רעייתו זיווה נשיא המדינה ראובן ריבלין בלשכתו, ואמר, בין השאר, "הבאת אלינו הביתה את יסודות הכדורגל, את יסודות הספורט כולו".
פוקר 100

פיתוח

המטוס הוא פיתוח של מטוס אחר מתוצרת פוקר ה-F28. הוא טס לראשונה בנובמבר 1986, ונכנס לשירות בחברת התעופה סוויסאייר בפברואר 1988.
בשנת 1993 הציגה פוקר גרסה קצרה יותר למטוס שנקראה פוקר 70. בשנת 1994 החלה בפיתוח מטוס גדול יותר - פוקר 130, וגרסת מטען לפוקר 100 בשם פוקר 100QC, אך תוכניות אלו לא יצאו אל הפועל לאחר שפוקר פשטה את הרגל במרץ 1996.
במטוס ישנה קופסה שחורה דיגיטלית שמתעדת 106 פרמטרים מחיישנים שונים של המטוס.

מפעילים

באוגוסט 2009 היו 229 מטוסים בשירות מבצעי בחברות הבאות: אוסטריאן ארוז, אוויאנקה, בריט אייר, קרפטאייר, קונטקט אייר, KLM Cityhopper, איראן אייר, מונטנגרו איירליינס, מולדובה איירליינס, אייר ניוגיני, אייר באגאן, קיש אייר, IRS איירליינס, ואיראן אסמאן איירליינס, Tus Airways.
הדיוויזיה ה-101 (ורמאכט)

הקמה ראשונה

הדיוויזיה הוקמה ב-10 בדצמבר 1940, על בסיס יחידות מהדיוויזיה ה-35, והועמדה תחת פיקוד אריך מרקס. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-52, ולאחר מכן כחלק מהקורפוסים ה-11 וה-17 לסירוגין במסגרת הארמייה ה-17, והשתתפה בקרב אומן, ובקרב קייב. ב-6 ביולי 1942 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית היגר ה-101, ובמתקפת הקיץ הגרמנית לחמה הדיוויזיה כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרב על קווקז. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בחצי האי קרים ובאוקראינה, ובאוקטובר 1944 הועברה לסלובקיה, שם סייעה בדיכוי המרד הסלובקי. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב על שלזיה ובקרבות בגרמניה, וב-8 במאי 1945 נכנעו שרידי הדיוויזיה לכוחות הצבא האדום.
רז דגן

ביוגרפיה

רז דגן נולד בקיבוץ שדה נחמיה שבישראל, בן לעדינה ואליה דגן, יש לו שני אחים המתגוררים בחו"ל. הוא מחזיק באזרחויות אמריקאית וישראלית.
את דרכו המקצועית החל בתחילת שנות ה-90 באיטליה כדוגמן, ובמשך שנים נבחר מספר פעמים ברציפות לרשימת הדוגמנים המובילים בעולם. הוא השתתף כפרזנטור במסעות פרסום בינלאומיים של קוקה קולה, ליוויס, IBM, סאן פאלגרינו, לוריאל, ייגרמייסטר ועוד.
בשיא הקריירה שלו ערכה לכבודו שגרירות ישראל באיטליה ערב מיוחד שבו הכריזה עליו כשגריר הבלתי רשמי של ישראל, הודות לפופולריות שלו בקרב הציבור האיטלקי.
לקראת סוף שנות ה-90 עבר מקריירת דוגמנות למשחק. ב-1997 יצא לשהות ממושכת בניו יורק, שם למד משחק בבית הספר למשחק של לי שטרסברג.
דגן השתתף ב-11 סרטי קולנוע, שמונה מהם בתפקיד ראשי. סרטו הראשון היה "Prêt-à-Porter" ב-1992, בבימויו של רוברט אלטמן.
השתתף גם בתפקידי אורח בסרטים הוליוודים כמו "אלכסנדר" בבימויו של אנטוני הופקינס ו"טיטוס" בבימויה של ג'ולי טיימור. בשני הסרטים לוהק לתפקיד לאחר מבחן בד אישי אצל הבמאי.
בהמשך לוהק לתפקיד ראשי בסרט "100 מסמרים" של הבמאי האיטלקי הנודע ארמנו אולמי; אולמי אמר על הבחירה בו:
כבר לא מדובר ביפיוף של פרסומות. הוא יודע לשחק, הוא מצוין, הוא מבריק ובחרתי בו כי הוא מתאים לסרט שלי מבחינה רוחנית
הסרט הוצג ב-2008 בפסטיבל הקולנוע ירושלים; דגן הגיע לפסטיבל כנציגו של אולמי.
בין הסרטים בהם שיחק, "סיפורי רומא", סרטה הראשון של דרינה דה נירו, בתו החורגת של רוברט דה נירו שגם שיחקה בתפקיד הראשי וכתבה את התסריט ובסרט "אלבקיארה" עם אנדראה להוטסקה.
אלכסנדר קוסירין

קריירה

קוסירין, יליד  זפוריז'יה, החל את קריירת הכדורגל שלו במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל טורפדו זפוריז'יה מהליגה האוקראינית השנייה. בגיל 17 עבר לקבוצה מתחרה מהעיר זופוריז'יה - ויקטור זפוריז'יה. לאחר עונה אחת - חזר לטורפדו. בשנת 1997 נמכר כרטיס השחקן שלו לקבוצת הצמרת האוקראינית דינמו קייב. קוסירין היה באופן רשמי שחקן של דינמו במשך 3 שנים, אך זכה לדקות משחק מעטות בשורות הקבוצה. הוא שיחק בעיקר במסגרת קבוצות המילואים של דינמו. בשנת 1999 הושאל למשך חצי עונה לקבוצת דניפרו צ'רקאסי מהליגה האוקראינית הראשונה. בשורות דניפרו שותף בכל המשחקים והיה למבקיע המצטיין של הקבוצה.
בשנת 2000 מכרה דינמו את כרטיס השחקן שלו למכבי תל אביב. קוסירין שיחק כשנה בישראל ושב לאוקראינה.
הוא שיחק בקבוצות ארסנל קייב וצסק"א קייב. בשנת 2002 הוא נקנה על ידי קבוצת צ'רנומורץ אודסה שבשנה זו עלתה לליגת העל האוקראינית. קוסירין שיחק בקבוצה במשך 3 שנים. התקופה הזאת הינה למעשה שיא הקריירה שלו. במהלך התקופה הוא הבקיע 44 שערים במשחקי הליגה. הוא גם היה מלך השערים של הליגה האוקראינית לעונת 2004/2005.
בשנת 2005 עבר לקבוצת מטאלורג דונצק למשך 3 שנים. גם בשורות המטאלורג הוא המשיך להיות המבקיע המצטיין של הקבוצה. ב-2008 חזר לשנתיים לצ'רנומורץ.
בסוף הקריירה שלו שיחק קוסירין בקבוצות מהליגה האוקראינית השנייה (הליגה השלישית בחשיבותה במדינה). בקיץ 2013 פרש מן המשחק הפעיל.

נבחרת

קוסירין שיחק שישה משחקים במדי הנבחרת הצעירה של אוקראינה.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה שיחק קוסירין בשנים 2003 - 2005. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול מקדוניה. בסך הכל הוא השתתף ב7 משחקים. באף אחד ממשחקי הנבחרת לא השלים 90 דקות משחק (הוחלף או ששותף כשחקן מחליף).