קטטת פייסרס-פיסטונס

קטטת פייסרס-פיסטונס הייתה תגרה שהתרחשה במהלך משחק כדורסל בליגת ה-NBA בין אינדיאנה פייסרס לדטרויט פיסטונס ב-19 בנובמבר 2004, באולם הפאלאס של אובורן הילס באובורן הילס שבמישיגן. סוכנות הידיעות Associated Press קרא לאירוע זה "הקטטה הידועה ביתר לשמצה בהיסטוריה של ה-NBA", והתקשורת כינתה אותו "הלילה הכי גרוע בהיסטוריה של ה-NBA".
עם 45.9 שניות לסיום המשחק, סנטר הפיסטונס בן וולאס עלה מעלה לניסיון קליעה, אבל הסמול פורוורד של הפייסרס, רון ארטסט, עשה עליו עבירה. וולאס, שזעם על שנעשתה עליו עבירה כשתוצאת המשחק כבר נקבעה, הכה את ארטסט בפניו והדף אותו על שולחן המזכירות. כתוצאה מכך פרצה על המגרש קטטה בין מספר שחקנים. אחרי סיום הקטטה, זרק אוהד משקה מן היציע על ארטסט. ארטסט החל לרדוף אחרי האוהד, ועורר קטטה בעלת היקף גדול בין שחקנים וצופים שנמשכה מספר דקות.
אחרי המשחק, השעה ה-NBA תשעה שחקנים לזמן כולל של 146 משחקים; כך הפסידו השחקנים גם כ-11 מיליון דולר ממשכורתם. חמישה שחקנים הואשמו גם בתקיפה, ובסופו של דבר, נידונו לשנת מאסר על תנאי ולעבודות שירות. חמישה אוהדים גם הם הוצבו בפני אישום פלילי ונאסרו מלצפות במשחקי הבית של הפיסטונס לשארית חייהם. הקרב הוביל את ה-NBA להגביר את האבטחה בין שחקנים ואוהדים, ולהגביל את מכירת האלכוהול במשחקי הליגה.

רקע

המפגש היה המפגש הראשון בין שתי הקבוצות מאז גמר האזור המזרחי בפלייאוף של העונה הקודמת. את אותה סדרה ניצחו הפיסטונס בשישה משחקים בדרך לזכייה באליפות ה-NBA הראשונה שלהם מאז עידן ה"באד בויז" בשנות ה-80 המאוחרות ובתחילת שנות ה-90. העובדה הזו גרמה למשחק לזכות בתשומת לב רבה מהתקשורת ומהאוהדים. לאחר שניצחו שני משחקים רצופים בטרם המשחק, הפייסרס הגיעו למשחק עם מאזן 6-2, בעוד הפיסטונס, האלופים, החלו את העונה עם מאזן 4-3. המשחק היה שודר ברחבי ארצות הברית ב-ESPN, כמו גם ברשתות השידור המקומיות של הפיסטונס והפייסרס, WDIV ו-Fox Sports Midwest בהתאמה.
המשחק, כמו רבים מהמפגשים הקודמים בין שתי הקבוצות, היה משחק בעל אופי הגנתי ברובו. הפייסרס החלו בדומיננטיות רבה, והצליחו להגיע ליתרון שיא של 20 הפרש שבע דקות לפני המחצית. הפיסטונס הצליחו לצמצם מעט את ההפרש, וירדו למחצית כשהפייסרס מובילים ב-16 נקודות בלבד. הפיסטונס פתחו את הרבע השלישי עם ריצת 9-2, אבל הפייסרס גרמו לעצירת הריצה באמצעות שלשה על הבאזר וליי-אפ של ג'מאל טינסלי לפני פתיחת הרבע הרביעי. ריצ'רד המילטון ולינדסי האנטר החלו את הרבע האחרון עם שתי שלשות רצופות, שאפשרו לפיסטונס לצמצם את ההפרש פעם נוספת. שני סלים רצופים של סטיבן ג'קסון העלו את הפייסרס להובלה 93-79 שנותרו 3:52 דקות, ולמעשה מנעה מדטרויט את תקוותה האחרונה לניצחון. אף על פי שהתוצאה חזתה ניצחון מוחץ לפייסרס, רוב שחקני המפתח בשתי הקבוצות נותרו על המגרש לקראת סופו.
את הפייסרס הוביל רון ארטסט עם 24 נקודות, מתוכן 17 ברבע הראשון. ג'רמיין אוניל עשה דאבל-דאבל של 20 נקודות ו-13 ריבאונדים. טינסלי קלע 13 נקודות, והוסיף שמונה אסיסטים ושמונה חטיפות, שיא קריירה. המילטון הוביל את הפיסטונס עם 20 נקודות. ראשיד וולאס ובן וולאס גם הם רשמו דאבל-דאבל.

התקרית

הקטטה החלה עם 45.9 שניות לסיום המשחק, כאשר אינדיאנה הובילה 97-82. סנטר הפיסטונס בן וולאס הוכשל מאחור על ידי רון ארטסט, לימים מטא וורלד פיס, שהכה אותו באחורי ראשו במהלך ניסיון צעד וחצי. וואלס אמר מאוחר יותר כי ארטסט הזהיר אותו שהוא יכה אותו. וולאס ענה בכך שדחף את ארטסט בפניו, וגרם לשחקנים משתי הקבוצות להגיע במהירות בניסיון להפריד בין הניצים.
מאמן הפיסטונס לארי בראון לא היה עדיין מודאג מאוד, כי תגרות ב-NBA נמשכו לעיתים נדירות יותר מכמה שניות. במהלך הקטטה, ארטסט שכב על שולחן המזכירות כדי להירגע כשהוא מרכיב אוזניות על מנת לדבר עם שדרן הפייסרס מארק בויל. בויל נזכר כי צוות השידור הכיר את אישיותו של ארטסט ו"לא היה שום סיכוי שאנחנו הולכים לתת לו מיקרופון בשידור חי במצב הזה". נשיא הפייסרס דוני וולש הצהיר מאוחר יותר כי ארטסט השתמש בעצה שקיבל על איך להירגע ולהימנע מצרות במצב נפיץ כמו זה. אחרי שניסו, ללא הצלחה, לגרום לסיום העימות רב המשתתפים, השופטים החלו להרחיק שחקנים לפני המשך המשחק. שדרן הספורט מייק ברין, ששידר את המשחק עבור ESPN, האמין כי וולאס יורחק, בעוד ביל וולטון האמין כי גם את סטיבן ג'קסון יש להרחיק, על שצעק על שחקני הפיסטונס והחמיר את המצב. עם זאת, ברין הביע את דאגתו, שאם וולאס יורחק, יהיה עליו לעבור ליד ספסל הפייסרס, דבר שיכול לעורר תקרית נוספת.
תשעים שניות לאחר שוולאס דחף את ארטסט, רוב שחקני ומאמני שתי הקבוצות התקהלו במרכז האולם, בניסיון להרגיע את וולאס (טיישון פרינס היה השחקן היחיד משתי הקבוצות שלא עזב את הספסל במהלך כל האירוע; כל שאר השחקנים הושעו כתוצאה מכך ממשחקים בודדים). בעוד ארטסט שוכב על השולחן, וולאס זרק עליו מגבת, וגרם לארטסט להיעמד לזמן קצר, עד שנבלם על ידי המאמנים. אז זרק אחד מצופי המשחק, ג'ון גרין, כוס פלסטיק של דיאט קולה על ארטסט, ופגע בחזהו. ארטסט קפץ מהשולחן, רץ לעבר היציעים, ותפס אדם, מייקל ראיין, שהוא סבר בטעות שהיה אחראי לזריקת המשקה. שדרן המשחק, בויל, קם כדי לנסות ולעצור את ארטסט ונהדף בקלות; כתוצאה ממאמציו סבל מחמש חוליות שבורות ומחבורה על הראשו. ג'קסון עלה גם הוא אחרי ארטסט ליציעים והכה אוהד בשם ויליאם פולסון בפניו, בתגובה על כך שזרק על ארטסט משקה נוסף בעת שצופים אחרים ניסו לרסנו ולמנוע ממנו להמשיך בקטטה. שחקני הפייסרס אדי גיל, דייוויד הריסון, רג'י מילר (שלא שיחק במשחק עצמו בשל פציעה), פרד ג'ונס, ג'מאל טינסלי, שחקן הפיסטונס ראשיד וולאס, ומספר רב של אנשי הצוות (כולל פרשן הפיסטונס ושחקנם בעבר ריק מאהורן) מיהרו להיכנס ליציע כדי למנוע את המשך הקטטה ולהרגיע את המשתתפים בה. גרין הכה את ארטסט באחורי ראשו פעמיים, כפי שעשה דייוויד וולאס, אחיו של בן, לג'ונס. אוהדים וצופים נוספים החלו לזרוק אז משקאות וחפצים אחרים על שחקי קבוצות ועל אוהדים אחרים, ומספר אוהדים אף גלשו למגרש.
בעוד ארטסט יוצא מהיציע, הוא התעמת עם שני אוהדים נוספים, אלווין "איי. ג'יי" שקלפורד וצ'ארלי הדד, שעלה על המגרש. ארטסט הכה את שקלפורד בפניו, מה שגרם להדד להתערב ולדחוף את ארטסט, לפני ששני אוהדים נפלו על הרצפה. בזמן שהדד שכב על הרצפה, שחקן הפייסרס אנתוני ג'ונסון הכה אותו באחורי ראשו. כשהדד קם, ג'רמיין אוניל נתן לו אגרוף בלסת, בזמן שהחליק אחורה, וגרם לעדים סקוט פולארד, העיתונאי ג'ים גריי ומנכ"ל הפיסטונס טום וילסון, לחשוש כי אוניל יהרוג את הדד. אוניל טען מאוחר יותר, כי הדד התבקש לעזוב את האולם מוקדם יותר באותו לילה, והיה מוכר היטב לאבטחה שרצה לריב עם שחקן NBA על מנת לקבל פיצוי. היועץ ויליאם וסלי, השחקן אוסטין קרושיר ומילר הרחיקו את ארטסט מן האוהדים, אך האירוע הפך כאוטי בשל מיעוט אנשי הביטחון שנאבקו כדי להחזיר את הסדר לאולם. אף על פי שלמשטרת אוברון הילס היו תוכניות להתמודדות עם הפרעות סד גדולות ממדים, היו רק שלושה שוטרים באולם, והם לא היו מוכנים לכך שהשחקנים יעלו אל היציעים.
מאמן הפייסרס ריק קרלייל אמר לאחר המשחק, "הרגשתי שאני נלחם על החיים שלי שם". כתב שניסה לעצור את טינסלי מלהיכנס ליציעי האולם נזכר כי הוא "עבר דרכי כאילו הייתי חמאה". אוניל אמר אחר כך, "ככל שזה נראה נורא בטלוויזיה, זה היה לפחות פי 20 יותר גרוע במציאות". עוזר המאמן של הפייסרס, צ'אק פרסון, השווה את המצב ללהיות "לכוד בתוך בסצנת גלדיאטורים כשהאוהדים היו אריות, ואנחנו רק מנסים לברוח עם החיים שלנו. ככה זה הרגיש. שלא הייתה יציאה. אתה חייב "להילחם" את דרכך החוצה". בניהם של השחקנים ואנשים אחרים בקהל בכו מרוב פחד והלם. דריק קולמן עמד ליד בראון ובנו כדי להגן עליהם. השניות שנותרו לסיומו של המשחק בוטלו בשל מה שאירע, ולפייסרס ניתן ניצחון 97-82. אוהדים ליוו בקריאות בוז את שחקני אינדיאנה שירדו מהמגרש כשלצדם אנשי אבטחה, והמשיכו לזרוק משקאות וחפצים אחרים (כולל כיסא מתקפל שכמעט פגע באוניל), בעוד השחקנים הולכים לחדרי ההלבשה. אף לא שחקן אחד משתי הקבוצות דיבר עם התקשורת לפני שעזב את האולם. בסופו של דבר, השוטרים הצליחו להשקיט את האולם, ואיימו לאסור את האוהדים שלא יעזבו את האולם בצורה אחרת. תשעה צופים נפצעו, ושניים נלקחו לבית החולים.
בחדר ההלבשה של הפייסרס, אוניל וקרלייל החלו בשיחה שהתלהטה אודות מה שרק אירע. ארטסט שאל את ג'קסון האם הוא חושב שהשחקנים שהיו מעורבים בקטטה הסתבכו. ג'קסון השיב, "יהיה לנו מזל אם תהיה לנו עבודה". השיחה שכנעה את ג'קסון ואת פולארד ההמומים כי ארטסט "לא שפוי", אם לא הסיק לבדו שמעשיו יובילו להשלכות כלשהן. משטרת אובורן הילס נכנסה לחדר ההלבשה כדי לבצע מעצרים, אך בקבוצה מיהרו להעלות את ארטסט על האוטובוס וסירבו להורידו משם. המשטרה החליטה להגן על שחקני הפייסרס כשהם עזבו את האולם, ורק לאחר צפייה חוזרת בהסרטת המשחק פנתה גם אל הקבוצה. מחוץ לאולם, נצבו עשרות ניידות משטרה מחוץ למגרשי החנייה.

השעיות

ב-20 בנובמבר 2004 השעה ה-NBA את ארטסט, את ג'קסון, את אוניל, ואת וולאס ללא הגבלת זמן, באומרו כי מעשיהם היו "מזעזעים, דוחים ולא נסלחים". למחרת, ה-NBA הודיע כי תשעה שחקנים יושעו לסך של 146 משחקים – 137 משחקים עבור שחקני הפייסרס, ו-9 משחקים עבור שחקי הפיסטונס. דייוויד הריסון נראה גם הוא רב עם האוהדים, אבל ה-NBA מסר כי הוא לא יושעה, כי "האירוע התרחש בעוד השחקנים ניסו לעזוב את המגרש".
לארטסט ניתנה ההשעיה הארוכה ביותר; הוא הושעה ליתרת עונת 2004/2005, השעיה שבסופו של דבר הסתכמה ב-86 משחקים (73 בעונה הסדירה ו-13 במשחקי הפלייאוף). זוהי ההשעיה הארוכה ביותר עבור על תקרית שאירעה במהלך משחק בהיסטוריה של ה-NBA. השחקנים שהושעו הפסידו גם 11 דולר מיליון ממשכורתם עקב ההשעיות; ארטסט לבדו הפסיד כמעט 5 מיליון דולרים.
בשבוע שלאחר ההכרזה על השעיות השחקנים, ערער ארגון שחקני ה-NBA על השעיות של ארטסט, ג'קסון ואוניל, באומרו כי הנציב סטרן "חרג מסמכותו". בשונה מתפיסה זו, ג'קסון אמר כי הוא הרגיש שלמרות ההפסד הכספי הרב, השחקנים היו בני מזל, משום שסטרן יכול היה לגרש אותם לצמיתות מהליגה. הבורר הפדרלי אישר את אורכן של כל ההשעיות, למעט זו של אוניל, אותו הפחיתו ל-15 משחקים. ה-NBA ערר על החלטה של הבורר להפחית את אורך השעייתו של אוניל בבית משפט פדרלי, וב-24 בדצמבר הוציא השופט צו מניעה זמני המאפשר לאוניל לשחק, עד להתקיימות שימוע על הערעור.
אוניל שיחק בשני משחקים נוספים לפני שהתיק הובא לפני בית המשפט המחוזי בברוקלין שבניו יורק ב-30 בדצמבר. ה-NBA טען, כי על פי תנאי הסכם ה-CBA, לסטרן הייתה סמכות מוחלטת להעניק השעיות ולשקול היענות לערעורים בכל מה שקשור לתקריות שהתרחשו על מגרשי ה-NBA ובמהלך משחקים. לעומתו קבע השופט כי התנהגותו של אוניל הייתה למעשה אירוע שלא כחלק ממשחק. לכן בוררות הייתה מותרת לפי ה-CBA, וקביעת הבוררות שיש להפחית את זמן ההשעיה היא קבילה ויש להיענות לה. למרות ערעורו המוצלח של אוניל, ערעורים להפחתת עונשם של ארטסט וג'קסון לא הוגשו.

אישומים משפטיים

גרין זוהה על ידי התובע המחוזי דייוויד גורסיקה, שהיה שכנו. ב-30 בנובמבר, אסרה חברת Palace Sports and Entertainment, בעלי הפיסטונס, על גרין ועל הדד את ההשתתפות באירועים באתרים שבבעלות החברה (כולל הפאלאס של אובורן הילס ותיאטרון המוזיקה DTE אנרג'י), וביטלו את כרטיסיהם השנתיים והנפיקו במקומם החזרים. לגרין היו מספר הרשעות פליליות קודמות, בהם זיוף, נשיאת נשק סמוי, תקיפה פלילית, ושלוש הרשעות על נהיגה בשכרות, והוא היה בתקופת ניסיון לאחר שהורשע על נהיגה בשכרות בזמן הקטטה.
ב-8 בדצמבר 2004 הורשעו חמישה משחקני אינדיאנה וחמישה אוהדים (ג'ון אקרמן, ג'ון גרין, בראיינט ג'קסון, ויליאם פולסון ודייוויד וולאס) בתקיפה. שחקן הפייסרס אוניל (שגם זרק את מלווין קנדזיורסקי על שולחן המזכירות בניסיון להיכנס ליציע), והצופה גרין, שעליו אמר גורסיקה כי הוא הוביל במו ידיו לקטטה על ידי זריקת כוס על ארטסט, הואשמו בשני אישומים. ארטסט, הריסון, ג'קסון ואנתוני ג'ונסון, הואשמו באישום אחד. שלושה אוהדים, כולל דייוויד וולאס, הואשמו באישום יחיד זהה; שני אוהדים (הדד ושקלפורד) שנכנסו למגרש במהלך התגרה, הואשמו בהסגת גבול, ובראיינט ג'קסון, שהורשע בעבר בהרשעות פליליות, הואשם בעבירת תקיפה על זריקת כיסא. כל האוהדים המעורבים נאסרו מלהשתתף במשחקי הפיסטונס.
ב-29 במרץ 2005, הכריז בראיינט ג'קסון "איני מעוניין להשיב" (Nolo Contendere) על עבירה התקיפה בשל זריקת הכיסא. ב-3 במאי 2005 נגזרו עליו שנתיים מאסר על תנאי ותשלום של 6,000 דולר כפיצויים. דייוויד וולאס גם הוא הורשע ונידון למאסר של שנה אחת על תנאי ולעבודות שירות על הכאת גארד הפייסרס פרד ג'ונס.
כל חמשת השחקנים אשר הואשמו, עשו שימוש בטענת "איני מעוניין להשיב". ב-23 בספטמבר 2005 נידונו ארטסט, ג'קסון ואוניל למאסר של שנה אחת על תנאי, ל-60 שעות של עבודות שירות, לקנס של 250 דולר, ולטיפול בניהול כעסים. שבוע לאחר מכן, קיבל הריסון פסק דין זהה, וב-7 באוקטובר 2005, קיבל ג'ונסון, השחקן האחרון שניצב בפני אישומים משפטיים, פסק דין דומה (הוא קיבל 100 שעות עבודות שירות).
ב-27 במרץ 2006 מצא חבר מושבעים את ג'ון גרין אשם בעבירה אחת של תקיפה על הכאת ארטסט ביציעים, אבל זיכה אותו על מעשה זריקת המשקה. ב-1 במאי 2006, נידון גרין ל-30 ימים בכלא ולשנתיים על תנאי. ב-7 בנובמבר 2006 הודיעה קבוצת הפיסטונס לגרין שהוא מנודה לנצח מלהשתתף במשחקי הבית של הקבוצה בשל פקודות של ה-NBA (האיסור אינו חל על אירועים אחרים בפאלאס של אובורן הילס).

התגובה הציבורית

מספר שחקנים ומאמנים אמרו כי התגרה הייתה הקרב הגרוע ביותר שהם אי פעם ראו. אוהדי הפייסרס החלו להתייחס לקבוצה בתור "הבריונים" (Thugs). מנכ"ל הפיסטונס טום וילסון הצהיר מאוחר יותר כי פעולתו של ארטסט נטלה מחסומים פיזיים, כגון שולחנות וספסלים, שבדרך כלל מפרידים בין מעריצים ושחקנים, וכתב "אינדיאנפוליס סטאר" מארק מונטיית' (Montieth) טען כי "במובן מסוים, [ארטסט] עורר [את התקיפה המתקרבת] באופן פסיבי, בכך שנשכב". בפרשנות לאחר המשחק ב-ESPN, אנשי הערוץ טענו כי האשמה היא על אוהדי הפיסטונס, ולא על השחקנים. ג'ון סונדרס (Saunders), למשל, כינה את האוהדים "חבורת פרחחים". טים לגלר (Legler) אמר: "האוהדים חצו את הגבול". סטיבן א. סמית' קבע כי "הם (האוהדים) צריכים להתבייש בעצמם ואת חלקם צריך לעצור". הפרשנות שלהם הובילה את סגן נשיא ESPN מארק שפירו לבצע שיחות עם סונדרס, עם לגלר, עם סמית' ועם גרג אנתוני. שפירו הרגיש כי פרשנותם הייתה מוטה. ביום שלישי הצהיר שפירו, "הייתי שמח לו האולפן לא היה מטיל את האשמה כולה על גבי האוהדים ביום שישי בערב".
חלק משמעותי מביקורתה של התקשורת נמתחה על אוהדי הפיסטונס, ו-46% ממצביעי סקר של ESPN האמינו כי האוהדים היו האשמים באירוע. פרשנים אחרים אמר כי ארטסט וכל שאר השחקנים המעורבים היו אשמים.

אירועים לאחר הקטטה

הפייסרס והפיסטונס שיחקו בפעם הראשונה לאחר התגרה במשחקי חג המולד של ה-NBA ב-25 בדצמבר בקונסקו פילדהאוס באינדיאנפוליס. הפיסטונס ניצחו 98-93 ללא כל תקריות. גם ארטסט וגם ג'קסון לא שיחקו עקב הרחקתם; אוניל שיחק במשחק, הראשון שלו לאחר סיומה של השעייתו. כמה קבוצות NBA הגבירו בעקבות האירוע את האבטחה במגרשיהן, וה-NFL, ליגת הפוטבול, הזכיר לצוותי אבטחה את הנהלים הקיימים, וב-17 בפברואר 2005 הוציאה ליגת ה-NBA נהלים חדשים לאבטחה בכל אולמותיה. המדיניות החדשה כללה מגבלה על כמו האלכוהול שיכול אדם לרכוש במשחק, כמו גם איסור על מכירת אלכוהול לאחר סוף הרבע השלישי של משחקי הליגה. לאחר מכן הורו כי על כל קבוצה להציב לפחות שלושה מאבטחים בין השחקנים והאוהדים.
ב-25 במרץ 2005, שיחקו הפייסרס באוברון הילס בפעם הראשונה מאז הקטטה. המשחק התעכב ב-90 דקות לאחר שסדרה של איומים על פצצות בתאי ההלבשה של הפייסרס נשמעו, אבל המשחק החל בסופו של דבר, לאחר שלא נמצאו חומרי נפץ. שתי דמויות מפתח באירוע המקורי פספסו את המשחק: ארטסט עדיין היה מושעה, ואוניל היה פצוע בכתפו. במשחק, הפייסרס עצרו את רצף 12 הניצחונות של הפיסטונס עם ניצחון 94-81.
לפלייאוף, הגיעה דטרויט בתור הקבוצה בעלת המאזן השני בטיבו במזרח, ואינדיאנה בתור הקבוצה השישית בטיבה. לאחר שהפיסטונס ניצחו את פילדלפיה 76' בחמישה משחקים, והפייסרס גברו על המדורגת שלישית בוסטון סלטיקס בשבעה משחקים, שתי הקבוצות נפגשו בסיבוב השני. אף על פי שהפייסרס החלו ביתרון שני משחקים מול ניצחון בודד של הפיסטונס, דטרויט היא שניצחה בסדרה בשישה משחקים, כשסיימה ברצף של שלושה ניצחונות רצופים. אחרי שניצחה את אינדיאנה, דטרויט ניצחה את מיאמי היט בגמר המזרח בשבעה משחקים, והגיע לגמר ה-NBA, שבו הפסידו לסן אנטוניו ספרס בשבעה משחקים.
לאחר שריצה את השעייתו, רון ארטסט חזר לפייסרס בתחילת עונת 2005/2006. אחרי ששיחק 16 משחקים הוא דרש מעבר בטרייד. איש הפייסרס וולש אמר כי דרישותיו של ארטסט היו "הקש ששבר את גב הגמל", ושחקני הפייסרס שהתערבו לטובתו בקטטה הרגישו נבגדים. ג'קסון אמר מאוחר יותר: "אני סיכנתי את הקריירה שלי עבורו, נכנסתי ליציעים ונלחמתי... איבדתי 3 מיליון דולר, [אבל] לא קיבלתי 'תודה' או משהו". אחרי יותר מחודש שבו לא שיחק, אינדיאנה העבירה את ארטסט לסקרמנטו קינגס תמורת פג'ה סטויאקוביץ'. ארטסט שיחק מול בן וולאס בפעם הראשונה אחרי הקרב בנובמבר 2006, ולבסוף שב לדטרויט בינואר 2007. לאורך כל הפסד הקינגס לפיסטונס 91–74, כלפי ארטסט נקראו קריאות בוז, אבל לא היו מקרים יוצאי דופן. לאחר שנה שבה שיחק ביוסטון רוקטס בעונת 2008/2009, חתם ארטסט בלוס אנג'לס לייקרס. אחרי הזכייה הראשונה שלו באליפות ה-NBA בשנת 2010, התנצל ארטסט בפני ג'קסון ושחקני פייסרס נוספים על היותו "כל כך צעיר ואנוכי", באומרו "לפעמים אני מרגיש פחדן, כאשר אני רואה את החבר'ה האלה. אני משחק בלייקרס, אבל היה לי סיכוי לנצח אתכם. אני מרגיש כמעט כמו פחדן". ב-16 בספטמבר 2011, שינה ארטסט את שמו למטה וורלד פיס.
במהלך עונת 2011/2012, רק אחד מתוך תשעת השחקנים אשר הושעו לאחר הקטטה עדיין שיחק באותה קבוצה: בן וולאס, שחתם בשיקגו בולס כשחקן חופשי ב-2006, עבר לקליבלנד קאבלירס, ושב לפיסטונס ב-7 באוגוסט 2009. רוב השחקנים שהיו מעורבים בתקרית הועברו בטרייד לקבוצות אחרות, ומאז, כל השחקנים המעורבים בקטטה פרשו ממשחק ב-NBA; ארטסט האחרון שעשה זאת, ב-2017.
הפיסטונס הגיעו לארבעה גמרי מזרח רצופים לאחר הקטטה, שישה רצופים בסך הכל, מה שהופך אותם הקבוצה הראשונה מאז לוס אנג'לס לייקרס בשנות ה-80 להגיע שש פעמים רצופות לשלב הגמר האזורי, אף על פי שהם זכו באליפות פעם אחת בלבד לאורך רצף זה. מן הצד השני, הפייסרס לא הצליחו רבות לאחר הקטטה. לאחר שהפסידו לפיסטונס בפלייאוף 2005, הפייסרס לא הצליחו לנצח מעל מחצית ממשחקיהם בכל העוונות הבאות עד עונת 2011/2012, ונכשלו מלהעפיל לפלייאוף במשך חמש עונות ברציפות, מ-2006 עד 2010. רבים משחקני הפייסרס בעונת 2004/2005 מאמינים כי הקטטה והשלכותיה גרמו להרס של קבוצת אליפות פוטנציאלית, כאשר ארטסט הוא הגורם לכך. הפייסרס ניסו לבנות את קבוצתם מחדש על ידי רכישת שחקנים "בעלי אופי".
ב-19 בנובמבר 2009 הופיע ג'ון גרין, אחד האוהדים שהיו בקטטה, בסדרת הטלוויזיה "First Take" של ESPN, בו הוא דיבר על התקרית ועל השינויים שעבר מאז. גרין סיפר כי הייתה לו בעיית אלכוהול באותו זמן, ומאז עשה מאמץ להתמודד עם הבעיה. הוא גם אמר כי רון ארטסט התנצל בפניו כמה חודשים קודם לכן, והביע רצון לעבוד בשירות לקהילה בדטרויט.