google/wiki40b huggingface dataset:
איציק דנינו

תחילת דרכו

איציק דנינו נולד וגדל באופקים כבן זקונים למשפחת דנינו מבין שמונה ילדים. הוריו נמנו על גרעין המייסדים של העיר אופקים עם הקמתה בשנת 1955. אביו, מאיר דנינו, היה בעל עסק מקומי בעיר והיה ממייסדי בית כנסת על שם רבי עמרם בן דיוואן.
את חינוכו והשכלתו היסודית והתיכונית רכש דנינו בעיר אופקים בבית הספר היסודי 'מורשה' (כיום 'מורשת ישורון') ובמקיף הדתי העירוני. בצה"ל החל את שירותו כלוחם בחיל השריון וסיים בחיל הרפואה לאחר פציעה שמנעה ממנו מלהמשיך בשירות קרבי.
לאחר שחרורו מצה"ל השתלב דנינו בעולם העסקי והחל בהקמת מספר יוזמות עסקיות ובהן הקמת בית האבות הגריאטרי בבאר שבע, 'דורות בנגב'.
בשנת 2003 החל את דרכו הציבורית ונבחר כחבר מועצת העיר אופקים. הוצב במקום ה-29 ברשימת הליכוד לבחירות לכנסת השמונה עשרה (2009) כנציג מחוז נגב, ובמקום ה-44 ברשימת הליכוד ישראל ביתנו בבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) אך לא נכנס לכנסת.
אנג'לה ארנטס

ביוגרפיה

ארנטס נולדה בעיירה באינדיאנה. ב-1982 סיימה תואר ראשון בשיווק מאוניברסיטת המדינה בול באינדיאנה. עבדה בחברת ההלבשה התחתונה "וורנאקו" (Warnaco), בשנים 1989–1996 עבדה בחברת האופנה של דונה קארן והתקדמה עד לתפקיד נשיאת החברה. בשנים 1996–1998 עבדה ברשת חנויות האופנה "הנרי בנדל" (Henri Bendel) בניו יורק. ב-1998 הצטרפה לחברת האופנה של ליז קלייבורן, ב-2001 מונתה לסגנית נשיא החברה האחראית לפיתוח זכינויות מותגי החברה וב-2002 קיבלה אחריות לפיתוח כל מוצרי ושירותי החברה.
ב-2006 מונתה למנכ"לית חברת האופנה הבריטית ברברי ועברה לאנגליה. היא פעלה לניעור מותגי החברה, מיצובה כבית אופנה יוקרתי וביטלה את שיטת הזכיינויות למותגיה בה פעלה החברה עד לבואה. בעקבות המיתון העולמי שהחל ב-2008 וירידה של 14% בהכנסות ברבעון אחד, נאלצה ארנטס להקפיא את תוכניתניותיה להתפתחות החברה וליישם תוכנית הבראה שכללה הקפאת משכורות, פיטורי 10% מכוח האדם, שינוי בשיטת השילוח וקיצוץ בהוצאות ההנהלה וכלליות. לאחר ייצוב החברה קידמה שינויים טכנולוגיים ואסטרטגיה דיגיטלית שעשתה שימוש ברשתות חברתיות לקידומה. ניהולה הביא לצמיחה חדה בפעילות החברה, ובעקבותיה לפתיחת עשרות חנויות חדשות בעיקר בסין ובארצות הברית. שווי השוק של החברה צמח בתקופת כהונתה מ-2 מיליארד פאונד ל-7 מיליארד פאונד.
במאי 2014 מונתה לסמנכ"לית בכירה לקמעונאות ומכירות אונליין בחברת אפל. היא אחראית למערך חנויות אפל וכן למכירות דרך אינטרנט ולמרכזי השירות של החברה. שכרה השנתי הסתכם בכ-83 מיליון דולר באותה שנה. בפברואר 2019 הודיעה על עזיבת התפקיד שצפויה להיכנס לתקוף באפריל.
ארנטס הייתה חברה במועצה המייעצת לראש ממשלת בריטניה. היא זכתה לתואר הכבוד גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית על תרומתה לכלכלה הבריטית. זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד אוניברסיטת המדינה בול, זכתה בתואר עמיתת כבוד של מכללת שנקר ומאז 2006 נכללת ברשימת הנשים החזקות ביותר של מגזין פורבס.

חיים אישיים

ארנטס נשואה לגרג ואם לשלושה.
קורט שוברט

קורט שוברט (1923–2007) היה חלוץ ונושא הדגל בלימודי יהדות באוניברסיטת וינה, אוסטריה, ומייסד המוזיאון היהודי הראשון באוסטריה באייזנשטד. היה בין בוניה מחדש של אוניברסיטת וינה אחרי מלחמת העולם השנייה.

חייו

נולד ונפטר בווינה. בגיל 15, לפני סיום בית הספר התיכון הוא חווה את כניסת הנאצים לווינה. בגלל מחלת האסתמה הקשה שממנה סבל, לא גויס לצבא ולכן החל את לימודיו באוניברסיטה. התנגדותו למשטר הנאצי, ורדיפות היהודים הביאו אותו כמחאה ללמוד שפות שמיות עתיקות באוניברסיטת וינה. שוברט, הקתולי הדתי האדוק, למד אכדית, עברית תנ"כית, וסורית. הצליח ללמוד באמצע מלחמת העולם השנייה לימודי עברית. בשנת 1944 סיים דוקטורט על הנושא: מדיניות החוץ של המלך חמורבי.

במלחמת העולם השנייה, בהיותו פקח אזרחי להתקפות אוויריות, הוא הצליח להציל את הספרייה העשירה של בית המדרש הרבני בבית הכנסת טמפלגאסה בווינה, על ידי הסתרת הספרים הנדירים במרתף באוניברסיטה. אחרי המלחמה הועבר האוסף לקהילה היהודית החדשה בווינה, ואחר כך תרמה הקהילה את הספרים לספריה הלאומית בירושלים ישראל. שוברט הופקד על העברת הארגזים לארץ, והגיע איתם בערב פסח 1949 באניית העולים "גלילה".

בזמן המלחמה הוא היה פעיל במספר תנועות התנגדות אוסטריות קתוליות.

עם שחרור וינה, ביקש שוברט וקיבל אישור מהמפקד הרוסי לפתיחה מחדש של אוניברסיטת וינה. באפריל 1945 הוא נשא את הרצאתו הראשונה אחרי המלחמה, "עברית למתחילים". נושא בעל משמעות סמלית מיד אחרי המלחמה.

הוא ייסד מכון ללימודי יהדות באוניברסיטת וינה, במסגרת הפקולטה למזרחנות. ב-1966 הפכה למכון עצמאי. שוברט לימד עברית ויהדות, התמחה בעברית מודרנית, ארמית, תלמוד, וביקר בארץ לעיתים מזומנות. עד פרישתו הוא היה המנהל וראש המכון, והקדיש את כוחו וזמנו לביסוס והרחבת מחקריו. גם אחרי פרישתו המשיך את עבודתו האקדמית, והצליח להיות מורה וחוקר במשך 60 שנה. 

הרעיון המנחה של מחקריו היה "מדע היהדות"- הוא ניסה ליצור קשרים מתחילת התנ"ך ועד ההווה במחקר נרחב שהסתמך על היסטוריה יהודית, ספרות, דת, ציונות, הקשר עם כתבי הקודש והשפעת היהדות על תחילת הנצרות. זה גם מה שהוא לימד, וסירב להיצמד לנושאים מבודדים. בהקשר זה ראה חשיבות בכתבים עתיקים, היה המפרסם הראשון בגרמנית את נושא מגילות קומראן. הוא פרסם שני ספרים על המגילות, ועסק בנושא שנים רבות. הוא היה בקשר לנושא זה הרבה קשרים עם חוקרים בארץ ובחו"ל.

החל משנת 1970, יחד עם אשתו המנוחה, דר' אורסולה שוברט, עסק רבות בנושא האמנות היהודית בימי הביניים.

בשנת 1972 הוא ייסד את המוזיאון היהודי הראשון באוסטריה (ובעולם דובר הגרמנית) אחרי המלחמה. זהו המוזיאון היהודי בעיר אייזנשטד. המוזיאון הוקם בבית ורטהיימר, ששימש כבית הקהילה עד השואה. המוזיאון נפתח ב-1982 עם תערוכה מקיפה שנקראה "1000 שנות יהדות אוסטריה". הוא גם פעל להקמת מוזאונים דומים בגרמניה. 

שוברט ייסד והיה פעיל קבוע בדיאלוג הנוצרי - יהודי שבו ראה כלי חשוב למניעת אנטישמיות.

הוא התפרסם בעולם, אך בעיקר באירופה דוברת הגרמנית, ובאוסטריה, הוא היה מורה, ואישיות ציבורית מוערכת שתרם לפתיחת אוניברסיטת וינה מיד אחרי המלחמה, תרם לניצחון על האנטישמיות, ולהעמקת הדיאלוג בין יהדות לנצרות.
האקדמיה האוסטרית למדעים Österreichische Akademie der Wissenschaften ערכה טקס לזכרו ולזכר אשתו בינואר 2016 . הטקס נערך בשיתוף המרכז ללימודי יהדות בצ'כיה המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת פרייבורג ואוניברסיטת וינה. בטקס הודגש שיתוף הפעולה בין שני בני הזוג במחקר ציורי הקיר בבית הכנסת בדורה אירופוס (כיום בסוריה) לבין הציורים בקטקומבה Via Latina ברומא.
הופ דייוויס

ביוגרפיה

דייוויס נולדה באנגוולד שבניו ג'רזי לספרנית בשם ג'ואן ולמהנדס ויליאם דייוויס.
למדה בתיכון טינהפליי, שם שיחקה במחזות קהילתיים ביחד עם חברתה לספסל הלימודים זוכת האוסקר מירה סורבינו.
הייתה נשואה לקולנוען פורד אבנסון.
כיום היא נשואה לשחקן ג'ון פטריק ווקר, איתו חובקת דייוויס שתי בנות.

קולנוע

שיחקה לראשונה ב-1990 במותחן של ג'ואל שומאכר "קו הדממה" את אן קולדרן ארוסתו של הסטודנט לרפואה ג'ו הארלי.
לאחר מכן ביססה את מעמדה בתפקידים ראשיים בסרטים העצמאיים "המטיילים" ו"תחנה הבאה וונדרלנד". 
הופיעה במותחן "סכנה ברחוב ארלינגטון" בתור ברוק וולף חברתו של הפרופסור מייקל פארדיי (ג'ף ברידג'ס).
דייוויס הצליחה להשיג לראשונה את תשומת לבם של מבקרי הקולנוע בזכות הופעותייה בדרמות: "לבבות באטלנטיס" בדמות ליס אמו האלמנה של הילד בובי גארפילד (אנטון ילצ'ין) ו"אודות שמידט" בתפקיד ג'ני בתו המאורסת של האלמן וורן שמידט (ג'ק ניקולסון).
ב-2003 באחת משנותיה המוצלחות בקריירה, הועמדה דייוויס לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמה הקומית "אמריקן ספלנדור" בתור ג'וייס ברבנר אשתו של כותב הקומיקס האובדני הארווי פיקאר (פול ג'יאמטי).
בנוסף הועמדה לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בתור רופאת השיניים דנה הארסט בסרט "סודות החיים".
ב-2005 שיחקה בדרמה "הוכחה" את קלייר אחותה של קת'רין (גווינת' פלטרו), בקומדיית הפשע "מטאדור" את קרוליין אשתו של איש העסקים דני רייט (גרג קיניר) ובדרמה "החזאי" בתור נורין אשתו לשעבר של מגיש תחזית מזג אוויר דייוויד ספריץ (ניקולס קייג').
ב-2007 השתתפה במותחן הפסיכולוגי "התשעה" בתפקיד משולש משלוש תקופות שונות ובדרמה הקומית "צ'ארלי ברטלט" בתור מרילין אמו הדיכאונית של הנער צ'ארלי ברטלט.
ב-2008 שחקה בסרטו הראשון של צ'ארלי קאופמן "סינקדוכה, ניו יורק".
ב-2010 גילמה דייוויס את הילרי קלינטון בדרמה הפוליטית "מערכת היחסים המיוחדת" והועמדה לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי.

תיאטרון

דייוויס התחילה לשחק בתיאטרון מיד לאחר שפרצה דרך הקולנוע.
ב-2009 הועמדה דייוויס לפרס הטוני לשחקנית הראשית הטובה ביותר על הופעתה בברודוויי במחזה "אלוהי הקטל".

טלוויזיה

החלה את דרכה בטלוויזיה בדרמות "דדליין" ו"שש דרגות" בתפקיד האלמנה לאורה מורגן.
ב-2009 הצטרפה דייוויס אל צוות הסדרה "בטיפול" ושיחקה את עורכת הדין מיה מטופלת לשעבר של הפסיכיאטר פול ווסטון (גבריאל ביירן), הועמדה על משחקה לפרס אמי לתפקיד המשנה הטוב ביותר.
גלעד ברנע

חייו ופועלו

נולד בשנת 1964 בירושלים. בעל תואר ראשון במדעי הרפואה ובוגר הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים (1994). את התמחותו עשה במחלקה הפיסקאלית בפרקליטות המדינה ובמשרד יגאל ארנון ושות'. בעבודתו שילב עבודה במשרדים פרטיים עם ייעוץ משפטי וייצוג של גופים ציבוריים כמו חברת העובדים וקרן ההסתדרות הכללית, ארגון סינגור קהילתי וארגון ידיד.
ברנע פעל במשך כשש שנים בהתנדבות בייצוג "הבית הפתוח בירושלים לגאווה וסובלנות" בכל הקשור לקיום אירועי מצעד הגאווה בירושלים וכן במאבק כנגד הפליית הבית הפתוח וקהילת הלהט"ב על ידי עיריית ירושלים.

פעילות ציבורית

ברנע עמד בראש אגודת הסטודנטים לרפואה ומאוחר יותר בראש אגודת הסטודנטים למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
כיהן כחבר מועצת עיריית ירושלים בשנים 2001–2002 מטעם "ירושלים עכשיו" – רשימה בלתי מפלגתית בראשות ארנן יקותיאלי, בשנות כהונתו נאבק ופעל כנגד ראש העיר – אהוד אולמרט בתקופה זו ניהל מספר עתירות עקרוניות אותן הגיש כחבר מועצת העירייה בנושאים של שוויון ושקיפות בתקצוב מוסדות חינוך וכספי תמיכה, ומנהל תקין של העירייה וחברות הקשורות בה.
ב-2011 הקים יחד עם עו"ד הפעילים בעשייה למען צדק חברתי וזכויות אדם את רשימת "לתכלית ראויה" שהתמודדה ביוני 2011 בבחירות למוסדות לשכת עורכי הדין. ברנע נבחר כחבר המועצה הארצית של הלשכה.
בשנת 2011 זכה ב"פרס הרמן שוורץ למשפט וצדק חברתי" המוענק על ידי הקרן החדשה לישראל.
חבר הנהלת בצלם (כיהן כיו"ר הנהלת בצלם בשנים 2011 ו-2012).

המאבק בהפרטה

מאז ההישג התקדימי בבג"ץ הפרטת בתי הסוהר, עוסק ברנע ביתר שאת במאבקים משפטיים וציבוריים כנגד הפרטה פוגענית של שירותים ונכסים ציבוריים, ובין השאר מוביל את העתירה העומדת בבג"ץ כנגד הפרטת הקרקעות והרפורמה במינהל מקרקעי ישראל בה הוא מייצג את תנועת דרור ישראל, הנוער העובד והלומד, השומר הצעיר, המחנות העולים, פרופסורים לחוסן מדיני, וחברי הכנסת שלי יחימוביץ', אריה אלדד ונחמן שי.
יעקב אחימאיר

ביוגרפיה

יעקב אחימאיר נולד ברמת גן בשנת 1938. בנם של סוניה ואבא אחימאיר. אביו היה מראשי ברית הבריונים, הזרם הימני-רדיקלי בתנועה הרוויזיוניסטית.
יעקב נקרא על שמו של לוחם האצ"ל יעקב רז. שמו הפרטי השני של אחימאיר, שלמה, ניתן לו לזכרו של איש האצ"ל, שלמה בן-יוסף, הראשון מבין עולי הגרדום בתקופת המנדט הבריטי.
אחימאיר גדל בירושלים, וסיים את לימודיו בגימנסיה "דביר". בצה"ל שירת בחיל השריון. הוא למד היסטוריה כללית ומדע המדינה באוניברסיטה העברית.

קריירה תקשורתית

את דרכו בעיתונות החל ככתב "חרות לנוער". בשנות השישים שהה בלונדון, שם שימש כשדר בשידור העברי של הבי בי סי, אשר כלל שידור יומי קצר בשפה העברית ששודר לישראל בגלים קצרים.
מראשית שנות השבעים, יעקב אחימאיר הוא שדר בקול ישראל ובערוץ הראשון. הוא הגיש את התוכנית "היום הזה", עבד כמראיין ומנחה במוקד, שימש כעורך ומגיש ביומן, ככתב מדיני וככתב בוושינגטון. בעשרות שנות עבודתו, סיקר יעקב אחימאיר חלק ניכר מן האירועים המדיניים בישראל. בין היתר, היה ליד כבש המטוס שהביא לארץ את נשיא מצרים אנואר סאדאת ב-19 בנובמבר 1977 וסיקר את ההתנתקות מגוש קטיף באוגוסט 2005.
בראשית שנות ה-80 היה כתב הטלוויזיה בכנסת ובשנת 1986 נתמנה לעורך מבט. בחירתו הגיעה לאחר שמלשכת ראש הממשלה שמעון פרס, בקשו שלא למנותו לתפקיד מאחר שאחיו היה יועץ התקשורת של יצחק שמיר.
במהלך שנות ה-90, הנחה אחימאיר מספר תוכניות אקטואליה, בהן "פוליטיקה" ו"פופוליטיקה". כיום, עורך ומגיש אחימאיר את התוכנית רואים עולם, בערוץ כאן 11, ולעיתים את התוכנית "הבוקר הזה" בקול ישראל. כמו כן, הוא נמנה בין מגישי התוכנית "יש עם מי לדבר" בגלי צה"ל, עד אשר הופסק שידורה. אחימאיר פרסם מאמרים במדור דעות בעיתון מעריב, וכיום ב"ישראל היום".
מנימוקי זכייתו בפרס ישראל "יעקב אחימאיר מעמודי התווך של השידור הציבורי מזה כחמישה עשורים. נמנה עם מייסדי הטלוויזיה בישראל. עיתונאי במובן הקלאסי. עשה שורה של תפקידים: כתב, עורך, מגיש, שליח בחו"ל, פרשן, פובליציסט ודוקומנטר. אחימאיר הקפיד בעבודתו על הפרדה מוחלטת בין דעות ועובדות. סגנונו העיתונאי נטול פניות, אמין, מעמיק ורחב אופקים. סגנון זה שימש השראה ומופת לדורות של עיתונאים".
אחימאיר הוא עמית-בכיר במרכז לתקשורת בינלאומית באוניברסיטת בר-אילן.

חיים אישיים

נשוי לאורה אחימאיר, ואב לבן ובת. אחיו הוא חבר הכנסת לשעבר יוסף אחימאיר. בנוסף יש לו אחות למחצה מנישואיו הראשונים של אביו, זאבה (ע"ש זאב ז'בוטינסקי).
אקסרכיה

אקסרכיה (ביוונית: Εξάρχεια) היא שכונה במרכז העיר אתונה שביוון, הקרובה למבנה ההיסטורי של האוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה. אזור אקסרכיה מפורסם כאזור בו נמצאים אנרכיסטים יווניים רבים.
השכונה נקראת על שמו של סוחר מפורסם בשם אקסרכוס, שפתח חנות גדולה באזור. אקסרכיה גובלת ממזרח בשכונת קולונקי, ונמצאת בין שדרות פאטיסיון, פנפיסטימיו ואלכסנדרס.
באקסרכיה ממוקמים מספר אתרים חשובים, ובהם המוזיאון הארכאולוגי הלאומי באתונה, האוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה וגבעת סטרפיס. הכיכר המרכזית מכילה בתי קפה ופאבים, וחנויות מחשבים רבות. האזור מכונה גם "עמק הסיליקון היווני". עקב האופי הפוליטי והאינטלקואלי של האזור, אפשר למצוא גם חנויות ספרים רבות, חנויות סחר הוגן וחנויות של מזון אורגני.

היסטוריה ומשמעות פוליטית

מחוז אקסרכיה נוצר בין שנת 1870 לשנת 1880 בקצה העיר, והוא מילא תפקיד משמעותי באופי החברתי והפוליטי של יוון. שם החלה ההתקוממות כנגד השלטון הצבאי בשנת 1973. באזור זה חיים אינטלקטואלים ואמנים רבים, וכן קבוצות אנרכיסטיות ושמאלניות רבות מתאכסנות באזור. תחנות משטרה וסמלים נוספים של סמכות (וקפיטליזם) כגון בנקים, הם לרוב מטרה לקבוצות אנרכיסטיות ואנטי-סמכותניות. כמו כן, הכיכר המרכזית משמשת גם כמרכז אומנותי בו מתקיימות הופעות רחוב רבות ומופעי מוזיקה. בדצמבר 2008, נורה ונהרג נער בן 15 בידי המשטרה באקסרכיה, מה שהוביל למהומות ממושכות ברחבי יוון.
החברה המאוחדת לפרסומים והדפסות

החברה המאוחדת לפרסומים והדפסות הייתה חברה בשליטת מפא"י שהוציאה לאור בישראל עיתונים במגוון שפות.
מפא"י הוציאה לאור עיתונים בשפות זרות מראשית ימי המדינה.
בשנת 1967 הוציאה החברה את העיתונים "ויאצה נוסטרה" ברומנית ו-"L'information d'Israel" בצרפתית ואת השבועון "פקלע" ברומנית. כן הייתה החברה שותפה ב-50% בעיתון "לעצטע נייעס" ביידיש וב"נובינה קורייר" בפולנית וב-41% ב"אוי קלט" שיצא בהונגרית. בשנת 1968 הוחל בהוצאת "נאשה סטראנה" ברוסית כשבועון. בבעלות החברה היה גם דפוס מפא"י בו הודפסו העיתון הכלכלי "שער" ובטאון פא"י, "שערים".
בשנת 1971 נסגר העיתון בצרפתית, בגלל שהיה הפסדי.
באפריל 1973 רכשה החברה את הדפוס וההוצאה לאור של הוצאת א. לוין אפשטיין. עסקי ההוצאה לאור נמכרו תוך מספר חודשים לעודד מודן והדפוס המשיך להתנהל תחת החברה.
בשנות ה-70 רכשה החברה את חדשות ישראל בגרמנית.
כל מניות החברה, למעט מנייה אחת על שם מאיר ארגוב, היו בידי מפא"י. החברה הייתה רווחית.
בשנות ה-70 היה שיתוף פעולה בין החברה לבין לוח מעריב, ומודעות לוח מעריב פורסמו במקביל בעיתוני החברה.
בשנת 1994 נמכרו עיתוני החברה והגיעו לידי ג'ורג' אדרי.
בשנת 2006 מכרה החברה את המבנה של דפוס מפא"י ברחוב הרכבת 52 בתל אביב.
אנחנו על המפית

מבנה התוכנית

מדי פרק יוצא השף ברק יחזקאלי לפגוש שף ישראלי שהצליח בחו"ל, בודק איתו את סוד ההצלחה, את מחירה ואת השפעת המטבח הישראלי על השפים.
אריה עצמוני

ביוגרפיה

עצמוני נולד ב-2 בנובמבר 1926 בשם לייב מרקוביץ' באוז'הורוד (אז בצ'כוסלובקיה וכיום בתחומי אוקראינה). בתקופת מלחמת העולם השנייה, כשהיה בן 13, עזב את בית הוריו והתגורר לבדו בבודפשט. מאוחר יותר, נלקח למחנה עבודה ביוגוסלביה ועבד בכריית נחושת עד שחרורו בפעולה של פרטיזנים מקומיים, אליהם הצטרף בלחימה בגרמנים עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1944. הוא הוחזק במחנה עתלית עד להצטרפותו לבריגדה היהודית ושירת במצרים ובאיטליה. בתקופת שהותו באיטליה השתתף בפעילות יחידת הנוקמים.
בסיום השירות באירופה, הצטרף למשטרת היישובים העבריים ועסק בנוטרות בנהריים. בעקבות התקפה של הלגיון הערבי על אותה נקודה, נסוג עם הנוטרים והגיע לבסיסם הסמוך של גדוד 12 של חטיבת גולני. עצמוני הצטרף לשורות החטיבה ולאחר קורס סמלים הוצב כרב-סמל פלוגתי ושירת בתפקיד זה במלחמת העצמאות. בספטמבר 1948 פינה ארגז תחמושת ממוקד אש במהלך קרב וזכה לציון לשבח ממפקד החטיבה. על פעילותו בינואר 1949 בקרב ברפיח הוענק לו אות גיבור ישראל:
ביום ה-4 בינואר 1949, בקרב על משלט בית הקברות ברפיח, נעצרה מכונית-תותחנים שלנו בשדה והסתירה בפני עמדת התותח שלנו את הגיזרה כולה. האויב, שהתקיף בטנקים ובמשוריינים מלווים חיל רגלים, המטיר אש על המשלט ומנע כל פעולה להוצאת המכונית מן השטח. רס"ל אריה עצמוני, שתפקידו היה להביא אל המשלט תחמושת וכלי התחפרות, קפץ לעבר המכונית, הצליח להתניעה ולהסיעה מחזית המשלט אל עורפו. במעשה זה איפשר לתותח האנטי-טנקי שלנו לפתוח בפעולה, שכתוצאה ממנה הוצאו מכלל שימוש תשעה טנקים וכלי רכב אחרים של האויב.
— עיטור הגבורה לאריה עצמוני
בתום שירות החובה, עבד עצמוני בחברה לייבוא חלקי מכוניות וכנהג מונית. בשנות השישים הקים חברה להשכרת רכב וניהל את סניף החברה הבינלאומית "הרץ" בחיפה. בתקופת מלחמת ההתשה, התגייס לשירות קבע, ללא תשלום, ושימש רס"ר מחנה הטירונים של חיל תותחנים. במסגרת שירות המילואים שירת במלחמת ששת הימים ברמת הגולן וברמאללה ושירת במלחמת יום הכיפורים בסיני.
עצמוני נפטר בשנת 2005 ונקבר בחיפה בטקס צבאי. היה נשוי ואב לבן ובת.
צ'יבה (מחוז)

היסטוריה מוקדמת

במחוז צ'יבה נמצאו עדויות להתיישבות אנושית מהתקופה הפרהיסטורית תקופת ג'ומון. במחוז נמצאו ערימות צדפים הגדולות ביפן, דבר המעיד על הסתמכות תושבי המקום על מזון מן הים, אותו דגו במפרץ טוקיו. בנוסף ניתן למצוא במחוז רוגמים מתקופת קופון.

תקופת אסוקה ותקופת נארה

בתקופת אסוקה השתנה מבנה השלטון של מחוז צ'יבה, בעקבות רפורמת טאיקה משנת 646. נחלת פוסה העתיקה, שכללה את השטח של מחוזות צ'יבה ואיבראקי של היום, נחלקה לנחלת שימוסה בצפון, ולנחלת קזוסה בדרום. חלוקה זו נותרה על מכונה עד רסטורציית מייג'י במאה ה-19.

תקופת הייאן

בתקופת נארה ובראשית תקופת הייאן חיזק קיסר יפן את שליטתו בנחלות אלה, והקים בהם ערי ממשל מבוצרות. עם זאת, בהדרגה החלו נציגים מקומיים אלה לרכוש עצמאות רבה יותר מכס הקיסר, עד שבסופו של דבר התנתקו שליטי צ'יבה לחלוטין מהקיסר ושלטו בנחלה בכוחות עצמם.

העת המודרנית

ב-1873, לאחר ביטול שיטת ההאן, נוסד מחוז צ'יבה הנוכחי. ב-1923 סבל המחוז מהרס רב בעקבות רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, ואלפים מתושבי המחוז נהרגו, וכן מאות בני מיעוטים קוראניים נרצחו לאחר מכן. לקראת מלחמת רוסיה-יפן נבנו במחוז ביצורי חוף במפרץ טוקיו על מנת להגן על הבירה טוקיו. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הפך המחוז לאזור היערכות של הצבא היפני הקיסרי, ונבנו בו בסיסים ומוצבים רבים וכן מתקני תעשייה צבאית. בשל כך הפך המחוז למטרה למפציצים אמריקנים שהפציצו את ערי יפן באמצע שנת 1945.

לאחר המלחמה

בתקופת הכיבוש האמריקני היה מחוז צ'יבה תחת שליטה ישירה של בעלות הברית, והוקמו בו מספר בסיסים עבור צבא הכיבוש. בתקופה זו ניתנה עדיפות לשיקום יכולות הייצור של יפן, ולכן נחנך בצפון המחוז אזור תעשייתי חדש, וכן ניכרה עליה בייצור החקלאי לאחר רפורמת הקרקעות שנערכה. אזורי תעשייה אלה, שהתפשטו גם למזרח המחוז, הפכו עם הזמן לעמוד השדרה של התעשייה הכבדה ביפן כולה. כמו כן, ערי המחוז, כמו ערי המחוזות הסמוכים, חוברו לטוקיו בקווי תחבורה ומסילות רכבת, והאזור הפך למטרופולין טוקיו, המטרופולין הגדולה בעולם.

רעידת האדמה של 2011

רעידת האדמה והצונמי בסנדאי בשנת 2011 השפיעה על מחוז צ'יבה, על אף ריחוקו ממוקד הרעידה. הנזק לתשתיות ולמבנים היה קל בהרבה מאשר במחוזות שנפגעו ישירות, אך כמה עשרות אנשים נהרגו מפגיעת הצונמי בעיר אסהי שבצפון המחוז, ובית זיקוק נפט עלה בלהבות. הפגיעה בהיצע הבתים במחוז, בשל בעיות התנזלות קרקע ונוכחות רדיואקטיביות, הביאה להגירה המונית אל מחוץ למחוז.

גאוגרפיה

מחוז צ'יבה גובל במחוז איבראקי בצפון לאורך נהר טונה, במחוזות טוקיו וסאיטאמה במערב, באוקיינוס השקט במערב, ובמפרץ טוקיו בדרום.
מרבית שטח המחוז שוכן בחצי האי בוסו, שהוא אזור חקלאות פורה בו מגדלים בעיקר אורז. מרבית אוכלוסיית המחוז מתרכזת בצפון המחוז, והאזור נחשב חלק ממטרופולין טוקיו. 6% משטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים.
אנדז'יי מוסטובסקי

ראשית דרכו

אנד'יי מוסטובסקי נולד בלביב שאז היה חלק של האימפריה האוסטרו-הונגרית ועם התפרקותה לאחר מלחמת העולם הראשונה היה חלק של פולין. הוא סיים אוניברסיטת ורשה ובשנת 1939 קיבל תואר דוקטור כאשר באופן מעשי את ההדרכה לעבודת תואר בוצע על ידי אלפרד טרסקי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה בוורשה הכבושה. לאחר מרד ורשה, נאצים ניסו לעצור אותו. הוא הצליח להימלט בעזרת אחיות של בית חולים, אך רוב הארכיון עם עבודות מחקר נאבדו.

קריירה אקדמית

לאחר סיום מלחמת העולם השנייה אנדז'יי מוסטובסקי החל ללמד באוניברסיטת ורשה ועבד שם עד מותו. בשנת 1951 הוא התמנה לפרופסור. רוב מחקריו התרכזו בלוגיקה ותורת המודלים.
רכבל אייפ-פייר לוטי

רכבל אייפ‏–‏פייר לוטי (טורקית Eyüp‎–‎Pierloti Teleferiği) הוא רכבל ברובע אייפ (Eyüp) באיסטנבול, טורקיה. הרכבל מוביל מחופי מפרץ קרן הזהב לבית הקפה "פייר לוטי" הקרוי על שמו של לואי מרי ויאו (Louis Marie Viaud), חובל וסופר צרפתי שהיה מבאי בית הקפה הקבועים ונודע בשם העט פייר לוטי (Pierre Loti).
הרכבל, המשמש בעיקר תיירים, נפתח לשימוש בשנת 2005. הוא מוביל בין שתי תחנות המרוחקות 384 מטר זו מזו, והפרש הגבהים ביניהן הוא 53 מטר. ברכבל ארבע קרוניות הערוכות בשני זוגות, ובכל קרונית שמונה מקומות. הרכבל יכול להוביל עד 576 נוסעים ב-18 מחזורים בשעה. משך הנסיעה הוא 165 שניות. הרכבל מופעל על ידי חברת "תחבורת איסטנבול בע"מ" (‏.İstanbul ulaşım a.ş).
בוריס קריימן

ביוגרפיה

בוריס קריימן נולד במוסקבה. הוא התחיל להתאמן בשחמט בגיל 5. בגיל 13 הוא היגר לארצות הברית והתיישב עם הוריו בברוקלין. בשנת 1993 הוא ניצח באליפות ארצות הברית בשחמט לנוער עד גיל 18.
בשנת 1998 בתחרות בטורונטו הוא סיים רביעי. בשנת 2002 הוא סיים במקום השלישי באליפות ארצות הברית בשחמט.
הוא עבר להתגורר בלוס אנג'לס ופתח אקדמיה לשחמט.
קמראש

קמראש (ברומנית: Cămăraş) היה בויאר בתפקיד בכיר ("דרגטור") בחצר שליטי הנסיכויות הרומניות, האחראי על אוצר השליט ועל ניהול ההכנסות וההוצאות של החצר. תפקיד זה היה חלק מקטגורית הבויארים הממונים (boiernaşi) על ידי השליט מקרב בני כל המעמדות החברתיים.

אטימולוגיה

המילה "קמראש" מקורה במילה הרומנית ממקור לטיני - "קמראה" (cămară) - השאולה מיוונית מודרנית, שמובניה הישנים הם "חדר", "אוצר מלכותי" או בימי הפנרים - כספת אישית של השליט. (המובן הנוכחי של המילה הוא "מזווה").
כביש 808

אתרי עניין לאורך הכביש

כביש 808 זכה לכינוי "כביש המפלים" בזכות המפלים הרבים של נחלי הגולן החוצים אותו. על מפלים אלה נמנים, בין היתר, מפל בזלת בנחל בזלת שגובהו 10 מטר, מפל גמלא בנחל גמלא שהוא המפל האיתן הגבוה ביותר בארץ ישראל וגובהו 51 מטר, מפל עיט בנחל עיט, ומפל יהודיה בנחל יהודיה המרוחק ממנו מעט יותר מהאחרים. משני צדדיו של הכביש שוכנים ארבעה מאגרי מים - מאגר חספין ומאגר סמך (רוויה) ממערב לו ומאגר דליות ומאגר בזלת ממזרח לו.
מספר אתרים ארכאולוגיים שוכנים לאורך הכביש. הידוע שבהם הוא גמלא העתיקה שחרבה במרד הגדול בסוף ימי הבית השני. אתר ידוע נוסף וקדום בהרבה הוא גלגל רפאים, מעגל אבנים ומונומנט מגליתי, הבנוי כקומפלקס של אבני בזלת המסודרות במעגלים. ב"ראסם חרבוש" שוכנים שרידיו של יישוב חקלאי מראשית האלף ה-4 לפנה"ס, ו"מתחם יצחקי" הוא מתחם כנעני קדום באורך של 130 מטר וברוחב של כ-50 מטר, המוקף בחומת אבני בזלת ברוחב של 10-15 מטר. שדה הדולמנים הגדול בגולן שוכן בגבעת בזק הנישאת לגובה של 498 מטר לצד לכביש, וליד נטור נמצאת "אום אל-קנאטיר", חורבה מתקופת המשנה ומתקופת התלמוד ובה בית כנסת.
חגי הדס

ביוגרפיה

הדס נולד וגדל בבית אלפא, בן לדוד ורבקה ואחד משלושה אחים. למד במוסד החינוכי גלבוע של השומר הצעיר ובתקופת התיכון שהה שנתיים באיטליה במסגרת שליחות של משפחתו מטעם התנועה הקיבוצית.
הדס התגייס לצה"ל בנובמבר 1971, התנדב לצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לסיירת ומונה למפקד צוות. בדצמבר 1974 לקח חלק באירוע במהלכו חדר מחבל לבית בקיבוץ ראש הנקרה והתבצר בו. הדס השתחרר בדרגת סרן לאחר שהיה סגן מפקד הסיירת תחת פיקודם של שאול מופז ויפתח רייכר-עתיר, גויס למוסד וסיים בהצלחה את הקורס המבצעי. הדס שירת כלוחם ומפקד ביחידות המבצעיות של הארגון, ולאורך השנים השתתף ופיקד על מבצעים מיוחדים של המוסד וצה"ל. בין היתר פיקד הדס על יחידת כידון וריכז את החקירה שניהל המוסד כנגד נחום מנבר. הדס התקדם עד לתפקיד ראש אגף "קיסריה", אגף המבצעים במוסד, אותו קיבל לאחר התפטרות ראש האגף הקודם בעקבות כישלון ההתנקשות בח'אלד משעל. ב-2002 פרש מהשירות לאחר חילוקי דעות עם ראש המוסד אפרים הלוי.
הדס מונה לסמנכ"ל חברת Card Guard העוסקת בתחום העברה אלקטרונית של מידע רפואי. לאחר מינויו של מאיר דגן לראש המוסד חזר הדס למוסד ומונה לראש אגף מטה, האחראי על בניית הכוח, התפקיד השלישי בהיררכיית הארגון. ב-2005 פרש פעם נוספת לאחר שלא התמנה למשנה לראש המוסד.
לאחר פרישתו הקים מיזם טכנולוגי בתחום האינטרנט, במסגרת חברת Yooga Tech ושימש דירקטור בחברות, בהן "גולד בונד" הציבורית ו"סייף-סקיי". במסגרת פעילותו בחברת "סייף סקיי" נפל קרבן להונאה בידי העבריין אריק קליין אשר הצליח לשכנע אותו שבידיו המצאה מהפכנית של מדבקה המסוגלת לאתר ולהתריע על מצבים רפואיים מסוכנים. לימים, נודעה הפרשה בשם "פרשת המדבקה".
ביוני 2009 מונה לנציג ראש הממשלה לעניין החזרת החייל החטוף גלעד שליט (לאחר התפטרותו של עופר דקל), במסגרת מאמציו, פעל הדס להחליף את התיווך המצרי במתווך גרמני, ולתפקיד מונה גרהארד קונארד, לאחר שהגיע למסקנה כי המצרים אינם מתווכים הוגנים. באפריל 2011 הודיע על פרישתו מהתפקיד בתום שנתיים, ולמחליפו מונה איש המוסד דוד מידן. באוגוסט 2012 מונה על ידי ראש הממשלה נתניהו, לאחראי מטעמו לטיפול בסוגיית המסתננים הלא חוקיים לישראל.
הדס הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, נשוי ואב לשלושה.