google/wiki40b huggingface dataset:
שר

שַׂר (בלועזית: מיניסטר) הוא תוארו וכינויו של חבר בממשלה. ככלל, כל שר עומד בראש משרד ממשלתי, ממונה על פעילותו ואחראי על הנושאים שבתחומי משרדו. כך למשל, שר החוץ ממונה על משרד החוץ, אך ייתכן גם שר בלי תיק, אשר אינו עומד בראש משרד, אלא אחראי על תיאום עניינים שעומדים על הפרק. בראש כל השרים יחדיו עומד ראש הממשלה (או נשיא המדינה, במדינות מסוימות).
המילה "שר" נבחרה כתרגום למילה הלועזית "מיניסטר" בישיבה של ממשלת ישראל הראשונה שהתקיימה ב-16 במאי 1948. המילה "שר" הועדפה על פני המילה "נגיד" שהוצעה אף היא כתרגום.
ברפובליקה נשיאותית, שר אחראי על ענייני משרדו בפני ראש הממשלה, ובדמוקרטיה פרלמנטרית הוא אחראי עליהם בפני בית המחוקקים. דבר זה מתבטא למשל על ידי כך שחברי בית המחוקקים רשאים להפנות לשר שאילתות בנושאים הנמצאים תחת אחריותו. כמו כן, בדמוקרטיה פרלמנטרית לשר יש חלק באחריותה המשותפת של הממשלה בפני בית המחוקקים.

בישראל

בישראל קבועים הכללים למינויו של שר ולהפסקת כהונתו בחוק יסוד: הממשלה. שר יכול לכהן גם בתור סגן ראש הממשלה, המשנה לראש הממשלה וממלא מקום ראש הממשלה. לעומת זאת, שר אינו יכול להיות אדם העובד בשתי עבודות, כלומר חל איסור על שר (ועל חבר כנסת) לעבוד בשתי עבודות בו זמנית, לדוגמה: אדם המשמש איש עסקים ומנכ"ל של חברה, יאלץ לפרוש מתפקידו ולכהן רק כשר. עם זאת, כאמור, שר יכול לכהן בכמה תפקידים בממשלה כגון: השר לשירותי דת ושר הכלכלה. 
בינואר 2018 אישרה ועדת הכספים של הכנסת כי שכר השרים יעמוד על 44,223 ש"ח ויוצמד לשכר היסוד של ראש האופוזיציה וכי שכר סגני שרים יעמוד על 39,149 ש"ח, זהה לשכר היסוד של חברי הכנסת.
מיכאיל סלטיקוב-שצ'דרין

מיכאיל סַלְטִיקוֹב-שְׁצֶ'דְרִין (רוסית: Михаил Евграфович Салтыков-Щедрин;‏ 15 בינואר (כך על פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגרגוריאני: 27 בינואר)‏ 1826, פלך טבר, האימפריה הרוסית – 28 באפריל (על פי הלוח הגרגוריאני: 10 במאי)‏ 1889, סנקט פטרבורג) היה סופר וסאטיריקן רוסי. תומך בתנועות המהפכניות, ובתקופה הסובייטית נחשב אחד ממבשריה. לאחר מותו של נקרסוב היה עורך המגזין "סוברמניק" (רוסית: "בן זמננו").

קורות חיים

סַלְטִיקוֹב-שְׁצֶ'דְרִין נולד למשפחת אצילים ותיקה בשם סלטיקוב בכפר בגוברניית טבר. בבית כמעט ולא קיבל חינוך מסודר. בגיל 10 נשלח ללמוד במכון לאצילים של מוסקבה, ולאחר מכן נשלח כתלמיד מצטיין לתיכון ("ליצאום") בצארסקויה סלו שנועד לבני משפחות אצילים, בו לפניו למד אלכסנדר פושקין. ב-1844 סיים את התיכון, והיה במקום ה-17 בציוניו. במקביל ללימודיו התחיל לכתוב שירה, אך מכיוון שלא ראה בזה הצלחה עבר לאחר מכן לסיפורת. ב-1844 התחיל לעבוד במשרד הביטחון בתפקיד מזכיר זוטר. יותר מאשר עבודתו במשרד עניינה אותו הספרות והוא פרסם כמה סיפורים, שהמוטיב המרכזי בהם מזכיר את הרעיונות בספריהם ז'ורז' סאנד וניקולאי גוגול. בתוך ספריו של סלטיקוב הסתתרה גם ביקורת סמויה כנגד השלטון, ונושא מרכזי בהם היה מצבם של העשוקים למיניהם, שעם סבלם הזדהה המחבר. ב-1848 סלטיקוב פוטר ממשרתו ונשלח לגלות בויאטקה לעבוד במשרד מושל המחוז. מ-1850 שימש יועץ למושל ולפי עדותו התייחס ברצינות רבה למשרתו זו. ב-1856 הכיר את האחיות בולטין, אשר להן חיבר את ההיסטוריה של רוסיה ולאחר מכן נשא את אחת האחיות לאשה. בשנה זו גם הותר לו לחזור למולדתו. ב-1868 כתב את "ימים עברו בפושחוניה", יצירה המכילה מידע ביוגרפי מעניין. כמו כן כתב את הספרים הסטיריים: "היסטוריה של עיר אחת" (1870) – אלגוריה סטירית על ההיסטוריה הרוסית ו"האדונים והגברות פומפדור" (1873). החל משנת 1878 כתב בירחון "רישומי מולדת" (Отечественные записки) בעריכת נקרסוב. בתקופה זאת פרסם רבים מספריו הידועים יותר, ביניהם "האדונים גולובליוב", המתאר את התפרקותה של משפחת אצולה רוסית בגלל אופיו הקשה של פאודליזם וכן בגלל חדירת רוחות מהפכניות ברוסיה לתודעת המשפחה.
בערוב ימיו נהפך לדמות הערצה בקרב הצעירים, ובמיוחד בקרב האליטה האקדמאית (ה"אינטליגנציה"). בשנותיו האחרונות פרסם אוסף סיפורים ואגדות. סלטיקוב-שצ'דרין מת בסנקט פטרבורג ונקבר בבית קברות וולקוב בחלקת הסופרים ליד הסופר איוואן טורגנב.
יצירותיו של סלטיקוב תורגמו לעשרות שפות, אם כי סגנונו המיוחד יוצר קושי למתרגם. בתקופה הסובייטית נחשב אחד ממבשרי הקומוניזם, על שמו נקראו רחובות והספרייה המרכזית בסנקט פטרבורג.
אל-קאעידה בחצי האי ערב

אל-קאעידה בערב הסעודית

אל-קאעידה בערב הסעודית התפרסם לראשונה במאי 2003, כאשר קיבל אחריות לשלושה פיגועי התאבדות סימולטניים במתחמי דיור מערביים בריאד, בירת ערב הסעודית, אשר גרמו ל-29 הרוגים. בשנת 2004 ספג אל-קאעידה בערב הסעודית מכה קשה, כשמנהיג הארגון ח'אלד עלי חאג', אזרח תימן ושומר ראשו לשעבר של אוסאמה בן לאדן, נהרג על ידי הצבא הסעודי. הארגון התאושש במהרה תחת הנהגתו החדשה של עבד-אל עזיז אל-מוקרין. הלה נהרג ב-17 ביוני 2004 בריאד, בקרב עם אנשי כוחות הביטחון של סעודיה.

אל-קאעידה בתימן

עד שנת 2006, אל-קאעידה בתימן היה ארגון קטן וחסר חשיבות. כל זה השתנה כאשר 23 חברי אל-קאעידה החשודים בטרור הצליחו להימלט מהכלא בצנעא, בירת תימן, כולל ג'מאל אל בדאווי, המוח מאחורי הפיגוע נגד המשחתת קול בשנת 2000. שני נמלטים היו נאסר אל-ווחיישי, עוזרו של אוסאמה בין לאדן באפגניסטן, וקאסים אל ראיימי, אשר הקימו מחדש את אל-קאעידה בתימן. בספטמבר 2008 נערכה מתקפה על שגרירות ארצות הברית בצנעא, עשרה שומרים תימנים וארבעה אזרחים נהרגו יחד עם שישה מהתוקפים.

איחוד הארגונים והקמת אל-קאעידה בחצי האי ערב

שלוחות אל קאעידה בערב הסעודית ובתימן התמזגו לאחר שהארגון הסעודי דוכא בהצלחה על ידי הרשויות הסעודיות בהנהגת סגן שר הפנים הסעודי, הנסיך מוחמד בין-נאיף. הארגון ממוקם באזור הגבול בין תימן לבין סעודיה. בתימן מסתתרים למעלה מעשרים פעילי מיליציה סעודים מבוקשים, ובהם תשעה שהוחזקו בעבר במעצר בידי ארצות הברית במפרץ גואנטנמו. הארגון מנהל מלחמת גרילה נגד השלטונות התימנים, הכוללת מתקפות על שיירות צבאיות, חטיפת אזרחים ועובדי ציבור, פגיעה בקווי נפט וביעדים מערביים. הארגון מקיים קשרים הדוקים עם ארגון הטרור גדודי עבדאללה עזאם. 
מפקד הארגון, אבו בשיר נאסר אל-ווחיישי, מדריך את אנשיו באמצעות האינטרנט כיצד לפעול ונגד מי, כשיעדיו העיקרים הם בסיסים אמריקאיים ומוסדות ממשלה תימניים וסעודיים. במאמר שכתב באתר האינטרנט שלו, הוא קרא לנאמניו לפגוע גם בעיתונאים או במוסדות אזרחיים "באמצעים הפשוטים והזולים ביותר שעומדים לרשותם".
סגן מפקד הארגון לשעבר, סעיד אל-שהרי שחוסל ב-17 ביולי 2013 על ידי צבא ארצות הברית, קרא לפעילי הארגון בסעודיה לתקוף את אילת.
ב-12 באוקטובר 2010 הודיע מפקד הארגון, קאסם אל-ראיימי, כי הוא מקים "צבא חדש" שמטרתו תהיה להדיח את נשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח. זאת, בתגובה למתקפה שמנהל צבא תימן בגיבוי האמריקני נגד מעוזי הארגון בדרום-מזרח המדינה.
ב-8 בנובמבר 2010 מנהיג הארגון, אנוואר אל-אוולקי, קרא להרג אזרחים אמריקנים בקלטת וידאו שפורסמה באתרי אינטרנט אסלאמיים. אל-אוולקי אמר בקלטת כי האמריקנים הם "מפלגת שטנים" ולכן לא דרושה הרשאה דתית מיוחדת לרצוח אותם.
ב-30 בספטמבר 2011 הודיע שר ההגנה בממשלת תימן כי אל-אוולקי נהרג בתקיפה אווירית של שני כלי רכב בין מארב לג'וואף שבמרכז המדינה.נשיא ארצות הברית ברק אובמה אישר את הריגתו ואמר כי היא מהווה מכה קשה לארגון הטרור אל-קאעידה.
יחסי אוקראינה–בלארוס

היסטוריה

בעבר היו שתי המדינות חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, אולם במהלך השנים עברו המדינות לשליטת האימפריה הרוסית, והיו חלק ממנה עד לשנת 1918. לאחר המהפכה הרוסית הכריזו שתי המדינות על עצמאותם, אולם בשנת 1922 הם נכבשו מחדש על ידי רוסיה הסובייטית, והיו חלק מברית המועצות עד לשנת 1991.
לאחר קריסת ברית המועצות הכריזו שתי המדינות על עצמאותם, וכיום מתקיים ביניהם שיתוף פעולה במגוון תחומים. כמו כן, הם חולקות ביניהם גבול משותף לאורך 891 ק"מ.

יחסים דיפלומטיים

בלארוס מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב ו-3 קונסוליות בחרקוב, לבוב ואודסה. מאידך, אוקראינה מחזיקה שגרירות במינסק ו-2 קונסוליות בברסט ובגרודנו. שתי המדינות חבריות ביוזמת באקו וביוזמת מרכז אירופה.
הסכם על הגבולות בין המדינות נחתם בשנת 1997, ולאחר מכן אושרר על ידי נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו, ונשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו, וסיים את בעיות הגבול בין שתי המדינות בתחילת נובמבר 2009.
קונקלווה

קונקלווה (בלטינית: Conclave) היא תהליך הבחירה של אפיפיור חדש בכנסייה הקתולית.

תהליך הבחירה

הקונקלווה כגוף בוחר יחיד כוננה בבולה In Nomine Domini שפורסמה על ידי ניקולאס השני ב-1059. ב-1197, בעת ועידת לטראנו השלישית, העמיד האפיפיור אלכסנדר השלישי את הרוב הדרוש על שני שלישים מהקולות.
משתתפים בבחירה כל הקרדינלים שגילם פחות מ-80, ובלבד שמספרם אינו עולה על 120 קרדינלים. להלכה כל גבר קתולי יכול להיות מועמד לאפיפיור, אולם ב-600 השנה האחרונות נבחר לתפקיד קרדינל. הקונקלווה מתכנסת בקפלה הסיסטינית שבקריית הוותיקן בתוך 20 יום ממות או התפטרות האפיפיור הקודם. בקונקלוות הקודמות, מרגע שנכנסו הקרדינלים לקפלה היה אסור להם לעזוב אותה עד בחירת האפיפיור והיא הייתה ננעלת (ומכאן השם קונקלווה - בלטינית, cum clavi = במפתח), אולם יוחנן פאולוס השני שינה את החוק הזה והתיר להם ללון בבית מלון בקריית הוותיקן.
הבחירה נעשית בסדרה של הצבעות חשאיות. כל קרדינל רושם את השם המועדף עליו על פתק ונשבע שבחר בחירה ראויה. התוצאות נרשמות בפיקוח של שלושה קרדינלים. לבחירת אפיפיור דרוש רוב של שני שלישים, ועד שמושג הרוב הדרוש נערכות בחירות חוזרות ונשנות (ארבע הצבעות בכל יום). יוחנן פאולוס השני קבע שאם לא מושג רוב של שני שלישים אחרי 30 הצבעות, ניתן להסתפק ברוב רגיל. לאחר כל הצבעה נשרפים הפתקים בתנור מיוחד. לבעירה מוסיפים חומר שצובע את העשן העולה: אם לא נבחר אפיפיור, עשן שחור, וכשנבחר האפיפיור - והסכים להתמנות לתפקיד - עשן לבן (מכאן מקור הביטוי "עד שיצא עשן לבן").
כשנבחר האפיפיור, יוצא זקן הקרדינלים בני המסדר הדיאקוני (המסדר הזוטר) אל הקהל הממתין בחוץ ומכריז: Habemus papam - "יש לנו אפיפיור!". אחריו יוצא האפיפיור הנבחר ומברך את הנאספים.
כאמור, על הקרדינלים נאסר כל מגע עם העולם החיצון בעת הקונקלווה. יוצאים מגדר זה שלושה בעלי תפקידים, אם הם גם חברים בגוף הבוחר. אלו הם ראש בית הדין הגבוה לחסד (ה-Sacra Paenitentiaria), הקרדינל-הארכיבישוף בפועל של רומא, ומנהל קריית הוותיקן.
עם כניסתם של הקרדינלים לקפלה הסיסטינית נהוג לשיר את ההמנון "בוא, רוח בורא" (Veni Creator Spiritus).

סיעות הקרדינלים

חבר הקרדינלים מתחלק לסיעות לפי שני קווים עיקריים: תאולוגי ופוליטי. 
הקו התאולוגי נחלק בין שמרנים לבין מתונים או ליברלים. מספר קרדינלים שמונו על ידי אפיפיור מסוים נוטים לייצג את שיטתו התאולוגית (ובעבר, היו רבים מהם קשורים אליו משפחתית) ויוצרים קבוצה מלוכדת. הדבר גרם לכך שאפיפיורים שביקשו להשיג השפעה מתמשכת מינו מספר רב של קרדינלים, ככל שיכלו בתקופת כהונתם. בין המאה ה-13 למאה ה-18 נקראה סיעת השמרנים Zelanti. מקור הביטוי בחברי המסדר הפרנציסקני שהתנגדו לכל שינוי והקלה בתקנון בנדיקטוס, בהמשך זוהתה סיעה זו עם תומכי הישועים. 
קו חלוקה מקביל לסיעות התאולוגיות היה הקו המדיני. מעורבות המעצמות בבחירת האפיפיור הייתה גדולה ושליטיהן ניסו להשיג אפיפיור כרצונם. עד התיקון שהכניס פיוס העשירי ב-1903 הייתה נתונה לשליטי אירופה (קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך צרפת) זכות וטו על החלטות הקונקלווה (Jus exclusivae), הזכות מומשה בפועל באמצעות קרדינל-נאמן ("קרדינל כתר") של השליט ושלחה את הבוחרים לסבבי בחירות נוספים. גם ללא הפעלת זכות הווטו גייסו שליטים מרכזיים באירופה (כגון צרפת, ספרד, הרפובליקה של ונציה, ממלכת הבסבורג) קרדינלים שיציעו מועמדים מקובלים על הכתר ויחסמו מועמדים שאינם מקובלים. 
קואליציות בין הסיעות הביאו לשיתופי פעולה על מנת להגיע למועמד מוסכם או לפחות למועמד של פשרה.
מיכל פאפאדופולוס

קריירת מועדונים

שיחק במועדוני הנוער נ.ח. אוסטראבה ובאניק אוסטראבה. הופיע לראשונה בהרכב הראשון של באניק ב-2002. בקיץ 2003 הושאל לארסנל, שם הוא שיחק רק משחק אחד במסגרת גביע הפוטבול ליג במשחק מול וולברהמפטון. ב-2004 חזר לבאניק, איתו הוא זכה ב-2005 בגביע הצ'כי. בדצמבר עבר לבאייר לברקוזן. ב-2008 הושאל פאפאדופולוס לאנרגי קוטבוס. ביולי 2008 הוא חזר לצ'כיה, שם חתם עם מלאדה בולסלאב ושיחק במועדון בעונה 2008-09. ב-15 ביוני 2009 עבר להירנביין ההולנדית ושיחק בה עונה וחצי. ב-31 בינואר 2011 עבר מיכל למועדון הרוסי ז'מצ'וז'ינה סוצ'י. בהופעת הבכורה שלו בקבוצתו החדשה ב-4 באפריל 2011 במשחק מול אוראל כבש פאפאדופולוס מפנדל את שער הניצחון. באוגוסט 2011 חתם חוזה עם רוסטוב ל-4 שנים. משחק הבכורה שלו במדי קבוצתו החדשה נערך ב-27 באוגוסט 2011 מול אנז'י מחצ'קלה כאשר הוא נכנס כמחליף, המשחק הסתיים בתוצאה 1-1. ביוני 2012 עזב את רוסטוב וחזר למולדתו למועדון זגלבי לובין.
חצר ראשונים בדגניה

היסטוריה

חצר הראשונים נבנתה בצורה דומה לחצרות במקומות אחרים כמו בבן שמן, כנרת וסג'רה במתכונת של חוות גרמניות לפועלים. המבנים מוקפים חומה, גדר ושער כניסה. קירות הבניינים בעובי של כחצי מטר בנויים מאבן בזלת מסותתת מבחוץ ומטויחת מבפנים. הגגות מכוסים רעפי חרס שצבעם אדום. במקום נבנו רפת, מחלבה, אסם, לול מחסנים ובתי מלאכה ובאמצע שובך יונים. מחוץ לחצר ניבנו חדר אוכל, מקלחת, בית מגורים גדול ומפואר בעל שתי קומות לו גג רעפים. החצר נבנתה על ידי יוסף טריידל ואליהו קראוזה.
המקום שופץ ושוחזר בשנות השמונים של המאה העשרים, כשמלאו לדגניה שבעים שנה. במקום הוקם מוזיאון המציג את ראשיתה של דגניה מימי הקומונה החדרתית שהלכה להתיישב באום ג`וני ועד יישוב הקבע וההחלטה על השם דגניה. מטרת המקום היא להנציח את ראשוני דגניה שהיו הגרעין הראשון להגשמת רעיון הקבוצה. בנוסף במקום הוקמו גם אולם לזכרו של יוסף בוסל, ספרייה, ארכיון וחדר הנצחה. 
השטח המרכזי של החצר רוצף וגונן. את תוכנית השיחזור והשיפוץ הכין האדריכל אלכס קשטן. נעשה שימוש בחומרי הבניה המקוריים, עצים שניטעו בעת שנבנתה החצר המקורית והוצבו בסביבה כלים חקלאיים ישנים לקישוט ולתצוגה. המקום משמש גם כמקום לעריכת טקסים ציבוריים ולחגיגת אירועים קבוצתיים.
טלפון שבור

טלפון שבור הוא משחק מיומנות דיבור משחק שיתופי בו כל משתתף לוחש בתורו למשתתף הבא אחריו בתור ביטוי או משפט שלחש לו המשתתף הקודם בתור. השגיאה המצטברת מסתכמת לעיתים קרובות בכך שהקשר בין הביטוי הסופי לביטוי ההתחלתי קלוש ביותר, וההבדל בין השניים משעשע את המשתתפים. המשחק מהווה לרוב משחק חברה במסיבות או בפעולות בתנועת נוער. הוא משמש כהדמיה לשגיאה מצטברת, ובייחוד לחוסר הדיוק המסוכן שבשמועות.

אופן המשחק

המשתתפים מתמקמים כך שהם יכולים ללחוש לשכנם הקרוב ביותר, בלי שמשתתפים אחרים ישמעו מה הם אמרו לו. המשתתף הראשון בוחר ביטוי ולוחש אותו חלש ככל שניתן לשכנו. זה לוחש את הביטוי ששמע באופן מדויק כמיטב יכולתו לשכן הבא. המשתתף שחותם את הסבב מבטא בקול רם את המסר שקיבל.
ברוב המקרים המסר המתקבל בתום התהליך שונה מאוד מן המסר המקורי. עיוות מכוון של המסר נחשב על פי רוב כרמאות, אך מצד שני, אם המסר פשוט מדי, עשוי להיות שינוי טבעי מועט ולפיכך מאכזב.
בגרסה של המשחק המכונה "מרכזנית" (operator), יש לכל מאזין הזדמנות אחת לבקש מן הדובר שיחזור על דבריו.
למשחק בגרסתו השיתופית, שהיא הנפוצה יותר, אין מנצח - בדרך כלל מטרתו הנאה מן ההבדל בין המסרים בלבד. לעומת זאת, קיימת גרסה התחרותית, בה מתחרה המשתתף הראשון כנגד הקבוצה. מטרת המשתתף הראשון לבחור ביטוי מסובך דיו כך שהקבוצה לא תוכל להעבירו נכונה. מטרת הקבוצה להצליח להעביר את המסר באופן מדויק. על הקבוצה ללחוש כך שהמשתתף הראשון לא יוכל לשמוע את ההתלחשויות ביניהם.

שימושים דידקטיים

בנוסף להנאה הקומית שהוא מסב למשתתפיו, למשחק יש גם ערך חינוכי: הוא מדגים כמה קל למידע להסתלף בתקשורת עקיפה. נעשה במשחק שימוש בבתי ספר כדי לדמות את התפשטותה של שמועה על השלכותיה ההרסניות.
ניתן גם להשתמש במשחק כדי ללמד ילדים צעירים כיצד לשלוט בעוצמת קולם ולהקשיב בדריכות. במקרים אלה המשחק "מוצלח" אם המסר הועבר בהצלחה ללא עיוותים תוך לחישות בלבד.
ניתן להשתמש במשחק גם בקרב תלמידי שפות זרות, כאשר האתגר שבהגייה המדויקת ובהבנת הנשמע מורכב יותר בשל עוצמת הקול הנמוכה, ולכן דרושה שליטה טובה יותר בדקויות המבטא.

שיאים

המשחק הגדול ביותר של טלפון שבור שנערך אי פעם אורגן בידי הקוסם מק קינג, ב-6 בינואר 2004, בקזינו הרה'ס בלאס וגאס. במשחק השתתפו 614 איש. קינג החל בלחישת המסר "Mac King is a comedy magic genius" (מק קינג הוא גאון קסם קומי) ובסוף המשחק הושמע המסר "Macaroni cantaloupe knows the future", אשר היה שונה מעט ממה שקינג חזה.
היזמה למחקר יישומי בחינוך

היזמה למחקר יישומי בחינוך היא יחידה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. היזמה הוקמה בשלהי שנת 2003 – מיזם משותף של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, משרד החינוך ויד הנדיב. מתחילת שנת 2010 פועלת היזמה כיחידה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.

תיאור ודרכי פעילות

היזמה פועלת לחיזוק תרבות של שימוש בידע מדעי בתהליכי עיצוב מדיניות בחינוך, זאת על מנת לקדם את יכולותיה של מערכת החינוך להתמודד עם אתגרים העומדים לפתחה ולשפר את הישגי החינוך בישראל.

פעילויות ביזמה

נכון ל-2019 פועלות ביזמה ארבע ועדות מומחים וקבוצת עבודה אחת. כמו כן, נבחנים למעלה מ 10 נושאים במקביל עבור מידע תומך תכנון.
דינמו מינסק

היסטוריה

דינמו מינסק הוקמה ב-1927 והעפילה לראשונה לליגת העל הסובייטית ב-1945 כאשר היא הקבוצה הבלארוסית היחידה שעשתה זאת. 
ב-1954 התפרק המועדון והוקם שוב בשם ספרטק מינסק והגיע באותה שנה למקום השלישי בליגה. ב-1959 השתנה שמו לבלארוס מינסק וב-1962 נקבע שמו הנוכחי. 
ב-1963 הגיעה הקבוצה שוב למקום השלישי וב-1982 זכתה באליפות ליגת העל הסובייטית, בעקבות זאת, הקבוצה הופיעה לראשונה בגביע אירופה לאלופות בעונת 1983/1984 כמייצגת ברית המועצות והגיעה עד לשלב רבע הגמר ובגביע אופ"א העפילה גם כן עד לשלב רבע הגמר. הפעם הבאה בה הופיעה הקבוצה בטורניר הייתה בעונת 1986/1987, בה הפסידה בשלב הראשון. בעונת 1988/1989 הקבוצה הודחה בשלב השני.
לאחר התפרקות ברית המועצות והפיכתה של בלארוס לעצמאית הצטרפה דינמו מינסק להקמתה של ליגת העל הבלארוסית ב-1992. היא הייתה הקבוצה הדומיננטית בה וזכתה באליפות בחמש השנים הראשונות, מתוכן פעמיים בדאבל. בשנה שלאחר מכן הגיעה למקום השני ולאחר מכן שוב זכתה באליפות.
בפעם השנייה, בה שיחקה במסגרת טורניר גביע אופ"א, הודחה שוב בשלב ההעפלה השלישי. באותן שנים, הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א בעונת 1994/1995 כקבוצה בלארוסית ולא כקבוצה מברית המועצות והפסידה בשלב הראשון. בעונת 1995/1996 הקבוצה הגיעה לשלב השני במסגרת הטורניר ובעונה 1996/1997 נעצרה בשלב המוקדמות השני של הטורניר וכך גם בעונה שלאחר מכן.
שליטתה הבלעדית כמעט של הקבוצה נחלשה בשנים הבאות. אולם הקבוצה זכתה באליפויות או באחד משלושת המקומות הראשונים גם במהלך אותן שנים.
בתחילת העשור הראשון של המאה העשרים ואחת, הקבוצה שיחקה פעמיים בגביע האינטרטוטו. בפעם הראשונה, בעונת 2001, היא ניצחה בשלב ההעפלה השני את הפועל חיפה הישראלית בתוצאות 0-2 ו¯0-1. ברם, בשלב ההעפלה השלישי הפסידה ולא העפילה לגביע אופ"א. אך הקבוצה חזרה לגביע אופ"א בעונת 2002/2003, בה הפסידה בשלב המוקדמות וכך היה גם בעונת 2003/2004, בה הפסידה שוב בשלב המוקדמות.
הקבוצה השתתפה ארבע פעמים בליגת האלופות, אך בכל אחת מהפעמים לא עברה את השלב הראשון: עונת 1993/1994, 1998/1999, 2004/2005, ו-2005/2006. בעונת 2010/11, הדיחה דינמו את מכבי חיפה בסיבוב המוקדמות השלישי של הליגה האירופית והעפילה לשלב הבא. בעונות 2014/2015 ו-2015/2016 העפילה לשלב הבתים.
אך הקבוצה התקשתה לזכות באליפות בלארוס וסיימה כסגנית האלופה בשנים 2014, 2015, 2017.

בעלים וספונסר

הספונסר הראשי של הקבוצה הוא חברת "טרייפל" (ООО «Трайпл»), חברה בלארוסית שהוקמה ב-1992 המתמחה במסחר ונמצאת בבעלות יורי צ'יז', שהחזיק בעבר בבעלות על דינמו, עד שנת 2019, עת מניותיו בקבוצה הועברו לבעלות עיריית מינסק. 
בעונת 2012 תקציב הקבוצה עמד על 4.3 מיליון דולרים, בעונת 2013 תקציבה גדל ועמד על כ-6 מיליון דולר. ב-2015 התקציב הצטמצם ועמד על כ-4 מיליון דולרים.
בשנת 2015 חברת טרייפל ניצבה בפני משבר פיננסי והיא הפסיקה לממן את קבוצת "בריזה-2010", שהייתה קבוצת מילואים של דינמו. במרץ 2016 יורי צ'יז' נעצר על ידי אנשי הוועדה הבלארוסית לביטחון המדינה בעוון העלמת מס. במאי אותה שנה נבחר בנו סרגיי ליושב ראש הקבוצה ולבעלים החדש של הקבוצה ובמרץ 2019 הוחלט להעביר את בעלות הקבוצה לידי עיריית מינסק.

מתקן האימונים

מתקן האימונים של דינמו מינסק ממוקם במתחם האולימפי "סטאייקי", הנמצא במרחק 10 קילומטרים מהעיר מינסק. המתקן מהווה למתקן האימונים הגדול ביותר בבלארוס ומשמש גם לאימון ב-20 ענפי ספורט שונים. הוא ממוקם במחוז מינסק, באזור הכפר ילצינה. המתקן מכיל בית הארחה, מרכז רפואי, אולם התעמלות, בית קפה ומסעדה, שלושה מגרש כדורגל בגדלים שונים (מגרש בגודל 104х70 מטרים, מגרש בגודל 102×58 מטר עם דשא סינתטי, ומגרש נוסף בגודל 40х20 מטרים).
צב נהר מרי

מאפיינים

צב נהר מרי הוא אחד הצבים הגדולים באוסטרליה. אורכו של השריון מגיע ל-400 מ"מ. צבע השריון עשוי לנוע מאדמדם לחום או כמעט שחור. חלקו התחתון של השריון בעל צבע בהיר יותר של קרם או ורדרד. צבע העור דומה לשריון ולרוב ורדרד בקצותיו וזנבו. להם נשימה בימודלית, ומסוגלים לקלוט חמצן דרך פתח ביב כאשר נמצאים מתחת למים. עם זאת הם עולים לפני השטח כדי לנשום אוויר בצורה רגילה.
מאפיין ייחודי של הזכרים הוא הזנב שאורכו עשוי להיות שני שלישים מאורך השריון. בזנבו יש עצם קשתית (Haemal arch) שאינה מצויה בצבים מודרניים אחרים, שתפקידה אינו ידוע. מאפיין ייחודי נוסף של צב נהר מרי הוא בינים ארוכים במיוחד מתחת ללסת התחתונה.
צב נהר מרי חי בנהרות זורמים ואזורים עשירים בחמצן באזור הנהר מרי. צבים זכרים עשויים להיות תוקפניים כלפי זכרים אחרים או צבים ממינים אחרים. הוא אוכל-כול וניזון מחומרים צמחיים כדוגמת אצות ומבעלי חיים קטנים כדוגמת צדפות.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 היה צב נהר מרי חיית מחמד פופולרית באוסטרליה, ובמשך תקופה של 10 שנים נשלחו כ-15,000 פרטים מדי שנה לחנויות. המין מוגדר כמין בסכנת הכחדה על פי חוק 1992 לשמירת הטבע של קווינסלנד ובהתאם לחקיקה הפדרלית של חוק הגנת הסביבה ושמירת המגוון הביולוגי. איגוד השימור העולמי IUCN כולל את המין ברשימה האדומה.
צ'יינהטאון (סרט)

תקציר העלילה

ג'ייק (ג'יי ג'יי) גיטיס (ג'ק ניקולסון) הוא בלש פרטי בלוס אנג'לס בשנות ה-30. גיטיס היה בעברו שוטר, אך אירוע עלום הביא לפרישתו מן המשטרה, והפך אותו לדמות צינית וממורמרת. גיטיס מתמחה במעקב אחר בני זוג בוגדניים. גיטיס נשכר על ידי אישה בשם אוולין מולריי על מנת להתחקות אחר בעלה, מהנדס מים בשם הוליס מולריי. עד מהרה מצלם גיטיס את בעלה בחברת צעירה עדינה ועגומה למראה. לאחר שהתצלומים מתפרסמים בעיתונות, מגיעה אישה אחרת המזדהה כאוולין מולריי, והפעם גב' מולריי האמיתית (פיי דאנאוויי) ודורשת מגיטיס כי יחדל מלחקור את העניין, שאם לא כן תתבע אותו.
גיטיס ממשיך בחקירה, ומגלה מזימה סבוכה לרכישת קרקעות במדבר במחיר זעיר, ולאחר מכן רכישת זכויות מים, השבחת הקרקעות ומכירתן בהון עתק. מאחורי המזימה עומד אדם בשם נוח קרוס. במקביל מתאהב גיטיס באוולין מולריי (האמיתית). במקביל לחשיפת המזימה (המלווה ברצח אחד לפחות), נפרשת בפני גיטיס עלילה עגומה של גילוי עריות בין מולריי, ואביה, הוא נוח קרוס, שתוצאתה היא לידתה של קתרין, הצעירה שבחברתה נצפה הוליס מולריי. קרוס (ג'ון יוסטון) הוא טייקון מושחת, שעומד מאחורי מזימת הענק, בעלת המאפיינים הפוליטיים והפיננסיים.
סיומו הדרמטי של הסרט הוא עימות בין קרוס, גיטיס ואוולין מולריי בצ'יינהטאון, המקום האפל והמסתורי בו אירע האירוע בעברו של גיטיס שגרם לו לעזוב את המשטרה. במהלך העימות מאבדת אוולין את חייה, מירי השוטרים הפועלים בשליחות קרוס, וגיטיס מבין כי היה כלי משחק במזימותיו של קרוס, המתרחק כשעמו בתו / נכדתו קתרין.
העלילה מבוססת באופן חופשי על מאבקים בין יזמים בתקופת הפיתוח של לוס אנג'לס בשנות השלושים, סביב שליטה בזכויות מים.
זיכרון בסלון

זיכרון בסלון הוא מיזם הפועל לקיום ערבי זיכרון אלטרנטיבים בערב יום השואה. המיזם הוקם על ידי עדי אלטשולר ונדב אמבון בשנת 2011. מאז זיכרון בסלון אירגנו אלפי ערבי זיכרון שהתקיימו בבתים פרטיים. בערב יום השואה 2019 התקיימו יותר מ-5000 אירועים בהם נכחו מאות אלפי אנשים בישראל ובמעל 60 מדינות אחרות ברחבי העולם. ביולי 2019 זכה המיזם באות הנשיא למתנדב בטקס בבית הנשיא בירושלים.
זיכרון בסלון מסייע לאנשים פרטיים לארגן אירועי זיכרון עצמאיים בסלון ביתם עבור הקהילה שלהם. מבנה ערב של זיכרון בסלון מורכב משלושה חלקים: שיחה עם איש עדות (בני הדור הראשון או השני, או הקרנת עדות מצולמת); קטע מעבר הכולל נגינה או שיתוף חוויות; ודיון על השואה והרלוונטיות שלה להווה. 
מתנדבי מיזם זיכרון בסלון מסייעים למארגן האירוע לצקת תוכן באמצעות הדרכה ובעזרת מערכים המצויים באתר, מקשרים אותו, במידת האפשר, לאיש או אשת עדות שיבואו לדבר באירוע ומסייעים בתכנון הערב.

אזכורים בתקשורת

זיכרון בסלון זכה לסיקור תקשורתי נרחב בישראל וברחבי העולם. בין השאר הארגון הוזכר בכתבות בכל ערוצי הטלוויזיה והעיתונים המרכזיים בישראל, כמו גם בכתבה במגזין TIME.
אחד הפרקים בתוכנית הקומדיה צומת מילר נקרא 'זיכרון בסלון' ובו מוזכרים ערב הזיכרון והמיזם.
יסוד על-כבד

יסוד על-כבד או טרנסאקטיניד הוא יסוד שהמספר האטומי שלו גדול ממספרו האטומי של לורנציום (103). מעצם הגדרתם, כל היסודות העל-כבדים הם גם יסודות טרנס-אורניים.
כל היסודות העל-כבדים מתפרקים במהירות, ולכן אינם קיימים באופן טבעי בכדור הארץ, ועל מנת לחוקרם יש צורך לייצר אותם באופן מלאכותי. היסוד העל-כבד היציב ביותר שנוצר הוא האיזוטופ דובניום 268, בעל זמן מחצית החיים של 23.54 עד 28.69 שעות.
היסוד העל-כבד הכבד ביותר שנוצר הוא האיזוטופ אוגאנסון 294.
היסוד המשוער הבא בתור, שטרם יוצר הוא: אונונניום.
דרום וולו

היסטוריה

בימי הביניים ועד 1991 הייתה חלק מהמחוז ההיסטורי, וולו, שהיה חלק מהאימפריה האתיופית. עם התמוטטותה הסופית של ההחונטה הצבאית האתיופית ב-1991 המחוז התפצל למספר אזורים חצי מהמחוז שתושביו היו עפרים סופח למדינת עפר והחצי השני לשבאמהרה התחלק לשני מחוזות צפון וולו ודרום וולו.
קומדי פראנסז

קומדי פראנסז (בצרפתית: Comédie-Française) הוא אחד מששת התיאטראות הלאומיים של צרפת והיחיד מביניהם שיש לו להקת שחקנים קבועה.

היסטוריה

הקומדי פראנסז הוא התיאטרון הפעיל העתיק ביותר מסוגו בתבל, ונוסד כתוצאה ממיזוג של שתי להקות תיאטרון שהתקיימו בפריז: להקת גואנגו ולהקת בורגון. שתי הלהקות הופיעו לראשונה בהצגה משותפת ב-25 באוגוסט 1680, עם המחזות "פדרה" מאת ז'אן רסין ו"מרכבות אורליאן" מאת ז'אן דה לה שאפל. ב-21 באוקטובר אותה שנה הוציא המלך לואי הארבעה-עשר צו שהעניק ללהקה המשותפת מונופול על הצגות תיאטרון בפריז, כדי להגן על התיאטרון הצרפתי מפני תחרות מצדן של להקות זרות, בעיקר אלה שהציגו קומדיות איטלקיות.
ב-5 בינואר 1681 התארגנו השחקנים באגודה שיתופית בבעלות חבריה, שדאגה לזכויות הפנסיה שלהם. רשימת ההצגות כללה מחזות מאת מולייר, ז'אן רסין, פייר קורניי, פול סקארון וז'אן רוטרו.
ב-3 בספטמבר 1793, בתקופת המהפכה הצרפתית, נסגר קומדי פראנסז בפקודת הוועדה לביטחון הציבור, והשחקנים נכלאו. ב-31 במאי 1799 התירה הממשלה החדשה את פתיחתו מחדש של התיאטרון, והעמידה לרשותו את בית רישלייה (בסמוך לפאלה רויאל בפריז). ב-1803 חנך נפוליאון בונפרטה מחדש את התיאטרון.
ב-15 באוקטובר 1812 שלח נפוליאון, בהיותו במערכה על מוסקבה, צו בן 87 סעיפים, שהסדיר את ארגונו מחדש ואת מעמדו של קומדי פראנסז - הסדרים שמתקיימים בשינויים קלים עד היום.
בשנת 1938 מריה ונטורה הייתה האישה הראשונה שביימה מחזה על במת הקומדי פראנסז, שם המחזה "איפיגניה באולידה", מאת ז'אן רסין.
הרפרטואר של קומדי פראנסז כולל כיום כ-3,000 מחזות. ההצגות מתקיימות בשלושה תיאטראות בפריז: תיאטרון רישלייה, תיאטרון וייה-קולומבייה ותיאטרון סטודיו.
בקומדי פראנסז שמור לזיכרון מוחו של הסופר והפילוסוף וולטר. ססמתו של קומדי פראנסז היא: "להיות יחדיו ולהיות אנו עצמנו."