תנועת החסידות

רקע

הסיבות להצלחת תלמידיהם של ממשיכי הבעש"ט והמגיד ממזריטש ולקליטת דרכם בחברה היהודית הסובבת טרם הובהרו כל צורכן. בעבר היו מקובלות התאוריות של שמעון דובנוב, שייחס את הצלחת החסידות להרס הניכר שחוללו גזירות ת"ח-ת"ט ב-1648 והלאה, ולהתמוטטות השלטון העצמי היהודי באיחוד הפולני-ליטאי עם פירוק ועד ארבע ארצות ב-1764, וההסברים המרקסיסטיים של רפאל מאהלר, שטען לייאוש שאחז בשכבות רחבות עקב הצרת צעדיהם של היהודים בתחום הכלכלי. גישות אלה נסתרו בהדרגה עם הרחבת המחקר בתחום. הנזק לחיים ולרכוש שהביאו פרעות 1648 היה קטן בהרבה מהמשוער, ועדויות רבות מצביעות על התאוששות החיים היהודיים. אפילו הטענה שהשפיעו ישירות על היווצרות השבתאות זמן קצר אחר כך כבר נחשבת כמוגזמת, כל שכן התפתחות החסידות שפריחתה אירעה מאמצע המאה ה-18 ובעיקר לקראת סופה. פירוק הוועד לא יצר פגיעה מתמשכת באוטונומיה הקהילתית, שהייתה מאורגנת ממילא על בסיס מקומי; דווקא בשטחים שסופחו לפרוסיה עם חלוקת פולין, בהם אכן חיסל אותה השלטון, לא הייתה לחסידות דריסת רגל. על אף שסבלו הגבלות ורדיפות במהלך פירוק האיחוד ולאחריו, התחולל שיפור עקבי במצבם הכלכלי והאזרחי של היהודים בתקופה בה שגשגה החסידות, בשלהי המאה ה-18.
הנסיבות האובייקטיביות לצמיחתה ולהתפשטותה של התנועה החדשה – מלבד עצם החידוש המהפכני שבדרכה – נתלו במספר גורמים. במאה ה-17 הלך והתפשט הידע הציבורי על אודות הקבלה, שהופץ במנשרים ועלונים להמוני העם והתפרסם עקב פעילות של יהודים ונוצרים כאחד בתחום. מה שהיה בעבר נחלת מובחרים מעטים, הפך לגלוי לעין כול. התופעה השפיעה על והושפעה מעליית השבתאות ומהפרנקיזם, ורקע משותף זה היה מניע מרכזי להתנגדות לחסידות בהמשך. החלטת הבעש"ט ואנשיו לחדול מלפעול כמעגל מקובלים נסתרים כפי שהיה בעבר ולהפוך את עיסוקם לפומבי, הרגע שחולל את החסידות, הייתה מעין הד לכך. בנוסף, על אף שהאוטונומיה הקהילתית נותרה איתנה יחסית, סמכותה המוסרית של ההנהגה הוותיקה הלכה והתערערה. האצילים שהיהודים השתייכו להם התערבו לא פעם בהליכי בחירת הפרנסים והרבנים, עד כדי כך שנושאי משרות אלה נתפשו לעיתים קרובות כעושי-דברם ותו לא. יחס שלילי זה הקשה על הקהל לראותם כנטולי פניות בעניינים שנדרשו להכריע בהם, בעיקר הסדרת נושא החכירות על מכירת יי"ש, טבק ועוד. האדמו"רים, שכוננו הנהגה חוץ-ממסדית, יכלו להופיע כבוררים הוגנים בסוגיות אלה, ואכן הפכו במהרה לרגולטורים יעילים של עסקי החכירה. על אף שלא עמדו לרשותם מרבית הסנקציות הקהילתיות, קללות מיסטיות ואמצעים אחרים פיצו על כך.
כמו כן, קמו באותו עידן בעולם הנוצרי כולו תנועות תחייה דתיות שהדגישו את הסלידה מהיררכיה רשמית ומטקסיות נוקשה לטובת רעיונות מיסטיים ופשטות. לבסוף, אופי ההנהגה היה המפתח להצלחת החסידות: על אף הטונים המיסטיים החזקים שליוו את פעילותם ועוררו חשש כבד בקרב מתנגדיהם מהמשך לשבתאות ולפרנקיזם, נמנעו מתוקפנות יתרה כלפי האליטות הישנות והדגישו כי לא באו לערער את סדר הערכים של אלה. הם היו שמרנים ומתונים בבסיסם, ועל אף הפופוליזם שנקטו בו כלפי ההמונים, הקפידו לשמור על זיקה לשכבות המיוחסות מהן באו כמעט כולם.

התבססות

עם מות הבעש"ט, קיבלו על עצמם רוב תלמידיו את הנהגתו של הרב דב בער, המגיד ממזריטש, אם כי יעקב יוסף מפולונאה ומעט אחרים בחרו לפעול לבד. מחצרו בווהלין פנה המגיד לשכלל ולהרחיב את הרעיונות הבסיסיים שפיתח מורו, כשהוא ומעגל תלמידיו בונים תורה שלמה ומקיפה, תהליך שהמגיד החל בו אך נעשה ברובו רק על ידי ממשיכיו. הבעש"ט וסובביו השתמשו במושג "חסיד" במובנו המסורתי, של אדם ירא שמים לפנים משורת הדין; בשליש האחרון של המאה ה-18 נוצרה הבחנה ברורה בין משמעות זו לדרך החסידות שיצאה ממזריטש, ושההולכים בה כונו בשעתו "חסידים חדשים" כדי להבדילם. המונח "חסיד" התקשר כל כך עם התנועה הצומחת עד שמובנו המקורי הואפל תחת החדש, וככזה נכנס גם לעברית המודרנית – במשמעות של "אוֹהֵד, מַעֲרִיץ" ולא של אדוק.
משנתם של המגיד ורעיו כללה היבטים רבים. חשיבות התפילה והכוונה בה הודגשו כל כך עד שרבים מאנשיהם איחרו את זמנה מעבר למותר כדי להתכונן ולכוון. דברי הבעש"ט על הצורך להעלות מחשבות טמאות לשורשן במקום להיאבק בהן שוכללו לעיקר שלם על ידי יורשו, שתיאר את ההתמרה של מחשבות ורגשות רעים לטובים כתהליך פנימי שלם, מעין מקבילה בתוך האדם של הספירות האלוהיות. אבל החשוב ביותר היה רעיון הצדיק החסידי, שהפך לצינור להורדת שפע להמוני מאמיניו ולהעלאת תפילותיהם ובקשותיהם, וכסמכות מוסרית ומדריך רוחני. המגיד ממזריטש מת ב-1772. כעשרים מאנשי מעגלו יצאו, קודם ואחר כך, להפיץ את רעיונותיהם ברחבי מזרח אירופה. אהרן הגדול מקרלין, מנחם מנדל מוויטבסק ושניאור זלמן מליאדי פעלו בצפון הרחוק, בליטא; מנחם נחום מצ'רנוביל חצה את הדנייפר והשתקע מצפון-מזרח לקייב; לוי יצחק מברדיצ'ב נסע בתחילה לפינסק ולאחר מכן התיישב בפודוליה, בסמוך למרכז; אלימלך מליז'נסק, אחיו זושא מאניפולי ותלמידם המשותף ישראל הופשטיין ביססו את נוכחות התנועה בפולין גופא; יחיאל מיכל מזלוטשוב הביא את החסידות לסביבות גליציה. מנחם מנדל מוויטבסק ואברהם הכהן מקליסק הנהיגו את עליית החסידים לארץ ישראל. החסידות החדשה התפשטה במהירות במרחב.
הצדיקים שילבו הנהגה כריזמטית עם תחכום פוליטי, ובנו תמיכה בקרב שכבות שנעדרו השפעה בתוך האליטה הקהילתית הקיימת: כלי הקודש נמוכי-הדרג, עשירים ללא ייחוס (ובייחוד נשים נדבניות, שמעמדן בחיי הדת היה נמוך מאוד וזכו ליוקרה כפטרוניות של חוגי החסידים) ולבסוף המוני פשוטי העם. במקביל, נזהרו שלא לעורר יריבות יתרה, ולמרות הפופוליזם המופגן שלהם, לא עודדו שום מסר חברתי מהפכני וחיתנו את ילדיהם עם בעלי ייחוס. הצדיקים עצמם היו יוצאי אותם חוגים, והגיעו בדרך כלל מרקע של למדנות ועושר. החוזה מלובלין, לדוגמה, התבסס בעיירה וייניאבה, הסמוכה ללובלין שעל שמה נקרא, ופעל לחזק את השפעתו בעיר מול התנגדות עזה של האב"ד המקומי והממסד. הונו הגדול ותומכיו הרבים גרמו לפרנסים לקבל אותו ב-1803. תהליך דומה קרה במקומות רבים. השטיבל, מניין התפילה הקטן והנפרד שהיה גם בסיס לרשת של קשרים חברתיים ופעילות קהילתית, שימש ערוץ יעיל לגיוס חברים ותומכים חדשים. התנועה החדשה עקרה את הדגם הקהילתי המסורתי: חצר האדמו"ר החליפה את סמכות הרב וועד הפרנסים, ובמקום גוף מקומי שכל היהודים באזור היו כפופים אליו, התקיימו במקביל בחלק מהקהילות קבוצות שהשתייכו לחצרות חסידיות שונות, ולחלק מהאדמו"רים היו חסידים בקהילות שהתפרשו על פני מרחבים גדולים. החסידות הייתה התנועה היהודית המודרנית הראשונה בכך שהחליפה את הקהילה הישנה במודל על-טריטוריאלי וריכוזי גם יחד, ויצרה דתיות שהייתה מוכוונת יותר כלפי היחיד.
החסידים הנהיגו שחיטה משלהם בכל אתר שבו התבססו, ושוחטיהם הקפידו על שימוש בסכין מלוטשת במיוחד, שהושחזה לא רק באבן אלא גם ברצועת עור, ושהייתה גם דקה יותר מן הרגיל. ניתן לכך הן טעם הלכתי, בנימוק שהשיטה הרווחת אמנם חידדה את הסכין אך גם יצרה סיכוי גבוה יותר לכך שהיא לא תהיה חלקה, והן טעם קבלי של תיקון נשמות האדם שהתגלגלו בחיות המומתות. החלף המלוטש והדק, שלא נשתמרו לגביו דיווחים רבים ואף הם סותרים ומבולבלים, לא היה חידוש חסידי מובהק. מנהגים דומים רווחו בקהילות מסוימות ואצל חוגי מקובלים עוד קודם. הנוהג החדש הותקף כהטלת חומרה יתרה על כלל הציבור, אך עורר התנגדות בעיקר כי גזל מהקהלים בעיירות חלק גובר מהכנסותיהם ממס השחיטה, והעביר לצדיק החסידי מקור כוח וממון ראשון במעלה. המחלוקת על השחיטה גוועה כליל באמצע המאה ה-19, כשסכינים מפלדה שניתן היה להשחיזם בקלות הפכו לזמינים וזולים.
מלבד האיום הגובר שהציבו הצדיקים על מרות ההנהגה הממוסדת, התלהבותם הפרועה בתפילה ואיחור בזמניה, ונטיית מנהיגיהם להורות לפעמים הלכה בנימוקים קבליים – לפי המסופר בחיבור האנטי-חסידי "שבר פושעים", הורה פעם המגיד ממזריטש לשחוט פרה חולה שלא יכלה ללכת ארבע אמות, בטענה שהתגלגלה בה נשמה שנצרכה לתיקון; עדויות רבות מן הסוג הזה נפוצו בתקופה – כולם הטרידו את הרבנים והזכירו לרבים את השבתאות. כך החלה ההתנגדות לחסידות, שהוביל הגאון מווילנה. במסגרתה הוחרמו ב-1772 החסידות ואנשיה. ב-1781, במהלך סיבוב עימותים נוסף, נשרפו כתבי ר"י מפולונאה והוטל חרם על החסידים בברודי. המעבר ההדרגתי לתפילה בנוסח האר"י במקום בנוסח אשכנז סיפק אף הוא למתנגדים עילה למאבק. סידור ראשון ממין זה במזרח אירופה הודפס ב-1781 דווקא בז'ולקבה בהסכמת חכמי הקלויז בברודי, מוקד חריף של התנגדות, אך הם הדגישו כי אל לאנשים פשוטים להתפלל מתוכו. כבהיבטים אחרים, המלחמה בתנועה החדשה הובלה על ידי "החסידים הישנים", המקובלים האליטיסטיים שקיימו את אורח חייהם בסגירות ובהיעלם מהציבור (ראש וראשון להם היה הגר"א עצמו). חרמות, הלשנות ועימותים קשים התחוללו בכל המרחב, אך התנועה הוסיפה להתפשט ולהתעצם ללא הרף. בשנות ה-1780 יצאו לאור שלושת החיבורים הגדולים של החסידות המוקדמת: "תולדות יעקב יוסף" לר"י מפולנאה שנתפרסם ב-1780; "מגיד דבריו ליעקב" שכלל את ליקוטי דבריו של המגיד עצמו ויצא ב-1781, תשע שנים לאחר מותו; ו"נועם אלימלך" שנכתב בידי רבי אלימלך מליז'נסק.
ב-1798 עוד הביאו המתנגדים למעצר בעל התניא באשמת ריגול, אך מות הגר"א שנה קודם לכן שלל מהם את מנהיגם ואת מקור סמכותם העיקרי. ב-1804 אירעה התפתחות חשובה נוספת שפגעה בהם, כשהצאר אלכסנדר התיר הקמת מנייני תפילה עצמאיים. גם האיסור על חרם ברוסיה ב-1795 ותקנות אחרות שהחלישו את הקהילות מנעו מאויביה לפעול נגד התנועה בתקיפות. בממלכת הבסבורג נהנתה החסידות מסובלנות רשמית באופן רצוף, כחלק מהמדיניות הקיסרית, וכבר ב-1788 נאסר על רדיפתה. רבי חיים מוולוז'ין הוביל את המתנגדים לשיטות התגוננות סבילות יותר, כמו הקמת מוסד הישיבה המודרני שנועד לחסן את הנוער ולספק לו חלופה רוחנית מושכת לא פחות. הוא נטרל את הדואליזם ואחדות הניגודים הטמונים בקבלה – ואת הפוטנציאל שלהם להשוות את הערך הרוחני של קיום מצוות לכל מעשה שנעשה בכוונה מתאימה – באמצעות הקביעה שהאדם אינו יכול להתקרב לנקודת המבט האלוהית, ולכן מנוע כליל מלתפוש את המציאות באחדותה. אין לו אלא למלא את מה שנמסר לו.
החסידות עצמה יצאה מהמאבק מחוזקת ומגובשת לאין שיעור, עם זהות ברורה. במפנה המאה ה-18 עלה הדור הרביעי של הצדיקים: רבי מנחם מנדל מרימנוב תפס את מקום הנועם אלימלך שמת ב-1787 כמנהיג בגליציה, והחוזה מלובלין ירש אותו בפולין הקונגרסאית.

התמסדות והשגרה

העשורים הפותחים של המאה ה-19 עמדו בסימן שינוי עמוק בחסידות. היא הפכה מתנועה עולה ודינמית, חוץ-ממסדית, לכוח השליט במרבית מזרח אירופה. אפילו בליטא המתנגדית קיבלו עיירות רבות את מרותם של צדיקים מקומיים. ווהלין, פודוליה, גליציה נסחפו כמעט כליל, ופולין הקונגרסאית רק מעט פחות מכך. החצרות התפשטו לתוככי בסרביה ובוקובינה, והגיעו גם אל גבולה המערבי ביותר של החסידות האוטוכתונית שלפני מלחמת העולם השנייה, בצפון-מזרח הונגריה. שם מונה תלמיד החוזה, "הישמח משה", לרב באויהל ב-1808.
ככל שהצורך להתבסס ולרכוש תומכים התחלף בהכרח לשמר את ההישגים, כך התמסדה החסידות ועברה תהליך הַשְגָרָה (רוּטִינִיזַצְיָה). הדגש על כריזמטיות סוחפת הוחלף בצורה מוסדרת יותר של הנהגה, הדגם השושלתי. הראשון להחיל זאת היה רבי ברוך ממז'יבוז', נכד הבעש"ט שהתמנה לאדמו"ר ב-1782 ותבע מיתר הצדיקים להכיר בעליונותו על סמך ייחוסו. במהרה התפשטה השושלתיות, ואדמו"רים החלו לתאר את עקרון ההורשה כהמשך מתחייב של תורת התנועה. מאחר שהצדיק קישר בין רוחניות וגשמיות, היה זה מן ההכרח שתכונותיו היו מצויות גם בגופו ממש ועברו לצאצאיו. עמנואל אטקס טבע זאת בביטוי "אין צדיק אלא בן צדיק". העיקרון התקבע ב-1813 כשתלמידו הבכיר של בעל התניא, הרב אהרן מסטרשלה, הפסיד לבנו של רבו, דובער שניאורי במאבק על ראשות חב"ד. בתוך דור היו כמעט כל החצרות שושלתיות.
פן אחר של ההשגרה היה נסיגה שקטה מהעיסוק המופגן במיסטיקה לטובת ביטויים מתונים יותר של רוחניות, ולימוד התורה שב ותפס מקום מרכזי. עריכת מופתים וכיוצא בזה בהחלט נותרה חלק מהאתוס החסידי, אבל לצדה החל להתפתח דגם חדש של "אדמו"ר-רב", ששילב את דרכי התנועה עם גדלות רגילה בתורה ושסמכותו נשענה כמעט על אותם מקורות של פוסקים לא-חסידיים. רבי נחמן מברסלב, מאנשי הדור הרביעי, תקף רבים מצדיקי דורו על התמסדותם ופגיעתם, בעיניו, בדרך החסידות. העשור השני של המאה ה-19 ציין את המעבר בין החסידות המוקדמת לזו המאוחרת והמבוססת, הנשענת על חצרות מאורגנות היטב. הוגים מאוחרים רבים שציירו את התנועה בראשיתה באור רומנטי, כמו מרטין בובר ודומיו, ראו בתמורה זו סימן ל"ניוון" ושקיעה מחשבתית וכמעט שלא עסקו בהתפתחויות משם והלאה. היו אף שחילקו בין ה"חסידות" לאמיתה ל"צדיקות" מבוססת-אדמו"רים מאז. ראייה זו הייתה בעלת השפעה אפילו על התפישה האקדמית של התנועה, אך המחקר המאוחר סתר הן את הרומנטיזציה של החסידות המוקדמת והן את הטענה שזו הממוסדת חסרה תסיסה וחידוש רוחניים.
התנועה חסרה כל הנהגה מרכזית מאז מות המגיד, ועם גדילתה עברה פיצול הולך וגובר והקמה של חצרות מרובות. אם קודם לכן ניתן היה להיות "חסיד" סתם, הרי שמשם והלאה צורפה לתווית זו תמיד שמה של עיירה מסוימת בה התגורר האדמו"ר. התפתחה גם חלוקה הולכת ומתחדדת בין המעגל הפנימי של החצרות, על החסידים המקורבים ביותר ששכנו בהן קבע ("יושבים"), לשכבה רחבה בהרבה שביקרה בהן רק מדי פעם ולמעגל נוסף של ציבור שהתגורר בעיירות שהחסידות שלטה בהן והתפלל בנוסח ספרד כמעט ללא קשר לחצר ממוסדת. סביב אמצע המאה ה-19, קרוב למאה שושלות אדמו"רים שהתייחסו זו לזו בקשרי נישואין היו הכח החזק ביותר במרחב הגאוגרפי שבין רוסיה הפנימית (ממזרח לתחום המושב), פרוסיה, ליטא-לשעבר וממלכת הונגריה, ולתנועה הייתה נוכחות ניכרת בשתי האחרונות. מרבית החצרות המפורסמות נוסדו בתקופה זו. דוד אסף וחוקרים אחרים הצביעו על ארבעה טיפוסי מנהיגות שהתגבשו במהלך העידן: הרבני-למדני, שכאמור התבסס על גדלות בתורה ושמייצגיו היו מוכרים כתלמידי חכמים בזכות עצמם ושימשו כרבני קהילה וכפוסקים בנוסף; הקבלי-מיסטי, הקטן מכולם, שהוסיף לדבוק באתוס הישן ולהדגיש את לימוד תורת הסוד; המלכותי, שרומם את האדמו"ר כמנהיג נערץ ושהיה כרוך בהפגנת עושר ויוקרה, ושזוהה עם בית רוז'ין; והפופוליסטי, שהתמקד בעשיית מופתים, צדקה וקירוב הציבור הרחב. סגנונות אלו לא היו בלעדיים והיו שילובים ביניהם. ככל שהופיעו יותר חסידויות למדניות עם "אדמו"רים-רבנים" בראשן, כמו צאנז – שמנהיגה הדברי חיים היה האדמו"ר המוביל בגליציה בימיו, והמייצג המובהק ביותר של מגמת הצדיקות הלמדנית – ובעלזא, והתנועה עמעמה את המסר המיסטי שלה, כך הלך ופחת המתח עם המתנגדים.
מה שאיחד עוד יותר את שני הציבורים היה הופעת אויב משותף, תנועת ההשכלה. משכילי מזרח אירופה שטמו כולם את החסידים ככת אנטי-רציונליסטית ושונאת קדמה, הציגו אותה כהיפוך ותשליל של עצמם ולעגו, כמחיי השפה העברית, לעילגות של חבריה בלשון. ראייה דומה הייתה מנת חלקם של יהודי המערב בכלל, כחלק מהיחס למזרח כנחשל (דוד אסף עמד על כך שהחסידות פשטה רק באזורים שבהם יידיש היוותה לשון חיה): אורתודוקסים מערביים מובהקים כרב עזריאל הילדסהיימר תיעבו את החסידות. בגליציה במיוחד הייתה העוינות לחסידות המכנה המשותף למשכילים המתונים ולרדיקלים ביותר, ממהר"ץ חיות עד יהושע השל שור. החסידים גמלו ליריביהם ורדפו את הנוטים להשכלה ואת מפיצי ספרותה. המאבק מיצב את החסידות כגורם השמרני ביותר בזירה היהודית, רק קצת יותר מדור לאחר שנרדפה כאנטי-ממסדית; המתנגדים, לעומתם, היו פתוחים חלקית להשכלה. בהונגריה, החת"ם סופר הסתייג מן החסידות ואסר לשנות את נוסח התפילה מאשכנז לספרד, אך נמנע מלצאת נגדה והעדיף להתמקד במלחמה ברוחות המודרניזציה; כעבור כמה עשורים, הדברי חיים וצבי הירש פרידמן מליסקא הובילו את החסידים בתמיכה באגף הקיצוני ביותר של האורתודוקסיה בממלכה, אם כי רבים מהאדמו"רים סירבו להצטרף לארגון הקהילות האורתודוקסי הנפרד והעדיפו להשאיר את קהילותיהם במעמד סטטוס קוו עצמאי.
עמדתה השמרנית המובהקת התבטאה גם במישורים פרוזאיים יותר. במרוצת המאה ה-19, החסידים התעקשו על שימור הביגוד המסורתי הארוך שהיה משותף ליהודי האזור בעבר (הגם שהתווספו אליו פריטים או סגנונות ייחודיים לחצרות), בעוד שהמתנגדים עברו ברובם בהדרגה ללבוש מודרני יחסית. השטריימל, שנחבש מאות שנים לפני הבעש"ט, נעשה מזוהה ככובע חסידי. בגליציה במיוחד, שבה השלטון האוסטרי לחץ ועודד את היהודים לעבור תמורה כלכלית ותרבותית, נעשתה התנועה מזוהה עם שימור המסורות העממיות ואורח החיים הישן. אביה-מייסדה של גישה מסורְתָּנית זו היה הצדיק מנחם מנדל מרימנוב, ששמרנותו המופלגת בכל פרט ועוינותו למודרנה הייתה לשם דבר. אדמו"רים שונים אף העניקו ערך רוחני למאכלות המקובלים, ולקוגל בייחוד נקשרו סגולות רבות. כל אלו ביצרו את דימויה של החסידות כמבצרה של העממיות היהודית האותנטית, אף בעיני גויים (בעתיד הרחוק, בשלהי המאה ה-20, בידודן של קהילותיה אף הפך אותן למשמרותיה הכמעט-בלעדיות של שפת היידיש כלשון חיה).
תנועת ההשכלה הייתה מאז ומתמיד כח בעל השפעה מועטה יחסית, אך התמורות הגדולות שהחלו לפקוד את יהודי מזרח אירופה בשנות ה-1880 (בעיקר עליית התנועות הלאומיות היהודיות וההגירה ההמונית מעבר לים) היו איום גדול בהרבה על החסידות. היא עצמה אותתה על הבנת המצב החדש: ב-1881, שנת הסופות בנגב, ייסד רבי שלמה הלברשטאם את הישיבה החסידית הראשונה בווישניצה. מוסדות דומים שימשו קודם את המתנגדים – שלנוכח הלחץ הסובב, העימות בינם לחסידות נשכח כמעט לגמרי – כדי לחסן את ילדיה מפני החסידות דווקא, ועתה התנועה נאלצה לאחוז באמצעים דומים כדי לחברת ולשמר את צעיריה כשהחברה המסורתית הלכה וקרסה. ישיבות הוקמו במהרה בחצרות רבות. בעת שהיהודים עברו חילון איטי אך יציב, השכבות המתקדמות בזו לחסידים כשריד מנוון שהיה אמנם עדיין רב-עצמה אך נידון להכחדה עם הזמן. החשש מהתבוללות וטמיעה גורפות, שעדיין היו תופעות שוליים אבל החלו לכרסם בקרב הצעירים, הביא לראשונה כותבים משכילים ולאומיים להפגין אהדה לחסידות כתנועה עממית ושורשית, חלק מנכסי הרוח של האומה המתעוררת לשיטתם, שאל היה להשליך אלא לנצור ולתעל לאפיקים חדשים. הערכה-מחדש זו החלה בשדה הספרות הנמוכה, כשמיכאל לוי פרומקין רודקינסון פרסם ב-1863 את האנתולוגיה "קהל חסידים". היא הציגה את מושאיה בנימה נוסטלגית ומתרפקת, רחוקה מהדימוי הקנאי והחשוך שדבק בהם עד אז ביצירה היהודית המודרנית. המשכיל והמחנך אליעזר צבי צווייפל ביסס גישה כזו באופן עיוני בחיבורו "שלום על ישראל" מ-1868, שבו טיהר את ממשיכי הבעש"ט מתדמיתם השלילית וכתב עליהם באופן חיובי. סופרי תקופת התחייה כמו י"ל פרץ ויהודה שטיינברג ואחרים, תיארו אותה בצבעים סנטימנטליים ורומנטיים.
ב-1912 השתתפו אדמו"רים רבים בוועידת קטוביץ שבה הוקמה אגודת ישראל, שניסתה להגן היהדות האורתודוקסית (מונח שהחל להיות רלוונטי אפילו במזרח המסורתי) המוחלשת, בעוד החסידויות הקנאיות בהונגריה וגליציה התנגדו לאגודה ממש כמו לציונות, שהחלה אף היא לעלות. היחס לתנועה הציונית החדשה בקרב החסידים נע בין עוינות קיצונית שתיארה אותה כמעשה שטן ממש, בייחוד בקרב חצרות כגון חסידות מונקאטש ולאחריה חסידות סאטמר; עבור בשלילה מתונה יותר או באדישות, שאפיינו את מרבית החצרות; וכלה בתמיכה בתנועת המזרחי, בקרב מספר אדמו"רים שהצטרפו למפלגה, מרביתם מבית רוז'ין, כמו רבי שלמה חיים פרידמן או רבי יעקב פרידמן.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים הרוסית, שעקרו מאות אלפים ממקומות מושבם, שמו קץ לעיירה היהודית הישנה שהייתה המצע עליו נשענה החסידות. הקמתה של ברית המועצות, שרדפה את הדתות כולן, גזרה כליה על התנועה במרבית שטחי רוסיה הפנימית, בלארוס ואוקראינה. רק חב"ד שימרה נוכחות משמעותית במחתרת. בין מלחמות העולם היה לחצרות השונות עדיין קהל תומכים עצום, בייחוד בפולין העצמאית, אך הוא הלך והזדקן בעוד הצעירים מתחלנים.

חורבן ותקומה

השואה הכחידה באחת את העולם החסידי במזרח אירופה. החסידים, מזוהים בבירור ומבודדים תרבותית מסביבתם, היו מטרה קלה במיוחד לנאצים. מאות אדמו"רים מתו עם קהילותיהם וחצרות רבות הושמדו או קרוב לכך. הימלטותם אדמו"רים, כמו הרבנים יואל טייטלבוים מסאטמאר ואהרן רוקח מבעלזא, העלתה האשמות על הפקרת קהלם מאחור. בשנות ה-40 וה-50 נראתה החסידות כעומדת על סף הכחדה, כשילדי הניצולים המעטים שנותרו סביב החצרות הופכים במקרה הטוב לדתיים מודרניים.
שורת מנהיגים שעלתה באותה תקופה הצליחו לבלום את מגמת ההתפוררות ולבסס מחדש את החסידות ככח חי. לצד כריזמטיות וכושר ארגוני, הם נשענו על רגשות האשם והנוסטלגיה שחש הציבור היהודי כלפיהם כמייצגי המורשת האבודה מן העבר, וגם על הסובלנות ומערכת הרווחה במדינות המערב שאפשרו התבודדות תרבותית ומשפחות גדולות ומרובות-ילדים. האדמו"ר יואל מסאטמאר הקים את חצרו בניו יורק ויצר מובלעת עם מערכות רווחה ותרבות פנימיות. בעודו מניף את דגל האנטי-ציונות והקנאות האידאולוגיות הצליח בתוך כמה עשורים להביא את קהילתו לדבר יידיש כשפה עיקרית ולקיים אורח חיים ייחודי: מכמה מאות ב-1948 צמחו ללמעלה מ-100,000 בראשית המאה ה-21. האדמו"ר ישראל אלתר התבסס מחדש בישראל ושיקם את חסידות גור מהגרעין הקטן ששרד, בעיקר על ידי קירוב מחדש של ליטאים ודתיים-לאומיים שהשתייכו אליה קודם וילדיהם, בעודו משליט נורמות קפדניות שבידלו ושמרו את אנשיו מהציבור הכללי. גם גור גדלה במהירות, ובסוף המאה כבר כללה רבבות. רבי חיים מאיר הגר ואדמו"ריה האחרים של וויז'ניץ קוממו את ענפיה השונים בישראל ובארצות הברית, ורבי אהרן רוקח אסף סביבו את חסידי בעלזא. באנטוורפן, רבי משה יצחק גווירצמן איגד את השרידים שהתיישבו בעיר וייסד את חסידות פשעווארסק החדשה. חצרות אחרות השתקמו לאטן. החצרות נותרו לשאת את שם העיירה במזרח אירופה שבה נוסדו וממנה צמחו.
תהליכי צמיחה דרסטיים יותר התחוללו בשתי חסידויות ייחודיות. ב-1951 הרב מנחם מנדל שניאורסון הוכתר כאדמו"ר חב"ד. הוא אימץ קו שונה מאוד מההתבדלות המזוהה עם החסידות בדרך כלל והפך את חצרו למכשיר החזרה בתשובה, ורבים מאנשיו נשלחו החוצה מריכוזיהם כדי לעסוק בכך. הטשטוש בין חסידים ממש לאוהדים ומקורבים הקשה על אומדן גודלה של חב"ד המוערך בכמה רבבות. ברסלב הזערורית והנרדפת הפכה בשנות ה-70 וה-80 לכר פורה שמשך בעיקר חוזרים בתשובה, שהתעניינו בתורתה האזוטרית והמיסטית. מקומץ כמעט בטל הם גדלו למספר רב של קהילות עצמאיות, כל אחת עם רבותיה, עם אלפי ורבבות אוהדים.
הגידול הדמוגרפי הפנימי וגלי החזרה בתשובה שחיזקו את העולם האורתודוקסי בשליש האחרון של המאה ה-20 השיבו את החסידות מסף האובדן אל מרכז הבמה הציבורית. יחד עם התעצמותה המספרית שבו הסכסוכים ומאבקי הירושה שאפיינו גם את תור הזהב במאה ה-19. סאטמאר, באבוב וחצרות אחרות נקרעו בין טוענים בלעדיים לאדמו"רות. יוסף דן הצביע על היעלמות הראייה הנוסטלגית של החסידות, שגרפה לה אהדה בציבור היהודי הרחב בעבר, והחלפתה בחשש ופחד כראיה החזקה ביותר לחיוניותה.

הבחנות

ההיסטוריה הארוכה של החסידות, האסכולות הרבות שהופיעו בתוכה ובמיוחד שימושה הרב בדרשנות לסוגיה, בכתב ובעל-פה, עם התייחסות ענפה למקורות מוקדמים יותר, הקשו על חוקריה להציג משנה סדורה המשותפת לכל הזרמים בתוכה. כפי שציין יוסף דן, "כל נסיון כזה נכשל". מאפיינים שנחשבו בעבר ייחודיים לחסידות נתגלו עם הזמן כמקובלים הן בקרב קודמיה והן אצל המתנגדים לה, והדבר נכון עוד יותר ביחס למוטיבים נפוצים המזוהים עמה. קשה גם להפריד בין התנועה למקור השראתה הראשי, קבלת האר"י, ולהכריע מה בהגותה מקורי ומה אינו אלא ניסוח שונה במקצת. מנדל פייקאז' טען שהחסידות לא חידשה כמעט דבר שאינו נמצא ביצירות שחוברו שנים רבות לפני עלייתה. מקוריותה, סבר, נעוצה באופן שבו ניצלה מושגים ישנים כדי ליצור תנועה ממוסדת ומאורגנת היטב.
בין המאפיינים המזוהים עם החסידות שנפוצים מאוד גם מחוץ לה, נמצא הדגש על השמחה בעבודת הבורא ובחיים. כך גם הכבוד ל"יהודי הפשוט" לעומת האדרת תלמידי החכמים האליטיסטיים שנפוצו לכאורה בקרב מתנגדיה; מאפיין זה מוזכר בספרות מוסר שקדמה לה במאות שנים. המתח בין החסידות לממסד הרבני השלט, שסמכותו נשענה על גדלות חבריו בתורה, התפוגג במהירות והתנועה הדגישה במהרה את מרכזיות הלימוד הסדור. גם הדימוי הפופולרי של ניגוד בין החסידים הנלהבים והשקועים בקבלה למתנגדיהם ה'יבשים' והרציונליסטים הוא חסר בסיס: האחרונים עסקו במיסטיקה לא פחות מהראשונים. אף על פי שהיא מקושרת עם הדגשת החיוניות והחיים הבריאים כאמצעי להתעלוּת, במקום הסיגופים העצמיים שרווחו לפניה, החסידות לא דחתה כליל את הסיגוף והפרישות. חצרות אחדות אף הנחילו אותם לכלל הציבור בהיבטים מסוימים, בעוד שלפני התנועה רק קומץ אליטיסטי נהג כך. דן ייחס את התפישות השגויות האלו להוגיה של מה שמכונה "נאו-חסידות", כמו מרטין בובר. הוגים אלה ביקשו לבנות דגם רוחני שיעניק השראה ליהודים בעידן המודרני ויצרו בכתביהם דימוי סנטימנטלי ורומנטי של התנועה. התיאורים ה"נאו-חסידיים" זכו להשפעה ניכרת בתרבות, מכתבי בובר ועד למחזמר "איש חסיד היה", ואף באקדמיה, אך הקשר בינם למציאות היה קלוש.
עניין נוסף שהקשה על הגדרת גבולות ומכנים משותפים הוא הפער בין החסידות המוקדמת, עד לעשורים הראשונים של המאה ה-19, לבין זו המאורגנת מאז והלאה. השלב הראשון התנהל כתנועת תחייה דינמית, בעוד שהבא אחריו התאפיין בהתבססות והקמת חצרות ממוסדות עם מנהיגות העוברת בירושה. התורה הרוחנית-מיסטית שהופצה על ידי אבות החסידות לא נזנחה: אדמו"רים רבים הוסיפו להיות הוגים מקוריים ויצירתיים, ולמרות הטענות בדבר "ניוון", התנועה נותרה תוססת ופעילה. עם זאת, אכן הופחת הדגש על היבטים רבים של הדוקטרינה המוקדמת לטובת אפיקים שגרתיים ומקובלים יותר לביטוי רוחניות, כמו לימוד תורה, ויסודות רדיקליים נוטרלו ועומעמו. חלק מהאדמו"רים אימצו השקפות רציונליות וייחסו חשיבות פחותה לתפקידיהם המיסטיים, ורבים אחרים התמקדו בהיותם מנהיגים פוליטיים של חצרות ענק ממוסדות. החסידים לא בחרו להם צדיק על פי סגולותיו האישיות והכריזמטיות אלא המשיכו בדרך כלל להשתייך לחצר שאליה השתייכו אבותיהם.

אימננציה ודואליות

המושג הבסיסי העומד בבסיס מחשבת החסידות הוא רעיון האִימַנֶנְצִיָה – הנוכחות האלוקית ביקום כולו, המבוטא תדיר בציטוט מתיקוני הזוהר (קכ"ב עמ' ב'): "לֵית אֲתַר פָּנוּי מִנֵּיהּ". השקפה פנאנתאיסטית זו, שלפיה כל העולם ספוג ממש באלוהות, יונקת מהקבלה בכלל וקבלת האר"י בפרט, אך הורחבה מאוד בפילוסופיה החסידית. בטרם הבריאה, נדרש האל לצמצם את נוכחותו המושלמת, המופשטת והבלתי-מוגבלת, המכונה "אור אין-סוף". כך נוצר "חלל פנוי" שנותר בו רק רישום לאור אין-סוף והנפרד לכאורה מעצמות האלוהים. לכן, בחלל זה יכלו להתקיים טוב ורע, סתירות, רצון חופשי ותופעות אחרות שלא היו אפשריות בתוך האין-סוף המושלם והאחיד; ובפשטות, ניתן היה לברוא בו את העולם. אך מציאות היקום תלויה לחלוטין במקורו האלוהי ובמהותו הרוחנית שבלעדיו היה כאין וכאפס. במקביל, האין-סוף אינו יכול להופיע בצורתו השלמה בתוך החלל הפנוי ומוכרח לצמצם את עצמו בגשמיות מוגבלת שניתן לתפוש בחושים. כך מתקיימת אחדות ניגודים דיאלקטית בין הגשמיות הפיזית לאלוהות, כשכל אחת מתמירה עצמה לשנייה: כשם שהאל צריך לצמצם את עצמו כדי להתבטא בעולם החומרי, כך שומה על הגשמי ובני-האדם במיוחד להתעלות ולהתאחד מחדש עם האין-סוף. רש"ז מלאדי תיאר את הדיאלקטיקה הזו והשלכותיה ב"תורה אור": "תכלית בריאת העולמות מאין ליש כדי לאהפכא מבחינת יש לבחינת אין". תכלית האדם היא לחלץ את הניצוצות, רישומי האור המקורי, שנשבו בקליפות המצויות ב"חלל הפנוי", להעלותם לשורשם מלמעלה ובכך לתקן את הבריאה.
כאמור, תפישה זו נשאבת מהקבלה. אך בעוד שהאחרונה הציגה אותה בעיקר בהקשרים קוסמולוגיים, דוגמת האופן שבו האל מצמצם את עצמו אל העולם בעשר הספירות והיחסים בין מידותיו השונות המגולמות בהן, התנועה החדשה החילה אותה על הפרטים הפשוטים והיום-יומיים ביותר של החיים. האסכולות החסידיות מקדישות מקום רב לניגודיות המשלימה בין "אין", במשמעותו הכפולה כ"שום-דבר" ו"אינסוף", ל"יש" הגשמי, המדיד, ונוטלות אותה כאמצעי לפענוח והבנת המציאות עצמה. רחל אליאור סיכמה זאת: "מורי החסידות קבעו שכל דבר מגלם בעת ובעונה אחת דבר והיפוכו, ומעבר לכל חזות נגלית של המציאות הסופית מצויה מהותה האינסופית... המציאות איבדה את מעמדה הסטטי משעה שהיא נמדדת באמת מידה המבקשת לחשוף את מהותה האלוהית הגלומה בהיפוכה הגשמי."
מושגים רבים נגזרו מעקרון-על זה. החסידות הדגישה את הצורך להשיג דבקות באלוהים, שפורש בקבלה כהתאחדות מיסטית עם ישותו. מאחר שהאל נוכח בכל מקום, פשוטו כמשמעו, יכול וצריך כל יהודי לדבוק בו בכל שעה. לשם כך מוטל עליו להשתיק את דחפיו הנמוכים ולהתוודע למציאות היות הבורא בכול, וכך להשיג דבקות, ועמה ביטחון ושלווה. הדבקות פורשה גם כמעין מצב של היגאלות פרטית לרוח האדם, וסיפקה מזור מסוים לדחף המשיחי החזק שנבע מן הקבלה והיתרגם בין השאר לשבתאות. החסידות סיפקה שסתום בטוח לפריקת נטיות אלה על ידי העברתן לתחום האישי והמופשט. מנהיגיה היו אמורים לא רק להשיג דבקות בעצמם אלא גם להנחות את קהלם אליה. היו בכך שלבים ורמות מרובים, מההתעלות האקסטטית של הצדיקים ועד לקרבה הספונטנית, הצנועה יותר, של האדם הפשוט במהלך התפילה. בנושא הדבקות כרוך גם המושג של ביטול היש, כלומר ההבחנה בכך שבעוד "עיני הבשר" הנחותות מציגות בפני האדם מצג שווא שלפיו העולם הוא חומרי, אדיש ונטול רוחניות, בר-הדעת צריך לדעת כי מדובר באשליה ולראות מבעד לה את נוכחות הבורא בכול. יש להתגבר על הבלי והסחות הקיום הגשמי ולהתמקד בעבודת הבורא ובדבקות בו.
מי שמצליח ליישם זאת באופן מלא אמור להתנתק מהווייתו העצמית ולתפוש עצמו כ"אין", וכך נשמתו יכולה להשיג דבקות מלאה ולחזור לקיום שאיננו עצמאי ונפרד מזה של אלוהים. מצב אידיאלי זה מכונה התפשטות הגשמיות, שהוא ההיפוך הדיאלקטי של מושג הצמצום. כדי להיות מסוגל להשיג את "ביטול היש" ולהתגבר על דחפי הבשר יש לדחוק הצידה את "הנפש הבהמית" המטעה את האדם ולהתחבר ל"נפש האלוקית" שנחצבה ממקור עליון ושואפת מטבעה לשוב ולהתרומם אליו; דיכוי "הנפש הבהמית" אמור להיעשות באמצעות התבוננות והרהור מתמידים על טבעו הנסתר והאמיתי של העולם, אותו יש לראות לא ב"עיני הבשר" של "הבהמית" אלא ב"עיני הרוח" של האלוהית. כדי להצליח בכך יש צורך בכוונה חזקה במחשבה. עניין הכוונות בכלל הוא נושא מרכזי ביותר בתנועה, שמשנתה על אודות אחדות המציאות ועל הזליגה בין מצב אחד למשנהו (חומר ורוח, אלוהי וגשמי) הביא אותה לעמעום ההבדלים בין מחשבה והרהור לעומת דיבור או מעשה ממשי ולראות את כולם כנעים על אותו מישור ללא מחיצה של ממש: כוונה עשויה להיתרגם מיד להשפעה רוחנית מיטיבה או שלילית, והרהור פגום עשוי להיות מסוכן ממש ואפילו יותר ממעשה קונקרטי. באמצעות ההתבוננות, החסיד האידיאלי צריך לחוש "השתווּת", מעין אדישות עניינית וצוננת, כלפי ענייני העולם הזה. אל לו להזניח אותם כליל ושומה עליו לכלכל את עצמו ומשפחתו, אך הוא אמור להפנים ולהבין את השטחיות והשקריות של הגשמי. צדיקי החסידות הפצירו בקהלם ל"התבטל" ולהגיע לדרגה כזו, אם כי הבינו היטב שמדובר במאבק פנימי קשה. המתח שבין האמונה במהות האלוהית של הנראֶה לבין אדישותו ויתמותו של העולם הנתפש בחושים הם נושא מרכזי בספרות התנועתית.
נגזרת חשובה במיוחד של הדואליות בין חומר לרוח היא העבודה בגשמיות. כשם שהאין סוף צמצם עצמו אל היקום המדיד כך אפשר להעלות את מרכיביו חזרה; ובאותה מידה שהספירות הגבוהות משפיעות על המתרחש בתחתונות, כך גם הפעולות הפשוטות ביותר בעולם הזה, אם הן נעשות כנדרש, יכולות לשנות את הקורה שם. החסידות לימדה שמעשים מוחשיים שבוצעו היטב ובכוונה, כמו ריקוד ואכילה, יכלו לשחרר את הניצוצות השבויים בקליפותיהם שסבבו בקוסמוס. מאחר שהחומר היה ספוג רסיסים אלוהיים, נדרשו גם מעשים חומריים כדי לחלץ אותם. ל"עבודה בגשמיות" היה פוטנציאל חזק לאנטינומיזם, שכן יצרה מעין השוואה בין חיובי המצוות והתורה למעשים רגילים ויום-יומיים, ונסכה קדושה בכולם. פוטנציאל זה אכן התממש בכתות אחרות שהתבססו על הקבלה, כמו השבתאות, אך צדיקי החסידות היו שמרנים מאוד. "העבודה בגשמיות" רוסנה והוגבלה רק לאליטה המנהיגה, ורובם של החסידים הונחו להסתפק בתרומת כסף לרבותיהם ולחצר, כמעין צורה של עבודה זו. הניגוד הדיאלקטי של העבודה בגשמיות היה מושג המשכת השפע. מי שהשיג רמות גבוהות של דבקות (דהיינו, הצדיקים המנהיגים) יכול היה לספוג את האור המחייה מן הספירות הגבוהות ולמשכו מטה כך שיתגלם כהשפעות חיוביות בעולם הזה. אלו כללו תחושות אמונה וביטחון, דחף לעבודת ה' ושאר עניינים רוחניים, וגם דברים פרוזאיים יותר כמו בריאות, פריון ושגשוג כלכלי. "המשכת השפע" סיפקה תמריץ חזק וחומרי מאוד להמוני העם לנהור אל החסידות.
אחדות הניגודים הושלכה בתורת החסידות גם על יסודות קוטביים אחרים, שתוארו כמשלימים והופכיים זה לזה – טוב ורע, גאווה ושפלות, טומאה וטהרה ועוד. הוגי התנועה, כמו אחרים שהושפעו מן הקבלה, הדגישו כי כדי לפדות את הניצוצות ולהביא תיקון אין די במגע עם הגשמי, יש גם לחפש אותם במחוזות החטא והרשע. עוד בחסידות המוקדמת הומלץ לא להדחיק הרהורים רעים העולים בשעת התפילה, אלא להתמודד ולהתמיר אותם. המגיד ממזריטש פיתח תורה בעניין האופן שבו רגשות ודחפים נחותים קשורים באלו הטובים והנאצלים בנפש האדם, בתהליך תמורה פנימי המשקף את עשר הספירות האלוהיות. החסידים נקראו להתמודד ישירות עם מידות רעות ו"לשבור" אותן במקום לנסות להצניע אותן, ודובר גם על האופן בו ניתן לחטוא ולעבור עבירה לשמה, המכוונת לרצון שמים גם אם היא סותרת לכאורה את הנדרש. רעיונות קיצוניים אלה עומעמו ונזנחו על פי רוב בחסידות המאוחרת, וגם האדמו"רים שעסקו בנושא הקפידו להדגיש כי אין הם מיועדים לכלל אלא רק לנבחרים מעטים. עוד השלכה של הפנאנתאיזם החסידי הייתה עמידה על קיומה של השגחה פרטית השוררת בבריאה. בניגוד לרוב הראשונים, סברו הבעש"ט וממשיכיו כי מאחר שהאל נוכח בכל, ממילא הוא משגיח על הכל.

אסכולות

צדיקים מסוימים וחלק מן החצרות המאורגנות פיתחו תורות ופילוסופיות מורכבות ומקוריות שהדגישו כל אחת צדדים מסוימים במחשבת החסידות. חלק מהשקפות אלה היו בעלות השפעה עצומה גם מעבר לתנועה, ואחרות נגוזו עם מות יוצריהן. ניתן לסווג את החצרות החסידיות השונות לפי דגשיהן בעניין: כך, לדוגמה, חלק מאופיינות באדמו"רים שהם בעיקר תלמידי חכמים ופוסקי הלכה, ושואבים את סמכותם באופן שאיננו רחוק מזה של רבנים לא-חסידיים. חבריהן מקפידים במיוחד על לימוד תורה ודקדוק בשמירת מצוות. התנהלות כזו מאפיינת למשל את בית צאנז ואת ענפיו, כמו סאטמאר, או את בעלזא. שושלות אחרות, דוגמת ויז'ניץ, מתמקדות בכריזמה של האדמו"ר ובהיותו פועל ישועות המקרב את ההמון, ומצטיינות בסגנון תפילה נלהב ואופי תוסס של מנהיגיהן. חצרות מסוימות אימצו גישה שכלתנית והגותית המחשיבה את ההתקדמות הרוחנית של האדם ואת תפקיד הצדיק בהדרכתו לכך, קו הרווח בין היתר באלו שיונקות משיטת בית פשיסחה כמו גור. קבוצות מעטות יחסית, כמו בית זידיטשוב וענפיו, משמרות במידה ניכרת את אפיוני החסידות המוקדמת ומעודדות קריאה בספרות קבלית ואף (בזהירות רבה) עיסוק בהיבטים המעשיים של רעיונותיה. אף חצר איננה מתמקדת כליל בקו אחד, וכולן גיבשו שילוב כלשהו במינונים שונים.
אחד הפיצולים המוקדמים על רקע אידאולוגי התרחש ב-1812, כשהיהודי הקדוש פרש מעל החוזה מלובלין והקים קבוצה עצמאית. החוזה דגל בגישה פופוליסטית-כריזמטית וראה את תפקידו כקירוב ההמונים הפשוטים על ידי עשיית מופתים, הבטחות להשפעת שפע וסגנון נלהב. היהודי הקדוש, לעומתו, היה אליטיסטי ומהורהר יותר והתרכז בצד ההגותי: הוא הרבה לטעון שתכלית האדם היא שיבה למצב תודעה שאיננו עצמאי ונפרד מזה של האלוהים, כפי שהתקיים לדבריו בטרם אכילת פרי עץ הדעת. משימתו של הצדיק הייתה להנחות את תלמידיו ומוקיריו ליעד זה. מבטא קיצוני של גישה זו היה מנחם מנדל מקוצק, שנודע כקיצוני חסר-פשרות שתבע התמסרות מוחלטת למסע אחר האמת הפנימית ונהג לגרש את מי שביקשו את ברכתו. אדמו"רי בית פשיסחה שהמשיכו בדרך היהודי הקדוש לא התנערו מעולם מביצוע מופתים או סגנון עממי, אך היו מרוסנים מאוד לגביהם; האסכולה הייתה דומיננטית בפולין המרכזית, בעוד שהאתוס הלובליני היה נפוץ במיוחד בגליציה.
שיטה אחרת היא זו של חב"ד, שפותחה על ידי שניאור זלמן מלאדי ויורשיו. חב"ד שימרה במידה רבה את רוח החסידות המוקדמת, בטרם התחדד הבידול בין האדמו"ר לעדתו, ודורשת גם מהחברים הפשוטים בה התעמקות אינטלקטואלית בענייני הספירות, הצמצום וכיוצא בזה. החצר מדגישה את חשיבות ההבנה השכלית של תורת החסידות ושוללת התחברות רגשית וספונטנית כאשליה חסרת בסיס; ראשי התיבות של השם חב"ד, "חכמה, בינה ודעת", מתייחסים לשלוש הספירות המתבטאות בתהליך החשיבה. עוד תנועה בולטת שקרובה יותר לאתוס החסידי המוקדם היא ברסלב. מורה דרכה רבי נחמן מברסלב הרבה ללעוג למי שניסו לתפוש בשכלם את טבע אחדות הניגודים בין יש לאין ואת האופן בו האל נוכח ונעדר גם יחד בחלל הפנוי; לשיטתו, עניינים אלה היו פרדוקסליים, מעבר להשגה אנושית, ורק אמונה תמימה וויתור על היומרה האינטלקטואלית יביאו להשגתם. הוא הדגיש את אופיו הקודר של העולם הגשמי ואת ריבוי הכשלים והמניעות שניצבים בדרכה של הנשמה האלוהית הכמהה להשתחרר מדחפיה החייתיים.

הנהגות

נוסח התפילה של החסידים, הנבדל מזה האשכנזי המסורתי, הוא נוסח ספרד, שהוא הרכבה של סדר התפילה של האר"י עם סדר התפילה האשכנזי. נוסח ספרד איננו אחיד וחצרות שונות מתפללות בתת-נוסחים שונים. כך, לדוגמה, בסידור של חסידות בעלזא נאמרים מספר קטעים דווקא לפי המסורת האשכנזית. מקובל מאוד להתנועע ולהתפלל ברגש רב.
במרבית החסידויות נוהגים להניח תפילין של רבנו תם בנוסף לתפילין דרש"י, לרוב אחרי החתונה (בחסידות קומרנא ובחסידות חב"ד מתחילים כבר אחרי בר המצווה). ברוב החסידויות מקובל לטבול במקווה מדי יום וכמעט כולם טובלים לפחות בערב שבת.
חומרות ומנהגים רבים, המשתנים מחצר לחצר, נשאבו מן הקבלה או הונהגו על ידי האדמו"רים. ברבות מהחצרות נהוג לקיים "חבורות", קבוצות קטנות של חברים הלומדים יחד מדי פעם.

ארגון ודמוגרפיה

לפי סקר דמוגרפי נרחב שנערך עבור החוקר מרצ'ין וודזינסקי (פול') ואוניברסיטת פרינסטון, בשנת 2016 היו בעולם כ-129,000 בתי-אב חסידיים. הריכוז הגדול בעולם מצוי בניו יורק, שם מתגוררים כ-34,000 בתי-אב (26% מהאוכלוסייה בעולם), בעיקר בשכונות ויליאמסבורג, בורו פארק וקראון הייטס. ירושלים היא הריכוז השני בגודלו, עם 16,000 משפחות (12.6%) ואחריה בני ברק עם 13,000 (9.5%). מדינת ניו יורק מכילה גם את היישוב מונסי, שבו יושבת חסידות ויז'ניץ מונסי, ואת היישובים העצמאיים קריית יואל וניו סקוור, המשתייכים בהתאמה לחסידות סאטמר וחסידות סקווירא. קהילות גדולות מצויות בישראל באשדוד, בית שמש, חיפה, נתניה, אלעד, מודיעין עילית וביתר עילית. בבריטניה המוקד העיקרי היא סטמפורד היל שבצפון לונדון (כ-5,000 משפחות), ולצדה מובלעות, בעיקר במנצ'סטר. אנטוורפן שבבלגיה, עם 1,775 בתי-אב, גם היא ריכוז חשוב. בקנדה, חסידות טאש מחזיקה יישוב בשם קריית טאש סמוך למונטריאול (ובעיר מתגוררים בסך הכל 1,775 בתי-אב חסידיים). קהילות נוספות קיימות בכ-1,350 יישובים בעולם, מתוכם 526 בארצות הברית, שבה כ-53,000 בתי-אב, ו-369 בישראל וביהודה ושומרון, שבהן 62,000 בתי-אב. כמעט ללא יוצא מן הכלל, הריכוזים הקטנים של משפחה או שתיים הם של חב"ד או ברסלב, בעוד ש-75% מכלל החסידים מתגוררים בעשר הקהילות החסידיות הגדולות ביותר.
ניתן למיין את החצרות על צירים רבים. בפן הגאוגרפי, יש מתאם חלש ביותר בין מקורה של כל קבוצה לאפיוניה. חסידויות גליציה, לדוגמה, מזוהות עם פופוליזם וכריזמטיות, אלו של הונגריה מקושרות לקנאות קיצונית ושושלות מרוסיה הלבנה והמרחב הבלטי עם שכלתנות ומתינות; אך אלה דימויים רווחים יותר מאשר מציאות. בפועל, ישנן חריגות משמעותיות לא רק בכל מרחב כזה, אלא גם בתוך כל חצר המזוהה שטחית עם גישה מסוימת. במחשבת חב"ד הרציונליסטית לכאורה יש רבדים שונים מאוד בעוד שקנאי הונגריה עסקו בתחומים אזוטריים כמו עבירה לשמה וצדיקים גליציאנים מסוימים נטו לשכלתנות והגות.
חלוקה בסיסית אחרת היא בתחום הפוליטי. זו נסובה בעבר על היחס למתרחקים מהדת ועל שאלות כמו כינון קהילות חרדיות נפרדות, וכיום נוגעת למתח בין האנטי-ציונים לבלתי-ציונים. האנטי-ציונים מתנגדים לקיומה של מדינת ישראל, רואים בה שיקוץ ומסרבים להשתתף בבחירות הישראליות או ליטול תקציבים ממשלתיים למוסדות חינוך. קו זה מובל על ידי החסידויות התומכות בהתאחדות הרבנים ובעדה החרדית, במיוחד סאטמאר. קבוצה זו היא מיעוט בקרב החסידויות בישראל, אולם כוללת את רוב הציבור החסידי באמריקה.
גם חסידויות אחרות, המשתייכות בדרך כלל לאגודת ישראל, מתנגדות לציונות, אולם הן אינן רואות פסול בהשתתפות בפוליטיקה בישראל ובנטילת תקציבים ממשלתיים לחינוך. קו זה מאפיין חצרות כמו גור, ויז'ניץ, חב"ד ורבות אחרות. כתריסר אדמו"רים מכהנים במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בישראל, ועוד רבים שותפים בה. עד שנות ה-70 היו גם אדמו"רים ציוניים בעלי השפעה, במיוחד מענפי בית רוז'ין, אך אלה דעכו ונעלמו. עם זאת, רבים בקרב החסידים בישראל נוטים לעמדות של הימין הישראלי, לעיתים גם הימין הקיצוני, ומתנגדים לנסיגה מיהודה ושומרון.
ישנן למעלה מתריסר חצרות המונות קהל גדול של אלפי בתי-אב, ועוד מאות עם חברות קטנה או אפסית. קבוצות רבות נמחו בלי זכר בשואה, ואחרות שרדו ומתקיימות רק פורמלית, עם אדמו"ר המחזיק בתואר וחסידים בודדים ממש. החצר הגדולה בעולם היא חסידות סאטמאר, המונה כ-20% מכלל האוכלוסייה החסידית הידועה בעולם (כ-26,000 בתי-אב) ולפי הערכה כ-120,000 נפש נמנים עליה. מרכזיה הם ויליאמסבורג שבברוקלין וקריית יואל. היא נוסדה ב-1905 בעיר בשם זה בטרנסילבניה ומאופיינת בקנאות ובשמרנות דתית, בבידוד מן העולם החיצוני ובאנטי-ציונות. ב-2006 התפלגה סאטמאר בין האדמו"רים האחים זלמן לייב טייטלבוים ואהרן טייטלבוים, הטוענים כל אחד לזכות הירושה. החצר השנייה בגודלה היא גור, שמרכזה בישראל. כ-9% מכלל בתי-האב החסידיים הידועים בתבל נמנים עליה, בערך 12,000. גור החלה לפעול ב-1859 בגורה קלוואריה הסמוכה לוורשה ושורשיה נעוצים בבית פשיסחא הרציונליסטי. במשך שנים רבות הייתה הכח הדומיננטי באגודת ישראל והתאפיינה ביחס מתון כלפי המודרנה. מאז 1996 מכהן האדמו"ר יעקב אריה אלתר. חצר גדולה מאוד נוספת המונה אלפי בתי-אב היא חסידות בעלזא, שקמה ב-1817 ביישוב בשם זה בגליציה המזרחית, מצפון ללבוב. בעלזא שילבה פופוליזם כריזמטי בשיטת החוזה מלובלין עם חסידות "רבנית" ולמדנית, והפגינה קנאות ונוקשות דתית. עד 1979 שמרה על זיקה לעדה החרדית גם בהיותה באגודת ישראל, אך אז התנתקה בהנהגת האדמו"ר המכהן ישכר דב רוקח והקימה מוסדות דת משלה. החצר הגדולה הרביעית היא חסידות ויז'ניץ, שנוסדה בעיר בשם זה בבוקובינה ב-1854 ודגלה בעממיות ובקירוב ההמונים באמצעות הפגנת גדולה מצד הרבי. ויז'ניץ התפצלה לכמה ענפים המתקיימים בשלום ביחד, כל אחד עם אדמו"רו: שיכון ויז'ניץ בראשות הרב ישראל הגר, מרכז ויז'ניץ בהובלת הרב מנחם מנדל הגר, חסידות ויז'ניץ מונסי וחסידות סרט ויז'ניץ. חצרות קטנות יותר הטוענות לבין 2,000 ל-3,000 בתי-אב כל אחת הן באבוב, שהתפלגה ב-2005 ל"באבוב 48" הראשית ו"באבוב 45" (על שם הרחובות בשכונת בורו פארק שבהם מרכזי החצרות); חסידות צאנז-קלויזנבורג שפוצלה בהסכמה בין שני אדמו"רים; וחסידות קרלין, שאף היא התפלגה לפינסק-קרלין, קרלין-סטולין ומאוחר יותר גם לקהל חסידי ירושלים. חבורת שומר אמונים מן היישוב הישן בירושלים, המפוצלת לחמש חצרות נפרדות (שהגדולה שבהן היא חסידות תולדות אהרן), מונה אף היא למעלה מ-2,000 משפחות לענפיה.
שתי תנועות חסידיות גדולות מאוד שאינן מתפקדות כחצרות הן חב"ד וברסלב, ששתיהן נטולות אדמו"ר. לרבי נחמן מברסלב לא נמצא יורש מוסכם לאחר מותו ב-1810, ותלמידיו המשיכו כחבורות קטנות שהתקבצו סביב מורים שנצמדו לשיטתו. היא הייתה חסידות קטנה ונרדפת במשך כמאה וחמישים שנה, אך העניין המחודש שעוררו חוקרים כמרטין בובר במשנתה הוביל אליה חוזרים בתשובה רבים ועשה אותה פופולרית. ברסלב מונה למעלה מתריסר קבוצות-משנה, שלרובן אוהדים רבים שאינם חסידים ממש. בחב"ד, הקדיש האדמו"ר האחרון מנחם מנדל שניאורסון את כל משאבי חצרו להחזרה בתשובה, עד טשטוש ההבדלים בין גרעין החסידים (בן כ-17,000 משפחות) לרבבות מקורבים ואוהדים נוספים. לאחר מותו ב-1994 של שניאורסון, שרבים מחסידיו ממשיכים לסבור שהוא המשיח, לא קם לו מחליף. חב"ד מתנהלת כשורה של מוסדות שיש להם הנהגה מרכזית אך לא אדמו"ר.