google/wiki40b huggingface dataset:
זרם חילופין

מימושים שונים ברחבי העולם

זרם חילופין נפוץ מאוד ביישומים הדורשים מתח גבוה. בשיטה האירופית (המשמשת גם בארץ) מתח זרם החילופין הביתי הוא כ-230 וולט, ואילו בשיטה הצפון-אמריקנית הוא 110 וולט. 
מקובל למדוד את תדירות הזרם ביחידות של הרץ (מספר מחזורים בשנייה). הזרם בישראל מיוצר בתדירות 50 הרץ. משמעות הדבר שהוא משלים 50 מחזורים בשנייה, ולכן מחליף את כיוונו 100 פעמים בשנייה. בשיטה האמריקנית התדירות היא 60 הרץ, כלומר 60 מחזורים לשנייה, שהם 120 החלפות כיוון בשנייה.

השפעה של תדירות

זרם בעל תדירות של 0 (אפס) הרץ הוא זרם ישר. זרם ישר זורם באופן שווה בתוך חתך-רוחב המוליך (חוט החשמל). כאשר מגדילים את התדירות, התפלגות צפיפות הזרם בתוך המוליך משתנה, כך שככל שהתדירות גדלה יותר הזרם עובר אל פני המוליך - אפקט העור. בתדירויות גבוהות מאוד (מיליארדי הרץ, או גיגה הרץ) הזרם למעשה מפסיק לזרום בתוך המוליך, וזורם כמעט רק על פני המוליך, והמוליך מתחיל לקרון, כמו אנטנה משדרת. קרינה זו אינה רצויה, כיוון שהיא מבזבזת אנרגיה; לכן, כדי למנוע הפסדים של הקרינה, נהוג לחווט חוטים (לדוגמה כבלים לחיבורי אינטרנט) כך שהזרם בחוט אחד הוא בכיוון הפוך מהזרם בחוט השני (זוג שזור). בצורה זאת הסכום של הזרם מתבטל, ומבטל גם את ההשראה האלקטרומגנטית.
התבטאות גנים

שעתוק

שעתוק הוא המנגנון הראשון בתהליך, והוא מייצר עותקי רנ"א של מקטעים שלמים של הדנ"א, המוגדרים כגנים, בעזרת אנזים הקרוי רנ"א פולימראז. מולקולות הרנ"א מיוצרות על-פי הגנים, המהווים עבורן תבניות מקור. בתהליך השיעתוק מתווסף נוקליאוטיד רנ"א אחד בכל פעם, לגדיל הרנ"א המתארך, בעזרת הרנ"א פולימראז. גדיל רנ"א זה הוא המשלים של גדיל הדנ"א 5' → 3', שהוא עצמו המשלים של גדיל הדנ"א הנגדי 3' → 5'. לכן, גדיל הרנ"א המתקבל זהה לגדיל הדנ"א הנגדי (3' → 5'), מלבד תימינים המוחלפים בו על ידי אוּרָצילים. לדוגמה, קטע מקודד של דנ"א בו מופיע הצירוף ATG ישועתק ל-AUG ברנ"א.

תרגום

מולקולות רנ"א מתחלקות למקודדות וללא-מקודדות. הקבוצה הראשונה מתורגמת לחלבונים, ואילו השנייה, מהווה כבר תוצר מוגמר. רנ"א-שליח (mRNA), למשל, היא מולקולה הנושאת מידע מקודד להרכבת חלבון אחד או יותר.

קיפול חלבונים

החלבונים שזה עתה נוצרו מקבלים מבנה תלת-ממדי הדרוש להם לתפקודיהם, בתהליכים בהם מעורבים אנזימים הקרויים שָאפֶּרונים. שאפרונים אחרים, המכונים שאפרונים לרנ"א, מסייעים למולקולות רנ"א להגיע לצורתן התפקודית. תהליכי קיפול אלה מתרחשים ברשתית התוך-פלסמית, אשר אחד מתפקידיה העיקריים הוא הרכבת חלבונים בתאי יצורים איקריוטיים.
דני איילו

ביוגרפיה

איילו נולד במנהטן בן להורים ממוצא איטלקי-אמריקאי, פרנסס ודניאל לואיס איילו האב. אביו של איילו נטש את הבית כאשר היה ילד קטן, הוא לא שינה את דעתו גם כאשר אמו של איילו התעוורה. במשך שנים גינה איילו באופן פומבי את החלטת אביו, השניים התפייסו ב-1993 אך איילו עדיין שומר טינה לאביו על החלטתו לעזוב את הבית.
בהיותו בן 16 שיקר איילו בנוגע לגילו האמיתי במטרה להתגייס לצבא ארצות הברית, לאחר ששירת שלוש שנים חזר איילו לניו יורק והתחיל לעבוד בעבודות מזדמנות כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
לאיילו שני ילדים מאשתו סנדי כהן, לה הוא נשוי מאז 1955.

קריירת משחק

איילו התחיל את דרכו בתעשיית הסרטים בתחילת שנות ה-70 עם הופעות בתפקידים משניים בסרטים "פעימות לב", ו"הסנדק 2", בשני הסרטים הופיע איילו לצידו של רוברט דה נירו.
ב-1984 שיחק איילו פעם נוספת לצד דה נירו, בדרמת הפשע של סרג'ו לאונה "היו זמנים באמריקה".
את תפקיד הפריצה שלו עשה איילו שנה לאחר מכן בדרמה הקומית של וודי אלן "שושנת קהיר הסגולה", שם התפרסם בתור הנזיר, בעלה של ססיליה (מיה פארו). איילו הופיע גם בסרטו של וודי אלן "ימי הרדיו". 
לאחר מכן הופיע איילו בתפקיד ראשי בקומדיה "מוכת ירח", בסרט גילם את ג'וני סאמריי, ארוסה של גיבורת העלילה לורטה קאסטוריני (שר).
דמותו הידועה ביותר עד היום של איילו בעולם הקולנוע הייתה סלבטורה "סאל" פרנג'יאונה, בעל הפיצרייה האיטלקית שבשכונת ברוקלין בסרטו של ספייק לי בשנת 1989 "עשה את הדבר הנכון".
תפקיד זה הקנה לאיילו מועמדות לפרס גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הופעותיו הבולטות האחרונות עד כה של איילו היו במותחן האימה "חיים בצל הסיוט", בו גילם את חברו של הדמות הראשית ג'ייקוב סינגר (טים רובינס) שמנסה להשאיר את עברו הטראומטי כחייל במלחמת וייטנאם מאחוריו ללא הצלחה, ופולחן הפעולה של לוק בסון "לאון", שם הופיע בתור המאפיונר האיטלקי טוני, מפעילו של המתנקש קר הרוח לאון (ז'אן רנו).
דו-קרב בשמש

תקציר העלילה

פרל שאבז (ג'ניפר ג'ונס) היא בת תערובת שחומה ויפהפייה לאם אינדיאנית ואב לבן. אביה רצח את אימה ומאהבה לאחר שמצא אותם מתנים אהבה. הוא נידון למוות בתלייה ולפני הוצאתו להורג הוא נפגש עם פרל ומורה לה ללכת לגור אצל משפחת מקנלס שלהם חוות בקר ואם המשפחה, לורה בל (ליליאן גיש) היא קרובת משפחתו.
אבי המשפחה, הסנטור ג'קסון מקנלס (ליונל ברימור) הוא נכה המתנייד על כסא גלגלים, ממורמר על נכותו ומוציא את כעסו על אשתו חלשת האופי, לורה בל. הוא גזען ומקבל בזעם את פרל. לזוג מקנלס יש שני בנים. הגדול הוא ג'סי (ג'וזף קוטן), בעל אופי עדין ומנומס שחזר לחווה לאחר שהוסמך כעורך דין בצפון. הבן הצעיר הוא לוּטון (לוּט) (גרגורי פק)ּ, טיפוס מרדני, חסר עכבות ורודף נשים, ההפך הגמור מאחיו.
פרל נמשכת בתחילה לג'סי, המתנהג אתה בעדינות ומלמד אותה קרוא וכתוב אבל לוט הנמשך אליה מינית, לא מרפה ממנה, מרשים אותה בניסיונו לאילוף סוסים, מלמד אותה רכיבה עד שהיא נכנעת ומתמסרת לו.
חברת הרכבות עומד לסלול מסילה העוברת בשטח של חוות מקנלס. הסנטור מגייס את כל הבוקרים בסביבה ומאיים כי יפתח באש אם יפרצו את גדרות החוות כדי להמשיך את המסילה. בנו ג'סי מצדד בחברת הרכבות הפועלת בשם החוק. לבסוף, כאשר מגיעה למקום יחידת צבא, מחליט הסנטור לעזוב את המקום. את כעסו הוא מוציא על ג'סי ומגרש אותו מהחווה. ג'סי עובר לאוסטין, טקסס שם הוא עוסק במקצועו ומתארס
פרל נשארת עם לוּט ובחגיגה גדולה של הבוקרים הם רוקדים כשכולם מסתכלים בהם. אביו הסנטור קורא לו ואומר שלא עבד בחווה שלושים שנה כדי שהיא תהפוך לשמורה אינדיאנית. לוּט מרגיע אותו ואומר שאין לו כל כוונה לשאת את פרל.
כאשר לוּט מודיעה לפרל כי אין בכוונתו לשאתה, היא בורחת ממנו. היא נפגשת עם הבוקר סם פירס (צ'ארלס ביקפורד) שהוא רווק מבוגר. הוא מציע לה נישואים והיא נענית לו.
לוּט נפגש עם סם פירס בבר ואומר לו כי פרל היא שלו ואין לו כל רשות לשאתה. מתפתח דו-קרב אקדחים שבסופו הורג לוּט את סם. לוּט נמלט ומוכרז כעבריין נמלט.
כאשר לורה בל מתה, מגיע ג'סי לחווה, פוגש את פרל ומציע לה לעבור להתגורר באוסטין. לוּט נפגש שם עם ג'סי ומתפתח שם ויכוח שבסופו יורה לוט באחיו ופוצע אותו קשה.
לוּט שולח שליח לפרל ומודיע שהוא מחכה לה במקום מרוחק במדבר. פרל מגיעה למקום חמושה ברובה כדי להרוג אותו. מתפתח דו-קרב שבו נפצעים שניהם. לוט נפצע קשה וקורא לפרל כי הוא אוהב אותה. היא זורקת את הרובה וזוחלת אליו פצועה קשה עד שהיא מגיעה אליו. שניהם נופחים את נשמתם זה בזרועות זו.
פאול שטרן

ביוגרפיה

ד"ר שטרן היה עורך-דין ודיפלומט. כאשר אוסטריה סופחה לגרמניה (אנשלוס) בשנת 1938 החזיר ד"ר שטרן לשלטון הנאצי את צלב הברזל, שקיבל במלחמת העולם הראשונה וצירף אליו מכתב מעליב. כתוצאה מכך הוכנס על ידי הנאצים לרשימת נדונים למוות בה נמצא במקום ה-11. הוא מצא מקום מחבוא ואחרי כן ברח לאנגליה. הבריחה בוצעה באמצעות מעבר בהרי האלפים לשווייץ ומשם לאנגליה. שטרן קיבל אזרחות בריטית במשך עשור היה דמות מרכזית בברידג' של מדינה זו. שטרן הקים בית-ספר לברידג' בו לימד את השיטה שלו והרבה לשחק בתחרויות.

למרות היותו דיפלומט, נודע בחוסר סובלנות כלפי טעויות אוויליות בברידג'. את שותפיו כינה בשמות לא מחמיאים של חיות, כגון: חמור או שור. כשנשאל מדוע הוא מכנה אותם בשמות כאלה, השיב בדיפלומטיות שעל ידי כך הוא מבטא את אהבתו לחיות. באחד המקרים אף שפך ספל קפה על שותפו. כשנשאל על ידי עיתונאי על התקרית אמר: "זה לא רציני, לא היה בספל סוכר".
נפרטי-אבת

קבר

הקבר הידוע שלה נמצא בגיזה (G 1225). מידותיו של המצטבה (מבנה קבר במצרים העתיקה, בעל צורה מלבנית דמוית בית עם גג שטוח וקירות משופעים) שלה הוא 24.25 על 11.05 מ'.  
פסל שלה, כיום ממוקם במינכן, מקורו ככל הנראה בקבר שלה.   
ישנו לוח סטלה ידוע המתאר את הנסיכה שנמצא כעת במוזיאון הלובר. נפרטי-אבת מוצגת בו יושבת ופניה פונות לכיוון ימין. היא נראית בו עם פיאה של שיער ארוך ובגד העשוי מעור פנתר. על שולחן המונח מול רגליה מציע מנחות שונות, כמקובל, המציין "מוצרי השדה" וכן מוצרי מזון אחרים. מתחת לשולחן מוצגות מינחות אחרות שונות הכוללות פשתן ומשחה משמאל, ומימין מנחות לחם, בירה, אוריקס ושור. מימין ללוח מוצגת רשימת פשתן.  
הקבר כלל במקור פיר אחד, שהכיל את קבורתו של נפרטי-אבת. 
הפיר כולל מעבר ותא. נמצאו שברי ארון גיר לבן עם מכסה שטוח. 
באחת מפינות החדר נחפר בור חופה. החדר הכיל כמה קערות וצנצנות. 
מאוחר יותר נוסף נספח עם פיר קבורה נוסף, אך הוא נמצא ריק.
אכסניית בארנארד

אכסניית בארנארד (באנגלית: Barnard's Inn) הייתה אכסניית אוצר בלונדון בירת אנגליה. האכסניה הייתה ממוקמת בשכונת הוברן. כיום המבנה משמש את מכללת גרשאם (Gresham College).

היסטוריה

ראשיתה של אכסניית בארנארד באמצע המאה ה-13. תעוד משנת 1232 מציין כי שטח האכסניה היה חלק מאחוזתו של סר אדם דה בייסינג, הלורד ראש העיר של הסיטי של לונדון. שטחי האדמה עברו לג'ון מקוורת', דיקן לינקולן, אשר במותו, בשנת 1451, הוריש את האכסניה למוסדות הכנסייה של לינקולן. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1454 נוסדה במקום אכסניית אוצר ששימשה כבית מגורים לתלמידי אכסניות המשפט גריי וסטייפל.
מבנה האכסניה ניזוק במהלך מהומות גורדון בשנת 1780 עת מבנה מזקקה סמוך, שהיה בבעלות נוצרי קתולי הוצת על ידי הפורעים. השריפה פגעה באולם הראשי של האכסניה ובחלק ממבני המגורים.
במהלך המאה ה-17 שימשה האכסניה למגורי עורכי דין, ובשנת 1830 הפכה למשרדי עורכי דין. בשנת 1888 בוטל התפקיד של "דיקן לינקולן" והאכסניה נרכשה על ידי גילדת האורגים על מנת לשמש כבית ספר. בית הספר פעל עד שנת 1959 ומאז שנת 1991 המבנה משמש את מכללת גרשאם.

תיאור המבנה

חדרי עורכי הדין במבנה הנוכחי מקורם במאה ה-18. חלקים מאולם הסעודות מקורם במאה ה-15. חיפוי העץ ועיטורי הזהב של האולם מקורם במאה ה-16. חלק מלבני קירות המרתף מקורם במבנה מהתקופה הרומית.
לאחר שהמבנה הוזנח במאה ה-19, דאגה גילדת האורגים לשיקומו, ועבודות השיקום נערכו בשנת 1932. במסגרת שיקום אולם הסעודות הוסר גג המבנה, שופץ ושוחזר והושב למקומו. בנוסף הותקנו שני אחים בסגנון טיודור.
האולם שופץ לאחרונה בשנת 1990 על מנת להתאימו לצורכי מכללת גרשאם.

אזכורים בספרות

פיפ, גיבור ספרו של צ'ארלס דיקנס "תקוות גדולות" התגורר על פי הספר באכסניית בארנארד. דיקנס עצמו התגורר באכסניה סמוכה.
בית עמנואל

היסטוריה

ב-1868 החלו הטמפלרים לרכוש את מבני המושבה האמריקאית הנטושה, וב-1871 רכשו את המבנה בן שתי הקומות ואת החצר הגדולה הצמודה אליו. לבניין שניצב אותה עת ברחוב הים 11 (Seestraße), נוספו שני אגפים, כנראה בתכנונו של האדריכל תיאודור זנדל שהתגורר בבית העץ השוכן עד היום ברחוב אורבך 17. המבנה החדש שימש במשך מספר שנים כבית ספר, פנימייה וכבית העם של הקהילה.
ב-1878 נרכש הבניין בידי הברון הרוסי פלטון פון אוסטינוב (סבו של השחקן פיטר יוסטינוב). פון אוסטינוב הוסיף למבנה קומה שלישית, והחצר הגדולה הפכה לאחד הגנים המתוכננים הראשונים בארץ. בגן נשתלו צמחים טרופיים ואחרים, והובאו אליו קופים ותוכיים. תכנון הגן נעשה בידי נסים בכור אלחדיף, ראשון בוגרי בית הספר היהודי החקלאי מקווה ישראל. הגן הפך למקום בילוי אהוד על תושבי הסביבה. ב-1879 חנך הברון מוזיאון בקומת המבנה הראשונה, שבו הוצג אוסף העתיקות שאסף ברחבי ארץ ישראל. עם תחילת העלייה הראשונה זכו עולים חדשים נזקקים לסיוע ולטיפול רפואי במבנה.
ב-1895 פתח פון אוסטינוב את "מלון הפארק" (Hôtel du Parc) בשתי הקומות הראשונות של הבניין, וקרא לו על שם הגן המטופח שהשתרע סביבו. הברון עצמו התגורר בקומה השלישית, אך יש הטוענים כי המלון נפתח כאשר הונו של פון אוסטינוב התדלדל, והוא נאלץ לעבור להתגורר בבית העץ השוכן כיום ברחוב בר הופמן 9‏. ב-27 באוקטובר 1898 התארחו במלון הקיסר הגרמני וילהלם השני ורעייתו בעת ביקורם בארץ ישראל, בעוד שפמלייתם שוכנה במלון ירושלים הסמוך. בשנת 1913 עזבו בני הזוג פון אוסטינוב את הארץ ושבו לבריטניה ולאחר מכן לרוסיה; ושמו של המלון הוסב ל"מלון פארק" (Park Hotel). אלמנתו של פון אוסטינוב מכרה את המבנה לחברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים בשנת 1926, וזו פתחה בו בית ספר תיכון לבנות. ב-1934 הלאימו שלטונות המנדט הבריטי את המבנה והוא שימש כתחנת משטרה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות ב-1947 ניצב המבנה בחזית הלחימה שבין תל אביב ויפו, והוא שימש את צה"ל עד שנת 1954. עם פינויו בידי הצבא הושב הבניין ל"משלחת הכנסייה בקרב העם היהודי" (Church's Ministry Among Jewish People או CMJ), היורשת של החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים, ומאז שנות ה-70 של המאה ה-20 פועלת בו קהילת היהודים המשיחים "בית עמנואל", המפעילה בו אכסניה, מרכז מסיונרי ומרכז קהילתי.
ביל סטרות'

ביל סטרות' (1875–1956) היה מאמנה השני של קבוצת גלאזגו ריינג'רס הסקוטית, אותה אימן במשך 34 שנים בין 1920 ל-1954. מלבד זאת, סטרות' החזיק במשרות נוספות במועדון.

קריירה

סטרות' נולד בעיר אדינבורו והיה סתת במקצועו וכן ספורטאי מקצועני. הוא אימן את קבוצות קלייד והארטס לפני שאייש את עמדת עוזר המאמן בריינג'רס ב-1914. בשנת 1920, בהיותו בן 45, קיבל את משרת המאמן הראשי לאחר שקודמו בתפקיד, וויליאם וילטון, נהרג בתאונה ימית.
סטרות' הביא את ריינג'רס ל-18 זכיות באליפות סקוטלנד, בהן 14 זכיות ב-19 שנים לפני מלחמת העולם השנייה, מתוכן 5 אליפויות ברצף בשנים 1927–1931. בתקופת כהונתו של סטרות' זכה המועדון בדאבל הראשון שלו בשנת 1928, ובטרבל הראשון ב-1949.
סטרות' היה ידוע כאדם שמשליט משמעת והתעקש שהשחקנים יופיעו לאימונים בצווארון ובעניבה. לפי אחד הסיפורים, סטרות' נהג לצפות מחלונות היציע המרכזי בשחקנים המגיעים לאימון באצטדיון אייברוקס. אם שחקן היה נתפס עם ידיו בכיסים, סטרות' היה מתעקש שיצא מהאצטדיון ויחזור בשנית עם ידיו בצדי הגוף.
ב-1947 התמנה סטרות' למנהל המועדון וב-1954, לאחר פרישתו מאימון הקבוצה, קיבל את תפקיד סגן היו"ר. הוא נפטר לאחר שנתיים, בגיל 81. בשנת 2005 יו"ר ריינג'רס דייוויד מארי הסיר את הלוט מעל פסל ארד של סטרות' ביציע המרכזי באייברוקס. ב-9 בספטמבר 2006, שונה שמו של היציע המרכזי באצטדיון ל"יציע ביל סטרות'" להנצחת תרומתו למועדון.
שחוטי חוץ

מקור האיסור

מקור האיסור הוא בפרשת אחרי מות:
איש איש מבית ישראל אשר ישחט שור או כשב או עז במחנה, או אשר ישחט מחוץ למחנה. ואל פתח אהל מועד לא הביאו להקריב קרבן לה' לפני משכן ה', דם יחשב לאיש ההוא דם שפך ונכרת האיש ההוא מקרב עמו... ואלהם תאמר איש איש מבית ישראל ומן הגר אשר יגור בתוכם, אשר יעלה עלה או זבח. ואל פתח אהל מועד לא יביאנו לעשות אתו לה', ונכרת האיש ההוא מעמיו.
— ספר ויקרא, פרק י"ז, פסוקים ג'-ט'

דיני האיסור

בתורה מופיעים שני איסורים. האחד, לשחוט קרבנות בחוץ, והאחר, להקטיר אותם בחוץ. חז"ל לומדים מריבוי הפסוקים שיש גם איסור על זריקת הדם בחוץ. העובר על כל אחד משלשה איסורים אלה במזיד חייב כרת, ואם עבר בשוגג חייב להביא קרבן חטאת.
יום זה לישראל

מחבר הפיוט

האקרוסטיכון המקורי של הפיוט יום זה לישראל היה 'יצחק סלמה חזן'. משום מה, כמה חרוזים נפלו, ובמשך כמה מאות שנים היה חתום 'יצחק לח'. בתקופה מאוחרת, הרחיב משורר את השיר, כך שהחתימה נהפכה להיות 'יצחק לוריא חזק'. ולכן היו כאלו שייחסו את הפיוט (בטעות) לאר"י, אלא שהדבר אינו אפשרי, מאחר שחלק מבתי הפיוט חוברו קודם זמנו של האר"י, והודפסו במחזור ארם צובא שקדם ללידת האר"י.

תוכן  הפיוט

מתאר את השבת, מצוותיה וחוקיה כמנחמות במנוחתן והמאירות את עם ישראל המתגעגע לארץ ישראל בעודו נמצא בגלות. כמו שביום שבת משורר עם ישראל לאלוהיו "קול רנה וישועה" כך גם הגאולה המובטחת לשומרי יום השבת. כמו יום השבת (בימי החול) טרם הגיעה לעם ישראל וטרם הופיעה בפניו וכי היא נראית כחזיון עתידני הנראה לעין.
מפרץ אוסקה

מפרץ אוסקה (ביפנית: 大阪湾) הוא מפרץ בחופו הדרומי של האי הונשו ביפן. המפרץ מהווה את חלקו המזרחי של הים הפנימי סטו, וסביבו שוכן אזור מטרופולין חבל קנסאי, הכולל את הערים אוסקה וקובה.
המפרץ תחום על ידי חבל קנסאי מצדדיו הצפוני והמזרחי, וממערב לו שוכן האי אוואג'י. תעלת קיי מפרידה בין המפרץ לבין האוקיינוס השקט, ומצר אקשי מפריד בינו לבין חלקו המערבי של הים הפנימי. לחופי המפרץ מצויים נמלים מרכזיים של יפן ובהם אוסקה, קובה, נישינומיה, סאקאי, אמגסקי והנן.
חלקים מהמפרץ יובשו, והוקמו בו איים מלאכותיים שעל אחד מהם נבנה נמל התעופה הבינלאומי של קנסאי. אי מלאכותי נוסף הוא האי רוקו.
האיים בדרום המפרץ מהווים חלק מהפארק הלאומי הים הפנימי סטו.
המלחמה האיטלקית-עות'מאנית

רקע

בתחילת המאה ה-20 חילקו ביניהן מעצמות אירופה את אזורי השפעתן בצפון אפריקה. צרפת קיבלה את מרוקו, בריטניה את מצרים ואיטליה את מדינת טריפולי.

מהלך המלחמה

בסוף ספטמבר 1911 הפגיזו אניות איטלקיות את טריפולי. החיילים העותמאנים עזבו את העיר והצבא האיטלקי נכנס אליו. בהמשך יצאו החיילים האיטלקיים מן העיר לכבוש מצודות בסביבותיה. ב-23 - 27 באוקטובר 1911 ביצעו הצבא העותמאני וכוחות ערביים התקפת נגד והאיטלקים נאלצו לסגת חזרה אל העיר. הכוחות העותמאנים הקיפו את העיר וצרו עליה. בתחילת דצמבר 1911 הצליחו האיטלקים להכות את העותמאנים ולשחרר את המצור מעל טריפולי. 
באפריל-מאי 1912 כבשה איטליה את האיים הדודקאנסיים. תחילה נכבשה אסטיפליה, בגלל הנמל שלה, ולאחר מכן נכבש האי הגדול ביותר בארכיפלג, רודוס ושאר האיים. 
באוגוסט-ספטמבר 1912 התקיימו שיחות שלום בין איטליה וטורקיה, שהסתיימו באוקטובר בחתימת הסכם אוּשִׁי (הידוע גם בשם הסכם לוזאן הראשון). בהסכם הסכימה איטליה להחזיר את האיים הדודקאנסיים לטורקיה, אך הנוסח המעורפל של ההסכם אפשר לה דה-פקטו להמשיך לשלוט באיים. כמו כן העות'מאנים הסיגו את צבאם מטריפוליטניה וקירנאיקה והשאירו בהן נציגות סמלית של ה"ח'ליפות". נסיגת הכוחות הטורקיים איפשרה לאיטלקים להעמיק בכיבוש בשטחי לוב בשנת 1913 ולאחר מכן. ב-24 ביולי 1923, לאחר תבוסת העות'מאנים במלחמת העולם הראשונה וסיום מלחמת יוון-טורקיה נחתם הסכם לוזאן, בו ויתרה האימפריה על השליטה באיים הדודקאנסיים באופן רשמי.
כתוצאה של המלחמה קיבלה איטליה את הפרובינציות העות'מאניות טריפוליטניה פזאן וקירנאיקה, שביחד יוצרות את לוב המודרנית.

השפעה

למרות היקפה המוגבל, למלחמה הייתה חשיבות גבוהה בכך שערערה את מעמדה של האימפריה העות'מאנית בבלקן ועוררה את הלאומיות האתנית בשטחים שנשלטו על ידי העות'מאנים ולתושביהם הייתה זיקה למדינות שונות בחבל. שיאו של תהליך התעוררות זה בא לידי ביטוי שנתיים מאוחר יותר כשפרצה מלחמת העולם הראשונה. לאחר שנוכחו באוזלת היד העות'מאנית אל מול הכוחות האיטלקים וחוסר הארגון בצבא האימפריה, תקפו החברות בליגה הבלקנית את העות'מאנים עוד בטרם הסתיימה המלחמה מול האיטלקים, מתקפה שנודעה בשם מלחמת הבלקן הראשונה. 
במלחמה זו נעשה שימוש בטכנולוגיה מתקדמת. במיוחד בצפלינים ומטוסים. ב-23 באוקטובר 1911, צי אווירי איטלקי טס לכיוון הקווים העות'מאנים וב-1 בנובמבר, הוטלה הפצצה הראשונה בהיסטוריה מהאוויר על הכוחות העות'מאנים בלוב.
במלחמה זו התבלטו אנוור פאשה, לימים אחד מחברי הטריאומווירט שהנהיג את האימפריה העותמאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, ומוסטפא כמאל אטאטורק, שנשלח ללוב וביסס כך את מעמדו כקצין בצבא. לימים גיבור מלחמת העצמאות של טורקיה והנשיא הראשון של טורקיה אחרי מלחמת העולם הראשונה.
לאופולד פון זאכר-מאזוך

לאופולד פון זאכר-מאזוֹך (בגרמנית: Leopold von Sacher-Masoch; ‏27 בינואר 1836 - 9 במרץ 1895) היה סופר ועיתונאי אוסטרי.

חייו

מאזוך נולד בלמברג שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום לבוב באוקראינה).
היה בנו של מנהל תחנת משטרה בלמברג ושל שארלוט פון מאזוך, אצילה אוקראינית.
הוא תיכנן לכתוב סדרה של 6 נובלות תחת הכותרת "מורשת קין". רק שתי הנובלות הראשונות הושלמו; המפורסמת מביניהן היא "ונוס בפרווה".
הנובלה מספרת על אדם בשם סוורין, שהיה כה שיכור מאהבה לאישה בשם וונדה עד שביקש להיות לה לעבד ועודד אותה להתייחס אליו בקשיחות, להשפילו ולהכותו. סוורין מתאר את תחושותיו כיותר מסנסציוניות.
בסוף הספר סוורין מפסיק לגרום לתשוקותיו להתממש בהצהרה שגברים צריכים לשלוט על נשים עד שהן ישתוו להם בחינוך ובזכויות, סוף שיכול להתפרש כפמיניסטי ושוביניסטי כאחד.
הספר התבסס על התנסויות של מאזוך עם אשתו, פאני פון פיסטור (ששמה בספר הוא וונדה), שאיתה היה לו חוזה, שבו אכזריות, כאב והשפלות שיחקו תפקיד מכריע, אשר נתן לה שליטה אבסלוטית בו.
מאזוך ראה את הנשיות כהתגלמות הטבע - פראי, אכזרי וחסר מעצורים. 
הפסיכיאטר הגרמני ריכרד פון קראפט-אבינג היה הראשון שהגדיר, בשנת 1869, את הפנטזיות וההתנסויות של זאכר-מאזוך כסטייה מינית, אף על פי שבני תקופתו של הסופר לא ראו בארוטיקה שלו דבר חריג. אבינג היה גם זה שהעניק למאזוך את הכבוד המפוקפק שבשימוש בשמו להגדרת הסינדרום: מזוכיזם.
הנובלה כמעט מקבילה לחייו של מאזוך. 
מאזוך מת בפרנקפורט שבגרמניה.
פחמן אלפא ובטא

בכימיה אורגנית, פחמן אלפא (Cα) מתייחס לאטום הפחמן הראשון הקשור לקבוצה פונקציונלית כלשהי במולקולה. אטום הפחמן השני מכונה פחמן בטא (Cβ), והפחמנים הבאים מקבלים ייצוג גם הם על פי סדר האלפבית היווני.
נומנקלטורה זהה נוהגת ביחס לאטומי המימן הקשורים לאטומי הפחמן; אטום המימן הקשור לפחמן אלפא מכונה מימן אלפא, אטום המימן הקשור לפחמן בטא מכונה מימן בטא וכן הלאה.
נומנקלטורה זו אינה עומדת בקנה אחד עם הנומנקלטורה של IUPAC המעודדת זיהוי פחמנים באמצעות ספרות ולא באמצעות אותיות יווניות, אך למרות זאת שיטה זו נותרה פופולרית מאוד.
מולקולה אורגנית בעלת יותר מקבוצה פונקציונלית אחת עלולה להיות מקור לבלבול; באופן כללי ניתן לומר שהקבוצה הפונקציונלית האחראית לשמה או לסיווגה של המולקולה היא קבוצת הרפרנס עבור נומנקלטורת אטומי הפחמן. לדוגמה, המולקולות ניטרוסטירן ופנתילאמין דומות מאוד במבנה שלהן, ומולקולת הניטרוסטירן אף יכולה ליצור פנתילאמין כאשר היא מחוזרת. עם זאת, פחמן האלפא של ניטרוסטירן ממוקם בסמוך לקבוצת הפניל, ואילו במקרה של פנתילאמין - אותו הפחמן בדיוק מוגדר כפחמן בטא, שכן אצל פנתילאמין (שהוא יותר אמין מאשר סטירן) מונים את הפחמנים מהצד ההופכי של המולקולה.

חלבונים וחומצות אמינו

המונח "פחמן אלפא" משמש גם ביחס לחלבונים ולחומצות אמינו, ומייצג את השלד הפחמני שלפני הפחמן הקרבונילי. על כן, כאשר קוראים לאורך השלד הפחמני של חלבון מסוים מכיוון הקצה האמיני (N) לכיוון הקצה הקרבוקסילי (C), נקבל רצף של -[קצה N - פחמן אלפא - קצה C (פחמן קרבונילי)] n פעמים וכן הלאה. פחמן האלפא נמצא במקום בו המתמירים השונים נקשרים לחומצות האמינו השונות; קבוצות אלו, הידועות גם בשם "שרשרת ה-R", הן היוצרות את השונות בין חומצות האמינו, ומעניקות לפחמן האלפא את תכונותיו הסטריאוגניות אצל כל חומצות האמינו השונות, לבד מגליצין.
בחומצות אמינו, אם כן, פחמן אלפא ימצא במקום אליו נקשרת שרשרת ה-R, ואילו פחמני בטא, גמא וכן הלאה, יהיו ממוקמים לאורך שרשרת ה-R. 
פחמן האלפא הוא המרכז הכיראלי של חומצות האמינו, שכן הוא קשור ל-4 קבוצות שונות: לקבוצה הקרבוקסילית, לקבוצה האמינית, לשרשרת ה-R ולאטום מימן. בגלל הפיזור במרחב במבנה טטראדרלי של האורביטלים שמסביב לפחמן האלפא, 4 הקבוצות השונות הקשורות אליו יכולות ליצור 2 סידורים מרחביים שונים, או במילים אחרות - "סטריאואיזומרים" שונים. אצל חומצת האמינו גליצין, שרשרת ה-R מורכבת גם היא מאטום מימן בודד (כלומר לא קיימות 4 קבוצות שונות הקשורות לפחמן האלפא), ועל כן פחמן האלפא חסר את התכונות הסטריאוגניות הקיימות אצל יתר חומצות האמינו. בנוסף, אצל גליצין גם לא קיים פחמן בטא, בניגוד ליתר חומצות האמינו.
פחמן האלפא של חומצות האמינו חשוב בקיפול חלבונים: כאשר מתארים חלבון (הבנוי משרשרת חומצות אמינו) לעיתים קרובות מייצגים בקירוב את מיקום חומצת האמינו על פי מיקום פחמן האלפא שלה. ככלל, פחמני האלפא של חומצות אמינו סמוכות בחלבון נמצאים במרחק של 3.8 אנגסטרום (380 פיקומטר) אחד מהשני.
נו'וה

נוּ'וָה (סינית: 女媧, פיניין: Nǚ​wā) היא אלה במיתולוגיה הסינית העתיקה. היא ידועה כמי שיצרה את המין האנושי ותיקנה את השמיים. על פי רשומות ההיסטוריון וכמה מקורות נוספים היא אף נחשבת אחת משלושת המלכים וחמשת הקיסרים.

נו'וה בתיעודים הקדומים

החוואי נאן דזה מן המאה ה-2 לפנה"ס, משייך את נו'וה לתקופה בה השמים והארץ שררו בתוהו:
בימי קדם, בטלו ארבעת העמודים, תשעת המחוזות נבקעו, השמיים לא כיסו לחלוטין, והיקף ארץ לא נמלא, האש עלתה בלהבות מבלי לחדול, והמים גאו למרחב מבלי לנוח, חיות טרף אכלו אנשים הגונים, וציפורי טרף חטפו זקנים וחלשים. לפיכך התיכה נו'וה את אבן חמשת הצבעים על מנת לתקן את השמיים הכחלחלים, שברה את רגליו של הצב אאו על מנת להציב ארבעת העמודים, הרגה את הדרקון השחור על מנת להקל על מחוז ג'י, וערמה קנים ואפר על מנת לעצור את המים הגואים. השמיים הכחלחלים תוקנו, ארבעת העמודים נזקפו, המים הגואים יובשו, מחוז ג'י שקט, החיות האלימות מתו והאנשים ההגונים עשו מחייתם.
— "חוואי נאן דזה" בפרק "תבנית ההתבוננות באופל"
התוהו, כמו גם תיקון השמיים, מקושרים למאבק בין גונגגונג לבין הקיסר גְ'ווָאנְשׂוּ' ולפגיעה בהר בוג'ואו שהפכה לנושא מוכר בסיפורי הפולקלור הסיניים. בהמשך אותו פרק מוזכר כי נו'וה ופו שי לא חוקקו חוקים, אלא שלטו בעזרת הסגולה.
אותן אגדות על נו'וה מוזכרות גם בשירים של צ'ו שמקורם במאות 3-4 לפנה"ס.
ב"מאזן דיונים" מן המאה ה-2 לספירה ובליה דזה מן המאה ה3-4 לספירה ניתן לאגדה הקשר אטיולוגי: מאחר שלשמיים חסרה תמיכה בצפון-מערב, גורמי השמיים זורמים לשם, ומאחר שלאדמה חסרה תמיכה בדרום-מזרח, הנהרות נשפכים לשם. אך בעוד ש"מאזן דיונים" מייחס את הנטייה לכך שלא הוצבו רגלי צב באותן נקודות, הליה דזה דווקא טוען כי שבירת העמודים בידי גונגגונג בוצעה לאחר התיקון של נו'וה, ולכן המצב המתואר הוא גם המצב כיום.
בשוו ון ג'יה דזה מן המאה ה-2 לספירה, בערך 媧, מצוין כי מדובר באלה שהביאה להיווצרות ריבוא היצורים, ואולם ב"מאזן דיונים" דווקא נאמר (כחלק מטיעון): "נו'וה, אדם היתה, והאדם גם אם גבוה הוא, לא יגיע לשמיים.", אם כי ייתכן שהכוונה שם למידותיה הפיזיות בלבד. 
בערך 簧 (שם של כלי נגינה) ב"שוו ון גיה דזה" מצוין כי היא יצרה את כלי הנגינה המוכר כיום כמבוסס על נשיפה בלשוניות מתכת.
במאמרות האדון הנחבא גם הוא מן המאה ה-2 לספירה, מוזכר כי מלבד פו שי ושנונג, זהותו של השלישי מבין שלושת המלכים נתונה לוויכוח, ובין הדעות השונות יש מי שטוענים כי מדובר בנו'וה. גם צידוקי המנהגים בן אותה תקופה מצטט ספר אחר בו נטען במפורש שהיא אחת משלושת המלכים.
בטקסטים מאוחרים יותר כגון "תיעוד הפלאים הייחודיים" מן המאה ה7-9 לספירה, נו'וה מתוארת כאשתו של פו שי, כאחותו של פו שי, או כשניהם גם יחד.
"הקלאסיקה של ההרים והימים", כהרגלה, מכילה התייחסות שאינה מראה כל קשר למקורות האחרים: "יש שם עשרה אלים הנקראים קרביה של נו'וה, אשר הפכו לאלים והתיישבו במישור ליגואנג".

דמותה

באגדות ובציורים שונים מוצגת נו'וה, כמו מלכים קדומים אחרים, כבעלת גוף נחש. אזכור לכך ניתן אף למצוא בספרות הדאואיסטית העתיקה:
אדון פאו שי, אדונית נו'וה, אדון שנונג ואדון הקיסר יו', היו להם גוף נחש ופני אדם, ראש שור ואף נמר. צורתם לא הייתה אנושית, אך הייתה להם סגולה של קדושים גדולים.
— "ליה דזה" בפרק "הקיסר הצהוב"
"מאזן דיונים" מציין גם כי נהוג לצייר את דמותה כדמות אישה נשואה.