google/wiki40b huggingface dataset:
ארל לויד

נעורים ומכללות

לויד נולד וגדל בעיר אלכסנדריה שבוירג'יניה, ולמד בבית ספר מופרד. ככדורסלן מצטיין קיבל מלגת לימודים מאוניברסיטת המדינה של וירג'יניה המערבית, בה למד בין השנים 1946–1950. כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה זכה בשתי אליפויות "מחוז ה-CIAA" של ליגת המכללות השנייה, בעונות 1948 ו-1949. בעונת 1950 רשם ממוצעים של כ-14 נקודות וכ-8 ריבאונדים למשחק, וקבוצתו הפסידה בגמר הטורניר המחוזי.

קריירת משחק

בעונת 1950/1951 היה לויד אחד משלושת השחקנים האפרו-אמריקאים הראשונים בליגת ה-NBA, לצד צ'אק קופר ונת'ניאל קליפטון. בעוד קופר היה הראשון מבין השלושה שנבחר בדראפט ה-NBA (בחירה 14), וקליפטון היה הראשון שחתם על חוזה רשמי, לויד זכור כאפרו-אמריקאי הראשון שהשתתף בפועל במשחק NBA. על אף שנלקח על ידי וושינגטון קפיטולס בבחירה ה-108 בלבד של דראפט ה-NBA‏ 1950, זכה לויד למקום בסגל הקבוצה, ולקח חלק במשחק פתיחת העונה מול רוצ'סטר רויאלס. באותו משחק, שהתקיים ב-31 באוקטובר 1950, קלע לויד 6 נקודות עבור קבוצתו.
ב-9 בינואר 1951, לאחר שבעה משחקים בעונת 1950/1951, התפרקה וושינגטון קפיטולס, ולויד התגייס לצבא ארצות הברית. לקראת עונת 1952/1953 חזר לשחק כדורסל, וחתם בקבוצת סירקיוז נשיונלס בה שיחק ב-6 העונות הבאות. בעונת 1954/1955 רשם שיאי קריירה של 10.2 נקודות, 7.7 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים בממוצע למשחק, וזכה עם הנשיונלס באליפות ה-NBA. בכך היה האפרו-אמריקאי הראשון שזוכה באליפות ה-NBA, לצד חברו לקבוצה ג'ים טאקר.
בעונות 1959 ו-1960 שיחק עבור דטרויט פיסטונס, בטרם פרש ממשחק בגיל 31.

לאחר הפרישה ממשחק

בעונת 1965/1966 מונה לעוזרו של מאמן דטרויט פיסטונס, דייב דבושר, ובמהלך עונת 1971/1972 החליף את בוץ' ואן ברדה קולף כמאמן הראשי של הקבוצה. בכך הפך לאפרו-אמריקאי הרביעי שמשמש כמאמן ראשי ב-NBA, אחרי ביל ראסל, לני וילקינס ואל אטלס. עד סיום אותה עונה רשמה דטרויט מאזן ניצחונות שלילי 20–50, ולאחר שפתחה את העונה העוקבת עם מאזן 2–5 פיטרה את לויד מאימון הקבוצה, ומינתה במקומו את ריי סקוט.
בשנים הבאות עבד לויד בהשמת עובדים במערכת החינוך הציבורי בדטרויט. בשנת 2003 הונצח בהיכל התהילה של הכדורסל כ"תורם לכדורסל".
ב-26 בפברואר 2015 נפטר לויד, בגיל 86.
רחוב הנרי

רחוב הנרי (באירית: Sráid Anraí, באנגלית: Henry Street) בעיר דבלין שוכן בחלק שמצפון לנהר ליפי ונחשב לרחוב הקניות השני בחשיבותו בעיר, לאחר רחוב גרפטון. 
הרחוב מתחיל בחוד של דבלין שברחוב או'קונל בצד מזרח ועד לרחוב ליפי בצד מערב. לאחר רחוב ליפי משתנה שם הרחוב לרחוב מרי, הנחשב כהמשכו של רחוב הנרי ודומה לו במאפייניו. 
האחראי לפיתוח רחוב זה היה הנרי מור, רוזן דרוהדה אשר הכשיר אדמות ופיתח את האזור. על שמו נקרא הרחוב וכן גם רחובות סמוכים כמו רחוב מור, רחוב ארל, רחוב אוף ליין ורחוב דרוהדה.

אודות

מאז שנות השמונים הפך הרחוב למדרחוב. ברחוב מרכולים, מרכזי קניות וחנויות קטנות ועצמאיות, כ-200 במספר.
ברחוב מופיעים כדרך קבע אומני רחוב, מוזיקאים, כותבי שירים, וחקיינים.

מרכזי קניות

מרכז הקניות ג'רביס מרכז הקניות הגדול ביותר במרכז העיר. בעל שלוש קומות, בשתיים הראשונות ישנן חנויות ובשלישית מזון מהיר. 
מרכז הקניות Ilac: מרכז הקניות הוותיק במרכז העיר. בעל מבנה קומה אחת המכיל חנויות רבות.
ים מרמרה

מקור השם

ביוון העתיקה ים זה נקרא פרופונטיס (Προποντίς) מפני שהוא הים (pontic) שלפני (pro) הים השחור שדרכו עברו יורדי הים מהים האגאי.
כיום מקור השם מיוונית μάρμαρά (marmaro) שפירושו שיש על שם מחצבות השיש הרבות הקיימות במספר איים בים.

גאוגרפיה

ים מרמרה נמצא בין החלק האסייתי והחלק האירופי של טורקיה. תחת ים מרמרה עובר קו שבר הצפון-אנטולי אשר היה מוקד לרעידות אדמה רבות בשלהי המאה ה-20, בהן רעידת האדמה באיזמיט בשנת 1999.
בים מרמרה שתי קבוצות איים עיקריות: איי הנסיכים ואיי מרמרה. באיי מרמרה מחצבות שיש רבות.

מליחות

המליחות הממוצעת של מי ים מרמרה היא כ-22 חלקים לאלף, גבוהה מעט יותר ממי הים השחור ונמוכה בכשני שלישים ממליחות אוקיינוסי העולם. אולם, בקרקעית הים רמת המליחות גבוהה יותר ומגיעה לכדי 38 חלקים לאלף, הדומה לזו של מי הים התיכון. שכבת מים עמוקה ומלוחה זו אינה עולה לפני הים. מקור עיקרי למים מתוקים בים מרמרה הם הנהרות הנשפכים אליו: ביגה (גרניקוס), סורלוק, וגונן. להוציא אגן ניקוז קטן בחבל תראקיה, רוב אגן הניקוז של ים מרמרה הוא בחבל אנטוליה.
טבח שכא

רקע

העיירה שכא שוכנת לחוף הים התיכון, בנפת בתרון שבמחוז צפון לבנון, דרומית לעיר הנמל טריפולי וכ-15 קילומטר מהעיר בתרון. אוכלוסיית העיירה נוצרית מארונית, ובמקום מוסדות דת מארוניים ובתי ספר דתיים.
בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון נשלט האזור על ידי מיליציות פלסטיניות, אך העיירה עצמה הייתה מובלעת נוצרית בשליטת המיליציה המארונית "הכוחות הלבנוניים" וכותרה על ידי כוחות עוינים. העיירה הותקפה רבות על ידי לוחמים פלסטינים ומוסלמים, אשר בסיסם היה בעיר טריפולי. התקפות אלה אמנם גבו קורבנות רבים, אך לא הגיעו למצב של טבח בזכות שהייתם של לוחמי "הכוחות הלבנוניים" בכפר וההגנה שסיפקו לתושבים.

הטבח

ב-5 ביולי 1976 החלו יוצאים לוחמים פלסטינים חמושים מטריפולי דרומה, לכיוון העיירה. הפלסטינים, בעודם מתקרבים אל העיירה, פתחו בירי לעבר מכוניות שנסעו בכביש המוביל אל שכא. כאשר נודע לתושבי העיירה על הלוחמים המתקרבים, קיבלו אנשי הכמורה הוראה לצלצל בפעמוני הכנסייה המקומית כאות אזהרה לתושבי העיירה וללוחמים המארונים. כאשר נכנסו הפלסטינים אל העיירה, התפתח במקום קרב בין שתי המיליציות: הפלסטינית והנוצרית. הפלסטינים החמושים, אשר היו רבים מספרית מהלוחמים הנוצרים, גברו על הלוחמים הנוצרים, וכבשו את העיירה.
לאחר כיבוש העיירה, החלו הפלסטינים טובחים בתושבים. לפי עדויות של ניצולים, התוקפים ירו ללא הבחנה בתושבים, שחטו אנשים בעזרת גרזנים, ערפו ראשים ואנסו נשים ונערות. כמו כן, ידוע כי התוקפים הציתו מבנים ומכוניות בהם, בין השאר, הסתתרו אזרחים. בכך, נמנעה מתושבים רבים האפשרות להינצל והם נשרפו בעודם בחיים. בטבח זה נרצחו לפחות 117 נוצרים תושבי העיירה ומספר תושבים מהכפרים הסמוכים, אשר עברו באזור. בנוסף לכך, נזרע הרס רב בעיירה, מבנים רבים ניזוקו קשות והכנסייה המקומית הושחתה.

לאחר הטבח

לאחר הטבח נשארו הכוחות הפלסטיניים בעיירה, שהייתה עד כה מובלעת נוצרית, וסיפחו אותו לשטח שבשליטתם. לאחר היוודע האירוע לראשי המיליציות הנוצריות, החליט אטיין סאקר לשלוח למקום יחידת לוחמים מהמיליציה שלו, "שומרי הארזים" ואליהם הצטרפו כתגבורת לוחמי הפלנגות הנוצריות, בניסיון לכבוש את העיירה חזרה מידי הפלסטינים. בקרב שהתפתח בין שני הכוחות, ב-10 ביולי כבשו הנוצרים את העיירה והניסו את הכוחות הפלסטיניים לצפונה של העיירה, הגובלת בשטח שבשליטתם, ומאוחר יותר הם הונסו מהעיירה כולה. לאחר הטבח, ועל-מנת למנוע מצב עתידי של טבח נוסף בעיירה, הציבו שומרי הארזים יחידת לוחמים לשמור על העיירה ותושביה.
יש הסוברים שטבח זה הוא אחד המניעים לטבח תל א-זעתר אשר ביצעו לוחמי מיליציות מארוניות ב-12 באוגוסט אותה השנה, בתושבי מחנה הפליטים הפלסטינים תל א-זעתר שבפאתי ביירות ובו נהרגו למעלה מ-1,000 פלסטינים.
קרב נאולוכוס

קרב נאולוכוס היה קרב ימי שניטש ב-3 בספטמבר 36 לפנה"ס בין ציי אוקטביוס וסקסטוס פומפיוס ליד נאולוכוס שבחוף הצפון־מזרחי של סיציליה.

רקע

לאחר הניצחון על פומפיוס שהושג בקרב מילאי על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה המחנה הקיסרי ניצל את המומנטום שנוצר והמשיך במלחמה כנגד פומפיוס.
אוקטביוס פלש לסיציליה בראש כוח של 21 לגיונות, 20 אלף פרשים וחמשת אלפים חיל רגלים קל. פומפיוס ביצר את הקניונים מסביב למילאי (כיום מילאצו) אולם הוא נטש אותם כתוצאה מפחד שהצי בפיקודו של אגריפה יתקוף את מילאי וכך אוקטביוס כבש את האזור בקלות.

הקרב

פומפיוס שהבין את נחיתותו בקרב יבשתי סיכם עם אוקטביוס על מועד שבו קרב ימי יערך, דבר זה נעשה מתוך מחשבה שהצי הימי המנוסה של פומפיוס יוכל להביס את זה של אוקטביוס שלמרות הניצחון במילאי היה עדיין בלתי מנוסה באופן יחסי. גודל הציים של שני הצדדים היה של 300 ספינות כל אחד, כל ספינה הייתה מצוידת בבליסטראות וקטפולטות. נעשה גם שימוש על ידי אגריפה במתקן "עורב" משופר שנועד להשתלט ספינות.
הקרב התחיל על ידי ירי מהבליסטראות והקטפולטות, לאחר מכן הספינות החלו לנגח אחת את השנייה תוך שהן עושות ניסיון לעלות את ספינת האויב ולנסות להשתלט עליה תוך עשיית שימוש במתקן ה"עורב", מכיוון שציו של פומפיוס לא נתקל במתקן כזה קודם לכן לא היה להם אמצעי יעיל להורסו.
בסופו של דבר אגריפה הצליח לשבור את ההתנגדות של פומפיוס והביס את הצי, מתוך 300 הספינות של פומפיוס רק 17 הצליחו לברוח והיתר נלכדו או הוטבעו.
התבוסה בקרב סימנה את סוף שלטונו של פומפיוס בסיציליה, הלגיונות שלו ערקו למחנהו של הטריאומוויר השני, פומפיוס עצמו נמלט למזרח שם הוא מצא את מותו בשנת 35 לפנה"ס. אוקטביוס השתמש בניצחון הזה כדי לבסס את מעמדו ברומא ובאיטליה שכן הניצחון על פומפיוס שהיה אחראי למצב המזון הקשה באיטליה קנה את לבם של המוני העם. עם הפופולריות החדשה שלו הוא הדיח את שותפו לטריאומווירט מרקוס אמיליוס לפידוס והשתלט על כוחותיו ושטחיו.
וירג'יניה דייר

וירג'יניה דייר (אנגלית: Virginia Dare; ‏18 באוגוסט 1587, מושבת רואנוק - תאריך לא ידוע, מושבת רואנוק) הייתה הילדה הראשונה שנולדה למתיישבים אנגליים ביבשת אמריקה. ב-400 השנים לאחר מותה, וירג'יניה הפכה לדמות מרכזית בפולקלור ובמיתולוגיה האמריקאית.
מה בדיוק עלה בגורלה של וירג'יניה איננו ידוע, וכן לא ידוע גורלם של שאר מתיישבי "המושבה האבודה". בשנת 1591, כשחזר המושל וייט למושבת רואנוק, לא מצא זכר למתיישביה.
יום הולדתה של וירג'יניה נחגג בצפון קרוליינה.

ביוגרפיה

מעט ידוע על חייה של וירג'יניה דייר, שהיו קצרים כנראה, מכיוון שמושבת רואנוק לא התקיימה זמן רב.
וירג'יניה דייר נולדה במושבת רואנוק (צפון קרוליינה של ימינו) ב-18 אוגוסט 1587, הילדה הראשונה של הורים אנגליים שנולדה בעולם החדש.
אמה של וירג'יניה, אלינור וייט, הייתה בתו של ג'ון וייט, המושל של "המושבה האבודה", . אביה, אננאיס, היה עוזרו של המושל וייט. וירג'יניה נולדה כשלושה חודשים לאחר שהגיעו המתיישבים למושבה. הילדה הייתה בריאה והוטבלה שם ביום ראשון, ומכיוון שהייתה הילדה הראשונה שנולדה בווירג'יניה, שמה היה וירג'יניה.
מעט ידוע על חייהם של הוריה. אמה, אלינור, נולדה בלונדון בסביבות השנה 1563. אלינור נישאה לאננאיס דייר (שנולד בשנת 1560), רעף ובנאי לונדוני שהיה גם הוא חלק ממשלחת רואנוק, בכנסיית סנט ברידג' ברחוב פליט בעיר לונדון. וירג'יניה דייר הייתה אחת משני התינוקות שנולדו למתיישבים ב-1587 והתינוקת הנקבה היחידה שנולדה למתיישבים. תשעה ימים לאחר היוולדה יצא וייט לאנגליה במטרה להשיג סיוע למושבה. בגלל מלחמתה של אנגליה בספרד, והצורך בספינות שיגנו נגד הארמדה הספרדית, הוא לא היה יכול לחזור לרואנוק עד ה-18 באוגוסט 1590, יום הולדתה השלישי של וירג'יניה דייר. כאשר חזר גילה שהיישוב ננטש כבר מזמן. הבניינים קרסו והבתים פורקו. וייט לא מצא זכר לבתו או נכדתו, או אפילו זכר למישהו מ-80 הגברים, 17 הנשים ואחד עשר הילדים שמנתה ה"מושבה האבודה".
א-סמוע

תולדות היישוב

בתקופת המקרא היה במקום יישוב כהנים בשם אשתמוע, המוזכר לראשונה בספר יהושע. אוסביוס מקיסריה בן המאה ה-4 כותב על אשתמוע: "כפר גדול מאוד של יהודים בדרומא מצפון לענים בתחום אלויתרופוליס".
במאה ה-12 הוקמה במקום מצודה צלבנית, שהייתה חלק ממערך ההגנה על הדרך לעבר הירדן, אל המרכז הצלבני החשוב בקיר מואב (אל-כרכ).
על הכפר בתקופת שלטון העות'מאני כתב החיד"א (הרב חיים יוסף אזולאי) בספר "מעגל טוב", כי הוא עבר במקום בשנת תקל"ג (סוף שנת 1772) בדרכו מחברון לאל-עריש, וכי תושבי שמוע הטילו מס מיוחד על זרים שעברו בגבולות העיר.
בכפר נתגלו שרידים רבים, המעידים על יישוב גדול ומבוסס בתקופת המשנה והתלמוד. החשוב שבהם הוא בית הכנסת הגדול, שנחשף במרכז הכפר ובחצרותיו נמצאו, בשימוש משני, שברים ארכיטקטוניים ובהם סמלים יהודיים אופייניים.
חפירות ארכאולוגיות נערכו במקום בשנת 1934 בידי החוקרים מאיר ורייפנברג. במקום נמצאו שרידי בית כנסת עם כתובת פסיפס ומטמון מטבעות גדול. החפירות נמשכו לאחר מלחמת ששת הימים. בשנת 1969 הן הושלמו על ידי זאב ייבין. באותה שנה פונו הדיירים שגרו מעל המבנה ובית הכנסת הוכשר לביקורי הקהל.
בשנת 1970 סקר שמריהו גוטמן את בתי הכפר א-סמוע ומצא בהם פריטי אדריכלות יהודית: 15 משקופים מעוטרים, עם רוזטות אופייניות. על ארבעה משקופים נמצאו תאורי מנורת שבעת הקנים. בקירות המבנים בכפר נמצאו ציורי מנורות פשוטות. שני משקופים הועברו למוזיאון רוקפלר ושלישי לכפר עציון.

היסטוריה מודרנית

תושבי הכפר מעבדים כ-20 אלף דונם, ובכלל זה גידולי תבואה, ירקות ומעט מטעים. ענף גידול הצאן הוא מענפי הפרנסה העיקריים.
ב-13 בנובמבר 1966 פשט צה"ל על הכפר בפעולת תגמול שנודעה כפעולת סמוע, בעקבות פעולות חבלה שנעשו נגד מטרות ישראליות. בפעולה פוצצו עשרות בתים. לירדנים היו 18 הרוגים, ולצה"ל הרוג אחד – מפקד גדוד צנחנים, סא"ל יואב שחם. מהפיצוץ במקום נפגע גם מבנה בית הכנסת העתיק במקום.
רכס קינג (אנטארקטיקה)

היסטוריה

הרכס מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים על הקרקע ותצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים  1960–1963.
שמו של הרכס ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא על שם ג'יימס פ. קינג (James P. King), שהיה קצין מטאורולוגיה במסגרת מבצע קיפאון עמוק בין השנים 1962–1964.
הלנה הודובה

ביוגרפיה

הודובה נולדה בפלזן ולמדה אנתרופולוגיה באוניברסיטת מערב בוהמיה שבעירה.
ב-1999 היא זכתה בתואר "מיס צ'כיה" והלכה לייצג את המדינה בתחרות מיס עולם, לאחר מכן היא השתלבה בתעשיית הדוגמנות בפריז, ניו יורק, לונדון ומילאנו, היא הופיעה בשער גיליון מאי 2005 של מגזין אל ובנוסף גם הגיליון כולו הוקדש לה, דבר שהזניק את מעמדה בתחום האופנה. היא גם כיכבה על השערים של המגזינים טיים ו-"i-D" הבריטי.
היא הצטלמה לקמפיינים של גאפ, איב סאן לורן, דולצ'ה וגבאנה וויקטוריה סיקרט.
ב-2005 היא נבחרה לשמש כשגרירה של רצון טוב עבור אימהות ובריאות לתינוקות ופעוטות וב-2008 הופיעה בארבעה מגזיני אופנה שונים במהדורות שהוקדשו לאימהות.
ב-2009 היא הופיעה לצד פאולינה פוריצקובה ומילוש פורמן בקמפיין של לואי ויטון שעסק גם בצדקה לילדים. 
הודובה היא מייסדת ומנהלת ארגון "ילדי חמניות" (Sunflower Children) העוסק בתמיכה בילדים מיעוטיי יכולת בחמש עשרה מדינות, עקב פעילותה הרבה בתחום הנדבנות היא מכונה "הנסיכה דיאנה הצ'כית", הודובה היא צמחונית.
מישהו בדרך הנה

מישהו בדרך הנה (בנורווגית: Nokon kjem til å komme) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הנורווגי יון פוסה, עבורו זכה בשנת 1996 בפרס איבסן. הצגת הבכורה שלו התקיימה בתיאטרון הנורווגי (Norske Teatret) ב-1996.

העלילה

המחזה מספר על בני זוג, שאין אנו יודעים דבר על עברם וקרויים בשמות "הוא" ו"היא". הם רוכשים בית מבודד ליד הים, ונוסעים להתגורר בו, על מנת להתרחק מהפרעות הסביבה ולהיות רק זה עם זו. האישה מביעה חשש או ציפיה לכך שמישהו יבוא לביתם והם לא יהיו לבדם ובן זוגה מנסה להרגיע אותה ואומר שאיש לא יבוא ושהם יהיו לבדם. 
"הוא" נותר בבית ו"היא" יוצאת לחצר ורואה אדם כבן שלושים שקרוי "האיש".ש"האיש" מספר לה שהוא בעל הבית שעבור אליו בירושה מסבו וסבתו ולאחר מותם מכר את להם את הבית. "האיש" מפלרטט עם "היא". "הוא" מופיע ורואה את "היא" ו"האיש" יישובים זה לצד זו על הספסל וחש חוסר נוחות. "האיש" הולך ומבטיח שיבוא לבקר אותם. "הוא" אומר ל"היא" שהוא אוהב אותה ומביע חשש ש"היא" רוצה בקשר עם "האיש". "היא" מרגיעה אותו ואומרת שזה לא נכון. 
הם משוטטים בבית המוזנח וכעבור זמן נשמעות דפיקות בדלת. בתחילה הם אינם רוצים לפתוח, אבל כשהדפיקות ממשיכות, "הוא" אומר ל"היא" שתפתח, אבל שהוא לא מסוגל לראות את "האיש" ונכנס לחדר צדדי. "היא" פותחת, "האיש" פותח בקבוק בירה, שותה ממנו ומכבד אותה. הוא משוחח איתה בידידות ומספר על סבתו. הוא כותב לה את מספר הטלפון שלו ואומר לה שתטלפן ושהם יכולים להיפגש. כש"האיש" הולך, "היא" ניגשת אל "הוא" שאומר לה בייאוש שהיא רוצה בקשר עם "האיש". היא אומרת שהיא לא תעשה זאת. 
המחזה מסתיים כש"הוא" אומר:
"לא היא לא תצלצל

היא תיכף חוזרת

ואז נהיה לבד

תמיד נהיה / לבד ביחד / נהיה / לבד / זה בתוך זה...

היא נגשת ומתיישבת לידו על הספסל, היא מרימה יד אחת, מלטפת אותו על הלחי."

אודות המחזה

לילך וולך כתבה בביקורת עכבר העיר אודות המחזה:
המחזה.. מציע התבוננות בחומרים יומיומיים במקוריות יוצאת דופן, עם איכויות פיוטיות וסוריאליסטיות. ל"מישהו בדרך הנה" יש מבנה מרוסק, שלא מציע תבנית קלאסית של התחלה-אמצע-סוף אלא מושך ללישה איטית ומהורהרת של התמה, ולמעגליות רפטטיבית שמזכירה מחשבות אובססיביות וביעותי לילה.
הבמאית לילך דקל-אבנרי אמרה על המחזה בראיון להילה אהרון-בריק מאתר הבמה: 
"ההצגה לא קלה לגברים מסוג `גברים-גברים`. אני רואה את זה בתגובות. גברים במחזה הזה מאוד מתפרקים, זה מאוד לא ישראלי. מאוד נורווגי. המקום הזה, שגברים מפחדים מנשים נורא חזקות, זה מאוד מושתת על איבסן עם אלמנטים מסטרינדברג. יש שם את הדמות הדמונית של האשה, שהם הכי זקוקים לה והכי פוחדים ממנה, ולא סומכים עליה שלא תנטוש ותבגוד."
בתשובה לשאלתה של אהרון-בריק מה היא לוקחת באופן אישי מהמחזה ענתה דקל-אבנרי: 
"אני לוקחת את מה שהמחזה מציע בעיני בסוף שלו, מציע קבלה וחמלה ואת התובנה שזוגיות זה משהו מאוד מורכב ובזוגיות אמיתית מותר לכל אחד מבני הזוג גם להיות חזק וגם להיות חלש ולשני להיות אתו כשהוא צריך וזה העזר כנגדו. רק ככה אפשר באמת להתמיד לאורך זמן. אם אין יכולת הכלה וחמלה גם על עצמך, לתת את הלגיטימציה שאתה צריך להתרסק להישבר ולהישען על השני - זו לא זוגיות אמיתית.
"זה מפחיד להיות במקום הזה, זה נורא חשוף וזה מאוד שונה מהאוטופיה ההוליוודית לגבי זוגיות. זה הרבה יותר בוגר. בני אדם צריכים לעבור איזושהיא דרך כדי להבין אותה, כך שבעיני זה המחזה הכי אופטימי שעשיתי עד היום".
האנה-ברברה

1944–1994: תחילת וסוף דרכה של הרצועה

בסוף 1943 הבמאי ג'וזף ברברה ובמאי האנימציה ויליאם האנה רכשו את זכויות של חברת H-B Enterprises שנסגרה בשנת 1957 על ידי אולפני MGM עקב קשיים כלכלים שגרמו לסגירת החברה בתחילה שמה היה האנה ברברה (באנגלית: Hanna-Barbera) בהמשך שמה שונה ל-האנה ברברה הפקות משנת 1956 עד לסגירתה בשנת 1994 החברה שידרה הסדרות שזכו להצלחה מסחרית ביניהם ניתן למנות - משפחת קדמוני, סקובי דו, ג'וני קווסט, יוגי דב ועוד וגם פרסומות מצוירות של הסדרות האלו.
במחצית השלישית שנות השמונים הרווחים של החברה ירדו באופן משמועותי לאחר שמשבצת השידורים הקבועה שודרו הסדרות של החברה בימי שני ושבת בשעות הבוקר והועבר לשעות צהריים ואחרי הצהריים בימי ראשון ורביעי מה שגרם לירידה חדה בפופולריות של החברה לאורך השנים.
בשנת 1990 חברת Turner Broadcasting רכשה את זכויות יוצרים של החברה ואף החברה נקנתה על ידה. בעקבות הרכישה של ביל האנה וג'ו ברברה יצאו לפנסיה עקב החמרה במצבו הבריאותי של ברברה.
בשנים 1991–1994 החברה נקלעה לקשיים כלכלים וחילוקי דעות קשות עם חברת טרנר שבסופם הביאו באופן סופי את סגירתה בשנת 1994. שנים שלאחר סגירת החברה ב-2001 מת ביל האנה כתוצאה מלוקמיה שככל הנראה סבל ממנו, 7 שנים לאחר מותו ג'ו ברברה הלך לעולמו בגיל 95 כתוצאה ממחלה לא ידועה.
בישוג'ו

בישוג'ו (ביפנית: 美少女, הפירוש המילולי של המונח הוא "נערה צעירה ויפה") הוא סגנון ציור אשר פופולרי למדיי בתתי-ז'אנרים רבים של אנימה ומאנגה אשר שם דגש על ציור נערות צעירות, על פי האסתטיקה היפנית המודרנית, אשר לרוב הם בגילאי בית ספר תיכון.
דמויות שמצוירות בסגנון בישוג'ו נפוצות במיוחד בז'אנר האנימה והמאנגה הארם בו בדרך הדמות הראשית היא נער צעיר המוקף במספר נערות שנמשכות אליו. לעיתים רבות המאפיינים של דמויות הבישוג'ו קיצוניים מעבר לגבולות הקלישאה עם תכונות אנטומיות מופרזות ואישיות סטריאוטיפית.
אף על פי שבישוג'ו אינו ז'אנר אלא סגנון מסוים שבו מעוצבות דמויות, סדרות האנימה והמאנגה בהן מוצגות בעיקר דמויות בסגנון ציור זה, כגון סדרות הארם או רומנים חזותיים, מכונה לעיתים רבות באופן לא רשמי "סדרת בישוג'ו". משום שלעיתים רבות ההצלחה של הסדרות הללו, שמכילו דמויות נשיות יפות, הם הסיבה העיקרית שמושכת קהל יעד מסוים להתעניין בהם, המונח נתפס לעיתים רבות כשלילי, כמעין "ז'אנר" של יצירות התלוי אך ורק במסחור של הדמויות הנשיות במקום לתת מקום לעלילה ולתכנים אחרים.
דווין טאונסנד

ביוגרפיה

בשנת 1993, לאחר שניגן עם מספר להקות הבי מטאל בתיכון, טאונסנד התגלה על ידי חברת תקליטים והתבקש להקליט תפקידי שירה עבור האלבום Sex & Religion של הגיטריסט סטיב ואי. אחרי תקופה ממושכת של הקלטות והופעות לצד ואי, טאונסנד חש תסכול וזעם כלפי תעשיית המוזיקה, אותם הוא ביטא באלבום הסולו הראשון שלו Heavy as a Heavy Thing, אשר פורסם תחת השם הבדוי Strapping Young Lad. זמן קצר לאחר מכן, טאונסנד הקים להקה אמיתית תחת אותו שם. 
ב-1997 טאונסנד שחרר יחד עם Strapping Young Lad את האלבום City שזכה לשבחי הביקורות. הוא פרסם עוד שלושה אלבומי אולפן עם Strapping Young Lad, ובמקביל התחיל לפתח קריית סולו, והקים את חברת התקליטים העצמאית שלו HevyDevy Records.
ב-2002 טאונסנד הקים את ההרכב Devin Townsend Band. 
ב-2007 טאונסנד החליט לקחת הפסקה מפעילותו המוזיקלית, כדי לבלות יותר זמן עם משפחתו ופירק את שתי להקותיו. 
ב-2009 אחרי שנתיים של הפסקה, טאונסנד החליט לחזור לעום המוזיקה והכריז על הקמת הפרויקט Devin Townsend Project. הפרויקט התחיל עם סדרה של ארבעה אלבומים, ששוחררו בין השנים 2009 עד 2011, כאשר כל אלבום נכתב בסגנון אחר.
ב-2017 הופיע טאונסנד לראשונה בישראל, במועדון הבארבי, תל אביב.

סגנון מוזיקלי

סגנונו המוזיקלי של טאונסד הוא תמהיל של מגוונים בהם הארד-רוק, פרוגרסיב מטאל, אמביינט, ניו-אייג', ואפילו מוזיקת קאנטרי.
סגנון ההפקה העשיר שלו, הכולל בין היתר שימוש ב"קירות סאונד", הושווה לזה של פיל ספקטור ולזה של פרנק זאפה. 
טאונסנד משתמש במגוון רחב של טכניקות קוליות בעבודה שלו, כולל שירה אופראית, גראולינג ופלסט. טווח הקול שלו הוא מעל 5 אוקטבות (C2 F7).

חיים אישיים

טאונסנד נשוי לטרייסי טרנר, עימה הוא נמצא במערכת יחסים מאז שהיה בן 19. טרייסי ילדה את בנם הראשון, ריינר ליאם ג'ונסטאן טאונסנד, ב-4 באוקטובר 2006. 
בראיון עמו שנערך בדצמבר 2011, טאונסנד אמר כי הוא מנהל אורח חיים צמחוני, בגלל סיבות אתיות אך הוא איננו פעיל בנושא.
נודונג-1

נודונג-1 הוא טיל בליסטי מתוצרת קוריאה הצפונית. הטיל מבוסס בחלקו על הטיל הבליסטי הסובייטי סקאד, ובחלקו על טכנולוגיות טיליות אחרות, בהן של הטיל הסובייטי R-13. הטיל בעל טווח של כ-1300 ק"מ (בגרסאותיו הראשונות).
קוריאה הצפונית מכרה טילים מסוג זה ואת הידע לייצורם לפקיסטן (שם מכונה הטיל גאורי) ולאיראן - שם הוא מכונה שיהאב-3. לטיל רש"ק המוערך במשקל של בין 760 ק"ג ל כ-1200 ק"ג. הרש"ק נפרד ככל הנראה מגוף הטיל לקראת חדירתו לאטמוספירה. על בסיס הטיל נודונג-1 פיתחה קוריאה הצפונית משגר לוויינים, אשר שוגר בשנת 1998 וכשל מלהגיע לחלל.
תצוגה פומבית ראשונה של הטיל נודונג התקיימה במצעד צבאי לציון 65 שנים לייסוד מפלגת הפועלים של קוריאה הצפונית, ב-10 באוקטובר 2010.
מסיפורי ספר הג'ונגל

מוזיקה

שיר הפתיחה ושיר הסיום של הסדרה ביפנית הנקראים "GET UP ~Aio Shinjite~" ("קום אני מאמין באהבה") ו-"Chikyuu no ko" ("הילד של כדור הארץ") בוצעו בידי הזמרים טושיה איגאראשי (Toshiya Igarashi) והשימוטו שיורי (Hashimoto Shiori). שיר הפתיחה בעברית הולחן על ידי אבנר חודורוב ובוצע על ידי יסמין גמליאל, מוטי דיכנה ושי זורניצר.
הדיוויזיה ה-243 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-9 ביולי 1943, והועמדה תחת פיקוד הרמן פון ויצלבן. בספטמבר אותה שנה הוצבה הדיוויזיה בנורמנדי כחלק מהקורפוס ה-25 במסגרת הארמייה השביעית, ובפברואר 1942 היא הועברה תחת פיקוד הקורפוס ה-84 בקוטנטן. הדיוויזיה לחמה בקרבות הקשים בנורמנדי בקיץ 1944, וב-12 בספטמבר 1944 הושמדה הדיוויזיה.
הנעה לעבודה בקיבוץ

תחום ההנעה לעבודה בקיבוץ עורר לאורך השנים עניין מחקרי, כלכלי וחברתי מיוחד. זאת בשל המבנה הכלכלי הייחודי של הקיבוץ בישראל, המשפיע על ההנעה לעבודה בו.

רקע

ביסוד הקיבוץ כתופעה מהותית (כפי שהוא בא לידי ביטוי בעשורים הראשונים לקיומו), המונח "עבודה" אינו רלוונטי מבחינת הגדרתו כ"ביצוע פעילות תמורת תגמול"; זאת משום שבאופן תאורטי, חברי הקיבוץ לא עובדים על מנת לקבל גמול, אלא משום שהם מעוניינים בקיום תוצאות פעילותם. לדוגמה: חבר קיבוץ אשר גידל גידול חקלאי כלשהו, עשה זאת על מנת שיהיה מזון לו, לחברי הקיבוץ, ולכלל העם בארץ ישראל הנבנית (בעשורים הראשונים לקיום הקיבוץ הייתה משמעות רבה לבניית יסודותיה החומריים של המדינה העתידית הצעירה).
רעיון זה מכונה "ביטול העבודה", והוא קיים את הקיבוץ כצורה חברתית שיתופית. עם זאת, הרעיון היה תאורטי ביותר, ובמציאות היו מעורבים גורמים שונים בעלי מאפייני עבודה בקיבוץ. כך למשל הייתה ההתייחסות אל הקיבוץ כולו כאל ישות שעליה לבצע עבודה, כלומר - למכור תוצרת למען רווח כלכלי. אמנם ניתן להתייחס במקרה זה אל התגמול כמניע לעבודה עבור הישות הקיבוצית, אך קשה להתייחס אל ההנעה לעבודה עבור חבר קיבוץ מסוים, שכן החבר לא זכה לתגמול אישי עבור עבודתו האישית.

מניעים אפשריים לעבודה בקיבוץ

במערכת המוטיבציה הקולקטיבית (כלומר, בבחינת הגורמים המביאים אדם לפעולה בהקשר חברתי) נבחנים שלושה ממדי מוטיבציה: הממד הכלכלי (תגמול חומרי עבור פעילות), הממד הערכי (פעולה המונעת על ידי ערכי האדם העובד) וממד הזהות וההזדהות (פעולה הנובעת משיתוף פעולה בהקשר חברתי).
רמת המוטיבציה לפעול בהקשר חברתי תלויה בקשר בין תגמולים כלכליים, המידה בה התרומה לארגון מחזקת את ערכי הפרט, ומידת חיזוק הזהות האישית באמצעות הזדהות עם הארגון.
כדי להתייחס למוטיבציה לעבודה בקיבוץ במסגרת רעיון "ביטול העבודה", נדרשת ההנחה כי חבר הקיבוץ מזוהה עם הקיבוץ והוא בעל מערכת ערכית תואמת (כלומר קולקטיביסטית ולא אינדיבידואליסטית או אחרת). הזהות עם הקיבוץ חשובה, שכן בלעדיה אין הפרט מסוגל לתפוס את מטרת פעולותיו, מלבד תגמול.
למשל, על מנת שחקלאי בקיבוץ לא יתעניין בתגמול עבור פעולותיו אלא בעצם קיומו של המזון שהוא מגדל, עליו להיות בעל מערכת ערכים שיתופית ולא אחרת (כלומר, שיעניק משמעות להקשר החברתי באופן לא מעשי), וכן עליו להיות מזוהה עם הקיבוץ. רק על ידי הזדהות עם הקיבוץ, אשר צורך את המזון אותו הוא מגדל, יוכל החקלאי לרצות בגידול המזון על מנת שייאכל, ולא על מנת שיביא לחקלאי תגמול.
נשיא מועצת המדינה של קובה

היסטוריה

התפקיד יונק את שורשו מתפקיד נשיא קובה שנוסד ב-1902 וזו הייתה המשרה הבכירה ביותר בקובה. לאחר אימוץ חוקת 1976 התפקיד בוטל והגוף הבכיר במדינה הייתה מועצת המדינה וכתוצאה מכך נשיא המועצה הוא ראש המדינה.
סניה

הקהילה היהודית

הקהילה היהודית המקומית התגבשה במחצית השנייה של המאה ה-18 מיחידים שהתיישבו בעיירה בראשית המאה, בשיאה מנתה הקהילה כ-300 משפחות.
בראשית המאה ה-20 התדלדלה הקהילה היהודית בתהליך העיור, ומספר יהודי העיירה עמד ערב מלחמת העולם השנייה על כ-90. עם הכיבוש הנאצי, ב-1944, הועברו יהודי המקום לגטו קאשה (בקאשה) ומשם נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ. רוב יהודי הקהילה הושמדו בשואת יהודי הונגריה.
רבני הקהילה היו: הרב יצחק יהודה ליברמן, הרב שמעון ליברמן, והרב שמעון ארנפלד, שכיהן בהמשך כרבה של מיהלוביץ (בנו של הרב דוד צבי ארנפלד ונכדו של החת"ם סופר). רבה האחרון של הקהילה היה הרב טוביה שווייגר, שכיהן בה קרוב לחמישים שנה, הוא המביא לבית הדפוס של הספר "אבן נזר" של דודו, וגיסו של הרב נחמיה יוסף בן עקיבא קורניצר. הוא נספה בשואה בגיל 80.