google/wiki40b huggingface dataset:
הספרייה הלאומית לחינוך של ארצות הברית

הספרייה הלאומית לחינוך של ארצות הברית (באנגלית: National Library of Education) היא ספרייה לאומית המוקדשת לנושאי החינוך ומשמשת גם בתור ספרייה ציבורית ומרכז מידע למשאב עיקרי החינוך.
הספרייה הוקמה בשנת 1994, אך ראשיתו של האוסף שלה הייתה כבר בשנת 1872.
הספרייה מספקת אוספי דפוס ושירותי מידע לציבור, כמו גם לקהילת החינוך וגופים ממשלתיים אחרים על התוכניות הנוכחיות וההיסטוריות בחינוך. בנוסף ישנם בספרייה גם פעילויות ופרסומים של משרד החינוך האמריקאי.
אוסף הספרייה כולל מסמכים ורשומות של ממשלת ארצות הברית בנושאי החינוך וכולל מסמכים בתחומים הקשורים לכך כגון: חוקים, מדיניות ציבורית, עניינים עירוניים, סוציולוגיה, היסטוריה, פילוסופיה, פסיכולוגיה, ומידענות.
הספרייה ממוקמת במשרדי מחלקת החינוך של ארצות הברית בוושינגטון הבירה.
קליפורניה רול

קליפורניה רול (באנגלית: California roll) הוא סוג של מאקיסוּשי העשוי לרוב בסגנון "אינסייד אאוט" - גליל סושי בו האצה מצויה בתוך הגליל ולא בחלקו החיצוני. הגליל מכיל לרוב מלפפון, בשר סרטן, אבוקדו, ולעיתים גם מנגו.
קליפורניה רול הוא דוגמה להשפעת סגנון הפיוז'ן המאפיין את המטבח הקליפורני על הסושי. מאכל זה נחשב לנקודת המפנה בצריכת הסושי ברחבי העולם שכן הוא הפך את המאכל לפופולרי והוציאו מגדר "מטבח אתני".

היסטוריה

מקורו של הקליפורניה רול בלוס אנג'לס שבקליפורניה, בשנות ה-60 של המאה ה-20. בתקופה זו הגיעו מהגרים מיפן לארצות הברית ובהם גם שפים רבים שחיפשו תעסוקה. אחד משפים אלה, איצ'ירו מאשיטה, שעבד במסעדת "טוקיו קאיקן" החליף את הטורו בסושי באבוקדו, וכך המציא למעשה את הקליפורניה רול. החלפה זו בוצעה בשל הדמיון בין האבוקדו הרך והשמנוני לבין בשר בטן דג הטונה בו נעשה שימוש במתכון המקורי, ואשר היה חסר למאשיטה. כמו כן, בעוד שהמאכל המסורתי היה עטוף באצה, מאשיטה יצר מנה שהיא "אינסייד אאוט" על מנת להסוות את האצה, וזאת בשל העובדה שבאותה עת היה האצות פחות פופולריות בקרב הסועדים האמריקאיים. פיוז'ן זה היווה פריצת הדרך לשילוב מרכיבים מקומיים בסוגי סושי שונים, ובהמשך פריצת הדרך להפיכת המאכל לפופולרי ברחבי ארצות הברית בשנות ה-80.
ניקולאוס הקדוש

שמו והקשר בין ניקולאוס לסנטה קלאוס

מקור שמו מיוונית: νικη ניקה - ניצחון, ו-λαος לאוס - העם. כלומר "ניצחון העם". בשפות שונות הוא מכונה "Nicholas" (אנגלית), ניקולא (Nicolas בצרפתית, نقولا בערבית), ניקולאי (רוסית ושפות סלאביות שונות), מיקולאש (Mikuláš, או מיקלוש בהונגרית, צ'כית, סלובקית), וניקלאס (בחלק מן השפות הנורדיות). 
בתרבויות בנלוקס, גרמניה ואחרות הוא נחשב לקדוש אשר מעניק לילדים מתנות ביום חגו (ה-6 בדצמבר) לפני חג המולד, בתור "ניקולאוס הקדוש". ביום חגו מותירים הילדים את נעליים או גרביהם מחוץ לדלת חדרם (או ביתם) בתקווה למציאת מתנות (מטבעות שוקולד, ממתקים, צעצועים קטנים) בתוכם. שמו של ניקולאוס "התגלגל" בעקבות הגירה של נושאי המסורת הזו לעמים שונים והשם התגלגל גם לתרבויות אחרות. בגלגוליו השם שונה ולעיתים עוות. בבלגיה הוא נקרא קליסשן (Kleeschen), קיצור של קליס, כעיוות לכינוי הפורמלי בשפה זו "Hellegen Niklos" (הלגן ניקלוס - ניקלוס הקדוש), ובהולנדית כונה ככינוי חיבה "Sinterklaas" - סינטרקלאס, כלומר הקדוש קלאס. נראה שבארצות הברית השם התגלגל מהכינוי ההולנדי ל"סנטה קלאוס" - הידוע כיום, והוא הפך לדמות סב חביב, המעניקה מתנות ביום חג המולד (25 בדצמבר) עצמו.
ג'וליאנו דה מדיצ'י

ג'וליאנו די פיירו דה מדיצ'י (באיטלקית: Giuliano di Piero de' Medici;‏ 1453 - 26 באפריל 1478) היה בנו השני של פיירו דה מדיצ'י ואחד משליטי פירנצה, יחד עם אחיו, לורנצו דה מדיצ'י. השניים השלימו זה את זה, לורנצו כפטרון האמנויות וג'וליאנו כחובב בילויים. בין היתר נודע כמאהבה של "היפה בנשות פירנצה" (כדבריו), סימונטה וספוצ'י.
הצעד הראשון במסגרת ניסיונה של משפחת פאצי להשתלט על פירנצה היה רציחתו של ג'וליאנו, בידי פרצ'סקו דה פאצי וברנרדו ברונצ'לי, בקתדרלה של פירנצה, סנטה מריה דל פיורה. השניים דקרו את ג'וליאנו 19 פעמים לפני שהותירו אותו מתבוסס בדמו. 
בנו, ג'וליו די ג'וליאנו דה-מדיצ'י, שנולד מיחסיו עם פילגשו פיורטה גוריני, הפך מאוחר יותר לאפיפיור קלמנס השביעי. 
הוא קבור לצד אחיו בקפלת משפחת מדיצ'י בזיליקת סן לורנצו די פירנצה. את אזור קברם מעטר הציור "המדונה עם הילד" של מיכלאנג'לו.

אזכורים בטלוויזיה

ג'וליאנו דה מדיצ'י הוא דמות משנה בסדרת הטלוויזיה הסודות של דה וינצ'י.
בתי הורנשטיין

בתי הורנשטיין (כתיב אחר מקובל "בתי אורנשטיין") היא שכונת חצר חרדית בירושלים, בין שכונת אחווה וזיכרון משה, ליד כיכר השבת.
השכונה נוסדה בשנת ה'תרס"ח (1908). היא נקראת על שם הרב דובער הכהן הורנשטיין (נפטר ב-1918) שתרם את הכסף לשכונה עבור חסידים עניים מכולל ווהלין. הוא לא היה אדם עשיר ולמעשה תרם את כל הונו למטרת קניית המגרש והקמת השכונה.
השכונה מורכבת משתי חצרות, "הגבוהה" בדרום-מזרח ו"הנמוכה" בצפון-מערב. הכניסה אל השכונה היא דרך שער בכיכר השבת הפונה אל "החצר הגבוהה" התחומה מדרום על ידי המבנה הגדול של הישיבה ובית המדרש של חסידות בויאן וחסידות באבוב ודרך סמטת-מדרגות בין בניין הישיבה לבין שכונת אחוה. החצר הנמוכה גובלת בבניין ישיבת חיי עולם המהווה את גבול שכונת אחווה. החצרות רחבות-ידיים יחסית, גדלים סביבן מספר עצים ושיחים (כהגנה על צנעת הפרט) והבתים שסביבן חד-קומתיים ומקנים תחושה כפרית, מראה יוצא דופן בצפיפות השוררת בסמוך, בריכוזים החרדיים במרכז ירושלים.
הבתים והקרקע הם נכס השייך לכולל, כל הדיירים הם חסידים חברי הכולל ומשלמים שכר דירה. ההכנסות משכר הדירה מוקדשות בחלקן לתחזוקה שוטפת של הנכסים ובחלקן לקרן עבור כלות וחתנים עניים.
בשכונה קיים מראשיתה מקוה גדול שהיה למקוה המרכזי לסביבה, הכולל גם מקוה לטבילת כלים. הרב משה צבי נריה סיפר שהחזן המפורסם יוסל'ה רוזנבלט טבל במקוה זה בביקורו בארץ.
בשכונה גרו, בין היתר, צאצאי ניסן ב"ק ובהם האמן יצחק ב"ק, בני משפחת טפרברג (מיקבי אפרת) וחכמים רבים.
אילה זקס-אברמוב

ביוגרפיה

אילה זקס-אברמוב נולדה בירושלים. אביה שמואל בן-טובים היה איש עסקים ובעל בתי מרקחת בירושלים ובמצרים. אמה רשל לבית ברמן הייתה בת למשפחה בעלת המאפיה המפורסמת בירושלים. סבה, העסקן יצחק אייזיק בן טובים, עלה עם משפחתו לארץ ישראל ב-1890, כאשר מונה להיות חבר הנהלת המשרד הראשון של חובבי ציון ביפו.  
את שנות לימודיה המאוחרות עשתה בלונדון ובפריז, שם גם פגשה את בעלה הראשון, מוריס פלג, והם נישאו בשנת 1938. 
בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, הצטרפה אברמוב למחתרת הצרפתית, לאחר שפלג התגייס לצבא ונהרג במהלך פעילות צבאית. 
בשנת 1947 נישאה אברמוב לשמואל זקס, כלכלן קנדי ציוני ואספן אמנות, שאותו פגשה בזמן שהותה בשווייץ. לאחר נישואיהם החלו השניים לאסוף אמנות מהמאה ה-19 והמאה ה-20, בעיקר של אמנים צרפתים, קנדים וישראלים כדוגמת גוגן, רודן, פיקאסו, אנרי מאטיס, קנדינסקי ושאגאל. כן רכשה מיצירותיהם של האמנים הישראלים מרסל ינקו, מרדכי ארדון, ראובן רובין ואנה טיכו, וכן אמנים שבזמן שרכשה את עבודותיהם היו בראשית דרכם, כמו עופר ללוש, יגאל תומרקין ויוסף זריצקי.
את ביתם בשדרות קק"ל בתל אביב (היום שדרות בן-גוריון) תיכנן האדריכל דב כרמי בשנות החמישים בסגנון מודרניסטי.
בשנת 1970 נפטר זקס. אברמוב חזרה לישראל בשנת 1976 ונישאה לשניאור זלמן אברמוב, שהיה עורך דין בינלאומי וחבר כנסת מטעם הליכוד בשנים 1959–1977. בני הזוג היו פטרוני אמנות, ואברמוב המשיכה לסייע לעולם האמנות גם לאחר מותו בשנת 1997.
ב-1992 תרמה זקס את הבית בשדרות בן-גוריון לאוניברסיטה הפתוחה.
אברמוב תמכה במהלך השנים במוזיאון תל אביב ומוזיאון ישראל והייתה לה יד בצמיחתם. בשני המוזיאונים ישנם אולמות הקרויים על שמה. היא ציינה אותם בצוואתה, והחליטה כי אוספיה יחולקו ביניהם.
יוסף זריצקי צייר דיוקן פיגורטיבי מפורסם של אברמוב.
בשנת 1994 הוקם בניין גנזך ויצמן ביד חיים ויצמן בתרומתה של אברמוב לזכר בעלה המנוח שמואל יעקב זקס. 
יצירות אמנות רבות נתרמו או הושאלו למוזיאונים בישראל, צרפת, וקנדה, ביניהם מלך הרועים של יצחק דנציגר ודיוקן אשת האמן של יוסף זריצקי.
אוולד היינריך פון קלייסט-שמנצין

אוולד-היינריך הרמן קונרד אוסקר אולריך וולף אלפרד פון קלייסט-שמנצין (בגרמנית: Ewald-Heinrich Hermann Konrad Oskar Ulrich Wolf Alfred von Kleist-Schmenzin;‏ 10 ביולי 1922 - 8 במרץ 2013) היה לויטננט (סג"ם) בוורמאכט שהיה מהפעילים בקשר העשרים ביולי לרציחתו של אדולף היטלר.

ביוגרפיה

בנו של עורך הדין אוולד פון קלייסט-שמנצין, אשר היה ידידו של קרל פרידריך גרדלר (מראשי המתנגדים למשטר הנאצי), ושותף פעיל בניסיונות להפיל את היטלר משנת 1938, עת יצא ללונדון בשליחות האופוזיציה הגרמנית אשר נועדה להשיג תמיכה לקושרים אם היטלר יודח.
בחודש ינואר 1944 פנה אליו הקולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג, שהיה אז ראש הקשר כנגד היטלר, וביקש ממנו ללבוש חגור ממולכד, וכאשר אדולף היטלר יסקור הדגמה של מדים חדשים, יהיה עליו להתפוצץ יחד עמו. קלייסט הסכים לכך, אך בשל נסיבות שונות בוטלה ההדגמה ברגע האחרון.
לאחר כישלון קשר העשרים ביולי לרציחת היטלר, נעצרו האב ובנו. האב נשפט ב"בית הדין העממי" הידוע לשמצה, והוצא להורג. קלייסט נחקר, אך לא נמצאו הוכחות לקשריו עם הקושרים. הוא נשלח לחזית, ושרד במלחמה.
לאחר המלחמה הוביל מהלך להקמת פורום בינלאומי למניעת סכסוכים דומים והיה ממייסדי כנס מינכן לביטחון.
מוזיאון על התפר

פעילות

באמצעות תערוכותיו מעלה המוזיאון לדיון סוגיות חברתיות שנויות במחלוקת העומדות במרכז השיח הציבורי. אל מול מציאות רווית קונפליקטים וברוח זכויות האדם, מבקש המוזיאון להביא לשינוי ערכי וחברתי במטרה לקדם דיאלוג. במוקד התערוכות המתחלפות במוזיאון עומדים תפרים לאומיים, מעמדיים, אתניים ודתיים בהקשריהם המקומיים והאוניברסליים.
המוזיאון נוסד ביוזמתו של רפי אתגר, המשמש כאוצרו הראשי, הודות לתרומתה הנדיבה ותמיכתה המתמשכת של משפחת גאורג פון-הולצברינק מגרמניה, באמצעותה של הקרן לירושלים, ונבחר על ידי "הניו יורק טיימס" כאחד מ-29 המוסדות המובילים בעולם בתחום האמנות.
בין מיטב האמנים אשר השתתפו בתערוכותיו השונות של המוזיאון אפשר לציין את אנסלם קיפר, ברוס נאומן, ביל ויולה, סופי קאל, וים ונדרס, תומאס הירשהורן, גילברט וג'ורג', פול מקרטי, ברברה קרוגר, ג'ני הולצר, דאגלס גורדון, יעל ברתנא, מיכל רובנר, דני קרוון, משה גרשוני, מיכה אולמן, יהושע נוישטיין, לארי אברמסון, סיגלית לנדאו, ציבי גבע, מנשה קדישמן, מיקי קרצמן ומיכל נאמן.

בניין המוזיאון

המוזיאון שוכן בבניין נאו-קלאסי, שבנה האדריכל הערבי-נוצרי אנטון (אנדוני) ברמכי בשנת 1932. בתקופה שבה הייתה ירושלים מחולקת (1948-1967) הופקע הבית ושימש עמדה צבאית ישראלית- אשר ניצבה על קו התפר בין ישראל לירדן מול מעבר מנדלבאום- המעבר היחיד בין שני חלקי העיר. במהלך הקרבות במלחמת ששת הימים, נפגע המבנה מפגזים וכדורים וסימני הפגיעות ניכרים בו עד היום. 
בשנת 1981 שופץ המבנה והפך למוזיאון היסטורי, המתעד את איחודה של ירושלים.
בשנת 1999, בהשראת ניסיונות הסכמי אוסלו להביא לשלום באזור, שונה ייעודו של הבניין והוצגה בו תערוכת קבע אינטראקטיבית שקראה לסובלנות, הבנה ודו-קיום בין העמים.
מאז 2005 משמש הבניין משכנו של מוזיאון על התפר- מוזיאון חברתי לאמנות עכשווית.
ההיסטוריה רבת התהפוכות של הבניין היא עדות לשינויים הפוליטיים שעברו ירושלים והארץ כולה. מהיותו בית פרטי של משפחה פלסטינית, דרך השימוש שנעשה בו כעמדת קרב צבאית ישראלית, ועד להפיכתו למוזיאון חברתי המנסה, דווקא במקום זה, לייצר שיח ולהניח גשרים בין בני האדם.
הטלה (מתמטיקה)

הטלה באלגברה ליניארית היא סוג של העתקה ליניארית המפרקת וקטור לרכיביו ומחזירה רק את הרכיבים שלו שנמצאים בתת-מרחב ליניארי מסוים.

דוגמה

נסתכל בווקטור ב- אותו אפשר לרשום כ-, אזי הטלתו על תת-המרחב הנפרש על ידי הווקטור  תחזיר . הפעלה נוספת של ההטלה לא תשנה את הווקטור שהתקבל:  אם נרצה להטיל את v על תת-המרחב הנפרש בידי ציר ה-y וציר ה-z נקבל . הטלת הווקטור שהתקבל על ציר x תחזיר 0 שכן אין לו רכיב על ציר x.

הגדרה

יהי  מרחב וקטורי
ותהי העתקה ליניארית.  תיקרא הטלה על תת-מרחב של  אם . איבר באלגברה המקיים  נקרא איבר אידמפוטנטי (Idempotent).
באופן שקול אם נחלק את V לסכום ישר של תתי-מרחב , אזי לכל וקטור  קיימים 
 ו-  כך ש . נאמר שההעתקה הליניארית  היא הטלה על  אם היא מקיימת .

ההגדרה תואמת את המשמעות האינטואיטיבית. הפעלת הטלה בפעם הראשונה מעבירה את כל המרחב לתת-מרחב, והפעלתה בפעם השנייה שומרת את התת-מרחב כפי שהוא ולא משנה דבר.

שימושים

בטורי פורייה מחשבים את מקדמי פורייה באמצעות הטלה אורתוגונלית של הפונקציה על איברי מערכת אורתונורמלית שלמה (במקרה הקלאסי של טור פורייה הטריגונומטרי: על סינוסים וקוסינוסים).
בתורת הקוונטים, פעולת מדידה מתוארת בעזרת אופרטורי הטלה.
כיכר ראסל

כיכר ראסל (באנגלית: Russell Square) היא כיכר בשכונת בלומסברי ברובע קמדן שבלונדון. הכיכר סמוכה למוזיאון הבריטי ונושקת לאוניברסיטת לונדון. מקורו של שם הכיכר הוא שם המשפחה של הדוכס מבדפורד שאחוזתו הייתה באזור. הכיכר נוצרה בתחילת המאה ה-19 כאשר היא הוקפה מכל צדדיה ברחובות ובניינים שונים. זו הכיכר השנייה בגודלה של לונדון. היא הוקמה בשנת 1801 על ידי המפרי ריפטון. ג'יימס ברטון היה המעצב של המבנים המקוריים שהקיפו את הכיכר, שרק מעטים מהם נותרו.
בסמוך לכיכר מצויה תחנת הרכבת התחתית כיכר ראסל.
קרטיס סקפרוטי

ביוגרפיה

סקפרוטי, בנם של בטי ומייקל, נולד בלוגן שבאוהיו. אביו שירת בצבא במהלך מלחמת העולם השנייה, השתחרר והתגייס מחדש למשמר הלאומי. ב-1978 סיים סקפרוטי לימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, הוא בוגר קורס קציני חי"ר וקורס קציני חי"ר מתקדם, בוגר המכללה לפיקוד ומטה ובוגר מכללת המלחמה של הצבא. הוא בעל תואר שני במנהל חינוך מאוניברסיטת קרוליינה הדרומית. 
לאחר ווסט פוינט הוצב כמפקד מחלקה בגדוד השלישי של הרגימנט המוטס ה-325 בדיוויזיה המוטסת ה-82 של צבא ארצות הברית. שימש כקצין מבצעים בגדוד הראשון של רגימנט 87 בדיוויזיה ההררית העשירית ופיקד על הגדוד השלישי ברגימנט המוטס ה-325, בתחילת תפקידו כמפקד הגדוד, נקראה היחידה לסייע באבטחת פעולת הארגוניים הבינלאומיים שפעלו למען הפליטים מזאיר ורואנדה בעקבות רצח העם ברואנדה. במהלך מלחמת בוסניה השתתפה יחידתו כחלק מכוח האכיפה הרב-לאומי, היחידה הוטסה והוצבה במשימת אבטחת העיר טוזלה והפרדה בין הצדדים היריבים. בהמשך שירותו פיקד על הרגימנט השני בדיוויזיה המוטסת ה-82. בשנים 2004–2006 שימש מפקד הצוערים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית. ב-2008 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82, במהלך תפקידו השתתפה היחידה במלחמת אפגניסטן. ב-2010 מונה למפקד קורפוס I, במקביל שימש מפקד כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי של נאט"ו וכן שימש סגן מפקד הכוחות האמריקאים באפגניסטן. ב-2012 מונה לעוזר ראש המטות המשולבים. ב-2013 מונה למפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה, מפקד הכוח המשולב ארצות הברית-קוריאה הדרומית ומפקד כוחות האו"ם בקוריאה הדרומית.
באפריל 2016 מונה למפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית ובמקביל מכהן כמפקד כוחות נאט"ו. הוא שירת בתפקיד עד מאי 2019.
סקפרוטי נשוי לסינדי ואב לבן ובת.
יצחק איזיק טאובס

יצחק איזיק טאובס (טוֹיבֶּש) (1837 - 28 בספטמבר 1920), רבם של יהודי ברלאד, רומניה, במשך כ-30 שנה ולאחר מכן רבם של יהודי בוקרשט משנת 1894, מתרגם שירה מרומנית לעברית.
איזיק טאובס היה רב בקיא בתלמוד ורב ייחוס (קושר לרש"י) שרבנים אירופאים נהגו להתיעץ איתו. היה בנו של הרב יחיאל מיכל טאובס מווסלוי ונכדו של הרב אהרן משה טאובס מיאשי שהיה 
מורו ורבו.   
 
אחרי שהתחתן וכיהן לתקופה קצרה כרב בווסלוי (1861), בגיל 25 נבחר לרבם של יהודי ברלאד ונפת טוטובה ובשנת 1862 קיבל המינוי תוקף בצו של אלכסנדרו יואן קוזה. הוא זכה להערכה רבה גם מחוץ לקהילה היהודית ופרסם בעיתונות התקופה ראיונות תשובה לתעמולה האנטישמית. בשנת 1872 השתתף בבריסל בקונגרס יהודי לפי הזמנת אדולף כרמיה. היה פעיל של כל ישראל חברים ברומניה וחבר בחברה ההיסטורית ע"ש יוליו באראש. 
בשנת 1895 עבר לבוקרשט והיה הרב של בית הכנסת אחדות הקודש בשנת 1910 כשהוקם הבניין המחודש השלו. 
טאובס היה רב משכיל בעל אוריינטציה אורתודוקסית מודרנית. הוא דרש בבית הכנסת דרשות בשפה הרומנית. פרט לרומנית, היה דובר שפות רבות - גרמנית, יידיש, צרפתית ועברית 
הוא פעל רבות למען פתיחתם של בתי ספר יהודים ציבוריים חילוניים בברלאד, הוש, טקוץ', בראילה שבהם נלמדו מקצועות חול בשפה הרומנית. נאבק נגד שבועת היהודים ותמך בהגירה יהודית מרומניה. כשהשלטונות הרומנים גרשו את היהודים מבתי הספר העממיים הציבוריים  פרסם חוברת מחאה ושלח אותה לחברי הפרלמנט, לעיתונאים ולאנשי אקדמיה. יריביו מן המגזר היהודי השמרני-המתבדל השמיץ אותו כי המיר כביכול את האמונה.
בהיותו בקיא ברזי השפה העברית תרגם מרומנית לעברית את השירה הידועה (ברומניה) של וסילה אלכסנדרי, "שירת השבט הלטיני" (1878). בשנת 1868 פרסם חוברת בעברית על הרדיפות נגד היהודים בשנים 1868=1867 בימי ממשלת יון ברטיאנו - "יהודי רומניה והמיניסטר ברטיאנו". 
אחרי שעבר לבוקרשט, בנו ד"ר שמואל טאובס לקח את מקומו כרב של יהודי ברלאד.
אייסטיין השני, מלך נורווגיה

ראשית חייו

אייסטיין נולד ככל הנראה בסקוטלנד כבנם של האראלד הרביעי, שמלך על נורווגיה בין השנים 1130 – 1136, ושל אישה בשם ביאוק. האראלד נולד וגדל באירלנד או בסקוטלנד ואייסטיין עצמו נולד גם הוא שם. כאשר יצא האראלד לנורווגיה ב-1127 כדי לתבוע את זכותו לרשת את הכתר הנורווגי, הוא לא לקח אותו את אייסטיין. יחד עם זאת, האראלד טרח ליידע את הכול על אבהותו לאייסטיין לפני יציאתו לנורווגיה.

מלך

אייסטיין מאוזכר לראשונה בסאגות ב-1142, כאשר כמה אצילים נורווגים הפליגו מערבה והביאוהו עימם לנורווגיה. יחד אתו הגיעה גם אמו והוא הוכר כמלך וניתן לו חלק בממלכה יחד עם אחיו הצעירים. נראה שחלוקת הממלכה לא הייתה על בסיס טריטוריאלי ולכל האחים הייתה זכות שווה על כל חלקי הממלכה. חלק זה בתקופת מלכותם עמד בסימן ייסודה של הארכיבישופות הנורווגית העצמאית בנידארוס (טרונדהיים).
הסאגות במחזור העולם והסאגה של אורקני מציינות שבנקודת זמן כל שהיא בראשית שנות החמישים של המאה ה-12, יצא אייסטיין למערכה בסקוטלנד ובאנגליה. הוא לכד את האראלד מדדסון, רוזן אורקני ואילץ אותו לשלם כופר נפש בסכום גבוה תמורת שיחרורו. לאחר מכן הוא התקדם לאורך החוף הסקוטי והאנגלי, תקף את אברדין, הרטלפול ווויטבי, במערכה שעוררה זיכרונות למסעות הויקינגים בעבר.

מלחמת האזרחים

על פי הסאגות, היו היחסים בין שלושת האחים שלווים כל עוד האפוטרופוסים של האחים הצעירים היו בחיים. אך כאשר האחים הצעירים בגרו, התעוררו המתחים ביניהם. ב-1155 הסתיימה פגישה בין האחים בברגן בעימות אלים בין אנשיו של אינגה לבין אנשיו של זיגורד, שכתוצאה ממנו נהרג זיגורד. אייסטיין איחר להגיע לפגישה וכאשר זיגורד נהרג, הוא היה רק בפאתי העיר. הסדר בלתי נוח הושג בין אייסטיין לבין אינגה. הסיבות לעימות זה נותרו שנויות במחלוקת. על פי הסאגות, זממו אייסטיין וזיגורד להדיח את אינגה מכס מלכותו. כמה היסטוריונים מודרניים מטילים ספק בכך ורואים בהסבר זה תירוץ של אינגה להתנהגותו האגרסיבית. בכל מקרה, השלום בין אינגה לבין אייסטיין לא ארך זמן רב לאחר אירועים אלו. ב-1157 כינסו שני הצדדים את כוחותיהם לקראת עימות מחודש. כוחותיו של אינגה עלו במספרם על אלו של אייסטיין וכאשר הם נתקלו אלה באלה על החוף המערבי ליד מוסטר, נסוגו כוחותיו של אייסטיין. אייסטין עצמו נאלץ להימלט לויקן (אזור הפיורד של אוסלו). עקב נטישתם של אנשיו אותו, הוא נלכד, באזור שמהווה כיום את המחוז השוודי של בוהוסלן, ונהרג על ידי שוביו. השאלה אם אינגה היה זה שהורה על הריגתו של אחיו נותרה באותה תקופה ללא מענה. גופתו של אייסטיין נקברה בכנסיית פוס שבקרבת מקום. על פי מחזור העולם סגדה האוכלוסייה המקומית לאייסטיין כאל קדוש.

לאחר מותו

לאחר מותו של אייסטיין, התקבצו תומכיו סביב להוקון השני, בנו של זיגורד השני, אחיינו של אייסטיין. הם המשיכו להילחם נגד אינגה במה שנחשב לשלב המוקדם של מלחמת האזרחים הנורווגית, שהתמשכה עד 1240. הסאגות מציירות תמונה שלילית הן של אייסטיין והן של אחיו זיגורד ובדרך כלל בוחרות להאיר את דמותו של אינגה באור חיובי כשליט הנאור ביותר מבין שלושת האחים. במחזור העולם נכתב על אייסטיין:
"המלך אייסטיין היה בעל דמות אפלה, בעל גובה ממוצע ופיקח. אך מה שמנע ממנו את אהדת נתיניו היו תאוות הבצע שלו וצרות אופקיו".
אייסטיין נשא לאישה את רגנה ניקולסדוטר, אשת אצולה נורווגית. בנו הבלתי חוקי, אייסטיין מילה, הוכרז ב-1176 כמלך על ידי אנשי סיעת ה"בירקביינר", אך הוא הובס ונהרג שנה לאחר מכן.
סלמה בלייר

ביוגרפיה

סלמה בלייר בייטנר נולדה בסאות'פילד, מישיגן שבארצות הברית, למולי אן (לבית קוק), שופטת, ולאליוט בייטנר, פרקליט. הוריה וסביה של בלייר יהודים ממוצא פולני-סובייטי, מלבד סבתה מצד אימה שממוצא בריטי. לה 3 אחיות גדולות.
שמה העברי של בלייר הוא "בת שבע". בצעירותה למדה בבי"ס הילל שהוא בי"ס יהודי חילוני בפרמינגטון הילס. בגיל 23 הוריה התגרשו, ובהמשך היא שינתה את שם משפחתה. כשהייתה בת 40 אביה אליוט נפטר.
בלייר למדה במכללת קלאמזו. את תואר בוגר אוניברסיטה קיבלה בלייר בשנת 1994 מאוניברסיטת מישיגן.
לאחר שלמדה בבית ספר למשחק על שם סטלה אדלר הופיעה בלייר בסרטה הראשון ב-1997 "בפנים ובחוץ". 
פריצתה של בלייר התרחשה בשנת 1999, בסרט הדרמה הרומנטי "משחקי פיתוי". בסרט גילמה בלייר את ססיל קאלדוול, נערה נאיבית ובתולית שנופלת קורבן למזימה של שני אחים חורגים, קתרין וסבסטיאן, מהמעמד הגבוהה ממנהטן. על סצנת הנשיקה שלה עם שרה מישל גלר קיבלה בלייר פרס בטקס של MTV בקטגוריית הנשיקה הטובה ביותר. על תפקידה בסרט הייתה מועמדת באותו טקס לפרס בקטגוריית תפקיד הפריצה הטוב ביותר.
בשנת 2001 שיחקה בלייר בסרט הקומדיה "לא רק בלונדינית", שבה גילמה את ויוויאן קנזינגטון, ארוסתו של וורנר האנטיגטון, בן זוגה לשעבר של אל וודס (גולמה על ידי ריס ויתרספון). בשנת 2002 כיכבה בסרט הקומדיה הרומנטית "הכי מתוק שיש" לצד קמרון דיאז. ב-2003 גילמה בסרט הקומדיה "קטע של בנים" את קרן קופר, בחורה בעלת לוח זמנים לחוץ שמאורסת לפול קולמן (גולם על ידי ג'ייסון לי).
בשנת 2003 הופיעה בתפקיד אורח בפרק העשירי בעונה התשיעית של הסדרה חברים. בשנת 2012 התארחה בשני פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
בשנים 2012-2014 שיחקה בסיטקום "סדנה לעצבים" לצד צ'ארלי שין.

חיים אישיים

בשנת 2004 התחתנה בלייר עם המוזיקאי האמריקאי, אהמט זאפה (בנו של פרנק זאפה), אולם שנתיים לאחר מכן התגרש הזוג.
בין 2010-2012 הייתה בזוגיות עם מעצב האופנה ג'ייסון בלייק, כאשר ביולי 2011 נולד להם בן בכור.
באוקטובר 2018 חשפה בלייר כי היא אובחנה כחולה בטרשת נפוצה כחודשיים לפני כן.
העולם עצוב אז צוחקים

מבנה התוכנית

מדי פרק יוצא המנחה לפגוש קומיקאים, מוזיקאים ויוצרים מעולם התרבות הישראלי, על מנת להבין את מקורות ההומור הישראלי. כל פרק עוסק בנושא מסוים, והסדרה מנסה לענות על שאלות שונות כמו: מה מצחיק ילדים? כיצד התפתחה המשפחה הישראלית בראי הסיטקום? מיהם גיבוריה של סצנת ההומור בחברה הדתית? ושאלות רבות נוספות.
נוסף על כך, הסדרה כוללת תוכניות מיוחדות לגיבורי התרבות ובהם ספי ריבלין, חנוך לוין, ארץ נהדרת ואחרים.

שידור הסדרה

התוכנית עלתה לשידור ב-30 בינואר 2017 ושידור העונה השנייה שלה הסתיים ב-31 ביולי 2018, ימים ספורים לפני הפסקת שידורי הטלוויזיה החינוכית.
בסוף 2018 עלתה התוכנית לשידור בערוץ כאן 11, אולם לפי שעה לא ידוע האם הסדרה תחודש לעונה שלישית.
NGC 3593

היסטוריה

לגלקסיה בהירות מדרגה 10.67 והיא התגלתה ב-8 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, וקיבלה את הציון V.29 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1786, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, גדולה למדי, מאורכת ובעלת מרכז בהיר יותר משוליה. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים ורשם אותה כערפילית מספר 840 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833, בו הוא תיאר אותה כמאורכת ועם מרכז בהיר, אך פעם אחת תיאר אותה כבהירה ופעם כעמומה מאוד. הוא הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 2347 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 3593, כשהיא מתוארת כבהירה, גדולה למדי, מאורכת ועם מרכז בהיר.

תכונות

גודלה הזוויתי של NGC 3593 הוא כחמש ורבע דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של קרוב ל-43,000 שנות אור, פחות מחצי קוטרו של שביל החלב, והיא קטנה יחסית לשלוש הגלקסיות הגדולות שבשלישיית אריה הסמוכה. מסתה מוערכת בכ-‎1.9×10¹⁰‎ מסות שמש, כ-3% ממסת שביל החלב, כאשר כשלושה רבעים ממנה, כ-‎1.4×10¹⁰‎ מסות שמש היא מסת הכוכבים שבה. שאר המסה היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע. הכוכבים והגז בחלקה המרכזי של NGC 3593 עד לרדיוס זוויתי של כ-15 שניות קשת (שקול לרדיוס של כ-2,000 שנות אור) מסתובבים סביב מרכז הגלקסיה בכיוון הפוך לכיוון התנועה של החומר בשאר הגלקסיה. כמו כן, לכוכבים שבחלק המרכזי גיל צעיר יחסית ונראה שהם נוצרו ברובם לפני כ-2 מיליארד שנים בעוד שהכוכבים בחלק החיצוני יותר של הגלקסיה הם זקנים יותר וגילם מוערך בכ- 3.6 מיליארד שנים. גם המתכתיות של הכוכבים בשני האזורים שונה: בחלק הפנימי היא כ-70% מהמתכתיות של השמש ובחלק החיצוני כ-90% מהמתכתיות של השמש. נראה שהגלקסיה סיפחה אליה כמות גדולה של גז ממקור חיצוני, שכיוון הסיבוב שלו היה הפוך לכיוון הסיבוב המקורי של הגלקסיה, ואירוע זה הביא בעקבותיו לתקופה של יצירת כוכבים חדשים בחלקה הפנימי. מאז קצב יצירת הכוכבים החדשים ירד לרמה של כחצי מסת שמש בשנה בלבד.
אמני הציור בפה או ברגל

הארגון בארצות הברית

הסניף הראשון של אמני הציור בפה או ברגל הוקם בשנת 1961 בבאפלו שבניו יורק. סניף נוסף הוקם באטלנטה שבפלורידה ביולי 2000.

הארגון בישראל

הארגון פעיל בישראל מאז שנת 1965 ומטהו ממוקם בפתח תקווה. מוטו הארגון הוא "עזרה עצמית ולא צדקה". המוצרים הנפוצים של הארגון הם לוחות שנה ואגרות ברכה, בפרט אגרות שנה טובה.

הארגון בקנדה

הסניף הראשון בקנדה נפתח במקביל לפתיחת הסניף בארצות הברית בטורונטו, אונטריו.