google/wiki40b huggingface dataset:
אה בינג

ילדותו ולימודיו

אה בינג נולד ב-1893 בעיר וושי, ממערב לשנגחאי, אז באימפריה סינית. אמו, שהתאלמנה מבעלה הראשון, נישאה לכהן דת ומוזיקאי אאויסטי ידוע בשם הואה צ'ינג-הה. משפחתה התנגדה להחלטתה והיא נפלה לדיכאון ונפטרה שנה אחרי לידת בנה, אה בינג. בגיל 8 הילד הלך לחיות עם אביו במקדש לייזון הטאואיסטי. שם קיבל את השם הואה יאן-ג'ון והתחיל ללמוד בבית הספר. 
אביו, שניגן בכלי נגינה רבים הנהוגים במוזיקה הדתית הטאואיסטית, לימד אותו. בהמשך למד אצל מורים נוספים.
בגיל 10 למד לנגן בטי צה, כלי נשיפה מבמבוק הדומה לחליל מודרני ובגיל 12 למד לנגן בכלי המיתר הקרוי ארהו. השיעורים והתרגולים היו מכבידים. למשל היו מאלצים אותו לתלות משקולות בקצה החלילי כדי שיגביר את נשיפתו. הואה יאן-ג'ון התחיל להופיע מגיל 17 בעת טקסים דתיים לחתונות ולוויות, שבהם הצטיין בכישוריו בנגינה, בזמרה ובמשחק. הוא עשה זאת במסגרת הרכב למוזיקה טאואיסטית מסוג "צ'וי גו" שכלל כלי נשיפה והקשה. אולם, יש אומרים, מתוך קנאה בכשרונו היוצא דופן ובעילה שנהג לנגן גם בחוצות ובשווקים, סולק הואה יאן-ג'ון לבסוף מההרכב. משום כך עבר לנגן סולו ברחובות העיר.

המשך פעילותו המוזיקלית

במות אביו עליו בשנת 1914 ירש יחד עם בן דוד את האחראיות על אחזקת המקדש. אולם התמכר לאופיום ולא ניהל טוב את המקום. התדרדר לעוני ובגיל 34, חולה בעגבת, איבד את חוש הראייה. מאז הפך לחסר בית וחי ברחוב. התפרנס כאמן רחוב מנגינה בארהו ובפיפה וקרא לעצמו "אה בינג העיוור". מאוחר יותר בשנת 1939 מצא עם זאת אשה, אלמנה בשם 
דונג קאי-די. אחרי שהתחתן, נהג לנגן בכל אחרי צהרים בגן ציבורי והיה מסיים את היום על ידי נגינה בארהו תוך כדי הליכה הבייתה.
אה-בינג התפרסם לא רק הודות לכשרון הנגינה אלא גם כן הודות לקטעי המוזיקה שהלחין, ביניהם בהשראת האקטואליה, למשל אירועי המלחמה הסינית-יפאנית בשנים 1945-1937. 
התקדמות הכוחות היפאנים בסין וכיבוש העיר וושי אילצו את אה-בינג להימלט לשנגחאי, בעוד אשתו שבה לכפר הולדתה. אה בינג הופיע בתקופה זו במופעי "קונצ'ו", צורה של אופרה סינית מסורתית.
בשנת 1939 חזר עם זאת, לוושי וחידש את הופעותיו כנגן רחוב. שלטונות הכיבוש היפאנים לא אהבו את חופש הביטוי שגילה באמנותו וב-1945 אסרו עליו לבצע בפומבי קטעים הקשורים לאקטואליה.
בשנת 1947 הוא חלה בכבד ונאלץ להפסיק להפסיק לנגן והלחין. בשנים האחרונות לחייו עסק בתיקון כלי מיתר מסורתיים מסוג הוצ'ין.
 
בקיץ 1950, בימיו תחילת המשטר הקומוניסטי, לבקשת שני מורים בקונסרבטוריון המרכזי למוזיקה, יאן אין ליו וקאו אנ-הה, הסכים אה בינג לחזור לנגן לצורך הקלטות. אחרי שלושה ימי תרגולים הקליט פעמיים - שלושה קטעים בנגינת ארהו ושלושה אחרים בנגינת פיפה, שהולחנו על ידו. לא הצליח להקליט דווקט את יצירתו החביבה עליו ביותר "מיי הואה סאנונג", בגלל חוסר מקום ברצועות ההקלטה. תיכנן אז יחד עם המורים לבצע הקלטה נוספת בעוד חדשים אחדים ולקבל משרת מורה בקונסרבטוריון. התוכנית לא יצאה לפועל עקב החמרת מצבו הבריאותי ומותו בדצמבר אותה השנה. אשתו נפטרה שלושה חדשים אחריו.
אה בין נקבר בבית הקברות של המקדש הטאואיסטי שבו שהה בנעוריו.

יצירותיו

אה בינג הלחין מאות קטעים מוזיקליים (אולי 600),ביניהם המפורסם ביותר הוא "ארצ'ואן יינגיואה" שנשאר תקן זהב לכלי נגינה זה. 
על אף ההקלטות הבודדות שהוזכרו ומחסור במידע על שאר לחניו שלא העלה על תווים, נחשב אה בין לאחד המוזיקאים הגדולים של סין במאה ה-20.
בית הפרלמנט (מלבורן)

בית הפרלמנט במלבורן משמש כמקום מושב הפרלמנט של מדינת ויקטוריה באוסטרליה מאז שנת 1855. משנת 1901 ועד 1927 שימש הבניין כמקום מושב הפרלמנט הפדרלי של אוסטרליה.

משכן זמני לפרלמנט של אוסטרליה

בשנים 1901 עד 1927 שימש המבנה כמקום משכנו של הפרלמנט הפדרלי של אוסטרליה. הוא השתכן שם מאחר שהבירה הפדרלית שנועדה לקום על פי חזונה של חוקת המדינה טרם נבנתה. במהלך שנים אלו התרחשו בו רבים מהמאורעות הפוליטיים המעצבים של ראשית תקופת העצמאות של אוסטרליה. 
בשנים בו אירח המבנה את הפרלמנט הפדרלי התכנס הפרלמנט של מדינת ויקטוריה בבניין התערוכה המלכותי בעיר.
אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גרץ

ביוגרפיה

אלפרד נולד ב-11 במאי 1787 בבריסל, ליוזף ניקולאס, רוזן וינדיש גראץ ולאשתו השנייה מריה לאופולדינה פרנציסקה, דוכסית ארנברג, בתם של קרל מריה ריימונד, דוכס ארנברג והרוזנת לואיז מרגריט דה לה מארק ושליידן. המשפחה התגוררה בטכאו, אשר נרכשה על ידי אביו של אלפרד בשנת 1781.
בשנת 1804 הצטרף אלפרד לצבא האימפריה האוסטרית, ולחם עמו במהלך המלחמות הנפוליאוניות. בשנת 1815 שהה אלפרד בווינה, במהלך קונגרס וינה, וב-15 ביוני 1817 התחתן עם אלאונורה, נסיכת שוורצנברג, בתם של יוזף יוהאן, נסיך שוורצנברג השישי ופאולינה, דוכסית ארנברג, ממנה נולדו לו 7 ילדים. בשנת 1833 הועלה אלפרד לדרגת גנרל-פלדמרשל, ובשנת 1840 מונה למפקד הצבא בבוהמיה.
במהלך מהפכות 1848 באימפריה האוסטרית מונה אלפרד בתחילה לדיכוי המהומות בווינה, אולם לאחר ששרי הממשלה התנגדו לפעולותיו פרש מתפקידו. ביוני 1848 נהרגה אשתו מכדור תועה בפראג, ולאחר מכן דיכא אלפרד את המהומות הן בפראג והן בווינה. בינואר 1849 נשלח אלפרד לדכא את המרד בהונגריה, אולם על אף כמה הצלחות ראשוניות, איטיותו של אלפרד גרמה לכך שההונגרים הצליחו לבסס את כוחותיהם מחדש ולהביס את הכוחות האוסטרים. באפריל 1849 שוחרר אלפרד מתפקידו, ולא מונה יותר לתפקידים בצבא. בשנת 1859 הוא מונה למפקד המבצר הפדרלי במיינץ, ובשנת 1861 מונה לחבר הרייכסראט. ב-21 במרץ 1862 מת אלפרד בווינה, ונקבר באחוזת המשפחה בטכאו.
חומצה גלוטמית

מבנה

החומצה הגלוטמית דומה בהרכבה לחומצה אספרטית, חומצת אמינו אחרת, אלא שבשייר שלה קיימות שתי קבוצות מתילן (CH₂) ולא אחת. השייר של חומצה גלוטמית מורכב, אם כן, משתי קבוצות מתילן ומקבוצת קרבוקסיל (COOH). החומצות גלוטמית ואספרטית הן חומצות האמינו היחידות בעלות שייר חומצי. קבוצת הקרבוקסיל נוטה לאבד את אטום המימן שלה, ומכאן חומציותה. כשהדבר מתרחש, הוא הופך ליון קרבוקסילט (⁻COO), ואז נהוג לקרוא לתרכובת "גלוטמט" (Glutamate). כך קורה ב-pH נייטרלי (7). 
המטען החשמלי של גלוטמט הוא 1-, עקב יון הקרבוקסילט השלילי.
צפיפות החומר 1.46 גרם לסמ"ק, המסיסות במים - 7.5 גרם לליטר.
חומצת האמינו גלוטמין היא נגזרת של החומצה הגלוטמית. השייר שלה מורכב מקבוצת אמיד (CONH) במקום קבוצת קרבוקסיל. היא נוצרת כשהחומצה הגלוטמית מגיבה עם אמוניה. עקב הקרבה בין שתי החומצות קיים סימול ארוך המציין גלוטמין או חומצה חומצה גלוטמית - Glu - וכן סימול קצר - E.

היסטוריה ושימושים

הראשון שבודד את החומצה הגלוטמית היה הכימאי הגרמני קרל ריטהאוזן (Karl Ritthausen) בשנת 1866, מחלבון גלוטן שבחיטה, ומכאן שמה. היא סונתזה לראשונה במעבדה בשנת 1890. 
החומצה הגלוטמית מקנה למזונות טעם נוסף על ארבעת הטעמים הבסיסיים. כשגלוטמט מתרכב עם יון נתרן מתקבל מונוסודיום גלוטמט (Monosodium Glutamate, בראשי תיבות: MSG). הכימאי היפני איקוני קיקאדה מאוניברסיטת טוקיו גילה את מונוסודיום גלוטמט בשנת 1906 וכינה אותו "אוּמאמי" (בתרגום חופשי מיפנית: "טעים"). מונוסודיום גלוטמט הוא תוסף המזון הנפוץ ביותר בעולם.

פיזיולוגיה

החומצה הגלוטמית אינה "חומצת אמינו חיונית", שכן תאי גוף האדם מסוגלים לייצר חומצה זו בעצמם מחומצת אמינו אחרת.
בנוסף לתפקיד המבני של חומצה גלוטמית כמרכיב בחלבון, משמשת החומצה גם כמוליך עצבי במוח וכחומר מוצא ליצירת GABA, מוליך עצבי נוסף. החומצה הגלוטמית מפעילה הן קולטנים יונוטרופיים (NMDA, AMPA ו- Kainate) והן קולטנים מטבוטרופיים. החומצה הגלוטמית אינה יכולה לעבור בקלות מהמוח אל זרם הדם, ולכן תאי המוח הופכים אותה לגלוטמין ומנצלים אותה ליצירת אנרגיה.
בתאי צמחים וחיידקים פוטוסינתטיים מהווה החומצה הגלוטמית חומר מוצא לסנתוז הפיגמנט כלורופיל.
7 הסלילים של יונה וולך

תוכן הסרט

יותר מ-25 שנים אחר מותה של יונה וולך, המשוררת שהפכה לסוג של אגדה בקאנון הישראלי, מתגלות הקלטות של ראיונות שהעניקה וולך לעורכת הילית ישורון בשנת 1984, כששכבה וולך על מיטת חולייה. קולה של וולך, כפי שהוקלט בשבעת הסלילים, מהווה את הבסיס לסרט, בצירוף ראיונות עם דמויות אחרות מחייה, יחד עם קטעי ארכיון ואנימציה של שיריה. בראיונות, וולך מספרת לישורון על תהליכי הכתיבה, יחסה לאלוהים, סיפורים על התנסויות שונות, ועל משיכתה לשיגעון, לסקס, ולסמים. התוצאה היא ספק אוטוביוגרפיה תיעודית, ספק ביוגרפיה.
רוהרשטדיון

היסטוריה

בשנת 1911, אנשי קבוצת הכדורגל שפיל אונד שפורט בוכום שכרו אחו מחקלאי מקומי, ובו שיחקו את משחקי הכדורגל של הקבוצה. שם המקום היה שפורטפלאץ אן דר קאסטרופר שטראסה, על שם רחוב קאסטרופר בו ממוקם השטח. עם זאת, רק לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1921, החלה בנייה של אצטדיון אמיתי באותו שטח, וכשזה נבנה, נקרא האצטדיון בשם שטדיון דר קאסטרופר שטראסה, ולאורך השנים שימש את קבוצת הכדורגל בוכום על גלגוליה השונים. בשלהי שנות ה-70 שופץ והורחב האצטדיון באופן בו נבנה כמעט מחדש, והפך לאחד האצטדיונים המתקדמים והמשוכללים ביותר בגרמניה באותה תקופה. עם סיום השיפוץ, קיבל האצטדיון את שמו הנוכחי רוהרשטדיון. המשחק הראשון ששוחק באצטדיון בשנת 1979 לאחר חניכתו מחדש הוא בוכום נגד וטנשייד 09 יריבתה העירונית. כיום יכול האצטדיון להכיל כ-30 אלף צופים. עם זאת, בעבר הוא הכיל בסביבות 50 אלף. 
נבחרת גרמניה בכדורגל אירחה באצטדיון רוהרשטדיון ארבעה משחקים. הראשון היה משחק ידידות בשנת 1922 מול נבחרת הונגריה. המשחק הבינלאומי הבא אחריו נערך 59 שנים מאוחר יותר במסגרת מוקדמות מונדיאל 1982, בו הביסה גרמניה 7-1 את נבחרת פינלנד. בשנת 1986 סיימה גרמניה בתיקו 1-1 במשחק ידידות מול נבחרת יוגוסלביה, ובשנת 1993 הביסה גרמניה ברוהרשטדיון את נבחרת גאנה בתוצאה 6-1.
בשנת 1992 אירח האצטדיון משחק בין צסק"א מוסקבה לגלאזגו ריינג'רס במסגרת גביע אופ"א, מאחר שמזג האוויר במוסקבה לא איפשר קיום משחק כדורגל. 
בשנת 2011 היה הרוהרשטדיון אחד מתשעת האצטדיונים שאירחו את גביע העולם בכדורגל נשים 2011 שנערך בגרמניה. ארבעה משחקים בטורניר זה נערכו ברוהרשטדיון, כולם בשלב הבתים.
בנוסף למשחקי כדורגל, האצטדיון אירח מספר הופעות מוזיקה של להקות ומוזיקאים מפורסמים, כמו דייוויד בואי, פיטר גבריאל, איירון מיידן, אנתרקס, קיס, טסטמנט, יוסו נ'דור, והאמנים הגרמניים הידועים הרברט גרונמאייר, מריוס מולר ונינה האגן.

שם וחסות

האצטדיון נקרא רוהרשטדיון החל מחנוכת המבנה הנוכחי בשנת 1979. נוסף על שם זה, לאצטדיון היו גם שמות מסחריים. החל משנת 2006 ועד לשנת 2016 נקרא האצטדיון בשם רווירפאוור שטדיון. החל משנת 2016 נקרא האצטדיון בשם המסחרי וונוביה רוהרשטדיון, על שם חברת הנדל"ן וונוביה הממוקמת בעיר בוכום.
הסדר חובות

הסדר חובות בין אדם פרטי לחברה בע"מ

אחד ההבדלים הקיימים בין חברה עסקית (בע"מ) לאדם פרטי הוא בכך שקיים מסך משפטי המגן על בעלי החברה מפני עיקול נכסיהם הפרטיים.
בשנים האחרונות עולה תדירות הדרישה לפעולה משפטית הנקראת הרמת מסך שעיקרה הוא היכולת לדרוש מבעלי החברה את כיסוי החוב מנכסיהם וביטול "החסינות" לכיסוי החוב שמעניקה החברה.

תהליך התמודדות עם חוב

בשלב הראשון, אדם פרטי החייב לבנקים כסף בעבור הלוואה או משכנתא שלקח לדוגמה, יקבל התרעה מן הבנק ממנו לווה את הכסף. כבר בשלב זה, מומלץ לנסות להסדיר את החוב על ידי פריסתו מול פקיד הבנק ולהתגמש כך שיהיה ניתן לעצור את סחף החובות כבר בשלב זה.
בשלב הבא, הבנקים יתאמו מול עורך דין חיצוני בנוגע למצב, החייב יקבל מכתב מעו"ד הדורש את התשלום, ומתריע על נקיטת הליכים משפטיים ופתיחת תיק מול בעל החוב בלשכת הוצאה לפועל.
אם החובות לא הוסדרו עד שלב זה, יפתח כנגד האדם תיק בהוצאה לפועל ויתווספו תשלומים נוספים מלבד החוב (הוצאות משפטיות עבור עורך דין, אגרה ללשכת ההוצאה לפועל וכו'). השלב הבא הוא קבלת אזהרה לפני הוצאה לפועל, בהוצאה לפועל יידרש האדם לבצע חקירת יכולת שתקבע את יכולתו להחזיר את החוב וינסו לפרוס את התשלומים על פי הסדר שמחשב את יכולתו הכלכלית של החייב. במצב זה ישלם בעל החוב בכל חודש סכום קבוע לפירעון החובות שלו.
אדם בעל מספר תיקים בהוצאה לפועל יכול לבקש את איחודם ואז סכום הפירעון החודשי יחולק באופן יחסי בין כל הזוכים. בנוסף, לשכת ההוצאה לפועל יכולה לבצע פעולות שונות על מנת להחזיר את החוב לבעליו למשל, לעקל נכסים ומשכורת, לעכב יציאה מן הארץ וכיוצא בזה.
יש לפנות למשרד עורכי דין המתמחה בהסדר חובות. עורך הדין ינסה להגיע לפשרה מול עורך הדין החיצוני או מול עו"ד של הבנק וינסה להגיע להסדר חובות שיספק את החייב מחד אך גם את הבנק וכך ייפסק הליך הפניה להוצאה לפועל.
שירות המודיעין של רומניה

ביקורת

השירות משתף פעולה עם המינהל הלאומי למלחמה בשחיתות וסופג ביקורת רבה על שיטות הפעולה שלו להשגת ראיות, באמצעות האזנות סתר לא חוקיות.
לאורה קויבשי, ראש המינהל הלאומי למלחמה בשחיתות והתובעת הכללית ברומניה, אף הודתה בספטמבר 2015 שעשרים וארבעה מתיקי החקירה שנפתחו נעשו בסיוע שירות המודיעין של רומניה.
20,000 שיחות טלפון שהשירות האזין להם בממוצע מדי שנה נעשו לצורך חקירות בענייני שחיתות, בעוד מספר מועט מהם נגעו בפועל לענייני הביטחון הלאומי, נושא שהוא באחריות עיקרית של הארגון. עניין שספג ביקורת מרשויות המשפט במדינה בעיקר עקב ביצוע האזנות הסתר הלא חוקיות.
אלינה ביקה, ראשת המינהל לחקירת הפשע המאורגן (DIICOT) לשעבר, חשדה כי קצין בכיר בשירות המודיעין השפיע כי מחלקתה תעצור אנשים ספציפיים, אפילו בהיעדר ראיות, זאת חרף פגיעה בזכויות האדם והאזרח.
לכך מתווספת ביקורת ציבורית על יכולת השפעתו של הארגון על מערכת המשפט ברומניה.
גרייהאונד איטלקי

היסטוריה של הגזע

בצורתו הננסית התבסס הגזע בתקופת האימפריה הרומית.
נשות רומי נהגו להתהדר בכלבי שעשועים מסוגים שונים, בעיקר במזרח, אבל גם בכלבים הננסיים והמהירים שעדינותם הרבה שבתה את לבן.
בעבר שימש לצייד ארנבות בצרפת, ובגרמניה היה ידוע גם כסייען לציד בעזרת נשר מאולף. באותה תקופה הגזע היה חזק וגדול יותר מהיום.בתקופת הרנסאנס הגזע הפך לפופולרי יותר ויותר עד שבמאה ה-16 זכה הכלב לשמו - גרייהאונד איטלקי. מכאן ואילך יש תיעוד להתפשטותו באירופה. לאנגליה הוא הגיע בתחילת המאה ה-17 ולארצות הברית רק במאה ה-19.

זכרים ונקבות

צורתו של הגרייהאונד האיטלקי מוארכת, מבנהו מזכיר בצורה מיניאטורית את זה של הגרייהאונד ושל הסלוגי.

הגזע בישראל

בארץ הגזע חדש ונדיר יחסית. בשנות ה-80, הגיעו מספר כלבים לארץ מרוסיה, אך הגזע נעלם בהדרגה. בשנים האחרונות נוספו מספר כלבי יבוא והגזע נמצא בעלייה ברישום המלטות וגורים.
אורי אברהמי

ביוגרפיה

נולד בקריית חיים להורים יוצאי בולגריה. לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד בבית הספר למשחק "בית צבי". במלחמת יום הכיפורים גויס ונפצע קשה כאשר הטנק שלו נפגע בחזית רמת הגולן. אברהמי סבל מכוויות בכל גופו ושכב חודשיים בבית החולים רמב"ם. כשהחלים השלים את לימודי המשחק (1974).

קריירה בתיאטרון

בתיאטרון החאן שיחק בשנים 1973–1975 בהצגה משרתם של שני אדונים.
בתיאטרון הקאמרי שיחק בשנים 1975–1977, בהצגות: "ראש משוגע" ו"ילדי הירח".
בתיאטרון הבימה שיחק בהצגות: "בגדי המלך" לפי מחזהו של יעקב שבתאי, "כתר בראש" של יעקב שבתאי, "מבקר המדינה" לפי "רביזור" של גוגול, "טירונות", "סנג'ר", "ציד המכשפות", "ההולכים בחושך" על פי חנוך לוין, "כי בנו בחרת" של יוכי ברנדס, "החולה ההודי" מאת רשף לוי, "לבד בברלין" על פי הנס פאלאדה ו"קח את אבא שלך ולך לעזאזל" מאת רמי ורד.
בתיאטרון בית ליסין שיחק ב: "אחד משלנו", "נומה עמק".
בתיאטרון באר שבע: "מהומה רבה על לא מהומה" מחזהו של שייקספיר, "בית ספר למוקיונים", "אצבע אלוהים", "שם המשחק", "קומדיה של טעויות" מחזהו של שייקספיר, "דון ג'ואן".
בתיאטרון לילדים ונוער שיחק ב: "וסרמן" עיבוד לרומן של יורם קניוק, "שמריהו" ו"אהבה במצור" אותו גם ביים.
בתיאטרון קרוב שיחק בקומדיה "שד היער" של צ'כוב.
שיחק גם בהצגה "חופשה בפראג" ב"צוותא" ובתיאטרון גבעתיים.
בתיאטרון תמונע שיחק בהצגת היחיד, אשר אותה גם כתב: "ציפרלקס 20 מ"ג".

קריירה בקולנוע

שיחק בסרטים רשימת שינדלר מ-1993 של סטיבן ספילברג, "עץ הדומים תפוס" מ-1994 על פי ספרה של גילה אלמגור ובבימויו של אלי כהן, בסרטים "המהפכה" מ-1995 ו"המהפכה 2" מ-1996 - שניהם בבימויו של רוברט מקארלי, "חובו של אהרון כהן" בבימויה של עמליה מרגולין מ-1999, "כפות רגליה" מ-1999 סרטו של חורחה גורביץ'. ב-2001 שיחק בסרט "אסקימו לימון 9 - החגיגה נמשכת" בבימויו של צבי שיסל, וכן שיחק ב-"אלנבי רומאנס" סרטם מ-2005 של יוני זיכהולץ וינאי גוז.

קריירה בטלוויזיה

בטלוויזיה השתתף בשנות השבעים בסדרת תוכניות בטלוויזיה החינוכית בשם "סופרים מספרים" בהנחיית רוני תורן, והיה בעל פינה קבועה בתוכנית זהו זה! בשם "סערה בכוס תה" בין השנים 1984–1986 על עלילות פקידים במשרד ציבורי. ב"הבורר" גילם את עג'מי - עבריין זקן שעבר עבד אצל ברוך אסולין בוגד בו לטובת האחים קובלובה ושימש הקלף מיקוח בהפעלת קזינו.

חיים פרטיים

היה נשוי לשחקנית תחיה דנון. לאחר מכן היה נשוי למחזאית סמדר אמיתי עד פטירתה, ולהם בת, הבמאית עידית אברהמי, ובן, יונתן.
יוהנס הנס דניאל ינסן

חייו

יוהנס ינסן נולד ב-25 ביוני 1907 בהמבורג לגרנר קארל ינסן. החל מ-1926 למד פיזיקה מתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטת המבורג והשיג שם את הדוקטורט שלו בשנת 1932. 
ב-1937 היה ינסן מרצה ללא שכר באוניברסיטת המבורג ובאותה תקופה החל לעבוד עם פול הרטק מנהל מחלקת כימיה פיזיקלית באוניברסיטת המבורג ויועץ לחימוש צבאי, ב-24 באפריל 1939 התקשרו השניים למשרד הרייך למלחמה כדי לספר להם על יישומים צבאיים אפשריים של תגובות שרשרת גרעינית. שליטה צבאית על פרויקט האנרגיה הגרעינית הגרמני, הידוע גם בשם מועדון האורניום, החלה ב -1 בספטמבר 1939, היום שגרמניה הנאצית פלשה לפולין. אותו אחר הצהריים, אחד מהמנהלים, הביא את ינסן לתוך הפרויקט. עיקר ענינו של ינסן היה בצנטריפוגות כפולות להפרדת איזוטופים של אורניום, ינסן פיתח צנטריפוגות כפולות המבוססות על תהליך נדנדה כדי להקל על השפעת ההפרדה.
ב-1941 ינסן היה פרופסור מן המניין לפיזיקה תאורטית במכון הטכנולוגי של הנובר (כיום אוניברסיטת הנובר), ובשנת 1946 הוא התמנה להיות פרופסור. ב-1949 הוא התמנה פרופסור באוניברסיטת קרל, מאז 1969 הוא היה פרופסור אמריטוס והוא היה פרופסור אורח באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון, אוניברסיטת אינדיאנה והמכון טכנולוגי של קליפורניה. 
בשנת 1963 קיבל ינסן פרס נובל לפיזיקה ביחד עם מריה גופרט-מאייר על בניית מודלים של גרעין האטום,
ינסן נפטר ב-1973 בהיידלברג.
יעקב שלמה כהן

ביוגרפיה

יעקב בן שלמה כהן נולד בשנת תרמ"ט-1889 בנפת חובייש שבמחוז איבּ שבמערב תימן.
בשנת תרע"ב-1911 עלה לארץ ישראל. השתקע בתל אביב הקטנה. הוא היה מראשי התאחדות התימנים בארץ, פעל לקליטת יהודי תימן, ייסד את מועצת העובדים התימנים (לשכת תעסוקה) של ההתאחדות בתל אביב ושימש כמזכירהּ. נבחר כציר לאספת הנבחרים ולוועד הלאומי. בהמשך פעל בהסתדרות ובמפא"י.
בשנת 1966 נקרא על שמו רחוב בתל אביב (רחוב ישכ"ן).

משפחתו

כהן היה אב לשבעה בנים ושתי בנות.
בנו שלמה כהן (סולימאן הגדול) היה זמר ומחלוצי השירה בציבור בישראל, בניו איתמר כהן גם הוא זמר, שהיה סולן להקת הנח"ל בשנות ה-50 ובנו הצעיר דוד היה גם כן סולן להקת הנח"ל.
נכדיו, בני בנו שלמה (סולימאן), גם הם זמרים: חופני כהן (סולימאן הקטן), ורדינה כהן, יזהר כהן ופנחס (פיני) כהן, שהיה סולן צוות הווי הנח"ל.
מאזיר

תולדות היישוב

מאזיר נזכרת לראשונה במאה ה-12, ובמאה ה-13 נכבשה בידי הדוכסות הגדולה של ליטא. בשנת 1577 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית.

יהודי מאזיר

בנובמבר 1920 נערך בעיר פוגרום, בו נרצחו כ-30 יהודים, תוך אונס נשים ושוד רכוש. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-6,300 יהודים, כחמישית מתושביה.
ב-22 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד במעשי רצח בקרב יהודיה, תוך רצח כ-200 יהודים ב-10 בספטמבר 1941.
ב-31 באוגוסט 1941, מאות יהודים התכנסו בתוך בית ברחוב פושקין. הם שפכו קרוסין על קירות הבית והציתו אותו באש, כשכל האנשים בפנים. מטרתם של האנשים הייתה לברוח מהמוות בידי הנאצים. התקרית כונתה בשם "מצדה בלארוסית".
בסוף שנת 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודי כפרי הסביבה. ב-7 בינואר 1942 נרצחו כל יושבי הגטו, בין 1,150 ל-1,500 איש, ליד הכפר הסמוך בוברי, חלקם בירי וחלקם בהטבעה בנהר פריפיאט.
מבין היהודים במאזיר שהיוו כ-36 אחוז מכלל האוכלוסייה בעיר לפני מלחמת העולם השנייה, כמעט כולם הושמדו בגטו.
A Dream within a Dream

"A Dream Within a Dream” הוא שיר מאת המשורר והסופר אדגר אלן פו אשר פורסם לראשונה ב-1849. השיר פורסם לראשונה בכתב העת הספרותי,The Flag of Our Union, במהדורה שפורסמה ב-31 במרץ בשנת 1849.

השיר

תוכן השיר:
Take this kiss upon the brow!

And, in parting from you now,

Thus much let me avow—

You are not wrong, who deem

That my days have been a dream;

Yet if hope has flown away

In a night, or in a day,

In a vision, or in none,

Is it therefore the less gone?

All that we see or seem

Is but a dream within a dream.

I stand amid the roar

Of a surf-tormented shore,

And I hold within my hand

Grains of the golden sand—

How few! yet how they creep

Through my fingers to the deep,

While I weep—while I weep!

O God! can I not grasp

Them with a tighter clasp?

O God! can I not save

One from the pitiless wave?

Is all that we see or seem

But a dream within a dream?

מבנה השיר

השיר מורכב מ-24 שורות המחולקים לשני בתים. 11 מן השורות הן בבית הראשון וה-13 האחרות בבית השני. שני הבתים מסתיימים עם כמעט אותן שתי השורות (פרט להבדל מעטים).
בנוסף, השיר מכיל חריזה אופיינית הנבדלת מבית לבית.

משמעות

השיר שואל על האופן בו ניתן להבדיל בין מציאות לבדיון בכך שהוא שואל אם הכל זה רק חלום בתוך חלום. בכך הוא מתייחס לתופעה אופיינית בה לאחר ההתעוררות מהחלום ישנו חלום נוסף.

תרגום לעברית

לשיר מספר תרגומים לשפה העברית. בין היתר על ידי המתרגמת לאה נאור והמתרגם ראובן וימר.
ארמון גרסאלקוביץ'

היסטוריה

בניית הארמון הושלמה בשנת 1760. האדריכל האחראי לעיצוב הארמון הוא אנטון מאיירהופר. הבניין נבנה עבור אציל הונגרי בשם יינטל גרשלקוביץ', ומכאן מקור שמו של הארמון.
המלחין האוסטרי יוזף היידן הציג בבכורה חלק מיצירותיו בארמון.
בתקופתה של "סלובקיה העצמאית", כינוי לסלובקיה במהלך מלחמת העולם השנייה שהייתה מדינת חסות של גרמניה הנאצית בהנהגתו של יוזף טיסו, הארמון היה למקום מושבו של נשיא סלובקיה העצמאית. בשנת 1950, הפך המבנה לתוך למרכז פעילויות עבור תלמידי בתי הספר בברטיסלאבה. התלמידים גרמו נזק רב לארמון, והארמון חזר לאכלס אורחים בתוכו עם סיום מהפכת הקטיפה. המבנה עבר שיקום בתחילת 1990 וב -30 בספטמבר 1996 הארמון הפך למקום מושבו של נשיא סלובקיה.
אנדרה אדי

חייו

אנדרה אדי נולד  בכפר הקטן ארמינדסנט, אז בממלכת הונגריה (כיום במחוז סאטו מארה ברומניה). הוא למד משפטים ועבד כעיתונאי, והיה המשורר הראשון שהביא את הסימבוליזם לשירה ההונגרית. שיריו עוסקים באהבה, בהונגריות החצויה בין מזרח ומערב, ביחס האדם לאלוהיו, בפולחן האגו הנרקיסיסטי, ובקרבת הקץ והחידלון. אדי היה כבר בימי חייו אחד המשוררים ההונגרים הנערצים ביותר, אך גם הושמץ כמשורר בלתי-מוסרי. דחף ההרס העצמי הביא אותו לחיי הוללות, לטיפה המרה, ולחולי. הוא מת צעיר, בשנת 1919 בבודפשט, ממחלת העגבת.
בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה היה אדי מבני חוגו הספרותי של המשורר אביגדור המאירי והיה מיודד עמו. אדי מוזכר בספרו האוטוביוגרפי של המאירי "השגעון הגדול".
ספריו: "שירים" (1899), "שירים חדשים" (1906), "דם וזהב" (1907), "במרכבת אליהו" (1908), "להאהב, אני מפציר" (1909), "החיים החומקים" (1912), "מרגיטה רוצה לחיות" (1912), "אהבת עצמנו" (1913), "מי ראה אותי?" (1914) ו"בראש המתים" (1918). שירי העיזבון של אדי, "האוניות האחרונות", יצאו לאור בשנת 1923. שיריו תורגמו לעברית, בין השאר, בידי אביגדור המאירי, מרדכי אבי-שאול, איתמר יעוז-קסט, רמי סערי, דוד גלעדי ומשה גנן.
נחמן דושנסקי

נחמן דושנסקי (בליטאית: Nachmanas Dušanskis, ברוסית: Нахман Ноахович Душанский; ‏29 בדצמבר 1919 בשאולאי - 20 בפברואר 2008 בחיפה) היה קצין יהודי של סוכנויות הביטחון הנ.ק.ו.ד.  והק.ג.ב. בברית המועצות למעלה משלושים שנה. הוא היה מעורב מאוד בדיכוי הפרטיזנים הליטאים, שלחמו נגד הכיבוש הסובייטי של ליטא. ברוסיה הוא נחשב לגיבור מלחמה וקיבל את מדליית האומץ, מסדר המלחמה הפטריוטית ועיטור לנין, ואילו הליטאים ראו בו פושע מלחמה. בשנת 1989 עלה לישראל. לאחר שליטא הכריזה על עצמאותה ב-1990, היא תבעה מממשלת ישראל להסגירו, אך ישראל סירבה.

ראשית חייו

דושנסקי נולד ב-1919 בשאולאי. אביו התעוור במהלך מלחמת העולם הראשונה ולא יכול היה לפרנס את משפחתו הגדולה. לאחר שסיים את הכיתה השישית בבית הספר היסודי החל דושנסקי בעבודה. חשיפה מוקדמת זו לעבודת כפיים דחפה אותו לקומוניזם-סוציאליזם, ובשנת 1934 הצטרף לסניף הליטאי הבלתי חוקי של הקומסומול (איחוד הנוער הקומוניסטי) ועזר בחלוקת פרסומים קומוניסטיים מחתרתיים. בגין פעולות אלו נעצר ביוני 1936. בכלא הצטרף דושנסקי למפלגה הקומוניסטית הליטאית. הוא שוחרר עם כיבוש ליטא בידי ברית המועצות ביוני 1940. מאותו זמן הוא החל בעבודה כקצין ביטחון של הנ.ק.ו.ד. בטלז. תפקידיו כללו הבטחת הגבול ברית המועצות – גרמניה הנאצית. הוא היה מעורב במעצרים המוניים של מי שכונו אז "אויבי העם" ו"גירוש יוני" בו גורשו אלפי פעילים לאומיים ליטאים לתוככי ברית המועצות. עדויות סותרות קיימות על מעורבותו בטבח ביער רייני, בו נרצחו עשרות אסירים פוליטיים עם תחילת מבצע ברברוסה. לדברי דושנסקי, באותה תקופה הוא חזר מחופשה בקרים וניסה לפנות את משפחתו משאוליאי לרוסיה. עם זאת, הרכבת לא עזבה את התחנה והוריו ושלושת אחיו נספו בשואה. רק אחיו יעקב שרד.

קצין ביטחון הסובייטי

דושנסקי פונה ללנינגרד. הוא היה מוצב במוסקבה במהלך קרב מוסקבה. בין אביב 1942 לקיץ 1943, למד בקורסי הכשרה אינטנסיביים של ה-נ.ק.ו.ד. לזיהוי המרגלים, גיוס, וחקירה  וזאת כהכנה לעבודה מאחורי הקווים הגרמניים. הוא הפך לסגן  משנה בקג"ב בינואר 1943, סרן ב-1945, וסגן-אלוף ב-1956. הוא הוצב באזור סמולנסק כדי ללכוד קצינים גרמנים ומשתפי פעולה אחרים. דושנסקי וסוכנים אחרים היו מתלבשים במדים גרמניים, חוצים את הקו הקדמי ועוצרים קצינים גרמנים. לאחר המערכה במינסק חזר דושנסקי לליטא, שם הוטל עליו למלא תפקידים בדיכוי הפרטיזנים הליטאים שלחמו נגד הסובייטים. הוא היה מעורב בחיסול המיפקדות של הפרטיזנים וחיסול כמה ממנהיגיהם. היה מעורב גם במעצר של משתפי פעולה עם הנאצים, משתפי פעולה שרצחו יהודים ואנשי יחידות ביטחון ליטאיות שעבדו ביחד עם הנאצים. 
ב-1964 סיים את לימודי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת וילנה. הוא פרש מסוכנות הביטחון הסובייטית ב-1971.

לאחר קריסת ברית המועצות

דושנסקי עלה לישראל בשנת 1989, ממש ערב קריסת ברית המועצות. 
בשנת 1996 תבעה ממשלת ליטא העצמאית את הסגרתו מידי ישראל. הוא הואשם בדיכוי נגד הפרטיזנים הליטאים. לאחר התייעצות במשרד המשפטים הוחלט לסרב לבקשה הליטאית. ישראל טענה שלפחות 20 קצינים בכירים ממנו בשירותי הביטחון הסוביטיים שפעלו בליטא באותו זמן כלל לא נעצרו. וכן שלטענתו הוא כלל לא היה בליטא בזמן שקרו המקרים בהם הוא הואשם. 
ההנחה במשרד המשפטים הייתה שלנוכח הלחצים של ישראל על ליטא לטפל בסוגיית פושעי המלחמה שחיים על אדמתה, וחוסר הטיפול של ליטא בנושא, ביקשו הליטאים לטעון טענות כנגד ישראל לגבי מי שלדעתם ביצע פשעים בליטא נגד העם הליטאי.