הפארק הלאומי קרייטר לייק

הידרוגרפיה

פלגים קטנים הזורמים במערב הפארק שייכים לאגן הניקוז של הנהר רוג (Rogue River), נהר זה, שמקורותיו צפונית לפארק, זורם מערבה ונשפך לאוקיינוס השקט. נהר נוסף שחלק ממקורותיו נובעים בפארק הוא נהר קלאמת (Klamath River) הזורם תחילה דרומה, חוצה את הגבול לקליפורניה, ונשפך גם הוא לאוקיינוס השקט.
גוף המים הגדול היחיד בפארק הוא אגם קרייטר לייק. קוטרו כ-8 קילומטרים, שטח פניו 52.9 קמ"ר וגובהו הממוצע 1,883 מטרים מעל פני הים. הגובה תלוי בכמות המשקעים, ובמדידות שנעשו באופן שוטף התגלה כי טווח השינוי הוא כ-5 מטרים. עומק המים באגם משתנה עם הטופוגרפיה ותלוי גם בכמות המשקעים. ביולי 2000 היה עומקו המקסימלי 594 מטרים, לאחר שב-1959 היה עומקו המקסימלי 589 מטרים. עומקו הממוצע 350 מטרים ועומקו המינימלי (סמוך לאי פנטום שיפ) הוא בין חמישה לשמונה מטרים. נהרות אינם נשפכים לאגם או זורמים ממנו, ועל ההתאיידות והחלחול מפצים משקעים בצורת גשמים ושלגים בקצב שבו מתחלפים מימיו של האגם לחלוטין כל 250 שנים.
האגם הוא אחד האגמים הצלולים בעולם בשל כמה גורמים, בעיקר משום שאף נחל לא זורם לתוכו, והסלעים הגעשיים הבונים את האזור אינם מתמוססים במים (בניגוד למשל לאבן גיר), ולכן לא חודרים למימיו מזהמים. תוצאות בדיקת צלילות המים באמצעות דסקת סקי הן בממוצע בין 27 ל-30 מטרים. שיא הצלילות נמדד ב-25 ביוני 1997 – 43.3 מטרים. במי האגם יש כמות יחסית גדולה של מלחים מומסים, וה-pH הממוצע של מימיו נע בין 7 ל-8. עומקו הרב של האגם וצלילות מימיו גורמים למים לספוג את כל הצבעים באור הנראה למעט כחול, ועקב כך יש למים גוון אינדיגו אופייני, למעט באזורים הרדודים שבהם צבעם ירקרק.

טבע

הפארק הוא בית גידול ל-700 מינים של צמחים וכ-200 מינים של בעלי חיים. לעומת זאת, מגוון הצמחים ובעלי החיים באגם קרייטר לייק מוגבל בשל ריכוז נמוך של חנקן במי האגם. מדענים זיהו 157 מינים של פיטופלנקטון ו-12 מינים של זואופלנקטון במימי האגם. על דפנות האגם צומחים מושבות של טחבי עלים עד לעומק של 120 מטרים. מושבות של חיידקים צמחו על קרקעית האגם סביב שני אזורים של פעילות הידרותרמית. שטח הפארק מיוער בצפיפות וסמוך אליו שוכנים יערות לאומיים רבים, כדוגמת: פרימונט-וינמה (Fremont–Winema National Forest) מדרום מזרח, אומפקווה (Umpqua National Forest) מצפון מערב, רוג – סיסקיו (Rogue River – Siskiyou National Forest) מדרום, ודשוטס (Deschutes National Forest) ווילאמט (Willamette National Forest) מצפון.

פרהיסטוריה

משערים כי אבותיהם הקדמונים של הילידים המקומיים בני עם הקלאמת (Klamath) חזו בהתפרצות הר הגעש כי המאורע מתועד באגדותיהם. המיתולוגיה של עם זה מספרת כי בהר התגורר הצ'יף לאו (Llao) האחראי על שאול תחתיות. לאו התאהב בבתו היפהפייה של ראש שבט הקלאמת, ולאחר שזו סירבה לחזור עמו לביתו שמתחת להר הוא החל לירות כדורי אש מההר על יישובי האינדיאנים בסביבה. לעזרתם בא הצ'יף סקל (Skell) (שהתגורר על פי האגדה בהר שסטה, כ-160 קילומטרים דרומה), האחראי על כל אשר על פני האדמה, והוא נלחם בלאו. במהלך הקרב הבריקו ברקים, רעמו רעמים וזרמו נהרות של לבה שקברו כפרים של בני קלאמת. בשיאו של הקרב התמוטט ההר וקבר את לאו תחתיו. מאז לא שב לאו להפחיד את האנשים ולהרוס את בתיהם, ואף שבמקום הופיע אגם יפה ושליו האמינו בני הקלאמת כי האגם הוא מקום קדוש ורק מי שניחן בכוחות מיוחדים יכול להביט על מקום הקרב הקדוש של האלים מבלי להיענש.
בני הקלאמת השתמשו בקרייטר לייק למסעי חזון (באנגלית vision quests, טקס חניכה שבו החניך מתבודד במקום מרוחק במשך כמה ימים במטרה למצוא את ייעודו), שכללו טיפוס על קירות הקלדרה ומשימות מסוכנות אחרות. בני השבט העריצו את אלו שהצליחו במשימות אלו כבעלי כוחות רוחניים מיוחדים.

היסטוריה מודרנית

שלושה מחפשי זהב: ג'ון וסלי הילמן, הנרי קליפל (Henry Klippel) ואייזק סקיטרס (Isaac Skeeters) היו הלבנים הראשונים שהגיעו לאגם. ב-12 ביוני 1853 הם נתקלו בהר בעל המדרונות המשתפלים הארוכים שעה שעסקו בציד. הצבע הכחול העז של האגם הכה אותם בתדהמה, והם כינו את גוף המים בגוון האינדיגו "אגם כחול עמוק" (Deep Blue Lake), והמקום בצד הדרום-מערבי של השפה שבו ראו לראשונה את האגם נקרא אחר-כך "דיסקוורי פוינט" (Discovery Point – נקודת התגלית). מכיוון שהמקום היה מרוחק ולא נתגלה בו זהב נשכחה התגלית. תשע שנים אחר-כך, ב-1862, הגיעה משלחת מחפשי זהב נוספת לאגם, ומנהיגה שונסי ניי (Chauncy Nye), פרסם בכתב עת מקומי את התגלית, אותה כינה "אגם כחול" (Blue Lake).
ב-1863, בעקבות התפרצות מעשי איבה בין מתיישבים לבנים לבין בני קלאמת, הקים צבא ארצות הברית את מצודת פורט קלאמת כ-12 קילומטרים דרומית מזרחית לגבול הפארק הלאומי של ימינו. על מנת להעביר אספקה למצודה נסללה דרך מהיישוב פרוספקט (Prospect) בעמק הנהר רוג' (Rogue River). ב-1 באוגוסט 1865 "נתגלה" האגם שוב, והפעם על ידי שני ציידים שנשכרו לשמור על העובדים. אחד מהם היה לאדם הלבן הראשון שירד עד לחוף האגם. השניים הציעו לאגם את השם "אגם מלכותי" (Lake Majesty).
ב-1869 ביקרה באתר משלחת מהעיירה ג'קסונוויל (Jacksonville) באורגון בראשות עורך עיתון בשם ג'ים סאטון (Jim Sutton). חברי המשלחת בנו סירה מקנבס, הפליגו לאי ויזארד וחקרו אותו. בשובו כתב סאטון מאמר על האגם בעיתונו, "אורגון סנטינל" (Oregon Sentinel). במקום להשתמש בשם "האגם המלכותי", סאטון כינה את האגם "קרייטר לייק", כלומר "אגם הלוע", השם שנתקבע בסופו של דבר כשמו של האגם.
בשנים 1869–1918 הקדיש ויליאם גלדסטון סטיל (William Gladstone Steel‏; 1854-1934), עיתונאי וחובב טבע, את כל מרצו וחלק נכבד מהונו במטרה להבטיח מעמד של פארק לאומי לאתר. חלק גדול מהמקומות לאורך האגם קרויים בשמות שכינה אותם סטיל: האי ויזארד, סלע לאו ראש סקל וכו'. סטיל השתתף בסקרים מדעיים שנערכו במקום, בהם הסקר שביצעה משלחת בראשות הגאולוג קלרנס דטון באגם ב-1886 מטעם סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית. המשלחת נשאה את הספינה קליטווד (Cleetwood) שמשקלה כחצי טון במעלה המורדות התלולים של ההר ואז הורידה אותה לאגם. המשלחת השיטה את הספינה באגם ומדדה את עומק האגם באמצעות צינור הקשור למיתר פסנתר ב-168 מקומות. התוצאה העמוקה ביותר, 608 מטרים, קרובה מאוד למדידות של ימינו (594 מטרים), שבה השתמשו בסונאר. בערך באותה תקופה סקר טופוגרף את האזור ויצר את המפה המקצועית הראשונה של אזור קרייטר לייק.
שתדלנותו של סטיל השתלמה, וב-22 במאי 1902 חתם נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט על החוק שהעניק לקרייטר לייק מעמד של פארק לאומי. פעילותו של סטיל נמשכה גם אחר-כך והודות למאמציו נפתחה האכסניה (Crater Lake Lodge) במקום ב-1915, והושלמה ב-1918 הדרך המקיפה את שולי הקלדרה (Rim Drive). בשל פעילותו זו כונה סטיל "אבי קרייטר לייק". על מנת לאפשר לתיירים להגיע אל הפארק נבנו כבישים בדרך אליו ובתוכו.

ניהול

הפארק הלאומי קרייטר לייק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, יחידה במחלקת הפנים של ארצות הברית. תקציב היחידה השנתי היה 2.924 מיליארד דולר בשנת 2009 והיא אחראית על ניהול אזורים מוגנים בשטח כולל של מעל ל-340,000 קמ"ר.
תפקידו של שירות הפארקים הלאומיים הוא לשמר ולהגן על משאבי טבע ותרבות. בית הנבחרים של ארצות הברית העניק לשירות את התואר "סוכנות פדרלית" עם אישרור "חוק שירות הפארקים הלאומיים" (National Park Service Organic Act) ב-25 באוגוסט 1916. על פי החוק מטרת השירות היא לקדם ולהסדיר את השימוש בפארקים הלאומיים במטרה להגן על הנוף הטבעי, על בעלי החיים ועל האתרים ההיסטוריים ולהשאירם שלמים למען הדורות הבאים. בתחומי הפארקים אסורים הציד, כריית המחצבים וכריתת העצים, כמו גם ליקוט של משאבים טבעיים ותרבותיים. כמו כן אסור לחפש נפט וגז או לנצל משאבים אלו.
בשנת 2002 היה תקציב הפארק הלאומי קרייטר לייק כ-4 מיליון דולרים. התקציב משמש לתשלום משכורות לצוות המתפעל את הפארק ולשיקום ושיפור דרכים ובניינים בו. אנשי הצוות אחראים על קבלת המבקרים בפארק והדרכתם. הם גם נאבקים בהתרבות המינים הפולשים ועוקבים מקרוב אחר ההתפתחות של אוכלוסיות של מינים בסכנה. בנוסף הם גם אחראים על תחזוקת ושיפוץ התשתית והבניינים ההיסטוריים.

תיירות

הפארק, שנודע בשל אגם קרייטר לייק, מושך אליו קרוב לחצי מיליון מבקרים מדי שנה (הממוצע ב-10 השנים האחרונות היה 482,249 מבקרים), דומה לנתוני מערכת הפארקים רדווד. הגישה לפארק היא באמצעות כבישים בלבד. כביש מדינתי מספר 62 חוצה את הפארק בחלקו המערבי, וכביש השפה (Rim Drive) מקיף את הקלדרה ומאפשר תצפיות מנקודות שונות. בסך הכל יש בפארק 127 קילומטרים של כבישים. הפארק פתוח כל השנה, אבל חלק מהכבישים והאתרים סגורים מהסתיו ועד האביב. לרשות המבקרים עומד "כפר השפה" (Rim Village), מקבץ מבנים על שפת הקלדרה בגובה 2,164 מטרים, ובהם המבנה ההיסטורי המשופץ של אכסניית קרייטר לייק (Crater Lake Lodge) ובו 71 חדרים.