בלאקספלויטיישן

בלאקספלויטיישן (באנגלית: Blaxploitation או Blacksploitation, בתרגום חופשי: ניצול שחורים) הוא ז'אנר אתני של סרט ניצול אשר צמח בארצות הברית במהלך שנות ה-70 המוקדמות. הסרטים, למרות תגובת הנגד החריפה שספגו, בשל הייצוג הסטריאוטיפי של הדמויות השחורות, גם היו בין הזרמים הראשונים, שבהם דמויות וקהילות שחורות היו הגיבורים והנושאים בקולנוע ובטלוויזיה, ולא רק דמויות משנה או קורבנות של אלימות. התפתחות הז'אנר עלתה בקנה אחד עם חשיבה מחודשת של יחסי גזע שהתנהלה בשנות ה-70
סרטי בלאקספלויטיישן היו במקור מכוונים לקהלים אורבניים אפריקאים-אמריקאים, אך עד מהרה קהלי הסרטים חצו קווים גזעיים ואתניים. כאשר בהוליווד הבינו את פוטנציאל הרווח של הרחבת קהלי היעד של סרטי בלאקספלויטיישן, הפקת סרטים אלו התרחבה.
את המונח טבע ג'וניוס גריפין, שהיה מנהל סניף לוס אנג'לס של האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים (NAACP) ויחצ"ן סרטים. הביטוי הוא הלחם של המילים "שחור" (black) ו"ניצול" (exploitation). בין הסרטים שכוננו את הז'אנר מנויים Sweet Sweetback's Baadasssss Song (המקורי, על פי מגזין "וראייטי") והסרט המוכר יותר, והרדיקלי פחות (בתור סרט במימון הוליוודי), "שאפט" (שניהם סרטי 1971).
בנוסף לליהוק צוותי שחקנים שחורים וצוותים טכניים שחורים, סרטי בלאקספלויטיישן גם היו הראשונים לכלול בפסקולים שלהם מוזיקת פאנק ונשמה.

תכונות מגדירות של בלאקספלויטיישן

כאשר הם ממוקמים בצפון-מזרח ארצות הברית או בחוף המערבי, סרטי בלאקספלויטיישן בעיקר מתקיימים בשכונות עוני עירוניות, וכוללים הרבה כינויי גנאי ללבנים, כגון "cracker" ו-"honky" . כשסרטי בלאקספלויטיישן מתקיימים בדרום של ארצות הברית, הם נוטים יותר להתייחס לעבדות ולנישואי תערובת או יחסים בין-גזעיים. הסרטים מאופיינים בשפה בוטה, ומסתמכים על אלימות, מין, סחר בסמים, ועוד נושאים שמכוונים לעורר את רגישות הקהל. הסרטים בדרך כלל מציגים גיבור שחור אשר גובר על "The Man", ביטוי המתייחס לממסד הלבן, על מוסדותיו וסמליו, אשר אחראי לדיכוי הקהילות השחורות.
בלאקספלויטיישן כולל מספר תתי-סוגות, כולל פשע ("פוקסי בראון"), פעולה/אמנויות לחימה (Three the Hard Way), מערבונים (Boss Nigger), אימה (Abby, Blacula), כלא (Penitentiary), קומדיה (Uptown Saturday Night), נוסטלגיה (Five on the Black Hand Side), סרטי התבגרות, דרמות בית משפט (Cooley High/Cornbread, Earl and Me), ומוזיקליים (Sparkle).
בעקבות הדוגמה של הסרט המכונן בז'אנר, Sweet Sweetback's Baadasssss Song, סרטי בלאקספלויטיישן רבים כללו פסקולים של פאנק, ג'אז ומוזיקת נשמה עם בס כבד, פעימות, וגיטרות ווה-ווה. הפסקולים בולטים בכך שהם כללו מוזיקה מורכבת, ושונה מהותית מאלבומי הפאנק הקלילים שיוצרו לנגינה ברדיו, שהיו אז נפוצים. הם כוללים גם עיבודים עשירים עם תזמורות, כולל חלילים וכינורות.
בעקבות הפופולריות של הסרטים האלה בשנות ה-1970, סרטים בז'אנרים אחרים החלו לכלול דמויות שחורות עם מאפיינים סטריאוטיפיים של בלאקספלויטיישן, כגון דמויות מהעולם התחתון של הארלם בסרט ג'יימס בונד, Live and Let Die (1973), הדמות של ג'ים קלי בסרטו של ברוס לי, "הדרקון" (1973), ודמותו של פרד ויליאמסון בסרט ‏‎The Inglorious Bastards ‏(1978).

בלאקספלויטיישן וכוח שחור

אפני שאקור טענה כי כל היבט של התרבות (כולל קולנוע) בשנות ה-1960 וה-1970 היה מושפע על ידי תנועת הכוח השחור. Sweet Sweetback's Baadasssss Song היה אחד הסרטים הראשונים לשלב את אידאולוגיית הכוח השחור ולאפשר לשחקנים שחורים להיות הכוכבים בנרטיבים שלהם עצמם, במקום להיות מוסללים לתפקידים סטריאוטיפיים שהיו זמינים להם עד אותה הנקודה (כגון דמויות "מאמי" – שפחה או דמות שחורה אמהית שמדברת באופן עילג וקיימת לטובת הדמויות הלבנות, או דמויות "סיידקיק", עזר, לעיתים קרובות דמויות קומיות, שתומכות בגיבור הלבן). סרטים כגון "שאפט" הביאו את החוויה השחורה לקולנוע בדרך חדשה, ואפשרו לסוגיות פוליטיות וחברתיות שחורות שבעבר זכו להתעלמות בקולנוע להיחקר. "שאפט", והדמות הראשית שלו, ג'ון שאפט, הביאו את התרבות האפריקאית-אמריקאית לזרם המרכזי בעולם. Sweetback ו"שאפט" הושפעו שניהם על ידי תנועת הכוח השחור, המכיל נושאים מרקסיסטיים, סולידריות, ומודעות חברתית לצד ז'אנר מאפייני הז'אנר הטיפוסיים של סקס ואלימות.
מתוך ההבנה שהקולנוע יכול להביא לשינוי חברתי ותרבותי, תנועת הכוח השחור אחזה בז'אנר כדי להדגיש מאבקים חברתיים-כלכליים שחורים של שנות ה-1970; הרבה סרטים כאלה הכילו גיבורים שחורים הצליחו להתגבר על הדיכוי הממוסד של התרבות והיסטוריה השחורה. סרטים מאוחרים יותר, כמו "Superfly", מיתנו את הרטוריקה של הכוח השחור, ועודדו התנגדות בתוך המערכת הקפיטליסטית ולא טרנספורמציה שורשית של החברה, ובכך היו קלים יותר לעיכול עבור הציבור הרחב. אך Superfly בכל זאת תמך באופן עקיף בתנועה הלאומנית השחורה על ידי כך שהראה שסמכות לבנה וסמכות שחורה מתקשים להתקיים זו לצד זו.

סטראוטיפים

התפקיד של הז'אנר בחקר ועיצוב יחסי הגזע בארצות הברית הייתה שנויה במחלוקת. בין חוקרי ומבקרי התרבות, היו כאלה שטענו כי בלאקספלויטיישן הייתה מגמה של העצמה שחורה, בעוד שאחרים האשימו את הסרטים שהם מנציחים סטריאוטיפים שליליים של אנשים לבנים לגבי אנשים שחורים. כתוצאה מכך, רבים קראו למיגור הז'אנר. ה-NAACP, התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית, והליגה העירונית הלאומית התאחדו בקואליציה נגד בלאקספלויטיישן. ההשפעה שלהם בשנות ה-1970 המאוחרות תרמה להיכחדות הז'אנר. מבקר הספרות אדיסון גייל כתב בשנת 1974, "הדוגמה הטובה ביותר של סוג זה של ניהיליזם/חוסר אחריות הם הסרטים השחורים; זוהי דוגמה של החופש אשר נדחק אל גבולותיו המגוחכים ביותר; אלו הם כותבים ושחקנים הטוענים כי החופש של האמן דורש ניצול של בדיוק אותם האנשים להם הם חבים את קיומם האמנותי."
סרטים כמו "שאפט" ספגו ביקורת חריפה, לא רק על הסטראוטיפ של הגיבור (המכליל סרסורים כנציגים של כל התרבות האפריקאית-אמריקאית), אלא גם כמתאר את כל הקהילות השחורות כחממות של סחר בסמים ושל פשע.
סרטי בלאקספלויטיישן כגון Mandingo ‏(1975) אפשרו למפיקי הוליווד לבנים מהמיינסטרים, במקרה זה דינו דה-לורנטיס, דרך לתאר בסרטיהם עבדות אכזרית, גזענות מתמשכת, סקס בין-גזעי ואלימות, מרידות ועוד נושאים מלהיטים. אך בשנות ה-1980 המאוחרות ותחילת שנות ה-1990, עלה גל חדש של קולנוענים שחורים, במיוחד ספייק לי ("עשה את הדבר הנכון") וג'ון סינגלטון ("החבר'ה מהשכונה") אשר התמקדו בחיי שחורים עירוניים בסרטים שלהם, ולא מנקודת מבט לבנה. במאים אלו עשו שימוש באלמנטים של בלאקספלויטיישן תוך שילוב ביקורת מרומזת על האדרת הז'אנר את הסטריאוטיפ של התנהלות שחורה "פלילית".
לצד ההאשמה על ניצול סטראוטיפים, NAACP גם מתח ביקורת על בלאקספלויטיישן בטענה שהז'אנר מנצל את כל הקהילה והתרבות השחורה בארצות הברית, על ידי יצירת סרטים למטרת רווח שלעולם לא יגיע או ייטיב עם קהילה זו, המתקיימת בתור הבסיס כל עלילות הסרטים של הבלאקספלויטיישן.