google/wiki40b huggingface dataset:
אסטנה (כדורסל)

היסטוריה

אסטנה הוקמה במרץ 2011, במטרה להתחרות בליגת VTB.  ואלרי טיכוננקו נבחר למנכ"ל הקבוצה. היו ספקות שהביעו במועדונים אחרים בליגה המאוחדת של VTB, האם המועדון יהיה תוספת טובה לתחרות, בשל מחסור במסורת כדורסל בקזחסטן; אבל המועדון ענה על כל דרישות הכניסה, כולל התקציב ואולם הכדורסל ( סדריקה ולודרום המשופץ) הסמוך לבתי מלון ולשדה תעופה בינלאומי.  המועדון קיבל את מלוא המימון שלו מקרן השפע הריבונית של ממשלת קזחסטן, סאמרוק-קזינה. 
המועדון החתים מספר שחקנים קזחים ממועדון נמרי אסטנה ומונה גם מאמנם הראשי, ויטלי סטרבקוב, לשמש כעוזר מאמן הקבוצה.

2011-2012

בעונה הראשונה שלה בליגת VTB, הקבוצה מקזחסטן ניצחה ב-7 משחקים מתוך 16 בעונת 2011/2012, כולל משחקים נגד מועדונים חזקים, כמו ז'לגיריס קובנה וחימקי מוסקבה, שהגיעו לפלייאוף.  
הקבוצה הפכה לחלק ממועדון הספורט הנשיאותי אסטנה, כאשר הוקם המועדון בדצמבר 2012.

אולם הבית

אסטנה משחקת את משחקי הכדורסל הביתיים שלה ב"סריאקה וולודרום", שיש בה קיבולת של 10,000 אנשים למשחקי כדורסל.
יחסי נאורו–שווייץ

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקונפדרציה ההלווטית לבין רפובליקת נאורו כוננו ב-2003 לאחר שהנהיגה שווייץ מדיניות חדשה השואפת לקשרי חוץ עם כמה שיותר מדינות ברחבי העולם. שיתופי פעולה העיקריים שבין שתי המדינות מתבצעים בפורומים בינלאומיים שונים דוגמת האומות המאוחדות.
נאורו מרוויחה מהתרומה השווייצרית לפרויקטים למען אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת נאורו, בעיקר בתחום השמירה על האקלים.
חוקרים ואמנים בתחומים שונים מנאורו יכולים להגיש בקשה למזכירות המדינה למחקר וחדשנות בחינוך השווייצרית ולקבל את מלגת ההצטיינות הממשלתית ללימודים גבוהים בשווייץ.
מעוז חיים

היסטוריה

הקיבוץ נוסד בחודש יולי 1937, במתכונת יישובי חומה ומגדל. גרעין המתיישבים הראשון הורכב מחברי פלוגת החוגים ברעננה שהשתייכו לתנועת הקיבוץ המאוחד, ואליהם הצטרפו עוד שלושה גרעיני התיישבות - "עקיבא" ו"מסד" של "חבר הקבוצות" ו"במסילה" של השומר הצעיר.
בחודש נובמבר 1938 עזבו שלושת הגרעינים ויצאו להקים קיבוצים אחרים בנקודות סמוכות בעמק בית שאן. במעוז נותרו חברי החוגים, ובתוך זמן קצר התאחדו עימם כל חברי הגרעין שלהם מרעננה  - ילידי הארץ ועולים מפולין ומגרמניה. חברי הקיבוץ החליטו לשנות את שמו ל"מעוז חיים" על שם חיים שטורמן, מאנשי ה"ההגנה" שנהרג ביחד עם שני חבריו כשהרכב בו נסעו עלה על מוקש.
בשנים הראשונות התקיים הקיבוץ מעבודות חקלאות באזור, עבודה שכירה במפעלי ים המלח, ומעבודות בניין וסלילת כבישים בצפון הארץ. בתוך שנים ספורות חדלו העבודות החיצוניות והקיבוץ עבר להתקיים במתכונת עצמאית – משטחי הקרקע שהניבו תוצרת חקלאית, מעדרי צאן ובקר, ומבריכות דגים שהוקמו סמוך לנהר הירדן.
מעוז חיים השתייך לתנועת הקיבוץ המאוחד, ורבים מחבריו שירתו בפלמ"ח והשתתפו בקרבות מלחמת השחרור. במהלך המלחמה נהרגו 4 מילדי הקיבוץ בעלות הרכב בו נסעו על מוקש.
לאחר קום המדינה המשיך הקיבוץ להתפתח ומנה גרעין קבוע של כ-200 משפחות. במערכת החינוכית של הקיבוץ השתלבו ילדי חוץ וביניהם פליטי שואה וילדים מהמפעל להכשרת ילדי ישראל של רחה פריאר. בתקופת מלחמת ההתשה היה הקיבוץ נתון למתקפות רבות של הצבא הירדני וכל החברים, כולל גברים נשים וילדים, נאלצו להעביר ימים ולילות במקלטים שנבנו מתחת לקרקע.
מאמצע שנות התשעים מתנהל בקיבוץ מהלך הדרגתי של הפרטת השירותים לחבר. מתקיימים מדי פעם דיונים לגבי הפרטת שכר החברים. כיום מחולק תקציב שוויוני בין החברים לפי קריטריונים דמוגרפיים.
בשנת 2010 התקבלה החלטה על הפרטת הקיבוץ.

מערכת החינוך והבית הכולל

מעוז חיים נודע במערכת החינוך העצמאית שהתקיימה בו במשך כשני עשורים.
דודו אפל, ממקימי הקיבוץ, הוביל עם קבוצת חברים את המודל החינוכי של ד"ר מרדכי סגל, הקרוי "שיטת התהליכים". בקיבוץ הוקמו שמונה מבנים מדגם "הבית הכולל" ובמשך השנים הושקעו משאבים רבים בטיפוח המערכת החינוכית. ההשקעה הייתה כה רבה עד שבקרב חוגי ההתיישבות אמרו על מעוז חיים כי הוא "משק-עזר לבית הספר שלו".
בתחילת שנות ה-60 לא יכול היה הקיבוץ לשאת בעלויות הגבוהות שנדרשו למערכת חינוך עצמאית, ולאחר שהתנועה הקיבוצית כולה ויתרה על רעיון החינוך המשותף – עברו ילדי מעוז חיים ללמוד בבית הספר האזורי בנווה איתן הסמוך.

מקורות הכנסה

בקיבוץ פועל מפעל "פולירז" המייצר לוחות פוליסטירן, ABS (פלסטיק) ומוצרים פולימריים אחרים, כולל מוצרי אריזה שונים.
מפעל נוסף בקיבוץ הוא "אריזים" המייצר אריזות פלסטיק שקופות עם הדפסה צבעונית. 
ענף נוסף הוא "טל טל עיצובים" המייצר תכשיטים ואביזרים מעוצבים.
ענפי פרנסה נוספים במעוז חיים: מדגה (בריכות דגים), רפת חלב, גידולי שדה וגידולים סובטרופים (מנגו, אבוקדו וליצ'י), תמרים, לול תרנגולות מטילות וענפים זעירים נוספים. שטח קרקעותיו של הקיבוץ כ-11,000 דונם.

אורחות חיים

בקיבוץ פועל פאב בשם "שטורמן 37" (על שם שמו המלא של הקיבוץ: מעוז חיים שטורמן ושנת הקמתו), בריכת שחייה, מכון כושר וענפי שירות ורווחה נוספים עבור חברי הקיבוץ כמו חדר אוכל ומכבסה.

בוגרים וחברים נודעים

רוני דניאל, אילן שילוח, יצחק כפכפי, אייל כפכפי, אורי יפה, אלישע סולץ, מנשה הראל, אורי ברנר, צבי אילן, דבורה עומר, רפי טהון, עמיר יפה, מלכה רופא, דודו אפל, אסף ליפשיץ, יצחק גת.
מטבעות בר כוכבא

מטבעות בר כוכבא הם מטבעות, שהוטבעו שוב ושוב על ידי המִנהל הבר-כוכבאי והיו בשימוש בזמן מרד בר כוכבא.

תולדות

מינהל בר כוכבא הטביע מטבעות לא על אסימוני מתכת חלקים, כפי שהיה מקובל, אלא על מטבעות שהיו במחזור הכספים. כך הוצאו מן המחזור מטבעות הטבועים בראשי הקיסרים הרומים, אליליהם ומקדשיהם, ועליהם באה טביעה מחודשת בסמלי המרד וסיסמאותיו. תופעה זו קשורה, ללא ספק, גם בעובדה שמחד גיסא, בתקופת המרד התקיימו ככל הנראה מספר מיטבעות שפעלו במקביל (דבר המוכח מריבוי טיפוסי הרושמות), ולא מן הנמנע כי לא הייתה מיטבעה אחת מרכזית; 
ומאידך גיסא הייתה שיטה זו מעין נקמה פורתא והצהרה פוליטית מובהקת. על רבים ממטבעות מרד בר-כוכבא אפשר להבחין בדגמים המקוריים, שכן לעיתים לא הקפידו על שיוף דגמי המטבע המקורי עד תום. בשנים הראשונות הטביעו על המטבעות נוסחת תאריך; בשנה הראשונה: "שנת אחת לגאלת ישראל"; 
בשנה השנייה: "חרות ישראל" או "ש ב לחר ישראל"; ובשנה השלישית: "לחרות ירושלם", (וזו תופעה הפוכה ממה שנהגו בתקופת המרד הגדול, שבו נטבעה תחילה הכתובת "חרות ציון", ובשלהי המלחמה "לגאלת ציון". כמו כן, מופיע על חלק מהמטבעות שמו של מנהיג המרד ותוארו בשנה הראשונה: "שמעון נשיא ישראל", ובשנים לאחר מכן מופיע שמו "שמעון" בלבד. על מספר מטבעות מופיע השם "אלעזר הכהן", אשר זוהה במחקר עם אלעזר המודעי.

בשדה המחקר

חוקרים רבים עשו שימוש נרחב במטבעות כדי ללמוד על המרד, וחלקם הסתמכו על מטבעות בר כוכבא כדי לענות על השאלה האם בר כוכבא כבש את ירושלים, כפי שניתן להבין מהתלמוד הבבלי ומההתעסקות הנרחבת בדיני המקדש והטהרה בספרות תקופת המרד. על סמך הסלעים (מטבעות הכסף הגדולות) של בר כוכבא, שעליהם מצוירת חזית המקדש, ועל סמך מטבעות שבהן נזכר "אלעזר הכהן", היו חוקרים שהניחו כי בר כוכבא השתלט על ירושלים וחידש את עבודת הקורבנות. היו שקשרו את הסיסמה "לחירות ירושלים" לסיסמה "לחירות ציון", המופיעה על מטבעות שנטבעות בירושלים בימי החורבן, והניחו שכשם שמטבעות אלו נטבעות בירושלים, כך הוטבעו בירושלים מטבעות בר כוכבא, הנושאים את הכתובת "לחרות ירושלים". 
גדליה אלון, בהתבסס על הכיתובים שעל מטבעות בר כוכבא בירושלים, טען כי בר כוכבא כבש את ירושלים. קינדלר, לדוגמה, טען כי הכיתוב "ירושלם" על המטבעות מתייחס לרשות הטביעה, שטבעה בירושלים עצמה, הכיתוב "שמעון" מתייחס למנהיג המרד, שמעון בן כוסבא, והכיתוב "אלעזר" מתייחס לאלעזר המודעי, המנהיג הדתי של המרד. מילדנברג טען שהכתובות על פני המטבעות "שמעון", "אלעזר" ו"ירושלים" אינן יכולות לייצג רשויות טביעה, מכיוון שהן משמשות ביחד עם רושמות גב מכל מיני סוגים, ולכן מסקנתו שהכתובות על המטבעות הן כתובות סמליות בלבד.
לולה וילמה

ביוגרפיה

וילמה נולדה בעיירה ייגבה שבמזרח אסטוניה בשנת 1950. וילמה היא בוגרת של בית הספר לרפואה באוניברסיטת טרטו בשנת 1974. בהמשך התמחתה בגינקולוגיה. היא עבדה בבתי החולים ראפלה והאפסאלו. בשנת 1991 פתחה מרפאת גיניקולוגיה פרטית.
באותה שנה שפתחה את הקליניקה הפרטית, נתוודעה לפארא-פסיכולוגיה, והחלה לחקור את הנושא שהפך למרכז מחקרה וכתיבתה מאז, בעיקר בתחום "ריפוי מחשבתי".
וילמה נהרגה ב-22 בינואר 2002, בתאונת דרכים, אך ספריה ממשיכים להימכר בפופולריות גם שנים לאחר מותה.
400 המלקות

עלילת הסרט

400 המלקות הוא סרט אוטוביוגרפי המנסה לתאר את חוויות ילדותו של הבמאי טריפו מהפן הרגשי - כיצד הרגיש טריפו כנער. זהו הסרט הראשון מבין חמישה, המתאר את קורות חייו של גיבור הסרט, אנטואן. בסרט זה אנטואן הוא מתבגר פריזאי. הוא נולד לפני שאימו נישאה ושלאחר לידתו נישאה לגבר מבוגר ממנה, כדי לתת לו תחושת שייכות לתא משפחתי. נישואין אלו אינם מאושרים ואימו של אנטואן מאשימה אותו במצבה. המשפחה מתמודדת עם קשיים כלכליים ונאלצת להסתפק באמצעי מחיה זולים ומועטים.
אנטואן נסחף לתעלולים ילדותיים בעידוד חבריו ללימודים. הוא משתכנע לגנוב את מכונת הכתיבה של אביו החורג במטרה למוכרה תמורת כסף. לאחר שאיננו מצליח למכור את המכונה, אנטואן מנסה להחזירה לחדר העבודה של האב, אך מתגלה על ידי השומר, שמזעיק את אביו החורג. הוריו מנצלים את ההזדמנות כדי להיפטר מאנטואן, שהפך עבורם לנטל מיותר על חייהם, ומוסרים אותו למשטרה. אימו של אנטואן מעבירה בהדרגה את אחריותה על בנה לידי מערכת המשפט והרווחה עד אשר לבסוף היא זונחת אותו לחלוטין. אנטואן מובא למעצר ומשם מובל למוסד לעבריינים צעירים.
אנטואן מצליח לבסוף לברוח מהמוסד לעבריינים צעירים והסרט מסתיים בתמונה בה הוא עומד על שפת הים, וגורלו אינו ידוע.

פרסים

הסרט זכה לפרסים רבים, לרבות הפרס לבימוי הטוב ביותר בפסטיבל קאן. התסריט היה מועמד לאוסקר, אך לא זכה.

חשיבות הסרט

הסרט היווה את נקודת הפתיחה של הגל הצרפתי החדש - סגנון קולנוע אשר שם את היחיד במרכז ומשלב טכניקות חדשניות, כגון שימוש בשוט צילום ארוך ומורכב במקום במספר שוטים. הגל הצרפתי החדש עוסק בנושאים אקזיסטנציאליסטים ואלו מובעים היטב בסרט זה, בו הגיבור נאלץ להתמודד עם ניכור החברה ממנו אט-אט, עד אשר הוא מאבד כל שייכות לעולם.
סצנת הסיום מציבה את הגיבור על שפת הים לאחר שברח ממוסד השיקום בו הושם. בסצנה זו מבקש הבמאי להדגיש כיצד הגיבור נותר ללא כל נקודת התייחסות בעולם, ללא תחושת שייכות לדבר. במהלך הסרט הוא איבד את התא המשפחתי שלו, הופרד מחבריו, הושם בידי מערכת המשפט והענישה ולבסוף ברח אף ממנה. כעת איננו שייך עוד לשום דבר והוא נאלץ להכיר באבסורדיות של עצם קיומו.
כאשר הסרט הוצג בפסטיבל קאן הוא נחשב לחדשני ומיוחד. הסרט החל תנועה חדשה של במאים צרפתיים (אשר לאחר מכן השפיעו על יוצרי סרטים ברחבי העולם) אשר השתמשו בטכניקות בהן השתמש טריפו ובטכניקות דומות כדי לממש את חזונם האקזיסטנציאליסטי.

פירוש השם

שם הסרט, "400 המלקות", לקוח מתוך הביטוי הצרפתי "faire les 400 coups" (מילולית: "לעשות את 400 המלקות") שמשמעותו לעורר מהומות. התרגום הישיר גרם לבלבול בקרב חלק מהצופים בחשבם כי מדובר בסרט העוסק בענישה גופנית, אך לא כן. למעשה תרגום הסרט לעברית שגוי, שכן מקור הביטוי הוא בתותחי הצי הצרפתי שהיו מסוגלים לירות 400 פעמים עד שיהיה צורך להחליפם. פירושו המקורי של הביטוי "לעשות את 400 המכות (של התותח)" הוא להעביר זמן רב במלחמה, ומכאן, באופן מושאל, זמן רב בהרפתקאות מפוקפקות שונות. שמו הנכון של הסרט בעברית הוא אפוא 400 המכות.
אלה אמידאס, קיסר אקסום

אלה אמידס (540 לערך) היה קיסר אקסום. הוא ידוע בעיקר דרך המטבעות שטבע במהלך שלטונו. 
בשל הדמיון שבין מטבעות אלה אמידאסו לאלו של כלב, מואנרו-האי מעלה את האפשרות ששני המלכים היו שותפים בשלטון,וכנראה שאלה אמידאס שלט על הטריטוריות האפריקאיות וכלב על השטחים שמעבר לים האדום בדרום בערב.
שלומי קונסטנטיני

ביוגרפיה

קונסטנטיני נולד וגדל בתל אביב. התגייס לצה"ל בשנת 1973 ושירת כקצין צנחנים. השתחרר בדרגת סגן אלוף. בשנים 1977–1983 למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. את עבודת הדוקטור כתב על הובלת גלוקוז במערכת העצבים של חולדות רגילות והסובלות מסוכרת. בנוסף לכך, השלים ב-1984 תואר שני בנוירו-ביולוגיה. למד לקורסים בתחומי רפואה רבים, לדוגמה: אלקטרופיזיולוגיה של ההיפוקמפוס, התמרה חושית, נוירוטראומטולוגיה ושבץ, התנסות קלינית בקרדיולוגיה, בנפרולוגיה ובמחלקת ריאות. למד בקורס מטעם האגודה האירופאית למדעים הנוירולוגיים: גידולים סופרה-טנטוריאליים; קורס מטעם האגודה האירופאית למדעים הנוירולוגיים: גידולים אינפרא-טנטוריאליים; קורס במיקרו-נוירוכירורגיה. קיבל מלגת מחקר קלינית בנוירוכירורגית ילדים; קורס בנוירו-אנדוסקופיה.
בשנים 1990–1997 היה מרצה לנוירוכירורגיה בבית הספר לרפואה הדסה, באוניברסיטה העברית בירושלים. עד שנת 2003 היה מרצה בכיר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. בשנים 2002–2003 היה פרופסור אורח בבית החולים לילדים בטורונטו, קנדה. בשנים 2003– 2014 היה פרופסור חבר קליני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ומשנת 2015 הוא פרופסור מן המנין קליני.
משנת 1996 מנהל קונסטנטיני את המחלקה הנוירו-כירורגית בבית החולים דנה דואק לילדים; משנת 2006 מנהל המרכז הישראלי והבינלאומי לנוירופיברומטוזיס ע"ש גילברט (IINFC) בבית החולים דנה. 
קונסטנטיני מנהל את המחלקה הגדולה ביותר לנוירוכירורגית ילדים בישראל ובאזור. תחומי העניין הקליניים העיקריים של קונסטנטיני הינם בטיפול בגידולי מוח וחוט שדרה מורכבים, מומים מולדים, אנדוסקופיה מוחית והפרעות בכלי דם. 
קונסטנטיני פרסם כ-300 מאמרים רפואיים ומשמש חבר מערכת ומבקר במספר רב של ז'ורנלים מקצועיים, לדוגמה: כתב העת לנוירולוגית ילדים; "נוירוכירורגית ילדים"; "נוירוכירורגיה במרכז אירופה"; "כתב העת הפתוח לרפואת ילדים"; "כתב העת להידרוצפלוס" (עורך ההוצאה האירופאית); "כתב העת לנוירו-אנדוסקופיה" (עורך); "כתב העת הבינלאומי לנוירו-כירורגיה"; "אקטה נוירוכירורגיקה" (חבר הוועדה המייעצת); עורך פרויקט WIW של ISPN, עורך מדור הידרוצפלוס; "World Neurosurgery", עורך שותף במדור הידרוצפלוס. כמו כן משמש מבקר ב"מערכת העצבים של הילד", כתב העת לנוירוכירורגיה; "נוירוכירורגיה".
בשנת 2013 היה ממקימי מפלגת יש עתיד.

חיים אישיים

קונסטנטיני פרוד ואב ל-7 ילדים. מתגורר בתל אביב.
אזוב מצוי

שמו

בעבר זוהה השם אזוב עם הסוג הלטיני Majorana והמין נקרא Majorana syriaca. הבוטניקאי איטסווארט (Jan H. Ietswaart), כלל את המין בסיסטמטיקה חדשה שערך בשנת 1980 בסוג אזובית (Origanum).

תיאור הצמח

האזוב צומח לגובה של 30 עד 50 סנטימטרים. ענפיו זקופים, עליו נגדיים (שני עלים בכל מפרק), פשוטים, מעוגלים בצורתם בצבע אפור-ירקרק ומכוסים שערות. שפת העלה תמימה.
האזוב פורח בחודשים אפריל עד ספטמבר ופרחיו דו-מיניים, זעירים ולבנים. התפרחת צפופה ודמוית שיבולת.
לכל חלקי הצמח ריח אופייני שמקורו בשמן האתרי שבהם.

תפוצה

האזוב נפוץ במזרח הים התיכון (רוב אזורי ישראל, סוריה ולבנון), בחורש, בבתה ובמחשופי סלעים. האזוב צומח בקרקעות מנוקזות היטב בשמש מלאה עד חצי-צל. הוא עמיד בגיר וביובש ורגיש לעודף מים.
למרות שהאזוב נפוץ מאוד בישראל, בעקבות קטיף בכמויות מסחריות של הצמח בבר, עמד המשך קיומו בסכנה, לכן הוא הוכרז כצמח מוגן. הצמח תורבת, ומגודל בארץ כגידול חקלאי. את העלים ניתן לאסוף במשך כל השנה.

שימושים

האזוב משמש כתבלין בעיקר כמרכיב היסוד בתבלין הזעתר.
השמן האתרי באזוב מכיל בעיקר תימול וקרבקרול. על פי הרפואה העממית חומרים אלו נוגדי כאבים ובעלי תכונות אנטיספטיות חזקות ומכאן גם השימוש הנרחב בו כצמח מרפא. שמן האזוב (השריית העלים בשמן זית) בעיסוי מקל על כאבי ראש ומכייח, מריחתו על דלקות מסייע בריפוין ושתייתו מקלה על כאבי בטן, בחילות, תולעים בבטן ושיעול.
מעלים ירוקים או יבשים ניתן להרתיח תה שניתן לשתותו או לגרגר אותו. התה יעיל בעיקר להקלה על שיעול, צרידות, הרגעת כאבי שיניים ומיחושים בבטן.
שירת הכלות

עלילה

מרים ונור הן חברות עוד מילדות. מרים היהודיה מובטחת לראול, רופא מבוגר ממנה בהרבה. היא לא אוהבת אותו, והיא לא מבינה, למה היא צריכה להסכים לחתונה. נור המוסלמית אוהבת את ח'אלד, אך הוא מובטל, ואביה דורש שהוא יימצא קודם עבודה. 

ואז כובשים הגרמנים את תוניסיה, בנובמבר 1942, חאלד מוצא עבודה, אך גם מושפע אידאולוגית מהגרמנים ודבריו האנטישמיים מרעילים גם את נור.

חברות יהודית-מוסלמית

הבמאית יהודיה ממוצא אלג'יראי, אומרת:
"חברות מסוג זה, של שתי בנות בגיל ההתבגרות שכמעט נהפכות לאחיות, היא חיבור מאוד מיוחד, מעבר לעובדה שהאחת יהודייה והשנייה מוסלמית. גם לי היו חברות מוסלמיות כשגרתי בתוניסיה. יותר קל לפתח חברות כזו בארץ ערבית מאשר בארץ השרויה במלחמה כמו ישראל".
אמפולה

אמפולה (מלטינית ampulla צורת הקטנה של ἀμφορεύς (אמפורה מיוונית); בעברית: בַּקְבּוּקִית) היא שפופרת זכוכית או פלסטיק אטומה המכילה בתוכהּ כמות קטנה של חומר שיש לשומרו ממגע עם אוויר. הוצאת החומר נעשית על ידי שבירת ראש האמפולה.

היסטוריית השם

ברומא העתיקה הכלי עם השם הזה היה מחרסית, זכוכית או מתכת בדרך כלל עם גוף רחב, צוואר דק ושתי ידיות ושימש לשמירת נוזלים.
בכנסייה שימשו אמפולות לשימור דגימה קטנה של דם של אדם שמת, במיוחד של קדושים נוצרים, מור או לנוזלים שנחשבו לקדושים (מים קדושים וכו') . 
מגוון של אמפולות עתיקות מוצגות במוזיאון הוותיקן.
בתקופת המנדט הבריטי שימשו אמפולות את לוחמי המחתרות כמרעומים לפצצות.
במאה ה-21 אמפולות משמשות בעיקר עבור תרופות וכימיקלים טהורים שיש לשומרם ממגע עם אוויר. אמפולה שבורה לא ניתנת לתיקון, ולעיתים היא משמשת ראייה משפטית לכך שהאמפולה נפתחה.

אופן התפעול

האמפולה מורכבת מחלק תחתון המכיל בתוכו את החומר וראש דק יותר. בין הראש לחלק התחתון יש אזור חלש הנשבר בקלות עם הפעלת לחץ. בזמן השבירה האזור צריך להימצא כלפי מעלה. יש שיטות שונות ליצירת האזור החלש. באחת השיטות מוכנס חומר צבעוני, לרוב כחול, לתוך הזכוכית באופן המחליש אותה ומקל על שבירת האמפולה בעת הצורך. לעיתים בערכה תהיה סכין מיוחדת.
היי פייב (להקה)

היסטוריה

בשנת 1996 ערכו יעל לוי וחיים שמש, אנשי המחלקה הישראלית ב"הד ארצי" מבחני במה לצעירים, בשיתוף עם דורון ("קופי") עציוני מ"טבת הפקות" ואנשי מקצוע נוספים מ"הד ארצי". מבין כמה מאות מתמודדים נבחרו חמישה: אמיר פיי גוטמן, אייל שחר, מייקל הרפז, עידן יסקין ואייל דסאו.
בשנת 1997, לאחר שנת אימונים אינטנסיבית שכללה עבודה על שירה עם מורה לפיתוח קול, אימונים בחדר כושר ולימוד ריקוד מהיסוד בסטודיו של סיגי ניסן, בעזרת המורות לילך פרידמן ואושי כהן, הודיעה "הד ארצי" על השקת הלהקה. בדומה ללהקות בנים לועזיות, גם במותג הישראלי הפכו את חברי הלהקה למובילי אופנה (מעצבי בגדים ייחודיים, סטיילינג מלוטש). באותה שנה השתתפו בפסטיגל וקטפו את המקום הראשון עם השיר "עולם אגדה".
בסיוע מסע יחסי ציבור משומן שכלל ראיון ב"מעריב לנוער" והופעות בתוכניות הבידור של דן שילון ודודו טופז, הפך האלבום הראשון, "היי פייב", להצלחה מסחרית. באלבום זה נולדו הלהיטים "אני", "יום מעונן", "אין לנו מה להפסיד", "אפשר אהבה" וגם קאבר לשירו של ברי סחרוף "לחץ". מספר חודשים לאחר צאתו, קיבל האלבום מעמד של אלבום זהב, לאחר מכירת 20,000 עותקים. 
בספטמבר 1997, הוציאו חברי הלהקה מיני-אלבום בשם "זמן מסיבה".
ביוני 1998 יצא האלבום השני של הלהקה, "כולם רוקדים עכשיו", וזכה להצלחה מסחררת, אף יותר מקודמו. בין השירים הבולטים באלבום היו שיר הנושא, "ילדי התשעים", "מקדש האהבה" ו-"Give Me a High Five". בעקבות האלבום זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'. באותה שנה השתתפו בסרט "סופר בוי" וקטפו שוב את המקום הראשון בפסטיגל עם השיר "קטן זה הכי כיף בעולם". 
ב-15 בינואר 1999 הודיע מייקל הרפז כי הוא עוזב את הלהקה. מכירות הכרטיסים למופע הפרידה ממנו בסינרמה הרקיעו שחקים. 
ארבעת חברי הלהקה הנותרים המשיכו בעבודה המשותפת והתקליט השלישי של הלהקה, "טייק 1", יצא ביולי 1999 (בשני חלקים - "טייק 1" ו-"טייק 2", בניסיון להתמודד עם זיופי התקליטורים). גם אלבום זה זכה להצלחה עצומה שליוותה את סיבוב ההופעות הקיצי של הלהקה, ולווה בקליפ מוערך ללהיט "עומד על צוק".
באותה שנה חברי הלהקה השתתפו שוב בפסטיגל וקטפו את המקום השני עם השיר "זה כבר כאן". 
במהלך השנים שווקו מוצרים נלווים רבים ללהקה, בהם יומני בית ספר, חולצות, קלסרים ועוד.
ב-14 בפברואר 2000, במלאת ארבע שנות פעילות, הודיעה הלהקה סופית כי היא מתפרקת והוציאה את אלבום הפרידה "האחרון", אלבום אוסף שכלל קרוב לארבעים להיטים וגרסאות כיסוי בביצוע הלהקה, ואת קלטת התעודה "היי פייב הרגעים הגדולים". 
בין המוזיקאים שיצרו שירים ללהקה: שי להב, חמי רודנר, חנה גולדברג, עובד אפרת, ארקדי דוכין ואיגי וקסמן.
ב-19 בפברואר 2013 נודע כי הלהקה תתאחד להקלטת שיר חדש (״אחותי סיפרה״, אשר לעג לעולם הזוהר המקומי), במסגרת פרויקט מוזיקלי של שי להב (מי שהיה המפיק המוזיקלי של הלהקה בעבר). השיר נגנז לבסוף ולא ראה אור מעולם באף מסגרת.
במרץ 2016 בגמר העונה השלישית של התוכנית הכוכב הבא לאירוויזיון, הופיעה הלהקה במופע איחוד עם השיר "כולם רוקדים עכשיו".
בפברואר 2016 הודיעה הלהקה כי תתאחד להופעה חד פעמית באפריל. בעקבות אשפוזו של חבר הלהקה אמיר פרישר גוטמן נדחה המופע ליוני. במאי הודיעה הלהקה כי היא מבטלת את מופע האיחוד.
ב-23 ביולי 2017 חבר הלהקה אמיר פרישר גוטמן חגג שנה מהבשורה שהוא לא חלה בסרטן על חוף הים, נכנס אליו יחד עם אחייניתו ונסחף לתוך הים.                                         אחרי 24 שעות שבהן נלחם על חייו בבית החולים נקבע מותו של גוטמן.
אמיר מוטאפצ'יץ'

ביוגרפיה

אמיר מוטאפצ'יץ' נולד בעיר זניצה, בעבר חלק מיוגוסלביה, וכיום בבוסניה הרצגובינה. מוטאפצ'י'ץ המכונה "מוקי" שיחק בקבוצת הכדורסל בוסנה סרייבו בשנים 1979–1989. הוא היה חלק מנבחרת יוגוסלביה בכדורסל בשנים 1984–1986, והשתתף איתה במשחקי אולימפיאדת לוס אנג'לס, בה כיכבו דראז'ן פטרוביץ' ודראזן דליפגיץ'. הנבחרת זכתה במדליית הארד, ומוטאפצ'יץ' קלע 4.6 נקודות בממוצע למשחק. ב-1986 השתתף באליפות העולם שנערכה בספרד ותרם 5.8 נקודות בממוצע למשחק, בנבחרת שזכתה במקום השלישי ובמדליית הארד.
ב-1989 חתם בהפועל ירושלים תחת המאמן היוגוסלבי פארוק קולאנוביץ'. הוא שיחק בקבוצה עד לשנת 1991 וסייע לה להתבסס בצמרת הליגה. בשנים 1991–1993 הוא שיחק באלבה ברלין הגרמנית. לאחר מכן שיחק בליכטרפלד מגרמניה.

כמאמן

מוטאפצ'יץ' אימן את נבחרת בוסניה הרצגובינה. בשנים 1998–2000 הוא אימן בקבוצת ליכטרפלד מגרמניה בה שיחק קודם לכן, ובשנים 2000–2005 אימן את אלבה ברלין.  תחילה היה עוזר מאמן, וב-2001 החל לשמש כמאמן ראשי. זכה עם אלבה בשלוש אליפויות גרמניה, ובשני גביעי המדינה. ב-2005 פוטר מתפקידו לאחר כישלון בגביע יול"ב ובליגה המקומית. ב-2004 במקביל לתפקידו בברלין, הוא אימן בשנית את נבחרת בוסניה הרצגובינה. בשנים 2005–2008 אימן את נבחרת גרמניה עד גיל 20, ובשנים 2006–2009 אימן במקביל לאימון בנבחרת, את קבוצת בראונשוויג מגרמניה.
בשנת 2010 החל לאמן את ולוצלאווק מפולין למשך שתי עונות. בשנת 2014 שימש בתפקיד מאמן נבחרת גרמניה, ומשנת 2013 הוא משמש כעוזר מאמן בבאיירן מינכן.
עמנואל ריבה

קריירה וחיים אישיים

עמנואל ריבה נולדה בשנימניל (בצרפתית: Cheniménil) צרפת. היא ביתם של ז'אן ואלפרדו ריבה. סבה מצד אביה הוא איטלקי. ריבה החלה לשחק בתיאטראות בפריז לאחר עבודתה כתופרת. תפקידה הידוע ביותר היה בסרט "הירושימה אהובתי" (1959), בו היא גילמה את הדמות "היא".
היא הופיעה בסרטים "Adua e le compagne" ‏ (1960), "Léon Morin, prêtre" ‏ (1961), "Thérèse Desqueyroux" ‏ (1962) שעל תפקידה בו היא זכתה בפרס פסטיבל הסרטים של ונציה לשחקנית הטובה ביותר, "Thomas l'imposteur" ‏ (1965), "Gli occhi, la bocca" ‏ (1982), "שלושת הצבעים: כחול" (1993) שבו היא גילמה את אימה של ז'ולייט בינוש, "ונוס ביוטי" (1999). במאה ה-21 היא שיחקה בסרט "אהבה" שהיה מועמד לחמישה פרסי אוסקר; הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והסרט הזר הטוב ביותר. נכון לשנת 2013 ריבה היא המועמדת המבוגרת ביותר בקטגוריה זו.
בעת צילומי הסרט "הירושימה אהובתי" ריבה צילמה את יפן ולאחר כחצי מאה היא הציגה את תמונותיה בתצוגה מיוחדת. בנוסף ריבה ידועה בתור משוררת.
בעלה של ריבה נפטר בשנת 1999. לא היו לה ילדים.
שנה יוליאנית (אסטרונומיה)

שנה יוליאנית באסטרונומיה היא יחידת זמן המוגדרת כ-365.25 יממות בדיוק, כשבכל יממה 86,400 שניות. לכן, בשנה יוליאנית 31,557,600 שניות. יחידת זמן זו מקבילה לאורך השנה הממוצע שהיה נהוג בלוח היוליאני אולם שנה יוליאנית אינה מתייחסת ללוח זה או לכל לוח שנה אחר. היא גם לא מתייחסת לכל הגדרה אחרת של שנה.
בשנה יוליאנית משתמשים להגדרות זמן באסטרונומיה. למשל, זמן ההקפה של נפטון את השמש הוא 164.79 שנים יוליאניות.
בלנקה טאובר

ביוגרפיה

נולדה בשם בלומה בלנקה טאובר בב' בתמוז ה'תר"ע בעיירה שומוריה (Somorja), אז חלק מממלכת הונגריה, כעבור מספר שנים בתחומי צ'כוסלובקיה (כיום שמורין, Šamorín, בסלובקיה). טאובר הייתה אחת מששת ילדיהם של אהרון הלוי ופייערל ביילע ברטה שהייתה נכדתו של ר' דוד בישיץ גיסו של הגאון בז"ך לבונה. את הכשרתה בציור ואמנויות גרפיות קיבלה באקדמיה לאמנות בפראג ובהשתלמות אצל אנדרה לוט (Lhote) ופרננד לז'ה בפריז שלאחריה שבה לצ'כוסלובקיה. היא הושפעה מסזאן והאקספרסיוניזם.
בשנת 1937 ביקרה בארץ ישראל, אך שבה למשפחתה. מאוחר יותר נשלחה יחד עם משפחתה אל מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ; היא ואחותה יוליה, ששימשה כרופאה באושוויץ, שרדו את השואה. אביה, אחיה יחיאל, ומשפחת אחותה נרצחו באושוויץ. לאחר המלחמה חזרה באופן זמני אל ביתה ומשם עברה לבודפשט, אך ברחה בשל האנטישמיות ועלתה לישראל עם אחותה במרץ 1950. בארץ עבדה בבית חרושת לקרמיקה.
בשנת 1951 הציגה לראשונה בישראל בתערוכת יחיד במוזיאון תל אביב.
טאובר הייתה ממייסדי קריית האמנים בצפת וחיה ויצרה בה במשך כ-35 שנה. כמו כן, הייתה חברת אגודת האמנים של צ'כוסלובקיה והונגריה וחברת אגודת הציירים והפסלים בישראל.
בראשית יצירתה, טאובר ציירה בעיקר נופים, אך משנת 1970 ואילך עסקה בעיקר בנושא השואה.
טאובר הציגה בתערוכות יחיד רבות, בהן: בשנים 1935–1949 בצ'כוסלובקיה (בערים ברטיסלאבה, ברנו, ניטרה), בווינה ובבודפשט. בשנים 1951–1952 הציגה במוזיאון תל אביב לאמנות. ובשנים 1952–1970 הציגה מספר רב של תערוכות יחיד בגלריות ברחבי ישראל, בהן: בית גורדון ברחובות, בית החלוצות בנתניה, טרקלין בחיפה, בית צבי ברמת גן, יד לבנים בפתח תקווה ו"בית סירינו בגבעת ברנר.
בשנים 1956–1966 הציגה בתערוכות יחיד בארצות הברית, במכון הרצל בניו יורק, במרכזי הקהילה היהודית בורצ'סטר, ובבלטימור.
בלנקה טאובר נפטרה ערירית בכ"ז בכסלו תש"ן והותירה את רכושה לאחותה. היא נטמנה בבית העלמין בבני ברק.
יצירותיה נמצאות באוספי המוזיאון העירוני בברטיסלאבה, מוזיאון תל אביב, מוזיאון יד ושם ומוזיאון "ניו קאונטי" בלוס אנג'לס.