טליה ישראלי

ביוגרפיה

טליה ישראלי נולדה וגדלה בירושלים, והיא בוגרת הגימנסיה העברית בעיר.
בשנת 1998 החלה את לימודי התואר הראשון באמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. במסגרת לימודיה השתתפה ישראלי בתוכנית חילופי סטודנטים עם בית הספר לאמנות שבגלאזגו, סקוטלנד, וב-2002 סיימה בהצטיינות את התואר. בין השנים 2003–2005, למדה ועבדה בלונדון, אנגליה, שם השלימה לימודי תואר שני בבית הספר לאמנות גולדסמית' (Goldsmiths). בשנים אלו הציגה בלונדון בתערוכות שונות בגלריות מקומיות ועבדה בין השאר עם האוצר והגלריסט קארל קוסטיאל וד״ר אנדרו רנטון.
עם חזרתה לארץ בשנת 2005 החלה לעבוד עם הגלריסט אלון שגב בתל אביב והציגה בגלריה מספר תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחידה.
בהמשך הציגה ישראלי את תערוכת היחידה ״עיר אחרונה״ בגלריה טבי לאמנות בתל אביב. באוצרות שגיא רפאל ודנה גילרמן. בשנת 2012 הציגה תערוכה זוגית עם הצייר קובי אסף בגלריה 39 בתל אביב, באוצרות דני יהב בראון, שנקראה ״פלאטלנד״. ב-2014 הציגה בפיינברג פרוג'קט בתל אביב את התערוכה ״ דור שלוש״ באוצרות ים המאירי. בשנת 2015. אצרה האוצרת רותי אמיתי- חינסקי את התערוכה ״נוה שאנן״ בגלריה של קיבוץ גבעת חיים איחוד.
בשנת 2016 הוצגה תערוכת יחידה מקיפה במוזיאון אשדוד לאמנות, בליווי קטלוג ובאוצרות טלי בן נון בשם ״מולדת 1ב'״. לאחרונה הציגה ישראלי תערוכת יחיד בשם״ לילה יש אלף עיניים״ במוזיאון ראלי קיסריה באוצרותו של רון ברטוש.
בארץ הציגה בתערוכות קבוצתיות רבות בין השאר במוזיאון חיפה לאמנות, גלריה קו 16, גלריה אלון שגב, גלריה נגא, מוזיאון אשדוד לאמנות, מוזיאון בר דוד, סדנאות האמנים תל אביב, גלריה מנשר, גלריה זימאק ועוד.
מחוץ לישראל הציגה ישראלי עד כה שלוש תערוכות יחידה והציגה בתערוכות קבוצתיות רבות, בלונדון, מוסקבה, מילאנו ועוד.
ישראלי הוציאה ספר אמן אחד : טליה ישראלי עיר אחרונה/ ציורים בשיתוף גלריה טבי לאמנות 2011. וקטלוג תערוכה: מולדת וב' בהוצאת מוזיאון אשדוד לאמנות 2016.
ישראלי אצרה מספר תערוכות ציור ביניהן: ״מנועי חיפוש״, בגלריה דולינגר בתל אביב בשנת 2009 תערוכה לציירים צעירים. ו״פלנטי״ תערוכה קבוצתית בגלריה מנשר בשנת 2012 ולאחרונה בבית האמנים, תל אביב.
עבודותיה נמצאות באוספים ציבורים ופרטיים רבים בישראל, ארצות הברית, קנדה, צרפת ואנגליה.
במהלך השנים זכתה, כדי ליצור ולהציג, בתמיכתם של מפעל הפיס, משכן האמנים של הרצליה, אסיילם ארטס, מיטשל ומישל פרסר, קרן שרת, התאגדות אנגלו-ישראל, קרן מנדל, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים. סדנאות האמנים, ירושלים. ישראלי זכתה בפרס לציור ע״ש אדי רוגל מיכאלוב (פריז), פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל לאמנית צעירה, פרס הצטיינות של המחלקה לאמנות בבצלאל והייתה מועמדת לפרס סלסטה לציור באנגליה.

הוראה

החל משנת 2006 ואלך מלמדת ציור במחלקה לאמנות בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
החל משנת 2013 ואלך מלמדת באמן השלוחה החרדית של בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
החל משנת 2016 מלמדת בבית ספר בסיס לאמנות ותרבות.
בין השנים 2009–2012 הוראה וניהול המחלקה לאמנות בבית ספר מנשר.
בין השנים 2015–2018 הוראת אמנות במכללת לוינסקי לחינוך ובמכללת שנקר.
הנחיה במסגרת התוכנית הבינלאומית פולברייט.

יצירתה

בציוריה הראשונים מציירת ישראלי מבני תעשייה, מפעלי תרופות ואתרי בנייה, בדרך שעות לילה מאוחרות. 
הציורים של טליה ישראלי הם "ציור נואר", ציור שעולה ממנו תמונת מתבונן יחיד המשוטט בלילה במגרשי חנייה, בחצרות בניינים או במפעלים נטושים. המבנים הנצפים בציורים הם לרוב שלדים חשופים, פיסוליים המגלים את מה שתומך בנוף המתואר. הציורים חותרים לחשיפת המבנה הפנימי שלהם. בחלקם נראות המערכות כמפוי של מערכת עצבים או מערכות ביולוגיות פנימיות אחרות. בחלק מהמבנים שוררת פגיעות ושבירות שעל סף קריסה. הגריד שנראה כצף ועולה בחלק ניכר מהעבודות מגלה שהנושא של הציורים הוא הציור עצמו, יכולתו לתאר את העולם נסיונותיו הנואשים לעשות זאת בעזרת פיגומים מורכבים וסכנת הקריסה התמידית. מדובר אם כן בציור שהטיול הנוקטורני שבבסיסו מנוצל לרפלקסיות על ציור ולמחשבות על בדידותו של האמן המתבונן בעולם״.
משנת 2008 התמקדה ישראלי בהתבוננות וציור סביבת המחיה שלה בעיר תל אביב. לתערוכה ״עיר אחרונה״ ב-2011 יצרה ישראלי מעין יומן עירוני של עשרות ציורים המצוירים על גבי מצעיי רחוב שונים, מפלטות עץ ועד יריעות ברזנט.
בקטלוג התערוכה כתב ד״ר בן ברוך בליך:״ ישראלי מעלה אל פני השטח תהיות בדבר מעמדה האונטולוגי של העיר גם כאשר מוצגים בציור פרטים לכאורה סתמיים, כמו עציץ או כיסא, שמגרש המשחקים שלהם איננו ייחודי דווקא לסביבה האורבנית והם נמצאים בכל סביבה אפשרית. עם זאת, בהיותם נטועים בהקשר אורבני, הריהם מייצגים את חווית הניכור, הזרות ואף האובדן, המלווים כמו צל כל מי שמתגורר בסביבתן או בתוכן של ערים. שלא כמו הציור הריאליסטי, בו מוצג הכרך מתוך כוונה לתעד או להבליט את עושר האפשרויות של החיים בו, הרי אצל ישראלי מגיע הכרך לידי מיצוי תוך עיוות מכוון של הפרטים הארכיטקטוניים והטונליות הצבעונית. מחד, ישראלי מאזכרת את ציורי העיר של זרם האקספרסיוניזם הגרמני, ובייחוד את עבודותיו של אריך הקל, הבוחן את האספקטים האפלים של העיר… תחושת המאויים, המפציעה שוב ושוב בציוריה של ישראלי - כבישים, דגמי מבנים, צמחייה עירונית קמלה, הבלחות אור מתוך דירה, פנורמה רחבת היקף של קו אופק עירוני.
משנת 2012 עברה ישראלי לצייר את מראותיה של דרום תל אביב על בדים גודלי ממדים ולא מתוחים. את סדרת ציורים אלו הציגה בשתי תערוכות יחיד שונות האחת ״ דור שלוש״ בפיינברג פרוג'קט בשנת 2014 באוצרות ים המאירי והשנייה ״ נוה שאנן ״ בגלריה של קיבוץ גבעת חיים איחוד בשנת 2015, בטקסט המלווה את התערוכה כתבה על העבודות אוצרת התערוכה רותי אמיתי-חינסקי : העבודה בסביבה הסואנת והצפופה יחד עם סד הזמן הקצוב המוקדש על ידה לפעולה הציורית, גוררים מהלך אמנותי תמציתי, אינטנסיבי ודחוס. זהו ציור של שכבת צבע אחת המצוירת במכחול יבש המותיר על הבד חותם מחוספס וגולמי. במקומות אחדים יש רמזים לגושי צבע קליפתיים המזכירים רגבי בוץ שיבשו. היעדרה של שכבת גימור חלקה ומהוקצעת חושפת חלקים בציור שבהם מופיעות עקבות שערותיו הנוקשות של המכחול הפועל כסקלפל מנתחים המקלף את שכבת האפידרמיס. פעולה זו חושפת פיסות מבד הציור התעשייתי, מקליפת המבנה המאובקת ואת רקמת הבשר המדממת של העיר המסתתרת מאחורי הפסדה של מיתוס "העיר הלבנה".
מיתוס זה, שתל אביב מרבה לספר לעצמה, השיל מעליו את שכונות צ'לנוב ונווה שאנן, אתר הפעולה הנוכחי של ישראלי, ואיפשר להאמין שתל אביב אכן צמחה מהחולות. שכונות אלו שערערו על הלכידות, הטוטליות וההרמטיות של הסיפור התל אביבי הן חלק ממה שמכנה שרון רוטברד בספרו "עיר לבנה עיר שחורה", כ"עיר שחורה". אקס- טריטוריה המעלה על הדעת את המושג "בזות" (abject) שטבעה הפילוסופית, הפסיכואנליטיקאית והסופרת ג'וליה קריסטבה. בספרה "כוחות האימה: מסה על הבזות", מצביעה קריסטבה על הבזות כעל נקודת עמימות המצויה מעבר ליכולתם של היחיד או החברה להתמודד אתה באופן מודע. "מה שהופך דבר לבזוי אינו העדר ניקיון או העדר בריאות" אלא "מה שמשבש זהות, מערכת, סדר. מה שאינו מכבד את הגבולות, את המקומות, ואת הכללים."
בתערוכה ״מולדת 1ב״ שהוצגה במוזיאון אשדוד לאמנות בשנת 2016, הוצגה הסדרה בשלמותה ביחד עם ציורים חדשים שהשלימו את המהלך. בקטלוג התערוכה כותבת האוצרת טלי בן נון על הציור בתערוכה זו ועל ההצבה המוזאלית:״ תפיסת המציאות הפרגמנטרית נהפכה מאוונגרד לחלק מהמולת היומיום שלנו; זפזופ, סיפוק מיידי, מבט חטוף, זיכרון לטווח קצר. גוף העבודות המוצג בתערוכה מנכיח הווה פרגמנטרי ומצולק. במפגש בין נקודת המבט של ישראלי לבין הציור, על כל המטען והמניפולציות שהוא נושא, יוצרת האמנית “שיבושים” המערערים על הרצף הליניארי של הזמן) כמו למשל איקונות היסטוריות–תרבותיות השתולות בהווה הציורי (ואילו התחביר הציורי מייצר שלמות משלו, שאינה קשורה, לכאורה, לשלם שממנו נקרעו החלקים השונים. תפיסה זו מקבלת ביטוי בתוכן הציורים, בהקשרים שהם יוצרים, בקומפוזיציות, ובשולי הבד הפרומים — ומתעצמת עוד יותר דרך הפירוק המבני שמכתיב החלל המוזיאלי.
בשנת 2017 ציירה ישראלי ציור נוף על קיר שלם בטכניקה של התזת ספריי בתערוכה ״ חמש תחנות״ באוצרות קרני ברזילי בגלריה קו 16 וב-2018 ציירה ציור קיר גדול ממדים ברחוב המרד בתל אביב גם הוא בטכניקה של התזת ספריי על קיר.
בשנת 2018 הציגה ישראלי את התערוכה ״ ללילה יש אלף עיניים״ במוזיאון קיסריה זוהי סדרת ציורי שמן על בד קטני ממדים על פי רוב. בסדרה זו חוזרת ישראלי אל ציורי הלילה ואף באופן מובהק ואפל יותר כפי שמתייחס אליה אוצר התערוכה רון ברטוש, בטקסט שליווה את התערוכה: ״תערוכתה זו של טליה ישראלי, שהיא פסיעה נוספת של הציירת בנתיבי ציור הנוף בכלל והנוף הלילי בפרט, עומדת בסימן אלף העיניים של הלילה. בלשון חז"ל עין היא גם חור או נקב, וראו כיצד האורות כמו גם המחשכים בוקעים מתוך ה"עיניים" שבציור – במרווחים שבין הצמחים או המבנים או הצללים; בחלונות, בדלתות ובפתחים השונים שנפערים בציור – נקבים נקבים. בעזרת התנועה הנקבית אפשר לתפוס את ציורי הלילה של טליה ישראלי כפעימה נשית הניצבת מול מסורת ציור הנוף הישראלי. רכיב מרכזי בתולדות הנוף באמנות הישראלית הוא האור – האור הארצישראלי המובחן כאור לבנטיני חזק, מסנוור ומשטיח, שכבר נהפך למיתולוגי, ולאורו נוסחה היסטוריה גברית של ציור נוף ישראלי מואר״.