google/wiki40b huggingface dataset:
לילך סונין

ביוגרפיה

לפני עבודתה בערוץ 2 עבדה במשך חמש שנים בערוץ הספורט. בצעירותה שרה סונין בלהקת הנוער "נעורי גבעתיים". בתחילת דרכה הטלוויזיונית הייתה שדרנית קווים במשחקי כדורגל וכדורסל. בהמשך עברה להגיש את התוכנית היומית חדשות הספורט עם מירי נבו ואלי אילדיס.
אחיה ואחותה של סונין עסקו גם הם בתקשורת. אחיה אורי שירת ביחידת ההסרטה של דובר צה"ל ואחותה בת חן היא עיתונאית וכיום עורכת של המקומון "זמן מודיעין". לאחר מותו של אחיה אורי מסרטן בגיל 20, יזמה משפחתה לזכרו תחרות "קליפ צעיר" לעידוד יוצרים צעירים בתחום הוידאו והמוזיקה, ביחד עם עיריית תל אביב-יפו, סינמטק תל אביב וערוץ 24, בה סונין שימשה כנציגת המשפחה.
בספטמבר 2002, בעת מסיבת עיתונאים שהתקיימה באצטדיון אולד טראפורד, וקדמה למשחקה של מכבי חיפה מול מנצ'סטר יונייטד במסגרת ליגת האלופות, הביכה סונין את המנג'ר המפורסם של מנצ'סטר יונייטד, סר אלכס פרגוסון, כשהעירה לו שהוא אינו מתייחס בדבריו לקבוצה הנכונה (פרגוסון ציין את שמות קבוצות הכדורגל שהפועל תל אביב ניצחה, בזמן שהוא עמד לשחק מול מכבי חיפה). תקרית זו זכתה להבלטה בעיתונות הבריטית.
בסוף 2004 הצטרפה סונין לחברת החדשות של ערוץ 2. שמשה כמגישה ועורכת של מבזקי החדשות והכינה כתבות למהדורת החדשות המרכזית. סיקרה את תחום איכות הסביבה. בינואר 2013 עזבה את ערוץ 2, אחרי שמונה שנות עבודה.
בתוכנית עבודה ערבית שיחקה תפקיד של קריינית חדשות בפרקים 11, 12 ו-13 של העונה השנייה.
בפברואר 2014 נישאה לבמאי הקולנוע אהרון קשלס.
מלאלה יוספזאי

קורות חיים

יוספזאי נולדה ב-12 ביולי 1997. היא נקראה "מלאלה", שם שמשמעותו "מוכת יגון", על שמה של מלאלה ממייוואנד, משוררת פשטונית ולוחמת. שם משפחתה, יוספזאי, הוא שמו של שבט פשטוני גדול שדומיננטי בעמק סוואט בפקיסטן, יחול שם נולדה וחיה יוספזאי. מלאלה מתגוררת במינגורה עם הוריה, ויש לה שני אחים.
יוספזאי רכשה את השכלתה במידה רבה על ידי אביה, זיודין יוספזאי, משורר, בעל בית ספר ופעיל חינוכי בעצמו, המפעיל רשת של בתי ספר. כילדה הצהירה כי היא רוצה להיות רופאה, אך מאוחר יותר עודד אותה אביה להפוך לפוליטיקאית.
בתחילת 2009, בגיל 11, התפרסמה יוספזאי בזכות בלוג שכתבה עבור רשת השידור BBC בו היא מתארת את חייה תחת שלטון הטאליבן, נסיונותיהם להשתלט על העמק ודעותיה אודות חינוך לנערות. בקיץ שלאחר מכן ערך הניו יורק טיימס סרטון תיעודי על חייה עת השתלט הטאליבן על האזור, השתלטות שהגיעה לשיאה בקרב השני של סוואט. יוספזאי החלה להיות מוכרת ונתנה ראיונות בטלוויזיה וכתבי עת. היא הייתה מועמדת לפרס השלום הבינלאומי לילדים וזכתה בפרס השלום הלאומי לנוער, שנקרא מאוחר יותר על שמה.
ב--9 באוקטובר 2012 נורתה יוספזאי על ידי איש טאליבן חמוש עת חזרה לביתה באוטובוס מבית הספר כדור אחד פגע בראשה, בצווארה ובכתפה. במהלך הימים הראשונים לאחר הפגיעה היא הייתה מחוסרת הכרה ובמצב קשה. ב-15 באוקטובר הוטסה לבריטניה להמשך הטיפול. היא החלימה במהירות ושבה לפעילות. קבוצה של 50 אנשי דת מוסלמים פרסמה פתווה נגד המתנקשים בחייה של יוספזאי.
ב-2013 זכתה באזרחות כבוד של קנדה.
ראש ממשלת בריטניה לשעבר, גורדון בראון, פתח עצומה באו"ם על שמה של יוספזאי, תחת הסלוגן "אני מלאלה", הקוראת לכך שכל ילדי העולם ילמדו בבתי ספר עד שנת 2015. בראון אמר כי ימסור את העצומה בנובמבר לנשיא פקיסטן, אסיף עלי זרדרי.
ב-2014 זכתה בפרס נובל לשלום בשיתוף עם קאילש סאטיארת'י. יוספזאי היא האדם הצעיר ביותר שזכה בפרס מעולם.

קבלה בפקיסטן

הדעות בקשר למלאלה יוספזאי בפקיסטן שיקפו את חילוקי הדעות במדינה. היו שראו בה גיבורה לאומית והיו כאלה שהתנגדו לפעילותה. חומה יוסוף, בעל טור בעיתון הפקיסטני "Dawn", מנה שלוש טענות עיקריות מצד מבקריה בפקיסטן: פרסומה מדגיש את ההיבט השלילי ביותר בפקיסטן, אלימות הקיצונים. הקמפיין החינוכי שלה מושפע מעקרונות מערביים. ואחרון, הערצת המערב אליה היא צבועה שכן היא מתעלמת ממצב קורבנות אחרים לאלימות שגם הם חפים מפשע, כמו נפגעי הפצצות כלי הטיס הבלתי מאוישים האמריקאים. העיתונאי אסד באיג תיאר אותה כמי שמצדיקה את תאוריית "משא האדם הלבן" של הקולוניאליזם והאימפריאליזם המערבי. גורמים קיצוניים יותר בתקשורת הפקיסטנית אף תארו את יוספזאי כ"סוכנת של ה-CIA".
מונוקורד

המונוקורד הוא כלי נגינה קדום אשר שימושו העיקרי היה מדידת גובה צליל. מקור השם ביוונית ומשמעותו היא מיתר אחד. יש המיחסים את בניית הכלי לפיתגורס וידוע כי הוא נעזר בו לביצוע ניסויים לפני כ-2,500 שנה.

מבנה הכלי

את המונוקורד ניתן להגדיר כמיתר בודד אשר מתוח מעל לתיבת תהודה. המיתר נשען על גשר המסוגל להחליק לאורכו ובצורה זו לשנות את אורכו האפקטיבי של המיתר. על תיבת התהודה מופיעות שנתות אורך המסייעות בחישוב גובה הצליל.

השימוש בכלי

המונוקורד שימש לקביעת היחס המתמטי בין אורך המיתר לתדירות אותה הוא מפיק (ובהתאם גובה הצליל). לדוגמה, אם נחלק את אורכו של מיתר לשניים, בכל אחד משני צדי הגשר הצף נקבל צליל הגבוה באוקטבה מן הצליל המקורי. לפיכך, על מנת להפיק צליל במרווח של אוקטבה, יש לחלק את המיתר ביחס של 2:1. בצורה זו שימש הכלי במשך אלפי שנים עד להופעת מכשירי מדידה מדויקים יותר.
יחסי דנמרק–טאיוואן

היסטוריה

המגעים הסינים-דניים החלו עוד בשנת 1674. דנמרק ושושלת צ'ינג כוננו יחסים בשנת 1908. ב-9 בינואר 1950, דנמרק הייתה לאחת ממדינות אירופה הראשונות שהכירו ברפובליקה העממית של סין. לדנמרק יש יחסים בלתי רשמיים עם טאיוואן. שתי המדינות משתפות פעולה בתחומי הסחר, התרבות, המדע והכלכלה.
יו"ר מפלגת העם הדנית, פיא קירסגארד, אמרה כי קרבתה של טאיוואן לפולקטינג, תסייע להבנה בין טאיוואן לממשל הדני. מפלגת העם הדנית תומכת בסוגיות טאיוואן באו"ם ובארגון הבריאות העולמי.
בשנת 2005, שתי המדינות חתמו על אמנה למניעת כפל מס. בשנת 2011, מועצת המחקר הטכנית הדנית והמועצה המדעית של טאיוואן חתמו על הסכם בדבר פרויקט מחקר שיתופי.

יחסים כלכליים

בשנת 1993, היקף הסחר בין דנמרק לטאיוואן הסתכם ב-206.5 מיליון דולר. הסחר בין דנמרק לטאיוואן מראה צמיחה מתמדת. בין השנים 2000-2005, הסחר בין המדינות דגל ב-15% בממוצע מדי שנה, מה שהופך את דנמרק למדינה השותפה המסחרית המובטחת ביותר לטאיוואן באירופה. בשנת 2006, הסחר בין המדינות הסתכם ב-907.8 מיליון דולר אמריקאי. טאיוואן מייצאת לדנמרק בעיקר טלפונים ניידים, אופניים ומוצרי משרד. דנמרק מייצאת לטאיוואן בעיקר טורבינות רוח, מכונות ומכשירים רפואיים. ישנן מספר חברות דניות בטאיוואן, בניהן: לגו, באנג אנד אולופסן, מארסק ודנפוס.
נמל התעופה הבינלאומי ריאד המלך ח'אלד

הנמל

נמל התעופה ממוקם 35 קילומטרים מצפון למרכזה של ריאד. הוא החל לפעול בשנת 1983 והחליף את נמל התעופה הישן של העיר, הממוקם במרכזה (נמל תעופה זה משרת מאז את חיל האוויר המלכותי הסעודי).
נמל התעופה תוכנן על ידי פירמת האדריכלים האמריקאית הבינלאומית HOK. הוא נקרא על שמו של ח'אלד, מלכה הרביעי של ערב הסעודית.
הנמל משרת כ-40 חברות תעופה. קווי תעופה פועלים בינו לבין יעדים רבים בערב הסעודית, יעדים במזרח התיכון, אפריקה, המפרץ הפרסי, הודו, פקיסטן, אינדונזיה, הפיליפינים ויעדים באירופה ובצפון אמריקה.

מבנה ומתקנים

בנמל התעופה שני מסלולי טיסה מקבילים באורך של 4,205 מטרים. בנייני הנמל ניצבים בשטח שבין המסלולים. משרת אותו כביש טבעת הבנוי סביב המסלול המערבי.
בנמל ארבעה טרמינלים ציבוריים, הניצבים בשורה בצד המסלול המזרחי. שטח בסיס כל אחד מהם הוא 47,500 מטרים מרובעים. לכולם צורת משולש ובכל אחד מהם (למעט טרמינל 4, הצפוני שבהם, שאיננו פעיל) מותקנים שמונה גשרי עלייה למטוסים. הם מחוברים ביניהם בבניינים מוארכים.
לצד המסלול המערבי של הנמל ניצב הטרמינל המלכותי, המשרת את בני משפחת המלוכה ואורחים רשמיים מחוץ לארץ ומותקן לקיום טקסים רשמיים בתוכו. גם לו מבנה משולש.
בשטח הנמל נמצא גם טרמינל לטיסות פרטיות.
במרכז שטח הנמל, בצמוד לטרמינלים הציבוריים ומול הטרמינל המלכותי, ניצב מסגד הנמל. כיפתו העגולה מתנשאת לגובה של 40 מטרים. שטח המסגד (בשני מפלסים) הוא 5,800 מטרים מרובעים. הוא יכול להכיל 5,000 מתפללים וברחבה שלידו יש מקום ל-5,000 נוספים. בצד המסגד ניצב מינרט בגובה של 39 מטרים. הטרמינל המלכותי מחובר למסגד במעבר טקסי באורך של 390 מטרים.
בסמוך למסגד נמצא מגדל הפיקוח של הנמל, שגובהו 81 מטרים.
בצמוד לטרמינלים ולמסגד נמצאים שני חניונים ובהם מקומות חנייה לכ-11,600 כלי רכב.
בשטח הנמל יש צמחייה בשטח כולל של 550 דונם ובה עצים וצמחים אחרים, שנבחרו בשל עמידותם לאקלים היבש השורר באזור.
בנמל מתבצעת תוכנית פיתוח המיועדת להעלות את קיבולתו מ-12 מיליון נוסעים בשנה ל-35 מיליון. במסגרתה יושמש בו הטרמינל הרביעי וייבנה טרמינל חמישי. כמו כן יחובר הנמל למערכת הרכבת התחתית של ריאד, הצפויה להתחיל בפעולתה ב-2019.
נמל התעופה נכלל ברשימת האתרים לנחיתות חירום של מעבורות החלל האמריקאיות.
יארוסלב טומה

קריירה

טומה, יליד פראג, הוא נגן עוגב, צ'מבליסט ופסנתרן. הוא סיים את לימודיו בקונסרבטוריו של פראגן ובפקולטה למוזיקה של האקדמיה לאמנויות הבמה בפראג. הוא זכה בפרסים ראשונים בתחרויות לאלתור בעוגב בנירנברג שבגרמניה בשנת 1980 ובהארלם שבהולנד בשנת 1986. טומה גם זכה בהצטיינות יתרה במספר תחרויות פרשנות בעוגב, בשנת 1978 בלינץ שבגרמניה, בשנת 1979 בתחרות האביב הבינלאומית בפראג, ובשנת 1980 בתחרות יוהאן סבסטיאן באך בלייפציג. 
יארוסלב טומה הוא פרופסור בפקולטה למוזיקה של האקדמיה לאמנויות הבימה בפראג. בין תלמידיו שם היה נגן העוגב פבל קוהוט.
חוסר משקל

לקריאה נוספת

לטוס לירח ולמקומות אחרים / מייקל קולינס ; תרגום: שושנה שוורץ, תל אביב : ספרית פועלים (תשל"ט 1979)
דאוד תורכי

דאוד סמעאן תורכי (בערבית: داوود تركي; 8 באוקטובר 1927 - 8 במרץ 2009) היה משורר ופעיל פוליטי קומוניסטי ערבי-ישראלי. הורשע בבגידה במדינה ב-1972 לאחר שהתגלה כי עמד בראש רשת ריגול וחבלה נרחבת.
תורכי נולד בכפר מע'אר שבגליל ב-1927 למשפחה נוצרית, ובהיותו תינוק עבר עם משפחתו לחיפה, שם גדל. דאוד עבד בחברה בריטית לייבוא ולמד אנגלית וצרפתית. עוד בתקופת המנדט הבריטי, אימץ תורכי עמדות מרקסיסטיות ופלסטיניות-לאומיות, והיה חבר המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה. עמדותיו של דאוד תורכי בנושא הפתרון המדיני לסכסוך הישראלי-פלסטיני היו תמיכה בחזון מדינה אחת חילונית ודמוקרטית בכל שטחי פלשתינה-א"י המעניקה שוויון זכויות מוחלט לכל תושביה (יהודים כערבים).
לאחר הקמת מדינת ישראל ב-1948, הצטרף למפלגה הקומוניסטית הישראלית, מק"י, אף שהתנגד לתמיכתה בחלוקת הארץ לשתי מדינות, וכן לנאמנותה העיוורת לברית המועצות. עקב אכזבתו מעמדות מק"י פרש תורכי מן המפלגה, יחד עם קבוצת חברים ערבים מסניף חיפה. ב-1964 הצטרף יחד עם חבריו פורשי מק"י לתנועת מצפן.
בעקבות תמיכתה של מצפן ברשימתו של אורי אבנרי, העולם הזה - כוח חדש, בבחירות לכנסת השישית בשנת 1965, החליט דאוד לפרוש מן התנועה, כיוון שמצעה של רשימתו של אבנרי לא דגל בשוויון חברתי וכלכלי.
לאחר מלחמת ששת הימים, הקצינו עמדותיו של תורכי, והוא השתכנע שיש צורך בפעולה אלימה כדי לקדם את המטרות שבהן האמין. ב-1968 יצר קשר עם חביב קהוואג'י, פעיל ארגון אל-ארד שגלה לקפריסין. תורכי הקים רשת ענפה של פעילים, שמטרותיה ריגול לטובת אויבותיה של ישראל, מצרים וסוריה, וביצוע מעשי חבלה ביום פקודה. הרשת עמדה בקשרים עם ארגון הפת"ח ועם המודיעין המצרי והסורי, והייתה מאורגנת בעשרה תאים. בין פעיליה היו בדואים וגם ישראלים יהודים, תומכי השמאל הקיצוני, ובהם אודי אדיב. הרשת העבירה מידע מודיעיני לידי סוריה, ואנשיה אגרו כלי נשק ואמצעי חבלה והתאמנו בנשק. תורכי, יחד עם אדיב וחברים אחרים ברשת, המשיך במקביל בפעילות פוליטית גלויה במסגרת "החזית האדומה", פלג מאואיסטי שהתפצל ב-1971 מארגון מאבק  .
הרשת הייתה נתונה למעקב השב"כ מאז 1970. ב-1972 נעצר תורכי יחד עם 60 פעילים נוספים, וב-1973 נידון ל-17 שנות מאסר. הוא שוחרר ב-1985 במסגרת עסקת ג'יבריל. לאחר שחרורו, התפרסם ספר שירים שכתב בכלא, "רוח המאבק" (ريح الجهاد), וכן ספר זכרונותיו.
לאחר שחרורו, ועד לפטירתו, שב תורכי להתגורר בשכונת ואדי ניסנאס בחיפה.
Jet2.com

היסטוריה

Jet2.com בע"מ היא חברת-בת של "קבוצת דארט בע"מ", קבוצת שירותי תעופה והפצה.
החברה החלה את פעילותה בשנת 1978 תחת השם "ערוץ אקספרס".
בשנת 2002 עברה החברה לפעול תחת שם המותג הנוכחי, והחלה להפעיל טיסות במחיר נמוך לנוסעים במטוסי תוצרת בואינג ליעדים בינלאומיים, כאשר בהתחלה הפעילה קו בין שדה התעופה בראדפורד לשדה התעופה סכיפהול אמסטרדם.
במהלך אותה השנה החלה החברה לטוס לשבעה יעדים נוספים.
בחודש דצמבר 2004 החלה החברה לטוס גם מטרמינל 1 של שדה התעופה של מנצ'סטר, ובשנת 2005 החלה לטוס משדה התעופה בניוקאסל. באותה השנה רכשה החברה שני מטוסי בואינג 757-200 על מנת שתוכל להרחיב את טווח הטיסה שלה ליעדים שטווח הטיסה אליהם הוא "בינוני-ארוך", וכן להגדלת נפח הנוסעים בקווים הקיימים.
מטוסים אלו אפשרו לחברה לפתוח קווים נוספים לשדות התעופה בלקפול (שהפסיק לפעול ב-2014) ואדינברו.
מאז 2006 רכשה החברה מטוסים נוספים מדגם בואינג 737-300 ובואינג 757.
בשנת 2011 הגדילה החברה את צי המטוסים שלה ורכשה מטוסים מדגם בואינג 737-800, ובאוקטובר 2012 רכשה החברה מטוס נוסף מדגם בואינג 757-200.
בשנת הפעילות הראשונה שלה הטיסה החברה מעל ל-600,000 נוסעים, ובשנת 2014 עמד מניין הנוסעים בחברה על כ-6,000,000 נוסעים בשנה, אם כי בשנת 2015 חלה נסיגה קלה בכמות הנוסעים אשר עמדה על 5,850,000 בשנה זאת.

פעילות החברה בישראל

החברה הפעילה ממאי 2009 3 טיסות שבועיות בין נמל התעופה מנצ'סטר לנמל התעופה בן-גוריון על ידי מטוסי בואינג 737-800. הקו נסגר באוקטובר 2013, והחברה הפסיקה את פעילותה בנתב"ג.
ג'וזף פסקל אלבינה

ג'וזף פסקל אלבינה (בעברית כתב שמו: יוסף פ. אלבינה) היה איש עסקים ערבי נוצרי בירושלים בתקופת המנדט הבריטי. סוחר, יזם, איש נדל"ן, קבלן בניין, איש קולנוע ואספן אמנות.
אלבינה נולד למשפחה ידועה ומבוססת באחוזה בשכונת קטמון (כיום ברחוב החי"ש).

מסחר

בשנת 1899 היה עמיל מכס וייצג מוסדות דת נוצריים שהורשו לייבא טובין פטורים ממכס כגון סיגריות ומשקאות אלכוהוליים. הוא ייצג בארץ ישראל את חברת ג'וני ווקר, את חברות המים המינרליים "פרייה" ו"ויטאל" ואת חברת הסיגריות הטורקית, אותה ניהל אחיו שחי בטורקיה. מלבד ירושלים, משרדיו היו פרושים גם ביפו, תל אביב ובחיפה. במקביל היה בעל הזיכיון לשווק את יינות הנזירים הטראפיסטים ממנזר לטרון. כן היה מעורב ביזמות עסקיות רבות כמו ארגון תערוכת בירה היינקן במסגרת יריד המזרח ב-1934 או שיווק פומית עישון בריאותית (מפחיתת ניקוטין) בשם דיניקוטא.
מראשית שנות המנדט ועד 1932 היה אלבינה נשיא לשכת המסחר הערבית.

אספן אמנות

אלבינה אסף לביתו שהיה סמוך לבצלאל (פינת שמואל הנגיד ונרקיס) יצירות אמנות רבות בהן של ציירים הולנדים מן המאה ה-17 ודיוקן אביו של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה (ראס מקונן), אותו רכש ממנו לפני שעזב את ירושלים.

יחסיו עם היהודים

אלבינה האמין בדו-קיום ושיתוף פעולה, בעיקר על בסיס עסקי. הוא היה בקשרי חברות ועסקים עם יהודים רבים, פרט לשותפיו דוניה וקטינקא היה ידידם של יחיאל ויצמן (אחיו של חיים ויצמן ואביו של עזר ויצמן), מנשה אלישר, ישראל גוט ואחרים.
אולם, בדצמבר 1936 דווח בעיתונות היהודית שאלבינה מקורב ל"איגוד הפשיסטים הבריטי" של אוסוואלד מוסלי, זאת על סמך חבילה גדושה בחומר פשיסטי מארגון זה שהייתה ממוענת אליו אלבינה ומקורביו הכחישו מכל וכל את הדבר וטענו כי החבילה הייתה ממוענת לאלבינה אחר. בסופו של דבר הוכיחו מעשיו וקרבתו ליהודים שמדובר בעלילה. כך למשל, מציינת מודעה ב"פלסטיין פוסט" מ-22 בנובמבר 1940 את שמו כתורם ל"וועד למען החייל היהודי".
לקראת עזיבת הבריטים את הארץ עזבו בני הזוג אלבינה לאלכסנדריה, שם למדו ילדיו בקולג' יוקרתי. לאחר קום המדינה סווג כל רכושו של אלבינה כ"רכוש אויב". על כך התקומם אלבינה במילים: "מעולם לא הייתי אויב לעם היהודי".

אחרית ימיו

משפחת אלבינה שהתה באלכסנדריה עד נפילת המלך פארוק ב-1952, אז עזבו לביירות וגרו בשכנות לחבריהם מימי ירושלים, קטי אנטוניוס (אלמנת ג'ורג' אנטוניוס) וקונסטנטין סלמה (מקים שכונת טלביה). אלבינה ניהל עסקים בממלכת ירדן, לבנון ומצרים עד מותו בביירות.
יחסי אנדורה–צרפת

חיי היומיום

צרפת אחראית לחלק גדול מחיי היומיום באנדורה. הדואר, האינטרנט, הטלוויזיה והרדיו באנדורה הם צרפתים. בוגרי תיכון אנדורים רבים נוסעים לצרפת ללימודים על-תיכוניים, ישנם בתי ספר צרפתיים מסובסדים על ידי צרפת באנדורה. צרפת משמשת מקור לחלק גדול מהתמ"ג האנדורי, המבוסס על תיירות, בכך שרוב התיירים מגיעים לאנדורה מצרפת.
שאטו מארגו

שאטו מארגו (צרפתית: Château Margaux) הוא אחד מארבעת היינות שזכו בדירוג של 'גידול ראשון' בסיווג היינות של 1855 בבורדו, כשהסיבה העיקרית לדירוג היו מחירי היינות, ששיקפו את הביקוש להם. לפי מגזין פורבס, בקבוק של שאטו מארגו מבציר 1787 מחזיק בשיא כבקבוק היין היקר ביותר שנמכר, ומבוטח לפי שווי של $225,000. תמהיל הענבים של יין שאטו מארגו מורכב באופן כללי מ-75% ענבים מזן קברנה סוביניון, 20% מרלו, 5% פטיט ורדו וקברנה פראן.
השאטו ממוקם בקומונת מארגו שבאזור המדוק במחוז הז'ירונד. הכרם נטוע בשטח סלעי בגדה השמאלית של שפך נהר הגארון. יין שאטו מארגו שייך לכינוי המקור המבוקר של אזור מארגו.

היסטוריה

האחוזה מאוכלסת לפחות מאז המאה ה-12, אולם היה זה רק עם הגיעה של משפחת לסטונאק במאה ה-16 שתוצרת היין קנתה לעצמה מקום חשוב, ובשנות השבעים של המאה ה-16 פייר דה לסטרונאק ניכש חלק ניכר משדה הדגן על מנת לפנות מקום לנטיעת גפנים. ב-1700 התרחבה האחוזה לשטח שעליו היא משתרעת כיום, הנאמד ב-2,650 דונם.
כמו ברוב האחוזות של מדוק, חזתה המאה ה-18 בהתפתחות מיין חיוור ומימי שדעך שנים אחדות לאחר יציאתו לשוק, לנוזל כהה ומורכב בטעמיו שהאריך ימים לשנים רבות. בשאטו מארגו התחוללה תמורה זו במידה רבה הודות למנהל השאטו, ברלון, שהכניס טכניקות עשיית יין מהפכניות בהציגו רעיונות חדשניים לעת ההיא כמו איסור הבציר בשעות הבוקר המוקדמות על מנת להימנע מהטל שעטה את הענבים, והכרה בחשיבותה של איכות האדמה שעליה ניטעים הגפנים.
במאה ה-19, היו יינות האחוזה ידועים. תומאס ג'פרסון מיקם אותם במקום הראשון בסיווג האישי שלו. סיווג היינות של 1855 בבורדו שעליו הורה נפוליאון השלישי אישר את מעמדם.
אחוזת השאטו נבנתה כמעט במלואה מחדש בשנת 1810 כשברטראן דובה, מרקיז דה לה קולונילה, מינה את אחד מהארכיטקטים הנודעים ביותר בבורדו, גי לואיס קומב, על מנת ליצור מבנה שיהיה ראוי ליינות שנוצרו במקום.

התוצאה הייתה יצירת מופת של קומב, ארמון ובו סטיו בסגנון האדריכלות פלדיאנית שכונה "ארמון ורסאי של המדוק", שניתן לראות ציור שלו על גבי תווית בקבוק יין שאטו מארגו. הארמון מוקף בפארק משלו, ומוביל אליו שביל אבנים.
בשנות השבעים, לאחר סדרת בצירים מאיכות נמוכה, אולץ הבעלים של האחוזה מאז שנת 1950 למכור את שאטו מארגו. הרוכש היה תאגיד המרכולים והמימון הצרפתי פליקס פוטין, שבראשו עמד היווני אנדרה מונצלופולוס. מונצלופולוס ובעיקר ביתו קורין מונצלופולוס השקיעו בכרמים ממון רב ועבודה רבה והיטיבו את תהליך עשיית היין, ועם מותו ב-1980 שב שאטו מארגו להיות בין היינות המשובחים באזור. בראשית שנות התשעים, נמכרה חלק מאחזקת השאטו למשפחת אגנלי, אולם הניהול נותר בידה של קורין מונצלופולוס. ב-2003 קנתה קורין מונצלופולוס בחזרה את חלק הארי של המניות ונהפכה להיות בעלת המניות היחידה של שאטו מארגו.

הכרמים

בשאטו מארגו, כפי שהדבר מקובל במדוק, זן הענבים העיקרי המשמש לתמהיל היינות הוא מסוג קברנה סוביניון, אשר מרכיבים כ-75% מהכרמים, אחריו בא ענב המרלו שמרכיב כ-20%, וקברנה פראן ופטיט ורדו מרכיבים את היתר. כ-30,000 ארגזים נעשים מדי שנה (תריסר בקבוקים בארגז), כאשר התוצרת מחולקת בין היין הראשון, שאטו מארגו, שהוא בדירוג פרימייר קרו, והיין השני הקרוי פביליון רוז' (Pavillon Rouge). כמות קטנה של סוביניון בלאן מגודלת אף היא על מנת להרכיב את יין השני הלבן פביליון בלאן (Pavillon Blanc), שנמכר תחת הכינוי המקור המבוקר של אזור בורדו. גיל הגפנים הממוצע הנבצרות לצורך הכנת יין שאטו מארגו הוא 35.
Blackstar

אודות האלבום

האלבום, שיצא ביום הולדתו ה-69 של בואי, ב-8 בינואר 2016, כולל שבעה שירים בלבד. שיר הנושא של האלבום נמשך במקור לאורך כ-11 דקות, אך לאחר שהתגלה לבואי כי iTunes לא יקדמו שיר שאורכו עולה על 10 דקות, החליט לקצר אותו בדקה אחת. השיר יצא כסינגל ב-20 בנובמבר 2015 ושימש כפתיח לסדרת הטלוויזיה The Last Panthers. במאי הסדרה הוא שגם ביים את סרטון הווידאו שליווה את השיר. באלבום מופיע גם השיר (Sue (Or in a Season of Crime שהופיע ב-2015 במקביל ליציאת האוסף שהוציא בואי באותה שנה, אלא שהגרסה המופיעה באלבום שונה משמעותית מהגרסה המוקדמת.

הפקת האלבום

בדומה לאלבומו הקודם שיצא במפתיע לאחר עשר שנות שתיקה, לוותה הפקת האלבום החדש בסודיות. לצד בואי הפיק את האלבום טוני ויסקונטי שעבד עם בואי החל מסוף שנות השישים וכן על אלבום הקאמבק הקודם שלו. העבודה על האלבום נערכה במקביל להשתתפותו של בואי ביצירת המחזמר "Lazarus" המורכב משיריו ובו מככבים השחקנים מייקל סי הול וכריסטין מיליאוטי. בין שירי האלבום בולטת נוכחותו של שיר הנושא של המחזמר.

מותו של דייוויד בואי

בואי הקליט את האלבום בהיאבקו במחלת סרטן הכבד. הוא נפטר מהמחלה בגיל 69, יומיים לאחר יציאת האלבום. לאחר מותו של דייוויד בואי הסביר המפיק טוני ויסקונטי בהספד שלו לבואי: "הוא יצר את 'Blackstar' עבורנו, כמתנת פרידה. ידעתי במשך שנה שזה הולך להיות כך. למרות זאת, לא הייתי מוכן... מותו לא היה שונה מחייו - עבודת אמנות". ויסקונטי סיפר שעם זאת, בואי קיווה להפיק אלבום נוסף והקליט חמש סקיצות חדשות, אך לא הספיק להשלים את העבודה.
געגועים הביתה

תסמינים

התסמינים של געגועים הביתה יכולים להיות רגשיים, קוגניטיבים או פיזיים. במקרים קשים אף מתפתחות בעיות בריאותיות. ניתן לתאר את התחושה כרצון או ערגה לשוב הביתה ולסביבתם המוכרת. הרגשתם יכולה להיות עצב עמוק, דיכאון, תסכול, כעס או חוסר תקווה. כאשר מופיעים תסמינים של סומטיזציה, התלונות יהיו דומות למצב דחק, כגון התכווצות שרירים, כיבים, שלשול, כאבי ראש, הקאה, בכי וכו'.
שלום אדוני הנסיך

מטרה

מטרת המשחק היא להיפטר מכל הקלפים בחפיסה שלך, ולאסוף כמה שפחות קלפים וזאת באמצעות שמירה על הכללים ושמירה על מהירות תגובת טובה.

מהלך המשחק

בכל תחילת תור, על השחקן לעשות שני דברים במקביל:
1) להכריז מספר מ-2 עד 10 לפי הסדר (כלומר - השחקן הראשון יגיד "שתיים", השני "שלוש" השלישי "ארבע" וכך הלאה, וכשמגיעים ל-10 חוזרים ל-2. הכרזת המספרים נמשכת כל המשחק).
2) להפוך את הקלף העליון מהחפיסה שלו (מבלי להסתכל עליו לפני) ולשים אותו במרכז השולחן כך שכולם יוכלו לראות אותו (המטרה היא ליצור ערימת קלפים במרכז).

מקרים בהם כל השחקנים מושיטים את ידם במהירות אל הערימה שבאמצע

1) אם נשלף אס.
2) אם נשלפו שני קלפים רודפים זהים (3 ולאחר מכן עוד 3, נסיך ולאחר מכן עוד נסיך וכו').
3) אם הקלף שנשלף זהה למספר שהוכרז בתחילת התור (השחקן הכריז "חמש" ונשלף 5 וכו').
כאמור - כולם משיטים את ידם במהירות והאחרון לוקח את הקלפים שבאמצע.

מקרים בהם שחקן לוקח את הקלפים שבאמצע

1) אם היה השחקן הכי איטי כשהיה צריך לשים את היד באמצע.
2) אם לא הכריז מספר בתחילת התור או הכריז מספר לא נכון.
3) אם התבלבל במחווה לקלפים מיוחדים (הכריז: "שלום אדוני הנסיך!" במקום: "שלום הנסיך!", השתחווה לג'וקר, הצדיע ביד שמאל וכו').
4) אם שם ידו במרכז כשלא היה צריך.
5) למעשה כל תזוזה שהיא מהחוקים הרשומים או התבלבלות של שחקן - עליו לקבל את הערימה שבאמצע כעונש.

מנצח

השחקן שנשאר ראשון ללא קלפים בחפיסתו הוא המנצח (ניתן להמשיך לשחק עד שנשאר מפסיד אחרון).
תחרות השחמט לזכר טל

תחרות השחמט לזכר טל היא תחרות על בשחמט לזכר אלוף העולם השמיני, מיכאל טל. היא נערכת  מדי שנה החל מ-2006 במוסקבה, בירת רוסיה, בהשתתפות השחמטאים החזקים בעולם. בשנים 2014 ו-2018 נערכו תחרויות בשחמט מהיר או בזק.
אהרן מתתיהו פרידמן

רבי אהרן מתתיהו (מאטעסל) פרידמן (בגרמנית: Friedmann, Mathias Aharon) (1892-1917), בן לאדמו"ר אברהם יהושע השיל פרידמן ואשתו הראשונה גילט פרידמן (בתו של האדמו"ר מנחם נחום פרידמן משטפנשט) היה מהחצר של חסידות אדז'וד מגזע בוהוש. אחיו הגדול היה רבי מנחם נחום פרידמן מאיצקן. לאחר שעזב את מורשת בית אביו הצטרף לציונות הסוציאליסטית ועסק בפובליציסטיקה, ותפקד גם כמזכיר של ארגון תרבות יהודי. פרידמן היה נשוי ואב לבת אחת. אלמנתו חווה ובתו רחל נספו בשואה.

ביוגרפיה

רבי מתתיהו אהרן פרידן נולד בעיר אדז'וד שברומניה למשפחה משושלת חסידית מהענף של בית רוז'ין. גדל והתחנך על ברכי החסידות בעיר מולדתו, אך בעוזבו את החצר החסידי נחשף לרעיונות ציוניים ואף התקרב לחוגים סוציאליסטיים רומניים. תחילה עבר לגור בפוקשאן, שם הוא שימש כמזכיר הכללי של 'הוועד המרכזי של ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית ברומניה' (Comitetul Central pentru Limba şi Cultura Ebraică din România). מאוחר יותר עזב לצ'רנוביץ כאות הזדהות עם קרוב משפחתו דב בער (בערניו) פרידמן מלאובה שמרד במורשתו והזדהה עם משכילי העיר כבר ב-1869. רבי מתתיהו אהרן פרידמן פרסם מאמרים ביידיש, בעברית וברומנית, בין השאר בכתב העת הציוני 'התקווה' שיצא לאור בגאלאץ, בכתב העת 'ליכט' (אור) שיצא ביאשי ובכתב העת 'דער האמער' (הפטיש) שיצא בבראילה. את מאמריו חתם בשמות בדויים על מנת לא לצער את אביו האדמו"ר ומשפחתו. אחדים משמות העט שלו: פ"מ אהרן, א"מ חשמונאי, א"מ תלמודי, אמ"ת ואחרים.
פרידמן נפטר בגיל 25 ממחלת הטיפוס ב-1917. בשל חייו הקצרים והשתייכותו לזרם הציוני הסוציאליסטי הוא לא הוזכר בתיאורי השושלת מאדז'וד ברוב ספרי החסידים. מסופר, כי לאחר מותו בני משפחתו שרפו את כל כתבי היד שלו. רק אחדים שרדו, ביניהם גלויה וכתב יד מקורי של אחד היצירות שלו שנמצאים בספרייה הלאומית.
פסגת קריסק

מקור השם

הפסגה נקראת על שמו של הגאולוג לורנס א. קריסק (Lawrence A. Krissek), ממרכז מחקר הקוטב בירד השייך למחלקת הגאולוגיה והמינרולוגיה של אוניברסיטת אוהיו, בקולומבוס, במדינת אוהיו שבארצות הברית.
קריסק חקר במשך מספר שנים, החל מעונת מחקר 1986–1985 את ההרים הטראנס-אנטארקטיים.
ועד ההצלה של הסוכנות היהודית

הרקע להקמת הוועד

הידיעות על מצבם של היהודים בפולין, שנכבשה בידי צבאות גרמניה הנאצית, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, זיעזעו את היישוב היהודי בארץ. עסקנים ציונים שהגיעו לארץ ישראל דרך נמל טריאסט שבצפון-מזרח איטליה, תיארו כיצד עוקרים הגרמנים את היהודים בשיטתיות מבתיהם, סוגרים אותם בגטאות מוקפים חומות ומנתקים את הקשר בינם ובין העולם החיצוני.

הקמת ועד ההצלה והרכבו

לאחר מספר כינוסים והפגנות, שנתקיימו בעקבות מאמציו של הוועד הלאומי, הוחלט ב-22 בנובמבר 1942 על הקמת ועד ההצלה למען יהודי אירופה הכבושה, או בשמו המלא "ועד ההצלה המאוחד שליד הסוכנות היהודית". לוועד הצטרפו, מלבד נציגי הנהלת הסוכנות, שהרכיבו את ועד הארבעה, גם נציגים של הוועד הלאומי, באי כוחם של המפלגות הציוניות, נציגי הרוויזיוניסטים, נציגי אגודת ישראל וארגוני הפליטים מארצות אירופה.
בינואר 1943 נבחרו שנים עשר נציגים לנשיאות ועד ההצלה: חברי ועדת הארבעה וברנרד ג'וזף (מהנהלת הסוכנות), יצחק בן צבי, שלמה זלמן שרגאי ויהושע סופרסקי (מהנהלת הוועד הלאומי), בנימין מינץ והרב יצחק מאיר לוין (מאגודת ישראל), יוסף קלרמן, צבי (הרמן) סגל (מן הרוויזיוניסטים). ליושב ראש הנשיאות התמנה יצחק גרינבוים. לצד הנשיאות נבחרה מליאה, בת שלושים חברים, רובם נציגי התאחדויות העולים וכן נציגי מוסדות ומפלגות. כמו כן, נבחרה מזכירות: מקסימיליאן אפולינרי הרטגלס, היושב ראש האחרון של ההסתדרות הציונית בפולין, מזכיר מדיני; אברהם האפט, איש דגניה ב', גזבר; יוסף קליינבוים, מזכיר כללי. הרכבו של הוועד סימל את אחדותו של היישוב בארץ במאמץ להצלת יהודי אירופה.