google/wiki40b huggingface dataset:
ז'אומה אליאס

קריירה

אליאס, יליד ברצלונה, החל את קריירת הכדורגל שלו במערכת הנוער של הקבוצה הקטלאנית אאורופה. ב-1940, כשהיה בן 20, הצטרף לשורות אספניול, אחת משתי הקבוצות הבכירות בעיר ברצלונה. ב-17 במרץ 1940 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הספרדית, בניצחון 3-1 על ראסינג סנטנדר. אליאס מיעט לשחק במדי אספניול, ועד סוף עונת 1939/40 ערך 3 הופעות נוספות בליגה. אספניול זכתה בגביע הספרדי, אך אליאס לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה אספניול את ריאל מדריד.
בעונת 1940/41 החל אליאס להיות משמעותי יותר במדי אספניול והוא שיחק ב-16 משחקי ליגה בעונה זו, עת סיימה קבוצתו במקום ה-7. הוא עזר לקבוצתו להגיע לגמר הגביע, בו הפסידה אספניול 3-1 לוולנסיה. בעונת 1941/42 המשיך לשחק בכמות דומה של משחקים, 18 במספר, ואספניול הגיעה למקום ה-9 בליגה. בעונתו הרביעית באספניול הופיע ב-23 משחקי ליגה, אך קבוצתו הידרדרה למקום ה-11, 2 מקומות מעל המקום  שמביא לירידה לליגה השנייה.
בקיץ 1943 עזב אליאס את אספניול והצטרף ליריבתה העירונית, ברצלונה. כבר מיומו הראשון בקבוצה החדשה היה שחקן הרכב, והוא שיחק לרוב לצדו של הבלם קורטה. בעונת 1943/44 פתח ב-22 משחקי ליגה ועזר לקבוצתו להגיע למקום ה-6. בעונתו השנייה בברצלונה זכה עם הקבוצה באליפות ספרד, כשהוא פותח ב-25 מ-26 מחזורי הליגה ועוזר לקבוצה לספוג 30 שערים בלבד. אחד משערים אלו היה שער עצמי שהבקיע לרשת שער קבוצתו, בהפסד 4-1 לאתלטיק בילבאו ב-10 בדצמבר 1944. בעונת 1945/46 עזר לברצלונה לזכות בקופה דה אורו ארחנטינה, עם ניצחון 5-4 על אתלטיק בילבאו, אך בליגה סיימה ברצלונה במקום ה-2, כשאליאס מופיע ב-20 מחזורים.
בעונת 1946/47 השתתף אליאס ב-17 משחקים עד שנפצע בפברואר 1947 ונעדר מהמשך העונה. ברצלונה הגיעה למקום ה-4, ומאמן הקבוצה ז'וזפ סמיטייר הוחלף על ידי אנריקה פרננדס האורוגוואיי. בעונתו הראשונה עם פרננדס, פתח אליאס בכל 26 מחזורי הליגה, וברצלונה זכתה באליפות ספרד. ברצלונה זכתה בעונת 1948/49 באליפות שנייה ברציפות עם פרננדס, אך אליאס נפצע באמצע העונה ולא השתתף במשחקיה עת זכתה גם בגביע הלטיני ובגביע אווה דוארטה. אליאס החליט לפרוש בסוף העונה, בגיל 30, כשלרשותו 123 הופעות במשחקי הליגה עם ברצלונה, לצד 62 עם אספניול.
אליאס השתתף ב-5 משחקי ידידות של נבחרת קטלוניה בין השנים 1941 ו-1947.
שפות טופי

שפות טוּפִי היא משפחת לשונות הכוללת 70 שפות ומדוברת בפי האינדיאנים בדרום אמריקה. גוואראני היא השפה המדוברת ביותר במשפחה זו ולה 7 מיליון דוברים, לעומתה, רוב השפות במשפחה כוללות דוברים מעטים בלבד.

היסטוריה

כאשר הגיעו הפורטוגזים לברזיל, הם גילו שכל השפות המדוברות על ידי ילידים החיים לאורך רצועת חוף ארוכה, דומות להפליא. כולן השתייכו למשפחת השפות הטופיות. השפה הידועה ביותר ממשפחה זו היא טופי עתיקה, ששימשה גם כלינגואה פרנקה בשטח שהיה נתון לשליטה פורטוגזית עד דיכויה במאה ה-19. ניב מודרני של טופי עתיקה המדובר עד היום על ידי כ-35,000 איש באזור נהר הריו נגרו, קרוי ניֶאֶנגַטוּ ([ɲɛʔẽŋaˈtu]), שפירושו "שפה מצוינת".
בקולוניות הספרדיות השכנות עברה על שפת טופי אחרת, גוואראני, היסטוריה דומה. אלא שהיא שרדה בהצלחה יחסית את התפשטות השפה הספרדית, שלא כטופי העתיקה. כיום ישנם כ-7 מיליון דוברי גוואראני, והיא שפה רשמית בפראגוואי ובבוליביה. למעשה, ניתן למצוא דוברי שפות טופי, בכמות זו או אחרת כמעט בכל מדינות דרום אמריקה.
העצבונים

מידע כללי

לסדרה יש מאפיינים קומיים ייחודיים יחסית. למשל, הבונים נוהגים להגיד מילים באנגלית בסלסול מוגזם ובתוספת מבטא צרפתי, או להשתמש במילות סלנג בריטי הרבה מאוד, או הקרדיטים בסיום כל פרק בהם המשתתפים בעשיית הסדרה מוסיפים לעצמם כל מיני כינויים מצחיקים. עוד מעטרות את התוכנית שלל דמויות ופרודוית על סרטים ותופעות שונות, במיוחד בולטות שתי דמויות פרודיות מאוד מוזרות ולא ברורות ("לברטה לוץ" ו"גדם") מה שמוביל לעיתים לקומדיה מוזרה יחסית.
מורסקה סובוטה

היסטוריה

אזכור ראשון בכתובים למצודה שהוקמה במקום מצוי במסמך מ-1255. אזכור ראשון ליישוב קיים מ-1348 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה.
החל מהמאה ה-16 ובמהלך המאה ה-17 הפך השטח לאזור קרבות כאשר כוחות האימפריה העות'מאנית פלשו לשטחי ממלכת הונגריה, כבשו את חבל פרקמוריה, ובהמשך הטילו מצור על וינה.
לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר השטח לחזקת ממלכת הבסבורג ובהמשך לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית. בהדרגה הפכה מורסקה סובוטה לעיר שוק אזורית. ב-1907 חובר היישוב לרשת מסילות הברזל, עניין שהוביל להאצת הפיתוח הכלכלי במקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר היישוב לחזקת ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור פרקמוריה, ובכללו העיר מורסקה סובוטה, סופחו להונגריה. באפריל 1945 שוחררה העיר על ידי כוחות הצבא האדום והפרטיזנים של טיטו.
לאחר המלחמה עברה מורסקה סובוטה לחזקת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, ולאחר פירוק יוגוסלביה נכללה העיר בשטחי סלובניה.

הקהילה היהודית

נוכחות יהודים ביישוב מתועדת החל מראשית המאה ה-18. על פי המקורות, מדובר בסוחרים שחלפו במקום ולא בתושבי קבע. קהילה יהודית אשכנזית נוסדה בעיר בראשית המאה ה-19. ב-1822 התגוררו במקום 13 יהודים. לפי הרישום בפנקסי הקהילות, ככל הנראה הגיעו ראשוני הקהילה מהעיירה שטאדטשליינינג אשר בבורגנלנד. בהמשך, הוקם בית עלמין לקהילה.
בני הקהילה השתייכו לזרם הנאולוגי. ב-1908 הוקם בית הכנסת הקהילתי אותו תכנן האדריכל ליפוט באומהורן. בנוסף הוקמו משרדי הקהילה, מקווה ובית מטבחיים. בני הקהילה היו ברובם סוחרים ואומנים ומקצתם בעלי מקצועות חופשיים. ב-1921 מנתה הקהילה 175 נפשות. באזור העיר התגוררו 84 יהודים ב-35 כפרים והם נסמכו הלכתית על קהילת מורסקה סובוטה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 169 נפשות. כאמור, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, סופח אזור פרקמוריה להונגריה. במרץ 1944, לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית, גויסו צעירי הקהילה לפלוגות העבודה. ב-26 באפריל 1944 רוכזו 169 מבני קהילת מורסקה סובוטה והכפרים הסמוכים בבית הכנסת שבעיר. לפי גרסה אחת, למחרת גורשו לעיירה צָ'אקוֹבֶץ שבאזור קרואטיה המודרנית ומשם לגטו בעיר נג'קניז'ה. לפי גרסה שנייה הוחזקו בבית הכנסת במורסקה סובוטה ומשם גורשו לנג'קניז'ה. בתאריכים 17–20 במאי 1944 גורשו בני הקהילה מנג'קניז'ה למחנה ההשמדה אושוויץ. מקצת מבני הקהילה הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו. 41 מיהודי מורסקה סובוטה ניצלו מהשואה. בהמשך, עלו 29 מהם למדינת ישראל.
לאחר המלחמה נמכר מבנה בית הכנסת לשלטונות, וב-1954 נהרס. בשלהי שנות ה-80 נהרס בית העלמין של הקהילה. מספר מצבות מבית העלמין שימשו להקמת גלעד זיכרון בשטח בית העלמין לבני הקהילה היהודית. ב-2010 נחנך בתחנת הרכבת שבעיר גלעד הנצחה לזכר הקהילה. ב-1983 התגוררו בעיר 13 יהודים שהשתייכו לקהילת ליובליאנה.
מעלה גמלא

חינוך

במעלה גמלא פעוטון לגילאי חצי שנה עד 3, וגן לילדים מגיל 3 עד חובה. הפעוטון, זכה בתעודת "גן ירוק" על פעילותו בנושאי הטבע, מיחזור חומרים, שימוש ויצירה בהם. כיתות א'-ח' לומדים בבית הספר האזורי "מצפה גולן" בבני-יהודה, כיתות ט'-י"ב לומדים בבית ספר "נופי גולן" בקצרין, ההגעה לבתי הספר בעזרת הסעות מאורגנות של המועצה האזורית גולן מהיישוב לבית הספר וחזרה. נוער מעלה גמלא משתייך לתנועת בני המושבים.

איכות חיים ותרבות הפנאי

במסגרת המעורבות הקהילתית נבחרות מדי שנה ביישוב ועדות לתרבות, חינוך, נוער, בריאות, מתאר, מזכירות ועוד. ביישוב מתקיימים אירועים משותפים וחגים בהם נאספים התושבים ואורחיהם. כמו כן, קיימים אירועי תרבות שונים ביישוב, כגון סרטים, מופעי אומנות ומוזיקה.
אנצו ביארזוט

קריירת משחק

ביארזוט החל את קריירת המשחק במדי פרו גוריציה, ממנה עבר לאחר שלוש עונות לאינטר מילאנו. לאחר שלוש עונות במילאנו עבר לסיציליה, שם שיחק במדי קטניה. לאחר שלוש עונות נוספות, שכללו זכייה בסרייה ב' והעפלה לסרייה א', עבר ביארזוט ב-1954 לטורינו, שבנתה את עצמה מחדש לאחר אסון התעופה שגדע את חייהם של רבים משחקני הקבוצה. בתום שתי עונות, בהן היה לשחקן הרכב בטורינו, חזר ביארזוט לאינטר שם בילה עונה אחת, עד שחזר לטורינו, בה המשיך לשחק למשך שבע עונות שכללו 164 הופעות ליגה, עד שפרש לטובת קריירת אימון בגיל 37.
ביארזוט ערך במהלך הקריירה 251 הופעות בסרייה א', וזכה גם בהופעה אחת במדי נבחרת איטליה, ב-27 בנובמבר 1955, בהפסד 2-0 להונגריה. ביארזוט שמר במשחק על פרנץ פושקאש, שהצליח לכבוש בכל זאת שער אחד.

קריירת אימון

עם פרישתו ממשחק היה ביארזוט למאמן הנוער של טורינו, במדיה פרש ממשחק. הוא אף שימש כעוזר מאמן בצוות המקצועי של הקבוצה הבוגרת. ב-1968 עבר לאמן את פראטו מהליגה השלישית באיטליה.
לאחר עונה אחת החל ביארזוט לעבוד עם התאחדות הכדורגל האיטלקית. הוא מונה לתפקיד מאמן הנבחרת האולימפית של איטליה, ואף שימש כעוזרו של פרוצ'ו ולקארג'י בטורניר מונדיאל 1974. ביארזוט הוסיף לשמש כעוזר מאמן הנבחרת שנה נוספת, עד שב-1975 זכה במינוי לתפקיד מאמן נבחרת איטליה. 
ביארזוט הוביל את איטליה לטורניר מונדיאל 1978. בשלב הבתים הראשון שמרה איטליה על מאזן מושלם של שלושה ניצחונות, בבית שכלל את ארגנטינה המארחת, צרפת והונגריה. בשלב הבתים השני פגשה איטליה בהולנד, גרמניה המערבית ואוסטריה. לאחר תיקו מול גרמניה וניצחון על אוסטריה, הפסידה איטליה 2-1 להולנד שהמשיכה לגמר, בעוד איטליה פגשה את ברזיל במשחק על המקום השלישי. לאחר שהפסידה לברזיל, סיימה איטליה את הטורניר במקום הרביעי.
לאור היכולת הטובה שהציגה איטליה במונדיאל, הוביל אותה ביארזוט לטורניר יורו 1980 הביתי. גם בטורניר זה הפגינה איטליה יכולת טובה, כשסיימה שנייה בשלב הבתים רק עקב מספר שערי זכות עדיף לבלגיה, והפסידה במשחק על המקום השלישי רק לאחר דו-קרב פנדלים מול צ'כוסלובקיה שהגיע עד לתשע בעיטות לכל נבחרת. בכך סיימה איטליה טורניר שני ברציפות במקום הרביעי.
ביארזוט המשיך להוביל את הנבחרת גם לטורניר מונדיאל 1982. הפתיחה של איטליה לטורניר הייתה פושרת, והיא רשמה שלוש תוצאות תיקו ורק שני שערי זכות בשלב הבתים. למרות זאת, הצליחה לסיים שנייה בבית ולהעפיל לשלב הבא. באותו הזמן, עקב הביקורת הגוברת על נבחרתו, הכריז ביארזוט על סילנציו סטמפה (באיטלקית: Silenzio Stampa, דממה תקשורתית). מאז ההכרזה, החלה איטליה להשתפר משמעותית. היא גברה על ברזיל וארגנטינה בשלב הבתים השני ולאחר ניצחון 3-1 על גרמניה המערבית במשחק הגמר, זכתה בתואר אלופת העולם, לראשונה מאז מונדיאל 1938. 
לאחר שכשלה להעפיל ליורו 1984, הודחה איטליה של ביארזוט בשמינית גמר מונדיאל 1986 על ידי צרפת. בעקבות הביקורת הגוברת כלפיו, שכללה גם האשמות על כך שביארזוט השתמש יתר על המידה בכוכבי מונדיאל 1982 שהיו מעבר לשיאם ב-1986, התפטר מתפקידו לאחר 11 שנים בתפקיד.
לאחר שנים רבות ללא פעילות, חזר ביארזוט לעבוד בהתאחדות האיטלקית בשנת 2002, כשהתמנה לנשיא הסקטור הטכני בהתאחדות, הסקטור המרכזי באיטליה לאימון כדורגל. הוא עזב את תפקידו בשנת 2005.
אנזו ביארזוט הלך לעולמו ב-21 בדצמבר 2010 במילאנו, והיה בן 83 במותו.
דליה למדני

ביוגרפיה

דליה למדני נולדה בשנת 1931 בעתלית. הוריה, חנה וזאב למדני, עלו לארץ ישראל מרוסיה בגפם כחלוצים. בהיותה בת ארבע עברה משפחתה למושב כפר חיים שבעמק חפר, שהוריה נמנו עם מייסדיו. למדה שנה אחת בבית הספר החקלאי בנהלל, ועם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרפה ללהקה הצבאית "להקת הכרמל", ככותבת פזמונים ומערכונים. עברה לשרת בבסיס הגדנ"ע באר אורה. בשנת 1952 נישאה לסגן-אלוף דב נשרי (אדלר). בשנת 1954 עברו בני הזוג לצהלה, ובשנת 1957 נולדה בתה היחידה, ליאת. בשנת 1961 התגרשו (נשרי נישא בהמשך למוזיקאית דרורה חבקין).
מסוף שנות ה-50 עבדה למדני בהוצאת הספרים "עם הספר" של דב ליפץ ובנו אהרן אמיר (שאותו הכירה בחוגי הכנענים), ומ-1961 הייתה מזכירת המערכת של הרבעון הספרותי "קשת" שבעריכת אמיר. עבדה כפרילנס בכתיבה ועריכה, בין השאר כסופרת צללים. בשנת 1967 התקבלה כעובדת קבועה בשבועון "לאשה", תחילה כעורכת זוטרה ובהמשך כעורכת המדור "לבית", תפקיד שאותו מילאה שנים רבות. במקביל פרסמה בשבועון מתכונים וכתבות בענייני אוכל.
תרגמה יותר מעשרה ספרי ילדים ונוער, בהם "בן המלך והעני" מאת מארק טוויין, "בת מונטסומה" מאת הנרי ריידר הגרד, "נסיכה קטנה" מאת פרנסס הודג'סון ברנט ו"ילדי המים" מאת צ'ארלס קינגסלי.
בשנת 1986 יצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן ספרה "‫בישול להקפאה - הקפאה לבישול". 
בשנת 2014 פרסמה בהוצאת "עולם חדש" את הספר, שאת כתיבתו סיימה עשר שנים קודם לכן, "מסע מסביב לשולחן: על תפקידיו המגוונים של האוכל בתחומים שמחוץ למטבח ובעיצוב התרבות שלנו ושל קודמינו". ב-2016 יצא לאור סיפרה "מסע מסביב למזווה".
דליה נקברה לצד בתה ליאת נשרי (נפטרה ב-2005, בגיל 48, מסרטן הלבלב) בבית העלמין במושב כפר חיים.

ספריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
נל קרטר

ביוגרפיה

נולדה בשם נל רות' הארדי בעיר ברמינגהאם שבאלבמה. איבדה את אביה בגיל שנתיים לאחר שזה התחשמל למוות. היא גדלה כנוצרייה, הייתה נערת מקהלה בקהילתה ושרה שירי גוספל בתחנת הרדיו המקומית.
בגיל 16 עברה אונס ומכך נכנסה להריון, היא ילדה בת ומסרה אותה לדודתה שתאמץ אותה. בגיל 19 עזבה את אלבמה ועברה להתגורר בניו יורק שם שרה בבתי קפה לפני שהצליחה לפרוץ.

קריירת משחק

קרטר החלה את דרכה כשחקנית תיאטרון בברודוויי בראשית שנות ה-70, היא זכתה בפרס טוני על תפקיד ראשי מוערך במחזמר "Ain't Misbehavin' ". היא התפרסמה לראשונה בשנת 1979 לאחר הופעתה המוזיקלית בדרמה המוזיקלית הקומית של מילוש פורמן "שיער". היא זכתה להכרה גם בזכות תפקידי משנה בסדרה "התקווה של ראיין" ובסרט "בעיות מודרניות".
בשנת 1981 הופיעה לראשונה בתפקיד ראשי בחייה, בקומדיית המצבים "Gimme a Break!". קרטר גילמה במשך שש עונות הסדרה את הזמרת נלי רות "נל" הרפר, היא הועמדה על משחקה פעמיים לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי.
היא זכתה בפרס אמי בשנת 1982 על הביצוע המוזיקלי שביצעה ביחד עם השחקן אנדרה דה שילדס בשחזור הטלוויזיוני למחזמר "Ain't Misbehavin' ".
בתחילת שנות ה-90 השתתפה קרטר בסיטקום "Hangin' with Mr. Cooper" בתפקיד מנהלת התיכון פמלה ג'יין מור.

חיים אישיים

בצל ההצלחה שלה בראשית שנות ה-80 סבלה קרטר מבעיות של התמכרות לסמים. היא ניסתה להתאבד ובשל כך נכנסה למוסד גמילה.
התגיירה בשנת 1982 לאחר שנישאה למתמטיקאי ג'ורג' קרינקי, השניים התגרשו לאחר כעשר שנים. קרטר הייתה אם לשלושה בת אותה הולידה בגיל 16 ושני בנים אותם היא אימצה. לאחר מכן נישאה למלחין רוג'ר לרוקואה והתגרשה ממנו כעבור שנה.
היא נפטרה בתחילת 2003 ממחלת לב בגיל 54 לאחר שנים בהן סבלה מבעיות רפואיות שונות.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–ישראל

יחסים הדדיים

במהלך ההצבעה בנושא תוכנית החלוקה של האו"ם ב-כ"ט בנובמבר 1947, הרפובליקה הדומיניקנית, ביחד עם שלושים ושתיים מדינות נוספות, הביעה תמיכה בעד התוכנית.
ישראל הקימה שגרירות במדינה ב-1964.
בשנת 2009 משלחת ובראשה נשיא הרפובליקה הדומיניקנית לאונל פרננדס נפגשה בתל אביב עם נציגי משרד החוץ ותעשיינים ישראלים, ובנוכחות נציגי עשרות חברות ישראליות. המפגש נועד לצורך שיפור המסחר בין שתי המדינות. פרננדס ציין, כי ארצו מתעניינת בעיקר בטכנולוגיות אנרגיה ומים.
בשנת 2014 נרכשו על ידי הרפובליקה הדומיניקנית 50 יחידות HomeBioGas של חברת Ecogas Israel, הממירות באמצעות חיידקים אנארוביים פסולת ביתית ופסולת בעלי חיים לגז בישול. יחידות אלו הותקנו באזורים כפריים ברפובליקה הדומיניקנית.
באותה שנה שגריר ישראל ברפובליקה הדומינקנית דיווח, כי היצוא לישראל עומד על סך של 20 מיליוני דולרים בשנה.
בשנת 2016 נפגש נציג משרד החוץ הישראלי עם מיגל ורגאס , שר החוץ של הרפובליקה הדומיניקנית. בפגישתו ציין את הקשרים הטכניים, המסחריים והתרבותיים בין שתי המדינות, והביע שאיפה לחיזוק הקשרים בין שתי הישויות מעבר לתחומים הקיימים.
בשכונת קריית מנחם בירושלים נקרא רחוב מסוים על שם הרפובליקה הדומיניקנית, ואילו ברפובליקה הדומיניקנית יש רחוב על שם מדינת ישראל, וזאת בעיר סנטיאגו דה לוס קביירוס.
יגדיל תורה (ורשה)

יגדיל תורה (לעיתים: יגדיל תורה הוורשאי) היה קובץ רבני-תלמודי שהופיע בפרבר הוורשאי פראגה, בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, ושימש כבמה תורנית מרכזית לחידושי תורה ופסקי הלכה של רבנים ותלמידי חכמים מרחבי העולם היהודי, בדגש על רבני יהדות פולין.
כתב העת נערך בידי הרב אברהם בנימין גלוביצ'ובר (גלאוויטשאווער) מפראגה, והרב ישעיהו יוסף מרגולין מברנזוויל, ניו יורק, ארצות הברית.
החל משנת 1933 נדפס כתב העת באוסטרוב מזובייצקה.

תכנים ומשתתפים

לצד חידושי תורה בפרסום ראשון מכתבי יד של רבנים כמו האדמו"ר מאוסטרובצה רבי יחזקאל הולשטוק, רבי יעקב שור מקיטוב ורבי יוסף רוזין, "הרוגאצ'ובי". פרסמו מאמרים בכתב העת, הרבנים: פנחס אפשטיין מירושלים, מנחם זמבה מפראגה, יצחק טרונק מקוטנה וצבי יחזקאל מיכלזון מוורשה.
התפרסמו בכתב העת גם חידושי תורה של בחורים צעירים, בהם שמחה אלברג.
בגיליון אב-אלול תרצ"ג, נדפס נספח ובו חידושים למסכת כתובות מכתב יד של הרב מאיר דן פלוצקי.
נסיכת הנילוס

הכנסת נסיכת הנילוס לאגם ויקטוריה

דגי נסיכת הנילוס הוכנסו לאגם בשנות החמישים של המאה העשרים וסביבם התפתח ענף של דיג לייצוא. בשלבים מסוימים, רוב מוחלט של דגי נסיכת הנילוס ששווקו ברחבי העולם הגיעו מאגם ויקטוריה. ב-2003 ייצאה תעשיית הדיג של האגם דגים לאיחוד האירופי בשווי 169 מיליון אירו.
דגי נסיכת הנילוס טרפו והעלימו מספר מיני דגים מאגם ויקטוריה, בהם הקרפיון שהיווה מקור חלבון עיקרי בתזונה של התושבים מסביב לאגם. תושבים אלו לא יכלו לדוג את נסיכת הנילוס, אשר בגלל גודלו והימצאותו באזורי מים עמוקים באגם, נדרש ציוד דיג משוכלל יותר, כמו סירות גדולות יותר ורשתות חזקות יותר, משהיה בהישג ידם. דגי נסיכת הנילוס טרפו גם את האמנונים הילידיים של האגם, אך כשמספריהם ירדו הם ניזונים כיום יותר מחסילונים ודגים קטנים אחרים.
עם השנים, בגלל דיג יתר של נסיכת הנילוס והעלמות מיני דגים אחרים שהיוו מקור מזון לנסיכת הנילוס, נפגעה גם אוכלוסיית נסיכת הנילוס באגם. מצב זה שיקם באורח חלקי את מצבם של דגים אחרים באגם. התחזית העתידית לגבי מידת כדאיותו של הדיג אינה ברורה, שכן דיג יתר צמצם את מספר דגי נסיכת הנילוס באגם ויקטוריה. בשנת 1993 היווה דג נסיכת הנילוס כ-40% מכלל הדיג באגם ויקטוריה, וכ-90% ממשקל השלל.
נסיכת הנילוס הוא דג שמן יחסית, שלא ניתן לייבשו בשמש כמו הדגים הילידיים של האגם. לכן יש לעשנו או להקפיאו, מה שמביא לכריתת יערות מואצת לצורכי מדורות העישון באזור הפגוע בלאו הכי בסחף קרקע.
הכנסת נסיכת הנילוס לאגם ויקטוריה בידי האדם מצוטטת לרוב כאחת הדוגמאות להשפעה שלילית של מינים פולשים על המערכת האקולוגית. הסרט התעודי "Darwin's Nightmare"  (סיוטו של דרווין) (אוסטריה-צרפת-בלגיה 2004) היה מועמד לאוסקר על הצגתו את הנזק שגרמה הכנסת נסיכת הנילוס לאגם. הסרט הציג ייבוא נשק לאפריקה מאירופה במטוסים המחזירים לאירופה את דגי נסיכת הנילוס בשובם וטען כי כלכלת נסיכת הנילוס מתדלקת סכסוכים אזוריים.
כוליות ואינסוף

נושאים מרכזיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

האחר

לוינס מקדם את התזה כי כל אתיקה שאובה מהיחס אל האחר. האחר, אשר עימו אנו מתקשרים באופן קונקרטי, מהווה שער כניסה לאחרות המוחלטת המופשטת. ההבחנה בין כוליות לבין אינסוף מחלקת את גבולות העולם, אשר מכיל את האחר כגוף חומרי, בנפרד מן העולם הרוחני. סובייקטים מקבלים גישה לעולם הרוחני, לאינסוף, על ידי פתיחות לשונות של האחר כאחר מוחלט. לדוגמה:
To approach the other in conversation is to welcome his expression, in which at each instant he overflows the idea a thought would carry away from it. It is therefore to receive from the Other beyond the capacity of the I, which means exactly: to have the idea of infinity. (p. 51)

נוכחות

לוינס מעניק מדגיש במיוחד את הנוכחות הפיזית המעורבת בפגישה עם אחרים. הוא טוען כי רק במפגש פנים אל פנים מתאפשרת יצרת קשר אמיתי עם האינסוף, בשל התמדיות שסוג זה של אינטראקציה מייצרת. מילים ומילים בכתב לא מספיקות, כי הם חולפות בזמן ביחס לתפיסה של הסובייקט. כלומר הן נופולות תחת כוליות ולא מאפשרות פתיחות לאידאת האינסוף.
ז'אק דרידה, ב"אלימות, ומטפיזיקה", מאתגר הנחה זו של לוינס, בטענה אופיינית שכתיבה עשויה להיות קדושה לפחות כמו דיבור.

היסטוריה

הספר מכיל מספר הערות על ההיסטוריה ועל שיקול הדעת של ההיסטוריה, כמו "שיקול הדעת של ההיסטוריה תמיד מבוטא על ידי ברירת מחדל."

חלק רביעי: מעבר לפנים

א. דו-המשמעות של האהבה 

ב. פנומנולוגיה של הארוס 

ג. פוריות 

ד. הסובייקטיביות בארוס 

ה. טרנסצנדנטיות ופוריות 

ו. בנהות ואחווה 

ז. האינסוף של הזמן

השפעה

"כוליות ואינסוף" נחשב לחיבור מקורי ובעל השפעה על עולם הפילוסופיה ובפרט על הפילוסופיה הקונטיננטלית והדקונסטרוקציה של דרידה. את הספר ניתן לקרוא כתגובה של לוינס להגותם הפנומנולוגית של מוריו, אדמונד הוסרל ו-מרטין היידגר.
מגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג

ביוגרפיה

מגנוס נולד בשנת 1324, למגנוס הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולסופיה מברנדנבורג-שטנדאל, בתם של היינריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג-שטנדאל ואגנס מבוואריה.
בשנת 1362 סייעו מגנוס ואחיו לודוויג לאחיהם אלברכט השני, ארכיבישוף ברמן, נגד מנהל הבישופות מוריץ מאולדנבורג, ובסיועו של חותנו של לודוויג - וילהלם השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג, הכריחו את מוריץ להתפטר מתפקידו.
בשנת 1369 מת אביו מגנוס הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ומגנוס ירש את נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל. באותה שנה מת גם דודו וילהלם השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ומגנוס ירש אף את נסיכות לינבורג. אולם בשנת 1370 פרצה מלחמת הירושה של לינבורג, וכתוצאה ממנה השתלטו ונצל הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג ואחיו אלברכט מסקסוניה-ויטנברג, דוכס לינבורג על חלק ניכר מנחלותיו.
ב-25 ביולי 1373 מת מגנוס, ורק כמה שנים לאחר מותו הצליחו בניו לרשת את השטחים שנכבשו במהלך המלחמה.
דבורה קטלנית

היסטוריה

הביולוג ווריק קר (Warwick E. Kerr) עסק בגידול של דבורים דרום-אפריקניות ודבורים אירופיות, וניסה לעיתים להכליא בין השתיים. מטרתו הייתה לגדל זן של דבורים שיהיו עמידות יותר באקלים הטרופי שבדרום אמריקה מאשר הדבורים האירופיות שגודלו בין היתר בצפון אמריקה, תוך תקווה כי עמידותן של הדבורים תלווה גם בעלייה בתפוקת הדבש שלהן. קֶר שם לב כי הדבורים הללו שאורכם עד סנטימטר וחצי היו תוקפניות במיוחד.
מלכות דבורים אפריקאיות הוחזקו בבתי גידול מסורגים עם חורים קטנים מכדי שיברחו אך גדולים דיים כדי שזכרים של הדבורה האפריקאית יכנסו במטרה להזדווג איתן ולהתרבות. בפועל, הזדווגו המלכות גם עם הדבורים האירופיות המקומיות, וכך נוצר זן כלאיים חדש.
בשנת 1957, שוחררו הדבורים בטעות על ידי דבוראי שהיה תורן מחליף בבית הגידול. הדבורים שוחררו ליד העיר ריו קלארו, שבמדינת סאו פאולו שבדרום ברזיל.

התפשטות גאוגרפית

החל משנת 2002, התפשטו נחילים גדולים של הדבורים הקטלניות מדרום ברזיל אל צפון ארגנטינה, וגם למדינות מרכז אמריקה. משם ההתפשטות נעה אל אזור צפון אמריקה- מקסיקו ומדינות דרום ארצות הברית: טקסס, אריזונה, ניו מקסיקו, פלורידה ודרום קליפורניה. ההתפשטות נעצרה לזמן מה במזרח טקסס, כנראה עקב המספר הרב של מגדלי הדבורים האירופיות באזור. גילויים על התיישבויות חדשות של דבורים קטלניות גם בלואיזיאנה מצביעים כי כנראה הגיעו בנחילים מספינה כלשהי. ביוני 2005, התגלה כי דבורים חדרו אל מחוץ לגבולות טקסס והתפשטו לדרום-מערב ארקנסו. בספטמבר 2007, פורסם כי דבורים התיישבו גם באזור ניו אורלינס.
באזורים רבים הדבורים הקטלניות הוכרזו כמין פולש.

גבולות ההתפשטות

על אף הקושי של הדבורים לחיות במדינות קרות, נצפו דבורים קטלניות במקומות צפוניים יותר בארצות הברית כדוגמת מיזורי וסיירה נבדה.
דבר זה מעיד על הסתגלות מהירה של הדבורים למקומות קרים.
קצב התקדמות הדבורים צפונה מוערך בכשני קילומטרים (קצת יותר ממייל אחד) ביום. כאשר הן מכלות את רוב הדבורים האירופיות באזורים אליהם הן מגיעות.
ג'ידו קרישנמורטי

ביוגרפיה

קרישנמורטי נולד בכפר קטן במדינת אנדרה פרדש שבדרום הודו, למשפחה דלת אמצעים. בגיל 14, כאשר טייל על שפת הים עם אחיו ניטייה, פגש בכיר בחברה התיאוסופית שיצא מטעם נשיאת התיאוסופיה דאז, אנני בזאנט לחפש את הנביא שיעמוד בראש התנועה ויהיה למורה העולם.
לאחר מספר שנים בודדות בהכשרתו באנגליה העמידו אותו בראש מסדר אשר יוסד במיוחד בשבילו וכונה "מסדר הכוכב מן המזרח" ("The order of the star from the east").
בגיל 27 החלה להתערער אמונתו בדרך התיאוסופית, לאחר שחווה מספר התעוררויות רוחניות. לאחר מותו של אחיו, אליו היה קשור מאוד, הסתגר בחדרו ובכה במשך שלושה ימים ושלושה לילות אשר בסופם יצא והכריז "חלום ישן הגיע לקצו וחלום חדש בא לעולם. חזון חדש הולך ומתהווה ותודעה חדשה הולכת ונפרשת".
בגיל 34 התייצב בפני 3,000 חברי המסדר ובכירים נוספים מהתיאוסופיה ונשא את נאומו המפורסם אשר תוכנו פיזור המסדר וניתוק קשריו עם התיאוסופיה, "זה תלוי רק בכם ולא במישהו אחר. בימים אלה אין מורה ואין תלמיד. אין מנהיג, אין גורו, אין מאסטר ואין משיח. אתם לבדכם הינכם המורה והתלמיד, המאסטר, הגורו, המנהיג. אתם הכל!"
בשישים השנים הבאות חילק את זמנו בין אוהיי קליפורניה שם התגורר ובין שיחות בפני מאזינים בכל רחבי העולם בהם הרצה בנושאים מגוונים.
בתי ספר בהשראת רוחו של קרישנמורטי הוקמו בהודו, אנגליה, ארצות הברית וקנדה ומקומות נוספים.
לאה זליגר

לאה זליגר (1883 – 1953) הייתה פעילה להנחלת העברית, עורכת ומתרגמת ישראלית. ממקימות "הסתדרות נשים מזרחי".