משפחת באך

משפחת באך הייתה משפחה ענפה של מוזיקאים שפעלו במרכז גרמניה, מן המחצית השנייה של המאה ה-16 ועד לתחילת המאה ה-19. המלחין הבולט ביותר במשפחה זו היה יוהאן סבסטיאן באך.

הרקע החברתי והתרבותי

בני משפחת באך חיו ופעלו במרכז גרמניה, בעיקר באזור תורינגיה. באותה תקופה היה האזור מפולג פוליטית (למספר דוכסויות, וכן לאזורים וערים עצמאיות), אך מאוחד תחת כנפי הכנסייה הלותרנית. לאזור היו מסורות תרבותיות משלו, ועל אף תקופות סוערות מבחינה פוליטית (ובפרט – מלחמת שלושים השנים) – נהנה מכלכלה מבוססת ומחיי תרבות עשירים. האווירה המוזיקלית ששררה בו זכתה לעידוד ניכר בשל תחרות על יוקרה שהתנהלה בין החצרות השונות והערים, וכן בשל הלהט הדתי ששרר במחוזות שהיו ערש מולדתה של הרפורמציה הלותרנית. 
עלייתה של משפחת באך, וכן ירידתה והיעלמותה במאה ה-19, היו קשורות קשר הדוק לתנאים אלה: מחד גיסא התרחבות הפעילות המוזיקלית בחצרות, בערים ובכנסיות לקראת סוף המאה ה-16, ומאידך גיסא ירידת חשיבותם של מוסדות כמו תזמורות חצר, חלילני עיר ומקהלות כנסייה לקראת סוף המאה ה-18.
התנאי המוקדם להיווצרותה של שושלת מוזיקאים כזו היה הדגש שניתן בסביבה התרבותית לרמה גבוהה של יכולת טכנית בפעילות המוזיקלית הכללית, בתרבות כללית ששמה את הדגש על גילדות מקצועיות. כך, קריירה מוזיקלית הוכתבה למעשה לכל הבנים הזכרים במשפחה מראשית ילדותם. ההכשרה המוזיקלית ניתנה בדרך כלל בחוג המשפחה, על ידי אבות, אחים, דודים או בני דודים. מצב זה התקיים במשך כמה דורות. כך, למשל, חינך יוהאן סבסטיאן באך שישה מקרובי משפחתו בנוסף לחמישה מבניו.
באווירה זו של גילדות מקצועיות היו שכיחים גם נישואים בין קרובי משפחה, או בין משפחות של מוזיקאים. לדוגמה, אמו של יוהאן סבסטיאן באך השתייכה למשפחת המוזיקאים למרהירט. אשתו הראשונה, מריה ברברה באך, הייתה בת דודה שנייה שלו, ואילו אשתו השנייה, אנה מגדלנה, השתייכה למשפחת המוזיקאים וילקה.
ללכידות המשפחתית תרמה גם האווירה החברתית, שראתה במוזיקאים – מוכשרים ככל שיהיו – זרים, נוודים נמוכי דרגה, אשר לעיתים לא הורשו לקבל אזרחות. המשפחות נהגו גם להתכנס לעיתים מזומנות למפגשים משפחתיים.
כך כתב הביוגרף של יוהאן סבסטיאן באך, יוהאן ניקולאוס פורקל:
מאחר שהחבורה כללה אך ורק קנטורים, עוגבנים ומוזיקאי עיר, שלכולם עסקים עם הכנסייה... ראשית כל, עם התכנסותם, הם שרו כוראל. מפתיחה מלאת דבקות דתית זו הם עברו, כניגוד, לליצנות. הם שרו שירי עם, שתוכנם נע בין קומי לבין גס, אך באופן כזה שקולות מאולתרים הצטרפו להרמוניה – אף על פי שכל קול שר טקסט אחר...

אבות המשפחה

בני המשפחה היו מודעים מאוד למעמדם כנושאי מסורת מוזיקלית. יוהאן סבסטיאן באך עצמו חקר בשיטתיות את תולדות המשפחה, ובשנת 1735 אף חיבר ספר יוחסין של המשפחה (Ursprung der musicalisch-Bachischen Familie). ספר יוחסין זה משמש עד היום מסמך אמין לתולדות המשפחה. אף על פי שכתב היד המקורי שלו אבד, קיימים העתקים אחדים. החשוב בהם הוא זה שהוכן על ידי בתו של קרל פיליפ עמנואל באך, אנה קרולינה פיליפינה, עבור יוהאן ניקולאוס פורקל. עותק זה כולל תוספות שכתב אביה.
עזבונו של יוהאן סבסטיאן באך כלל אוסף כתבי יד של רבים מאבותיו. אוסף זה נרכש על ידי אקדמיית הזימרה של ברלין במאה ה-19, והושמד במהלך מלחמת העולם השנייה.
ספר היוחסין מגיע עד פייט באך (1) (Veit Bach) במחצית המאה ה-16. ברם, הרבה פרטים אינם ברורים עד דור נכדיו של פייט, והיעדר מסמכים רשמיים בערים או בכנסיות מקשה על הבהרת קשרי המשפחה בדורות אלו. האזכור הקדום ביותר של השם באך בעיר וכמאר הוא של האנס באך (54), בשנת 1561, אך הקשר המשפחתי שלו לפייט אינו ברור. על פי ספר היוחסין היה פייט אופה במקצועו, שאהב לנגן על "ציטרינגן" (סיטאר קטן). ספר היוחסין מציין כי "זו הייתה התחלת המוזיקה בין צאצאיו", ומכאן ניתן ללמוד כי איש מאבותיו של פייט, כמו פייט עצמו, לא היה מוזיקאי. 
וייט עצמו היה אופה, שנדד – כנראה ממוראביה או סלובקיה – בשנת 1545 לערך, בשל גירוש הפרוטסטנטים מאותו אזור (ספר היוחסין מתייחס להגעתו מהונגריה, אך באותה תקופה שימש המונח לציין את האזורים שבמרכז האימפריה של שושלת האבסבורג). פייט התיישב בווכמאר, ונפטר כנראה לפני 1577. פייט היה כנראה צאצא של מהגרים שהיגרו מאזור זה למוראביה או סלובקיה (ולפיכך חזר לאזור מוצא המשפחה).
פייט באך (55) נוסף נפטר בווכמאר ב-1619, אך אין ידוע עליו דבר ואין להתבלבל בינו לבין אבי המשפחה פייט באך (1). במהלך המאה ה-16 ובראשית המאה ה-17 היו בתורינגיה ענפים נוספים של משפחת באך, שאפשר שהיו קשורים ישירות או בעקיפין לענף המשפחה מווכמאר, אך ספר היוחסין מתעלם מהם, ומתמקד בחוג הצר יותר של משפחת באך.
בנו של פייט, יוהנס (האנס) באך (2) היה בן המשפחה הראשון שקיבל חינוך מוזיקלי יסודי, ובחר בקריירה מוזיקלית אף על פי שהיו לו גם פרנסות אחרות. בניו היו הראשונים שבחרו בקריירה מוזיקלית באופן בלעדי, וקיבלו משרות בשכר. בכך הם ניתקו את עצמם מקבוצות של מוזיקאים נודדים לא מאורגנים, והחלו בצעדים ראשונים לקראת קבלת אזרחות.

בעיות בגנאלוגיה

קיימים קשיים בשיוך כמה ענפים של המשפחה לענף הראשי של וכמאר. ספר היוחסין אינו מזכיר את אחיו של האנס באך (2), אך מציין שהיה יצרן שטיחים ומזכיר את בניו. חיסרון זה יצר בלבול בין שני בני משפחה – קספר באך (3/56) וליפס באך (3/57), וצאצאיהם, כולל אבותיו של יוהאן לודוויג באך (3/72).

תחומי פעילותם של בני המשפחה

כמעט כל בני משפחת באך היו בעיקר נגנים – רובם נגני מקלדת, אם כי כמעט כל כלי הנגינה היו מיוצגים בקרב בני המשפחה. בהתאם למסורת חלילני העיר, כמעט כולם למדו לנגן בכמה כלי נגינה. כמה מהם גם היו פעילים כיצרני כלי נגינה. עניין זה באיכות כלי הנגינה היה קיים גם אצל יוהאן סבסטיאן באך, שלצד כישוריו כנגן היה מומחה בעוגב, דחף פיתוח כלי נגינה חדשים כגון הוויולה פומפוזה וסייע בביקורתו למאמציו של בונה העוגבים גוטפריד זילברמן לבנות את הפסנתרים הראשונים שלו.
רוב בני באך מן הדורות הראשונים עסקו בעיקר בנגינה, ואילו הלחנה נותרה כעיסוק שולי ברקע, בעיקר של אותם בני משפחה שנדרשו לספק מוזיקה חדשה. מסיבה זו כמעט שלא שרדו יצירות, אפילו של הבולטים מבין בני המשפחה באותם דורות, דוגמת יוהאן אמברוסיוס באך (11). הלחנת מוזיקה הייתה בעיקר עסקם של עוגבנים. הלחנה לא נדרשה מחצוצרן חצר כמו יוהאן אמברוסיוס, אך שני בני דודיו, העוגבנים יוהאן כריסטוף באך (13) ויוהאן מיכאל באך (14) היו מלחינים פוריים.

עלייתה וירידתה של המשפחה

מן המאה ה-16 עלו בני המשפחה בהדרגה ממעמד נחות של נגן נודד ("שפילמאן") לכל הרמות הבכירות בעולם המוזיקלי, בשלושת המעגלים של הפעילות המוזיקלית בתקופה – חצר, עיר וכנסייה. הם היו מוזיקאי חצר, קונצרטמייסטרים וקפלמייסטרים בחצרות, חלילני עיר או מנהלי המוזיקה בערים, עוגבנים או קנטורים בכנסיות.
בראשית המאה ה-17 הייתה המשפחה כה נפוצה באזור תורינגיה, עד כי השם באך הפך לכינוי נרדף למקצוע "מוזיקאי". במקומות רבים, כמו ארפורט וארנשטאדט, הם החזיקו בכל המשרות העיקריות, ולעיתים קרובות עברו משרות בירושה מדור לדור.
לקראת אמצע המאה ה-18 חלו שינויים חברתיים, שהשפיעו על מבנה הפעילות המוזיקלית בכל אחד משלשת המעגלים. הירושה הכמעט אוטומטית הפכה לנדירה יותר ויותר. המוסדות שהביאו ליצירת מעמד של מוזיקאים המאורגנים כגילדה החלו להתפורר, ומקור פרנסתם של בני המשפחה החל להיעלם. יתרה מזו, בניהם של בני משפחת באך שהגיעו למעמד הביניים, זכו לקבל השכלה רחבה יותר וחיפשו לעצמם הזדמנויות תעסוקה אחרות (כמעט כל בני דור בניו של יוהאן סבסטיאן למדו באוניברסיטאות). אם בעבר לא הייתה לגברים במשפחה חלופה פרט למוזיקה, היה זה אך טבעי שכעת פחות ופחות מהם יבחרו במוזיקה כמקצוע. כמה מהם פנו למקצועות אמנותיים אחרים (בניו של יוהאן לודוויג באך (3/72) היו ציירי חצר, וכך גם יוהאן סבסטיאן, בנו של קרל פיליפ עמנואל באך). 
בשנת 1843, כאשר נחשפה האנדרטה לזכרו של יוהאן סבסטיאן באך – שנתרמה על ידי המלחין פליקס מנדלסון – בחזית כנסיית תומאסקירכה בלייפציג, נכח בטקס נציג מוזיקאי יחיד של המשפחה – וילהלם פרידריך ארנסט באך (84) – המוזיקאי האחרון בשושלת בת 250 שנה.

פולקלור

בשנות ה-50 חיבר הפזמונאי דן אלמגור שיר פרודיה על משפחת באך שנקרא אמא באך. השיר הולחן על ידי פרנק פלג וזכה לביצוע של רביעיית מועדון התיאטרון. על פי אלמגור, אנה מגדלנה באך הייתה זו שחיברה את כל היצירות, אך רשמה אותן על שמות בני המשפחה כדי לשלם פחות מס הכנסה.