google/wiki40b huggingface dataset:
משה הררי

ביוגרפיה

נולד ליעקב ושרה הררי בחולון. סבו, הרב משה איררה, מחכמי סלוניקי, היה בסוף ימיו אב בית הדין הרבני בתל אביב יפו. למד בישיבה התיכונית נחלים, ולאחר שירות בנח"ל החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, שבה הוא לומד עד היום.
נשוי לעפרה (מבית אלבה) ולזוג 9 ילדים. הרב זאב קרוב והרב עידוא אלבה הם גיסיו. בן דודו הוא תא"ל במיל' אמנון הררי.
הרב הררי הוא אברך בישיבת "מרכז הרב".

"מקראי קודש"

מקראי קודש היא סדרת ספרי הלכה שחיבר הרב הררי ונפוצה בעשרות אלפי עותקים, בעיקר בציבור הדתי לאומי.
הסדרה מתאפיינת בפירוט רב של מקרים ובציטוט אלפי שאלות ששאל המחבר (בכתב ובעל פה) רבנים כמו: שלמה זלמן אוירבך, שלמה זלמן מן ההר, שאול ישראלי, שלום משאש, אברהם כהנא שפירא, מרדכי אליהו, יוסף שלום אלישיב, שריה דבליצקי, חיים קניבסקי, אברהם יצחק אולמן ואחרים.
לאחר יישום תוכנית ההתנתקות הוסיף הרב הררי בספריו שני נספחים: אחד נושא את הכותרת "לא נשכח ולא נסלח", ובו הוא מתאר הרב הררי את תחושותיו ביחס לגירוש התושבים. השני כולל את יומנו האישי בעת שהותו בחומש שבצפון השומרון, ערב הגירוש.
מינכן (ספר)

העלילה

הדמות הראשית בספר הוא יו ליגט, כוכב עולה בשירות הדיפלומטי הבריטי המשמש כעוזרו האישי של ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברליין. בצעירותו, למד ליגט באוניברסיטת אוקספורד והתיידד עם צעיר גרמנ בשם פאול הרטמן. כיום, הרטמן עובד בשירות החוץ של גרמניה הנאצית כמתרגם. בחשאי, הרטמן חבר בתנועה מהפכנית בהנהגת לודוויג בק והנס אוסטר השואפת להדיח את אדולף היטלר ולבטל את שלטון המפלגה הנאצית בגרמניה. עם זאת, הקושרים מחזיקים בדעות לאומניות ומונרכיסטיות ושואפים להשאיר בידי גרמניה את אוסטריה ואולי אף להחזיר לשלטון את וילהלם השני, קיסר גרמניה. חלק מהקושרים חפצים להשאיר את היטלר בחיים ולהעמידו משפט, אולם האחרים מתכננים בחשאי לרצוח אותו. בינתיים, היטלר תובע מצ'כוסלובקיה את חבל הסודטים, מה שמוביל את צ'מברליין לכנס פסגת מעצמות במינכן. הקושרים חפצים שהמעצמות יסרבו לדרישתו של היטלר ויכריזו עליו מלחמה, מה שיעניק להם תירוץ להדיחו. כדאי לוודא שבריטניה אכן תילחם, הרטמן משיג עותק נדיר של פרוטוקול ועידת הוסבאך. כדי להעביר את המסמך לידי צ'מברליין, הוא משגר בקשה מיוחדת דרך המודיעין הבריטי לשלוח את ידיד נעוריו, ליגט, למינכן. למרות שליגט לא מתלהב מהרעיון, הוא נענה לבקשת המודיעין ונוסע למינכן. הוא פוגש את הרטמן, ותוך הקרבת משרתו האישית מפגיש בינו לבין צ'מברליין ומראה לו את המסמך. צ'מברליין אינו מתרשם וחותם עם היטלר על ההסכם ההיסטורי למרות זאת. הרטמן חוזר לעבודתו בברלין מיואש, ובספר נזכר כי הוא נתלה לאחר קשר העשרים ביולי. וליגט חוזר ללונדון שם הוא מודיע לאשתו כי הוא אינו מאמין בשלום בר קיימא. הוא מתכנן לפרוש מהשירות הדיפלומטי ולהתגייס לחיל האוויר המלכותי כדי לשרת את בריטניה במלחמה הקרבה.
אפקט מטילדה

אפקט מטילדה הוא ההטיה הנפוצה בהכרה בתרומתו של מחקר הנעשה על ידי מדעניות כאשר עבודתן לרוב מיוחסת לעמיתיהן הגברים. המונח נטבע לראשונה ב-1993 על ידי היסטוריונית המדעים מרגרט ו. רוסיטר. האפקט נקרא על שם פעילת זכויות נשים ומתנגדת העבדות האמריקאית, מטילדה ג'וסלין גייג' (Matilda Joslyn Gage), אשר תיארה את התופעה לראשונה בסוף המאה ה-19. אפקט מטילדה קשור גם לאפקט מתי המתאר תופעה בה מדענים מפורסמים לרוב יקבלו יותר קרדיט מאשר חוקרים שאינם ידועים אפילו כשהעבודה נעשית במשותף או שהיא זהה לחלוטין. רוסיטר מספקת מספר דוגמאות לאפקט: טרוטולה מסלרנו, רופאה איטלקית (המאה 18–19), כתבה ספרים אשר יוחסו למחברים גברים לאחר מותה והעוינות כלפי נשים אשר שימשו בתור מורות ומרפאות הובילה להתכחשות לעצם קיומה. מקרים מן המאה-20 המדגימים את אפקט מטילדה כוללים את נטי סטיבנס, מארי קירי (נכללה בפרס נובל לפיזיקה של 1903 רק לאחר התעקשותם של חבר הוועדה – המתמטיקאי השוודי מגנוס גוסטה מיטאג-לפלר  – ובעלה פייר קירי), ליזה מייטנר, מריאטה בלאו , רוזלינד פרנקלין, וג'וסלין בל ברנל.
פארק ברג'ס

פארק ברג'ס (באנגלית: Burgess Park) ממוקם ברובע סאת'ק בעיר לונדון. הפארק ממוקם בין קמברוול, וולוורת' ופקהאם.
הפארק הוא אחד הפארקים הגדולים ביותר בדרום לונדון, ושטחו 0.45 קמ"ר.

הקמת הפארק

בניגוד לפארקים אחרים בלונדון שהוקמו בשטחים פתוחים, פארק זה הוקם באזור בנוי של הפארק. כמעט כל שטחי הפארק היו בעבר אזורי מגורים ותעשייה. בשנת 1943 החלה היוזמה להקמת הפארק והקמתו נמשכה עד אמצע שנות ה-80 על ידי מועצת העיר לונדון ובהמשך עיריית רובע סאות'ארק.
האזור בו נבנה הפארק ספג נזק רב במהלך הבליץ, ומרבית בתי האזור הפכו להריסות, אולם לצורך הקמת הפארק נהרסו גם מספר רב של מבנים ששרדו את ההפצצות - פעולה שגרמה עויונות רבה מצד תושבי האזור.
שם הפארק ניתן לו בשנת 1973 והוא קרוי על שם ג'סי ברג'ס - ראש העיר הראשונה של הרובע שהייתה אישה.
עבודות הקמת הפארק מעולם לא הסתיימו - חלק מהרחובות המקוריים עדיין מצויים בפארק מאחר שלא כוסו אדמה ודשא, וכן גבולות הפארק אינם קבועים - ומעת לעת חלקים מהפארק נלקחים לצרכים שונים כגון הקמת בתי ספר או כבישים (דבר שלא היה עולה על הדעת אם מדובר היה באחד הפארקים המסורתיים של לונדון).
היפיאס (דיאלוג אפלטוני)

הדיאלוג

היפיאס, סופיסט ואיש אשכולות ידוע מאליס, בדיוק סיים את נאומו הארוך ואוקידוס, מארחו באתונה, מדובב את סוקרטס שהמתין בסבלנות להתפזרות הקהל לשוחח איתו. היפיאס, איש אשכולות מעט גאוותן חוזר על הסכמתו לדבר עם כל אדם על כל נושא שיתבקש ומתגאה גם שכל הדברים שעל גופו (כולל בגדיו וטבעתו) הם מעשה ידיו. הדיון מגיע להצהרתו של היפיאס בנאומו שהומרוס הציג את אכילס כטוב מאודיסאוס כיוון שאכילס מתנגד לאמירת דבר מה ועשיית ההפך, בעוד אודיסאוס הוא שקרן מנוסה. סוקרטס מראה שגם אכילס חוטא באי בצוע דברי עצמו אך היפיאס מגן על אכילס בנימוק שלא הייתה לו ברירה.
הדיון הספרותי מסתיים אך סוקרטס טוען שהמשקר מתוך ידיעה ויכולת טוב יותר מהמשקר מתוך בורות או חוסר ברירה. כחיזוק לטיעון סוקרטס מביא את הדוגמאות שהרץ לאט מרצונו טוב יותר מהרץ לאט בעל כורחו, שהמתגושש הנופל מרצונו טוב מהנופל בעל כורחו, וכדומה גם לגבי התנועה, השירה, ועוד. אפילו הרופא המזיק לגופו של אדם מרצון הוא רופא טוב מרופא העושה זאת בעל כורחו, כיוון שהוא יודע טוב יותר את מלאכתו. מרשימת יכולות אנושיות אלה עובר סוקרטס לטיפוח הנשמה וטוען שגם כאן מי שעושה עוול מרצונו הוא בעל נשמה טובה יותר מהעושה זאת בעל כורחו. היפיאס לא יכול לקבל מסקנה זאת ואף סוקרטס מתקשה בכך והשיחה מסתיימת.

הביקורת על הדיאלוג

סוקרטס כאמור מוביל את הדיון למסקנה שהמשקר, ובכלל כל העושה עוול מרצונו טוב מהעושה זאת בעל כורחו. תוצאה זאת, כפשוטה, היא נתונה במחלוקת ונראית על פניה כבלתי מוסרית וכסותרת את גישת סוקרטס בדיאלוגים האחרים. אין אחיזה להטלת ספק באותנטיות הדיאלוג כדיאלוג של אפלטון כיוון שאריסטו במטאפיזיקה (פרק 5 פסוק 120), קיקרו ב"על הנאום" (פרק 3 פסוק 32) ואלכסנדר מאפרודיסיאס כולם מתייחסים אליו כמקורי. אפשרות נוספת היא שסוקרטס לא באמת מאמין בתוצאה שהגיע אליה והוא רק השתעשע להציק להיפיאס השחצן ולהראות את כוחו שלו בלוליינות סופיסטית. אך הסבר זה הוא בלתי נחוץ כפי שנטען ב. סוקרטס רומז על הפתרון לקראת סוף הדיאלוג בציינו שהחוטא העושה עוול מרצונו הוא הטוב יותר "אם אמנם יש איש כזה". כלומר סוקרטס רומז ש"אין" אדם שיודע את הטוב ושיש לו את היכולת לבצעו ובכל זאת עושה את הרע. זאת היא גם כן אולי דעה מעוררת מחלוקת אך היא ללא ספק אמונה סוקראטית בסיסית המופיעה במפורש בדיאלוגים אחרים (כמו במנון).
ז'אן-לואי-ארנסט מסונייה

קורות חיים

מסונייה נולד בליון שבצרפת. הוא החל לצייר ולרשום בצעירותו, למד אמנות בסטודיו של הצייר לאון קונייה. הוא ביקר ברומא ובשווייץ והציג בשנת 1831 את יצירתו "הבורגנים ההולנדים" (Les Bourgeois Flamands) בפריז. יצירה זו היא אחת ממספר רב של יצירות מיניאטוריות בהם התמחה האמן (אשר היה הראשון שצייר בסוגת ציור זו בצרפת, וזכה להצלחה רבה). בשנת 1838 התחתן ונולד לו בן אחד - ז'אן שארל מסונייה, אשר למד תחת אביו, ולימים הפך צייר בעצמו.
בשנת 1841 הציג את היצירה "משחק שח" אשר זכתה להצלחה רבה, וכן גם יצירתו משנת 1842 "צעיר מנגון בצ'לו", היצירה משנת 1842 "האמן בסטודיו שלו", והיצירות "צעיר מביט על ציור", "בחדר המשמר" ו"משחק פיקה" משנת 1845.
בשנת 1848 צייר את "חיילים" והחל את "יום ביוני" - יצירה אותה לא השלים. בשנת 1849 יצר את "מעשן" ובשנת 1952 את "בראבו". יצירתו משנת 1855 - "המהמרים" ו"הריב" זכו להצלחה רבה והוצגו בחצרו של הקיסר נפוליאון השלישי. בשנת 1857 הציג בתערוכה בפריז תשע יצירות שזכו להצלחה. הוא שב והציג את יצירותיו בתערוכות בשנת 1861 ו-1864, וכן בתערוכה העולמית בשנת 1878 בה הציג 16 מיצירותיו.
במהלך המצור על פריז בשנת 1871 שירת מסונייה בדרגת קולונל.
בשנת 1883 נבחר כנשיא "התערוכה הלאומית הגדולה" והציג בה מספר יצירות. תערוכה רטרוספקטיבית שלו נפתחה ב-24 במאי 1884 וכללה 146 מיצירותיו.
מסונייה היה חבר בחבר השופטים של התערוכה העולמית של פריז (1889) ואף הציג בתערוכה מספר יצירות.
מסונייה נפטר בפריז ב-31 בינואר 1891.

תארים

בשנת 1846 קיבל מסונייה את התואר אביר לגיון הכבוד על עבודותיו. הוא הועלה בדרגה בשנת 1856 ושוב ב-29 ביוני 1867 ו-1880, וקיבל את התואר הגבוה ביותר של הארגון ב-29 באוקטובר 1889
בשנת 1890 הפך מסונייה לנשיא החברה הלאומית לאמנות יפה של צרפת (Société Nationale des Beaux-Arts).
עטרה איזקסון

עטרה איזקסון (נולדה ב-24 באוגוסט 1961) היא מוזיקולוגית, אשת חינוך, חוקרת ומרצה ישראלית.

לימודים

עטרה איזקסון נולדה בחיפה וסיימה את לימודיה בבית הספר הריאלי במגמה מזרחנית. לאחר השירות הצבאי בחיל מודיעין, המשיכה ללימודי תואר ראשון באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. בשנת 1985 קיבלה תואר ראשון בכפל מגמות: ביצוע פסנתר וחינוך מוזיקלי. בשנת 1988 נסעה לניו יורק ללימודי תואר שני בחינוך למוזיקה בקולג' הנטר.

קריירה

משנת 1991 לימדה איזקסון את מקצועות המוזיקה בבית הספר לאמנויות "רעות" בחיפה וניצחה על מקהלת בית הספר. בניצוחה ביצעה המקהלה את "שיר בוקר" של אבישי יער בביצוע בכורה עולמי והשתתפה בתוכנית הקונצרטים של התזמורת הסימפונית חיפה לעונות 1996–1998 באופרות חליל הקסם של מוצרט, "הנזל וגרטל" של הומפרדינק, לה בוהם של פוצ'יני וכרמן של ביזה, וכן בהצגת המחזה "גטו" של יהושע סובול בתיאטרון חיפה. משנת 1996 ריכזה איזקסון את מגמת המוזיקה בבית הספר, שבין בוגריה מוזיקאים ידועים כמו אלון שב, דוד פלדמן, נעמה נוימן, ויקטור סטניסלבסקי, איילה צימבלר, יובל שפירא, נדב כהן, נועם סיון ועוד.
בשנת 2002 החלה את לימודי הדוקטורט שלה באוניברסיטת בר-אילן וזכתה במלגת הנשיא לדוקטורנטים מצטיינים (מחזור תשס"ד). מאז 2004 מרצה איזקסון במח' למוזיקה (תולדות המוזיקה המערבית: בארוק, קלאסיקה ורומנטיקה; סוגיות בהוראת תולדות לבי"ס תיכוניים, סמינריונים לתארים מתקדמים: המלחין כמשורר, אופרה רומנטית והשוואת ביצועים). ומאז 2006 משמשת כמרכזת מסלול תעודת הוראה במוזיקה בחוג להכשרת מורים בבית הספר לחינוך (ניווט כיתה ופתרון בעיות משמעת, הוראת מוזיקה בשדה, הוראה זוטא, עבודה מעשית ומתודיקה של הוראת המוזיקה, חשיבה יצירתית). בשנת 2016 נפתח מסלול לתואר שלישי בחינוך מוזיקלי, יחיד בארץ. איזקסון מנחה תלמידים לתארים מתקדמים בנושאים הקשורים לחינוך מוזיקלי וחינוך.
איזקסון עוסקת בשלושה תחומי מחקר המשיקים זה לזה: מוזיקולוגיה (מוזיקה של המאה ה-19, אופרה, ליד ומוזיקה לפסנתר), חינוך מוזיקלי (הקמת וניהול של מגמות מוזיקה בתיכוניים כולל גישות ייחודיות בהאזנה פעילה, עבודה יצירתית בכיתות מוזיקה, הקמת מקהלות ילדים ועוד) וחינוך. לאחרונה פיתחה מודל מיוחד, העוסק ביחסי מורה-תלמיד, גישות הוראה ייחודיות, ניווט כיתה ופתרון בעיות משמעת. איזקסון נוטלת חלק בעשרות כנסים: "מי אני שיר ישראלי", כנס שירי ילדים, כנס לקידום ההוראה, כנס בינלאומי בחינוך מוזיקלי (2017) ועוד. כמרצה זכתה בפרס מרצה מצטיינת באוניברסיטת בר-אילן לשנת תשע"א, תשע"ה, תשע"ו, ותשע"ז.
אסף פריינטא

ביוגרפיה

היה חבר בלהקת "צעירי תל אביב" בין השנים 1991- 1992, והשתתף בתוכנית הטלוויזיה של הלהקה "לא כולל שירות" בערוץ 1.
לאחר שירותו הצבאי למד פריינטא משחק בבית הספר לאומניות בית צבי, וסיים לימודיו בשנת 2002. במהלך לימודיו זכה במספר מלגות משחק, וכיום הוא נמנה עם הכשרונות הצעירים של התיאטרון הקאמרי. 
פריינטא השתתף בהצגות "השטן במוסקבה" (על-פי האמן ומרגריטה של בולגקוב) ו"הרצל אמר!" בתיאטרון גשר, בהצגה "משורר בניו יורק" במסגרת פסטיבל ישראל, ב"משחקי פיג'מה", "אמדאוס" (בתפקיד סליירי) ו"אבות ובנים" בתיאטרון הספרייה, וכן במספר הצגות בתיאטרון הקאמרי ובהן: "מעיין הכבשים", "אמא קוראז', "עוץ לי גוץ לי", "כובע הקש האיטלקי", "קוויאר ועדשים" (בתפקיד רוברטו), "עיר הנפט", "המלט" בתפקיד הורציו, "דבר מצחיק קרה לי" בתפקיד הגנרל, "הרטיטי את ליבי" ו"גם הוא באצילים".
פריינטא דיבב בסרטים מצוירים רבים בין היתר את "החתול במגפיים" בסרטי "שרק", רפאל ב"צבי הנינג'ה 4", לאלו ב"רטטוי", פיל בסרט "הופ ארנב", מורטון העכבר בהורטון שומע מישהו, אלכס במדגסקר 2 ומדגסקר 3 הנסיך נאבין ב"הנסיכה והצפרדע" של דיסני ופו הפנדה בסדרה "קונג פו פנדה אגדת המגניבות". ב-2017 דיבב את דמותו של ראמון בסרט "מכוניות 3". ב-2018 דיבב את דמותו של לוסיוס בסט בסרט "משפחת סופר-על 2".
מ-2011 מופיע בתוכנית ההומור הסאטירית "קאמבק" בערוץ הוט קומדי סנטרל.
ב-2014 גילם את חביב פרץ בתוכנית "מועדון החנונים". בשנה זו התחיל לשחק בסדרה "מי נתן לך רישיון?" בערוץ הראשון.
ב-2015 שיחק בסדרה "ג'ינג'י" בערוץ ג'וניור.  
ב-2016 הצטרף כחבר פאנל קבוע לתוכנית הסאטירה "זה המצב" של רשת.
ישראל פוליאקוב

חיים אישיים

ב-1962 נישא לשחקנית רינה גנור אך כעבור זמן קצר השניים התגרשו. בשנת 1971 נישא לזמרת ריקי גל אך הזוג התגרש ב-1975. זמן קצר לאחר מכן נישא לשושנה מישאל, לה היה נשוי עד מותו. מנישואים אלה נולדו שני בנים - איתמר ואריאל, ובת - יעל.

מותו

ישראל פוליאקוב נפטר ב-30 באוקטובר 2007 מסרטן הכבד כשהוא משאיר אחריו אישה, שושנה, בת יעל, ושני בנים. יום לאחר פטירתו הוצג ארונו בתיאטרון הקאמרי ובטקס האשכבה, שרו לזכרו חבריו לשלישיית "הגשש החיוור" את השיר "פנס בודד" כאשר ביניהם ניצב מיקרופון ריק שסימל את מקומו החסר של פולי. פוליאקוב נטמן בבית העלמין של קיבוץ עינת.
דמות אב

דמות אב הוא מושג בפסיכולוגיה המתייחס לרוב לאדם מבוגר, שנמצא לרוב בעמדת סמכות והשפעה מסוימת עבור הפרט, המעורר בו רגשות המתעוררים לרוב כלפי אביו של אדם.
במחקר משנת 2001 נמצא כי קיומה של דמות אב חיובית ותומכת עבור ילד, בין אם מדובר באב ביולוגי, אב חורג או מבוגר קרוב אחר, מקושרת עם התפתחות טובה יותר של הילד. במחקר זה קיבלו הילדים ציונים טובים יותר במבחנים שבדקו יכולות קוגניטיביות, מסוגלות עצמית ומקובלות חברתית, יחסית לילדים שלא הייתה להם דמות אב; ומתוך אלו שהייתה להם דמות אב, ילדים שתפסו אותו כתומך יותר הראו מסוגלות עצמית ומקובלות חברתית גבוהות יותר, וכן פחות תסמינים דיכאוניים.
על פי התאוריה הפסיכואנליטית של זיגמונד פרויד, זקוק כל ילד לדמות אב לשם התפתחות רגשית ומינית תקינה; לפי הרעיון של תסביך אדיפוס, שהוא מרכזי בתאוריה זו, לומד כל ילד בשלב האדיפלי להזדהות עם אביו, וכך מסגל לעצמו עם השנים תכונות גבריות. עם זאת, האופן בו מפרשים פסיכואנליטיקאים בעשורים האחרונים את הרעיונות האלו, מדגיש את חשיבותה של דמות אב כפונקציה מנטלית ורגשית, ולא כדמות גברית פיזית הנוכחת בחייו של הילד, כלומר כל דמות שיכולה להוות "צלע שלישית" בדיאדה של אם-תינוק, המהווה מעין בועה סגורה; הצלע השלישית מפריעה לבועה זו ומלמדת את הילד על קיומו של עולם חיצוני, מציאות, סמכות, חוקים וכו', ונושאים אלו חיוניים להתפתחותו הרגשית. לפיכך כל דמות פיזית בחייו של הילד יכולה להוות "דמות אב", בין אם בן זוג או בת זוג של האם, סב או סבתא, דוד או דודה, מורה, ואף האם עצמה יכולה לקיים בתוכה את שתי הפונקציות, האימהית והאבהית, החיוניות לילד.
כלל גלוגר

בזואולוגיה, כלל גלוגר (באנגלית: Gloger's rule) קובע שבעלי חיים בני מין ביולוגי אחד החיים באזורים חמים ולחים יהיו עשירים יותר בפיגמנטים מאשר קרוביהם, בני אותו מין, החיים באזורים קרים ויבשים. בפרט, בעלי החיים באזור הטרופי כהים יותר מקרוביהם שחיים באזורים אחרים.
הכלל נקרא על שם הזואולוג קונסטנטין וילהלם למברט גלוגר (Constantin Wilhelm Lambert Gloger) שהיה הראשון שהבחין בתופעה זו בשנת 1833 כשהשווה בין עופות בני אותו מין החיים באזורים לחים ובאזורים יבשים. גלוגר מצא שצבע הנוצות של העופות שחיים באזורים הלחים כהה יותר. אחד ההסברים להבדל זה הוא העמידות הגבוהה יותר של הנוצות הכהות לחיידקים שפוגעים בנוצות.
כלל גלוגר מתקיים גם עבור יונקים. צבע העור של יונקים החיים באזורים הטרופיים נוטה להיות כהה יותר מזה של קרוביהם החיים באזורים אחרים. הסיבה במקרה זה היא שונה. משערים שתכונה זו מאפשרת לבעלי החיים שחיים באזורים בעלי קרינת שמש חלשה לנצל טוב יותר את מעט הקרינה האולטרה-סגולה באותם מקומות על מנת לייצר ויטמין D. לעומת זאת, באזורים הטרופיים הקרינה חזקה ועודף המלנין בעור מגן על בעלי החיים מפני כוויות ומפני מחלות דוגמת סרטן העור.
באופן דומה, ניתן להיווכח בקיומו של כלל גלוגר אצל האדם. אוכלוסיות של אנשים שצבע עורם כהה התפתחו בדרך כלל באזורים החמים שסביב קו המשווה. קיימים יוצאים מן הכלל, כמו למשל הטיבטים החיים במקומות גבוהים. באזור המחיה שלהם, רמת טיבט, הקרינה האולטרה-סגולה חזקה באופן יחסי משום שעובי האטמוספירה קטן יותר, וצבע העור הכהה מעניק להם יתרון בריאותי, בדומה ליתרון שמעניק צבע העור הכהה באזורים הטרופיים. מקרה נוסף הוא האינואיטים החיים באזור הארקטי. ייתכן שבמקרה זה התפתח אצלם צבע עור כהה משום שהדיאטה שלהם המבוססת בין היתר על דגים, עשירה בוויטמין D, ולא היה להם צורך בניצול טוב של קרינת השמש לייצור ויטמין זה.
נקודת אפס

ביחס לנקודה איזואלקטרית

כאשר אין ספיחה של יונים אחרים מלבד ⁻H⁺/OH, נקודת האפס זהה לנקודה האיזואלקטרית (iep). מקרה זה שכיח עבור יוני חמצן טהור במים. בנוכחות ספיחה ספציפית, יש הבדל בין נקודת האפס לנקודה האיזואלקטרית.
אלקמאר

היסטוריה

פירוש השם "אלקמאר" הוא "אותו הים" והעיר קיבלה את שמה כנראה בשל קרבתה אל הים. ראשיתה של העיר בכפר דייגים קטן שהתפתח בו מסחר, ובשנת 1254 הפך כפר הדייגים "אלקמאר" רשמית לעיר.
בשנת 1573 העיר עמדה בהצלחה במצור של כוחות ספרדיים בהנהגת של פרננדו אלווארז דה טולדו. זו הייתה נקודה מפנה במלחמת שמונים השנים שניטשה בין הולנד לספרד, והולידה את ביטוי "הניצחון מתחיל באלקמאר" ("Bij Alkmaar begint de victorie"). האירוע עדיין נחגג מדי שנה באלקמאר ב-8 באוקטובר, ונקרא "יום המצור שהסתיים".
בשנת 1799, חיל משלוח אנגלו-רוסי כבש את העיר, אך הובס לבסוף בקרב Castricum. הניצחון הצרפתי הונצח על שער הניצחון בפריז כ-Alkmaer.

יהודים באלקמאר

ב-1602 יהודים פורטוגזים מאמסטרדם קנו שטח אדמה קטן לבית קברות, בעיירה חרוט [Groet] הסמוכה לאלקמאר, המקום שימש לקבורה עד- 1614. יהודים פורטוגזים מאמסטרדם ניסו להקים קהילה יהודית באלקמאר ב-1604, היות שבערים הגדולות לא אפשרו להם לנהל את חיי הדת באופן חופשי. ב-10 במאי 1604 הם קבלו רישיון מראשי העיר לחיות חיי דת חופשיים. זו הפעם הראשונה בהיסטוריה ההולנדית שהובטח ליהודים חופש דת כמו למאמיני הדתות האחרות. אבל לא עברו לעיר יהודים רבים והם נעלמו משם. ניסיון שני להתיישב באלקמאר היה ב-1655, עם הקמת תעשיית המשי אך הוא נכשל בגלל מגפה.

תיירות

במוזיאון העירוני מוצגות יצירות של סיזאר פאן אברדינגן שהתגורר בעיר.

שוק הגבינות באלקמאר

שוק הגבינות באלקמאר אשר מתקיים בעיר משנת 1622, הוא אחד מהאטרקציות התיירותיות המרכזיות של העיר.
מתנדבים מקומיים מציגים בכיכר ואכפלין (Waagplein) שבמרכז העיר את תהליך מכירת הגבינות כפי שהתקיים במקום לפני מאות שנים.
המכירה מוצגת בחודשים אפריל עד ספטמבר מדי יום שישי בין השעות 10:00-12:30 בבוקר.
אלכסנדר השמיני

קורות חייו עד התמנותו לאפיפיור

נולד בונציה כבן התשיעי למשפחת אצולה. אביו, מרקו אוטובוני, כיהן כקונסליירי (סגן הדוג'ה) של הרפובליקה של ונציה. ב-1627 קיבל תואר דוקטור במשפט קאנוני ומשפט אזרחי מאוניברסיטת פדובה. לאחר מכן עבר לרומא ונכנס למינהל מדינת האפיפיור. במסגרת זו כיהן כמושל הערים טרני, צ'יטה די קאסטלו וספולטו וכדיין בבית הדין העליון לערעורים (בית הדין הקדוש של רוטה רומאנה - Tribunal Apostolicum Rotae Romanae).
ב-1652 מונה לקרדינל על ידי האפיפיור אינוקנטיוס העשירי, לפי בקשת ממשלת הרפובליקה של ונציה. ב-1654 מונה לבישוף ברשה. ב-1677 מונה לקרדינל-הכומר של כנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ברומא. ב-1687 מונה לבישוף הדיוקסיה של פורטו סנטה רופינה (Porto-Santa Rufina) השוכנת מערבית-צפון-מערבית לרומא.

בחירתו ואפיפיוריותו

עם מותו של האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר ב-23 באוגוסט 1689 התכנסה קונקלווה לבחירת יורש. הקונקלווה התכנסה על רקע מתיחות בין מדינת האפיפיור לבין צרפת, שדרשה זכויות יתר למלך צרפת. הקרדינל פרנצ'סקו מריה דה מדיצ'י הציע את שמו של הקרדינל גרגוריו בארבאריגו, אף שידע שאין לו סיכוי להיבחר, רק על מנת לבדוק כיצד יתקבל מועמד ונציאני (בארבאריגו לא נבחר בקונקלווה הבאה, שהתכנסה לאחר מותו של אלכסנדר, עקב הטיעון שלא ניתן לבחור שני אפיפיורים ונציאנים בזה אחר זה). לאחר שהבין דה מדיצ'י שאפיפיור ונציאני יהיה מקובל, הציע את שמו של אוטובוני, שקיבל באופן מפתיע אף את הסכמת שגריר צרפת, אף שהוצע על ידי הסיעות היריבות. ב-6 באוקטובר נבחר אוטובוני כאפיפיור ונטל לעצמו את השם אלכסנדר לכבודו של הקרדינל פלאביו קיגי, אחיינו של האפיפיור אלכסנדר השביעי, שסייע לבחירתו.
לפי אימרה ידועה טען האפיפיור שעקב גילו המופלג (79), זמנו אוזל ועל כן עשה במהרה על מנת להעשיר את משפחתו ככל הניתן בזמן הקצר שנותר לו. את שורות הקוריה הרומאית מילא באחייניו ובני-אחייניו, שמילאו משרות שונות, שמשכורת נכבדה בצידן, מקופת הכס הקדוש המתדלדלת. בין היתר מינה לקרדינל את בן-אחיינו, פייטרו אוטובוני, בהיותו בן 21 בלבד.
במישור המדיני, הביאה אפיפיורותו הקצרה לרגיעה ביחסי הכס הקדוש עם צרפת וכמחווה של רצון טוב השיב לואי הארבעה עשר, מלך צרפת את אביניון לנחלת מדינת האפיפיור. כבן ונציה סייע במימון מלחמתה של הרפובליקה עם האימפריה העות'מאנית, דבר שהכביד עוד על האוצר. לאור טענות נתיני מדינת האפיפיור על קשיי הקיום, הוריד האפיפיור את נטל המס, דבר שהוביל את קופת הכס הקדוש להתרוששות.
עם מותו נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש. מצבת הקבר שלו הוזמנה על ידי בן-אחיינו, פטרון האמנות פייטרו אוטובוני.
רן קוניק

ביוגרפיה

קוניק הוא בוגר בית הספר היסודי ע"ש א.ד. גורדון ותיכון שמעון בן צבי. הוא החל לשחק טניס שולחן בגיל תשע, במועדון טניס השולחן של הפועל רמת גן. בשנת 1984 הצטרף לקבוצת הבוגרים של המועדון, ושנה לאחר מכן השתייך לסגל הנבחרת הבוגרת של המועדון, איתו זכה באליפות המדינה. באותה שנה, בהיותו בן 17, זכה באליפות ישראל לנוער עד גיל 18. הוא זכה פעם אחת באליפות ישראל לזוגות גברים עם יוסי בוגן, ופעם אחת באליפות ישראל לזוגות מעורבים עם ריקי צ'רנינסקי. בשנת - 1994 לאחר פרישתו מספורט תחרותי הקים ואימן את מועדון טניס השולחן במועדון עירוני גבעתיים. בין השנים 1996–2008 שימש בתפקיד מנהל מחלקת הספורט בעיריית גבעתיים. בעבר כיהן כיושב ראש איגוד טניס השולחן בישראל.
בשנת 2008 התמודד כיושב ראש מפלגת "גבעתיים שלנו" בבחירות המוניציפליות, ורשימתו זכתה בשני מושבים במועצת העיר. ביחד עם קוניק נבחרה אילה בירן. הוא כיהן גם כחבר דירקטוריון בחברה הכלכלית של העירייה, ועדת התכנון והבנייה, והוועדה לטיפול בניצולי השואה המתגוררים בעיר.
בבחירות המוניציפליות שהתקיימו ב-22 באוקטובר 2013 נבחר קוניק לראש העיר השישי של גבעתיים ברוב של 50.6% מהקולות.
ביוני 2018 הצטרף קוניק למפלגת העבודה.
קוניק הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהמכללה למינהל שבתל אביב.
בספטמבר 2018 הפך קוניק באופן רשמי למתמודד היחיד בבחירות לראשות העיר, בפעם הראשונה בהיסטוריה של העיר גבעתיים, והמשיך לכהונה שנייה בראשות העיר.
בבחירות המוניציפליות שהתקיימו ב-30 באוקטובר 2018 נבחר קוניק לראש העיר בפעם השנייה ברוב של 86% מהקולות.
איסור אכילת שרצים

איסורי אכילת שרצים הם מצוות לא תעשה מהתורה. התורה מבחינה בין שלושה סוגי שרצים בעלי איסורים נפרדים: שרץ הארץ, שרץ העוף, ושרץ המים. מכיוון שיש חפיפה חלקית בין הקבוצות, באכילת שרצים מסוימים עלולים לעבור עד שבעה לאווים דאורייתא.
במהלך השנים התרחב חשש הנגיעות בחרקים למאכלים רבים, ובייחוד בדורות האחרונים שבהם הומצאו מכשירים לזיהוי יצורים קטנים שבעבר לא ניתן היה לראותם. בעקבות זאת הוקמו חברות ומפעלים המשווקים ירקות ופירות בשיטות גידול ייחודיות המבקשות להדר בייצור תנובה נקייה מחרקים.

סוגי השרצים האסורים ומנין הלאווים

השרצים כוללים מגוון רחב של בעלי חיים. כלולים בהם רוב בעלי החיים (למעט רוב היונקים היבשתיים, דגים בעלי צורת דג רגילה, עופות ומספר קטן של מיני חגבים). בין השרצים ניתן למצוא יונקים החיים בסביבה מימית כגון כלבי ים, יונקי יבשה קטנים כגון עכברים, זוחלים, דו-חיים, רוב החרקים, עכבישים, תולעים ועוד.

שיעור האיסור

מהתורה אין לוקים באכילת איסור רק אם אכל שיעור כזית ממנו ככל איסורי אכילה שהם 'כזית', אמנם אף בפחות מכן אסור מהתורה מאחר שלהלכה נפסק כדעת רבי יוחנן שחצי שיעור אסור מהתורה.
בשמונת השרצים המטמאים שיעור האכילה למלקות הוא בכעדשה (נפח של זרע עדשה).

השורץ על הארץ

איסור שרצים נאמר דווקא בשרץ השורץ על הארץ, ולכן שרץ שנברא בתוך הפרי אין איסור מהתורה לאוכלו כל זמן שלא יצא אל מחוץ לפרי. נחלקו הראשונים האם דין זה נאמר רק על שרצים בפרי התלוש מן הקרקע או גם בשרצים שנוצרו בפרי בזמן חיבורו לקרקע. להלכה נפסק בשולחן ערוך ששרצים ששרצו בפרי מחובר לקרקע אסורים באכילה, פרט למקרה שבו השרץ כלוא בתוך הפרי ומעולם לא זז.

במים שאינם נובעים

שרצים שנולדו במים שבכלים או במים שבבורות תחומים אינם בכלל איסור ואין איסור לשתות את המים אף על פי שעלול לבלוע שרצים קטנים, בתנאי שהשרץ לא יצא מהמים. אם יצא השרץ מהמים אסור גם אם חזר.

אינו נראה בעין

הדעה הרווחת בין פוסקים היא שחרקים שאינם נראים בעין בראיה רגילה ('עין בריאה') אינם אסורים באכילה, אף שנראים באופן ברור באמצעי ראיה שונים, ודעתם מאחר שלא ניתנה תורה למלאכי השרת, ואין לאסור אלא רק מה שנראה לאדם בעיניו אמנם אם נראים באור שמש או באופנים מסיומים בעין רגילה אסור, ויש שכתבו שאף אם בעיני אדם רגיל הדבר נראה כנקודה בלבד, אך לדעת מומחה הוא תולעת הדבר אסור.

רקע

בשולחן ערוך נפסק להלכה, שטפילים – תולעים האסורים באכילה הם רק אלו הנמצאים על עור הדג, או בבטנו או על אחד מאיבריו הפנימיים, והטעם הוא כיון שמקורם הוא מחוץ לדג, חל עליהם איסור שרץ המים. אך במקרה והטפילים - תולעים נמצאו בתוך בשר הדג עצמו הרי הם מותרים באכילה. והטעם שתולעים אלו מותרות הוא כפי המובא בתלמוד "דמינייהו קגבלי", כלומר כיון שתולעים אל נוצרו בתוך בשר הדג, ולא באו מבחוץ וממילא אינם נחשבים 'שרץ המים', מאחר שלא שרצו מעולם במים.

האוסרים והמתירים

בשנת ה'תש"ע התעורר פולמוס גדול בעקבות תולעים מסוג 'אניסאקיס', שנמצאו במעי דגים באיברים פנימיים ובדפנות הבטן, כגון בזנים מסוימים של הרינג וסלמון. הפוסקים נחלקו האם אפשר להתיר תולעים אלה באכילה, או שמא יש לאוסרם ככל השרצים.
טעם האוסרים את אותן תולעים באכילה הוא מאחר שלפי דעות החוקרים, תולעי 'האניסאקיס' באות מבחוץ, ואינן נוצרות בבטן הדג.
יש שרצו להתיר תולעת זו, טעמם הוא שבזמן שהתולעת נכנסת לבשר הדג היא קטנה ביותר עד שאינה נראית בעין, וממילא אינה נחשבת באותו זמן כתולעת השורצת 'על הארץ', ונחשב כאילו תחילת שריצתה היא במים.