google/wiki40b huggingface dataset:
קים האנטר

ביוגרפיה

האנטר נולדה כג'נט קול בדטרויט, מישיגן. היא שיחקה בהפקת ברודוויי הראשונה ל"חשמלית ושמה תשוקה" (1947), בה גילמה את סטלה קוולסקי. היא גילמה את אותו התפקיד בגרסה הקולנועית משנת 1951 שביים איליה קאזאן, וזכתה עליו בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב. את תפקיד הראשון הקולנוע עשתה בדרמת האימה "הקורבן השביעי" (1943).
היא הוכנסה לרשימה השחורה של אנשי הוליווד בעת תקופת המקארתיזם, דבר שמנע ממנה להופיע בסרטים בין השנים 1953-1954. בין סרטיה הגדולים, פרט ל"חשמלית ושמה תשוקה" נמנים "נבגדת: להתחתן עם זר" (1944), בו כיכבה לצד רוברט מיצ'ם, "עניין של חיים ומוות" (1946), בו גילמה את ארוסתו של דייוויד ניבן, "הכותרת - ארצות הברית" (1952), סרטו של ריצ'רד ברוקס, בו הופיע גם המפרי בוגרט, "כוכב הקופים" (1968), בו גילמה שימפנזת מעבדה, "לילית" (1964) שביים רוברט רוסן וכמו כן הופיעה בכמה אופרות סבון, כשהמוכרת מבניהן הייתה "קצה הלילה", עליה קיבלה מועמדות לפרס אמי לסדרות יומיות ב-1980 כשחקנית הטובה ביותר. האנטר קיבלה שני כוכבים על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד, הראשון על תרומתה לקולנוע והשני לטלוויזיה. 
ב-2002, נפטרה האנטר מדום לב בניו יורק, בגיל 79.
ממשלת קסיאנוב

חילופי גברי

ב-28 בנובמבר 2000 נוצר תפקיד השר לתיאום פיתוח הרפובליקה הצ'צ'נית ו-ולדימיר ילאגין מונה לתפקיד. ב-5 בפברואר 2001 אלכסנדר גאברין פוטר מתפקידו כשר האנרגיה. ב-28 במארס 2001 איגור סרגייב פוטר מתפקיד שר ההגנה והוחלף על ידי סרגיי איבנוב, ולדימיר רושאיילו פוטר מתפקיד שר הפנים והוחלף בבוריס גריזלוב, יבגני אדמוב פוטר מתפקיד השר לאנרגיה אטומיה והוחלף על ידי אלכסנדר רומיאנצב. 
ב-16 ביוני 2001 בוריס יאצקביץ' הוחלף על ידי ויטלי ארטיוחוב בתפקיד השר למשאבי טבע בעוד איגור יוסופוב מונה לשר האנרגיה.
ב-16 באוקטובר 2001 פורק המשרד למדיניות בתחומי לאום, הגירה ופדרציה והשר לתעשייה, מדע וטכנולוגיות קודם לכהן במקביל כסגן ראש הממשלה ובהתאם לכך אלכסנדר בלוחין ואלכסנדר דונדוקוב פוטרו מתפקידם, במקומם מונה איליה קלבאנוב כסגן ראש ממשלת רוסיה ושר התעשייה, המדע והטכנולוגיות. ב-6 בדצמבר אותה שנה מונה ולדימיר זורין לתפקיד השר לענייני לאום.
ב-3 בינואר 2002 ניקולאי אקסיוננקו פוטר מתפקיד שר הרכבות והוחלף למחרת על ידי גנאדי פאדייב. ב-18 בפברואר איליה קלבאנוב איבד את מעמדו כסגן ראש הממשלה אך המשיך לכהן כשר.
ב-6 בנובמבר 2002 ולדימיר ילאגין פוטר מתפקיד השר לתיאום פיתוח הרפובליקה הצ'צ'נית והוחלף בסטניסלב איליאשוב. ב-11 במרץ 2003 ולנטינה מטוויינקו שכיהנה כסגנית ראש הממשלה לענייני רווחה פוטרה ומונתה להיות נציגת הנשיא בצפון-מערב רוסיה.
ב-24 באפריל 2003 בוריס אליושין מונה לסגן ראש הממשלה לענייני תעשייה וגלינה קארלובה מונתה לסגנית ראש הממשלה לענייני רווחה. ב-28 במאי איגור שובאלוב הוחלף על ידי קונסטנטין מרזליקין בתפקיד מזכיר הממשלה. ב-16 ביוני ולדימיר יאקובלב מונה לתפקיד סגן ראש הממשלה לענייני דיור, לאחר שפוטר מתפקיד מושל סנקט פטרבורג. ב-22 בספטמבר גנאדי פאדייב פוטר מתפקיד שר הרכבות הרוסי והוא מונה לעמוד בראש חברת הרכבות הרוסית שאך הוקמה. ב-9 באוקטובר ואדים מורוזוב מונה כשר הרכבות. ב-1 בנובמבר 2003 איליה קלבאנוב פוטר מתפקיד שר התעשייה, המדע והטכנולוגיות ומונה כנציג הנשיא בצפון מערב רוסיה, לאחר שמאטוויינקו נבחרה לכהן כמושלת סנקט פטרבורג. ב-6 בנובמבר סגן ראש הממשלה אנדריי פורסנקו מונה לממלא מקום שר האנרגיה. ב-29 בדצמבר בוריס גריזלוב נבחר לדומה הממלכתית והוחלף על ידי ראשיד נורגאלייב בתפקיד שר הפנים.
נס הלגיון

נס הלגיון, שכונה גם אקווילה (Aquila, בתרגום לעברית: עיט; התרגום "נשר" נפוץ, אך הוא מוטעה), או העיט של הלגיון היה הסמל החשוב ביותר של הלגיונות בצבא הרומי. לפי פליניוס הזקן, גאיוס מאריוס הוא שקבע את העיט כנס החשוב ביותר של הלגיון, כאמצעי לחיזוק גאוות היחידה של חייליו, במסגרת הרפורמות שערך בצבא הרומי בתקופת הרפובליקה המאוחרת. הנס שמר על מעמדו גם במסגרת הצבא הרומאי הקיסרי.
הנס נחשב לפריט דתי ומקודש והיה מושא גאוותו של הלגיון. נפילתו בידי האויב, בדרך כלל בעקבות תבוסה או השמדה של הלגיון בשדה הקרב, נחשבה לחרפה ולפגיעה קשה בכבוד, לא רק של הלגיון הספציפי שאיבד אותו, אלא של הרפובליקה/הקיסרות הרומית בכלל. לכן הרומאים השקיעו מאמצים גדולים למען השבת נסי הלגיונות לידיהם, גם שנים רבות לאחר אובדנם בקרב.

מבנה הנס

למעשה לא שרדו העתקים מנִסי הלגיון השונים, אך קיימים שחזורים מודרניים על סמך תיאורים מהעת העתיקה. הנס הורכב ממוט ארוך שבראשו היה מעמד עליו היה פסל של עיט, כנפיו של העיט היו פרושות לצדדים ומונפות כלפי מעלה. בחלק מהעיטים הונח זר סביב כנפיו של העיט, בגובהן. הנס כולו על כל פיסוליו היה עשוי בדרך כלל מזהב, אך לעִתים גם מכסף. גם לאחר שהנצרות הפכה לדת הרשמית באימפריה הרומית, עיט הלגיון המשיך להיות בשימוש, ואף אומץ בצבא הביזנטי עד המאה ה-7. הביזנטים עברו מאוחר יותר להשתמש בעיט דו-ראשי אשר שימש כסמל המשפחה הקיסרית.
פתיחת וור

רעיון הפתיחה

פתיחת וור תוקפת את משבצת ב5 ומכינה להוציא את הצריח שבמשבצת א1 למשחק. המשבצת ב5 אינה חיונית למהלך המשחק, ואם שחור ישחק 1...ה5, הרץ השחור במשבצת ו8 ימנע את פיתוח הצריח הלבן לזמן הקרוב. התגובה 1...ה5 גם צוברת מרחב עבור השחור בכך שכובשת את מרכז הלוח, מטרה טיפוסית לרוב הפתיחות שפתיחה זו מתעלמת ממנה לחלוטין. בנוסף המסע א4 מחליש את צד המלכה של הלבן ומונע ממנו לעשות הצרחה אפקטיבית בצד המלכה. פתיחת וור בדרך כלל משוחקת רק על ידי שחקנים שחדשים לגמרי לעולם השחמט.
שחקן המנוסה בפתיחה וור לעיתים יענה לתגובה 1...ד5 או 1...ה5 ב-2.ד4 או 2.ה4, בעיקר, מכיוון שהגנה סקנדינבית הפוכה או גמביט אנגולד לא יהיה בטוח במצב הזה. בשלב מאוחר יותר במשחק המסע א5 כנראה ישוחק, שיכין את צאת הצריח במסע צא4 (כי במסע צא3??, ...ר:א3 פ:א3 עם יתרון מוחלט לשחור).
באליפות העולם 2012 בבליץ, אלוף העולם מגנוס קרלסן פתח במסע 1.א4 נגד יריבו טיימור רג'אבוב בעליצות, כאשר אמר לו באליפות הבליץ שנתיים קודם לכן "כולם נעשים עייפים. אתה יכול אפילו לפתוח עם 1.א4 ועדיין לנצח," המשחק התפתח לסוג של פתיחת ארבעת הפרשים שבה קרלסן הצליח להגיע ליתרון בסופו של דבר.
יצחק לומברוזו

תולדות חייו

בשנת תע"ח (1718) שימש כדיין קהילת גראנה. בשנת תצ"ח (1738) מונה לתפקיד הרב הראשי של קהילה זו, אב בית הדין וראש הישיבה. בשנת תק"א (1741), לאחר פטירתו של רבי אברהם טייב, אשר שימש כרב הראשי של יהדות תוניסיה כולה, נתמנה רבי יצחק למלא את מקומו ולכהן כרבה הראשי גם של הקהילה ה"תוניסאית", ונחשב למורם ורבם של רוב רבני תוניסיה.
רבי יצחק נפטר בשנת תקי"ב (1752).

משפחתו

סבו היה רבי מאיר לומברוזו שהיה רב גדול בתוניס (ככל הנראה דיין או רב ראשי), חי בסוף המאה ה-17.
אביו רבי יעקב לומברוזו, היה רב בתוניס, נפטר ב-4 ביוני 1723 (ר"ח סיוון ה'תפ"ג).
אחיו רבי אברהם (הראשון), נפטר בסביבות שנת 1770 ונכתב עליו בספר "פרי קדש" כי נקרא אברהם החסיד, מפני שלפי המסופר, נגלה אליו אליהו.
בנו, רבי אברהם (ג'אקומו) (השני). על פי ספר "חיים וחסד" היה תלמיד חכם וחסיד גדול. חתום בהקדמה לספר "זרע יצחק" ובהסכמות לספרים נוספים. נפטר ב- 14 בנובמבר 1782 (ח' כסלו תקמ"ג).
מוצא המשפחה הוא מאיטליה וככל הנראה הם ממגורשי ספרד שעברו לאיטליה. בהמשך הגרה המשפחה לתוניסיה, כחלק מקהילת גראנה.
דרך הים

דרך הים (בלטינית: Via Maris - וִיָה מָרִיס) היא דרך עתיקה עוד מתקופת הברונזה שחיברה בימי קדם את מצרים עם סוריה, אנטוליה, ומסופוטמיה (איראן ועיראק של ימינו) כאשר חלק ממנה עבר בתחומה של ארץ ישראל.
חשיבות הדרך היא בחיבור בין שתי האימפריות של המזרח: מצרים מדרום, והאימפריה הצפונית או הצפון-מזרחית (בבל, אשור, פרס, עיראק, טורקיה, סוריה וכו').
שמה המקורי של הדרך היה דרך ארץ פלשתים, תזכורת לעובדה שהדרך עברה דרך מישור פלשתים. דרך הים החלה בדלתה של הנילוס במצרים ופנתה צפונה לאורך חופי סיני דרך אל עריש ורפיח. משם צפונה דרך חופה של ארץ כנען לעזה, אשקלון, אשדוד, תל אפק (ראש העין) ומשם מזרחה דרך מגידו ועמק יזרעאל עד לכנרת. משם צפונה דרך מגדל, כפר נחום וחצור. מחצור חצתה הדרך את רמת הגולן והגיעה לדמשק. מכאן אפשר היה להמשיך בדרך המלך עד נהר הפרת וצפונה לאנטוליה.
תיאור דרך הים על סעיפיה השונים מופיע בפפירוס אנאסטאזי א מתקופת הממלכה החדשה במצרים העתיקה המתוארך למאות ה-13-14 לפנה"ס.
השם המודרני, "Via Maris" בלטינית פירושו "דרך הים". השם מתבסס על פסקה מהוולגטה (התרגום הלטיני של התנ"ך, ישעיהו ח:23). יחד עם דרך המלך, הייתה "דרך הים" אחת הדרכים הראשיות שחיברו את מצרים ללבנט, לאנטוליה ולארם-נהריים. דרך הים נחצתה על ידי דרכי מסחר אחרות, שאיפשרו לנוע מאפריקה לאירופה ומאסיה לאפריקה.
I'm Alive (שיר של אלהידה דני)

אירוויזיון 2015

עם השיר השתתפה אלהידה דני באירוויזיון 2015. בחצי הגמר הצליח השיר להגיע אל המקום ה-10 עם 62 נקודות בסך הכל. בעקבות כך, עלה השיר לגמר שם התמקם במקום ה-17 עם 34 נקודות בסך הכל.
הווידאו קליפ הנלווה שיצא עבור השיר צבר למעלה מ-8.8 מיליון צפיות ביוטיוב.
ורה מוחינה

חייה

מוחינה נולדה בעיר ריגה במשפחת סוחרים והתגוררה בחייה הבוגרים במוסקבה. למדה אמנות ופיסול במוסדות פרטיים: בשנים 1909–1911 אצל קונסטנטין יואון (Константин Юон), בשנים 1911–1912 אצל איליה מאשקוב (Илья Машков) ובשנים 1912–1914 בכמה בתי ספר לאמנויות בפריז, ביניהם האקדמיה של גראן שומייה (Académie de la Grande Chaumière), שם קיבלה שיעורים מהפסל אנטואן בורדל (Antoine Bourdelle). לאחר מכן למדה אמנות רנסאנס באיטליה.
עד סוף שנות ה-20 עבדה בתיאטראות במוסקבה כמעצבת תפאורה, תלבושות וכרזות. מ-1919 התחילה להתרכז בפיסול ושאבה השראה בעיקר ממהפכת אוקטובר ומהתנועה הסוציאליסטית הסובייטית. עבודותיה עסקו בעיקר באישים המזוהים עם המהפכה – ולדימיר איליץ' לנין, יעקב סברדלוב, מקסים גורקי ובדמויות שמזוהות עם מעמד הפועלים וסמלים סוציאליסטיים. סגנונה היה ריאליסטי בעיקרו והוא התאפיין בהבעה של כח רצון ושאיפה להתפרץ ולהצליח.
עבודתה הידועה ביותר - פסל הפועל ואשת הקולחוז, פסל פלדה בגובה 25 מטר ומשקל 80 טון שבו פועל ואשת קולחוז נראים מתפרצים קדימה כשבידיהם כלי עבודה שמסמלים את הקומוניזם: הפטיש והמגל. הפסל נוצר תחילה עבור הביתן הסובייטי של התערוכה העולמית של פריז (1937) ולאחר מכן הועבר לכניסה הראשית של מרכז התערוכה של כל רוסיה במוסקבה (ВСХВ, לאחר מכן נקרא ВДНХ ו-ВВЦ). הפסל הפך עם הזמן גם לסמל של אולפן הסרטים מוספילם ולאחד מהסמלים הלא-רשמיים של מוסקבה בכלל. על הפסל הזה מוחינה זכתה בפרס סטלין.
רבות מעבודותיה נשארו רק סקיצות, ביניהן פסל גדול של ולדימיר לנין, "מזרקת אחוות העמים", ועיצוב של גשרים במוסקבה בנושאים של עמל סוציאליסטי. בין עבודותיה הבולטות שכן הגיעו לכדי השלמה - פסל של המלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי במוסקבה ושל הסופר מקסים גורקי בעיר ניז'ני נובגורוד (שנקראה על שם גורקי בתקופה הסובייטית).
בנוסף לפיסול, מוחינה עסקה גם בציור דיוקנאות ועבודות זכוכית.
נפטרה באוקטובר 1953 מאנגינה ונקברה בבית העלמין נובודוויצ'י במוסקבה בו קבורים מפורסמים רבים.
סטן סטורה הצעיר

סטן סטורה הצעיר (בשוודית: Sten Sture den yngre; ‏1493 – 3 בפברואר 1520), היה מדינאי שוודי ועוצר שוודיה במהלך תקופת איחוד קאלמאר.

ביוגרפיה

סטן סטורה נולד ב-1493 כבנם של העוצר סבנטה נילסון, צאצא של משפחת סטורה ושל ליליאנה גסלדוטר גדה.
בעת מותו של אביו, היה סטן הצעיר בן 18. חבר המועצה המלכותית הבכיר, אריק טרול נבחר להיות עוצר על ידי המועצה והוא תמך באיחוד עם דנמרק. למרות זאת, סטן הצעיר עשה שימוש במצודות ובכוחות שעמדו לרשותו מתוקף ירושת אביו וביצע הפיכה. לאחר שהוא הבטיח להמשיך במשא ומתן עם דנמרק, הסכימה המועצה למנותו כעוצר במקום טרול.
למעשה, הייתה מטרתו של סטן לשמור על עצמאותה של שוודיה מדנמרק. הוא לקח על עצמו את השם סטורה, מורשת מסבתא רבתא שלו, בשל העובדה ששם זה סימל את עצמאות שוודיה כתזכורת לסטן סטורה הזקן, בן הדוד מדרגה שלישית של אביו.
כעוצר ידע סטן כי במוקדם או במאוחר תהיה מלחמה נגד האנס, מלך דנמרק ובנו ויורשו, כריסטיאן השני, תהיה בלתי נמנעת. לפיכך, ב-1513 הוא הביע את הסכמתו לשביתת נשק עם רוסיה.
עימות פרץ בין סטן לבין הארכיבישוף גוסטב טרול, בנון של אריק טרול. הארכיבישוף תבע יותר חופש פעולה עבור הכנסייה. סטן הדיח את הארכיבישוף וכלא אותו.
בסופו של דבר, פתח כריסטיאן השני בפלישה לשוודיה. ב-19 בינואר 1520, בקרב בוגסונד, שהיה החלק האחרון של פלישתו של כריסטיאן, נפצע סטן פצעי מוות. בדרכו חזרה לסטוקהולם, על פני האגם הקפוא מלארן, הוא מת.
כריסטיאן השני הומלך כמלך שוודיה והארכיבישוף גוסטב נקם את נקמתו בתומכיו של סטורה ובאלה שהדיחו אותו מכס הארכיבישוף והאשים אותם בכפירה. בנובמבר 1520, במסגרת מה שכונה טבח סטוקהולם, הוצאו מעל 80 איש להורג. בנוסף, הוצאה גופתו של סטן סטורה מקברה והועלתה על המוקד.

נישואין ומשפחה

ב-1511 נישא סטן סטורה לכריסטינה גילנסטירנה, נינתו של קרל השמיני. בנו היחיד היה סבנטה סטנסון סטורה. במאה העשרים, נישאה צאצאית שלו, סיביליה מסקסה-קובורג-גותה, לנסיך גוסטב אדולף. בנם, מלך שוודיה הנוכחי, קרל השישה עשר גוסטב, הוא לפיכך צאצא של סטן סוטרה הצעיר.
יוקיו הטויאמה

פרטים אישיים וקריירה אקדמאית

הטויאמה נולד בטוקיו והוא דור רביעי לפוליטיקאים, סבא רבא שלו מצד אביו היה יו"ר בית הנבחרים, סבו  איצ'ירו הטויאמה כיהן כראש ממשלת יפן בין השנים 1954 ל-1956 ואביו היה שר החוץ היפני. אמו היא בתו של מייסד קונצרן ברידג'סטון ומתורמי הכספים העיקריים לקריירה הפוליטית של הטויאמה ואחיו. ב-1969 סיים תואר בפיזיקה באוניברסיטת טוקיו ויצא ללימודי דוקטורט בהנדסת תעשייה באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית אותם סיים ב-1976. כשחזר ליפן עבד כעוזר מחקר במחלקה להנדסת תעשייה במכון הטכנולוגי של טוקיו, ב-1981 התמנה לפרופסור חבר למנהל עסקים באוניברסיטת סנשו, משרה בה נשא עד פרישתו מהקריירה האקדמאית ב-1984.
הטויאמה ידוע בכינויו "החייזר" שניתן לו בשל מראה עיניו הבולטות ותספורתו המוזרה.

קריירה פוליטית

ב-1986 התמודד לראשונה בבחירות הכלליות לבית הנבחרים של יפן, כחבר המפלגה הליברלית-דמוקרטית. הטויאמה זכה במושב מטעם המחוז הרביעי (כיום התשיעי) של הוקיאדו ומאז מכהן ברציפות כחבר הדיאט. ב-1993 פרש מהמפלגה הליברלית דמוקרטית לטובת הקמת המפלגה החדשה יפן (סקיגייק), הוא מונה למזכיר המפלגה ולסגן שר בקבינט של מוריהירו הוסוקאווה, אך הקואליציה שהוקמה התפרקה לאחר כשמונה חודשים בלבד בשלטון. ב-1996 פרש מהמפלגה עם אחיו ויחד הקימו את המפלגה הדמוקרטית של יפן, כשב-1999 התמנה לנשיאה ולמנהיג האופוזיציה. בשנת 2002 התפטר מתפקידו, לאחר שספג ביקורת על כישלון תוכניותיו להרחיב את המפלגה דרך איחוד עם מפלגות יריבות. ב-2004 מונה לשר החוץ בממשלת הצללים של האופוזיציה היפנית וב-2005 למזכ"ל המפלגה.
במאי 2009 נבחר למנהיג המפלגה הדמוקרטית, אותה הוביל לניצחון סוחף במערכת הבחירות הכללית באוגוסט 2009, ב-16 בספטמבר 2009 נבחר על ידי הדיאט היפני לראשות הממשלה והחליף את טארו אסו.
בתחילת יוני 2010 הודיע הטויאמה על התפטרותו לאחר ביקורת שהופנתה אליו כתוצאה מהפרת הבטחתו לסגור את הבסיס הצבאי האמריקאי באוקינאווה והערכה במפלגתו כי המשך כהונתו תפגע במפלגה בבחירות לפרלמנט שיערכו ביולי 2010.
ברברה מורגן

קורות חיים

מורגן נולדה כברברה רדינג בפרסנו, קליפורניה. היא סיימה תואר ראשון, בהצטיינות, באוניברסיטת סטנפורד (1973) ותעודת הוראה מאוניברסיטת נוטרדאם דה נמור, בלמונט קליפורניה (1974),
נשואה לסופר קליי מורגן, לזוג שני בנים.

תוכנית "המורה בחלל"

בשנת 1984 הכריז הנשיא רונלד ריגן על תוכנית "המורה בחלל", הרעיון היה למצוא מורה מחונן שיוכל לתקשר עם התלמידים מן המסלול. מורגן הייתה אחת מ-11000 המורים שהגישו מועמדות לתוכנית. ב-1 ביולי 1985 היא הוכרזה כאחת מעשרת המועמדים הסופיים. אלו הוזמנו למרכז החלל ג'ונסון שם נערכה הבחירה הסופית. לבסוף נבחרה כריסטה מקאוליף לתפקיד ומורגן נבחרה כממלאת מקום. מספטמבר 1985 ועד ינואר 1986 מורגן התאמנה יחד עם מקאוליף לקראת משימה STS-51-L, היא טיסת מעבורת החלל צ'לנג'ר. עם מותה של מקאוליף בהתפוצצות הצ'לנג'ר, מונתה מורגן לתפקיד המורה בחלל. ובמשך מספר חודשים המשיכה לעבוד בנאס"א והרצתה מטעמה במוסדות חינוך ברחבי המדינה.
בתחילת שנת הלימודים 1986/7 חזרה לאיידהו לעבודתה כמורה. היא עדיין נחשבה כ"מורה בחלל", המשיכה לעבוד עם חטיבת החינוך של נאס"א ועסקה שם בייעוץ חינוכי, כתיבת תוכניות לימודים והרצאות. מורגן הייתה גם חברה בצוות המשימה של הקרן לאומית למדע לקידום נשים במדע ובטכנולוגיה.

אסטרונאוטית

ב-1998 הוזמנה מורגן לכיתת האסטרונאוטים ה-17 של נאס"א, ובאוגוסט אותה שנה החלה את הכשרתה כאסטרונאוטית "מומחית משימה" (Mission Specialist), הכשרה שנמשכה שנתיים. בתום ההכשרה מילאה משימות בצוות התמיכה הקרקעי בתחנת החלל, שם שימשה כ-CAPCOM, האסטרונאוט המקשר בין תחנת הקרקע במרכז החלל ג'ונסון ביוסטון ובין הצוות בתחנת החלל.
מורגן שוגרה לחלל ממרכז החלל קנדי ב-8 באוגוסט 2007 במשימה STS-118 של מעבורת החלל אנדוור. לאחר שהייה של 12 ימים בחלל נחתה במסלול הנחיתה במרכז החלל קנדי ב-21 באוגוסט. בטיסה שימשה מורגן בתפקיד "מומחית משימה", ככזו הפעילה את הזרוע הרובוטית של המעבורת להעברת מטענים לתחנת החלל הבינלאומית וממנה.

לאחר הטיסה

ביוני 2008 מורגן פרשה מנאס"א והצטרפה לסגל אוניברסיטת בוייסי במינוי של "מחנך דגול" (distinguished educator in residence) שנוצר במיוחד לכבודה.
פרנק פולי

קפטן פרנק פולי (שם מלא: פרנסיס "פרנק" אדוארד פולי; אנגלית: Francis "Frank" Edward Foley) (חי בין השנים 1884–1958) הוכר כחסיד אומות העולם על ידי מוסד יד ושם, על הצלת אלפי יהודים מגרמניה הנאצית תוך סיכון אישי רב.
פולי נולד בהייברידג', סאמרסט באנגליה בשנת 1884. בשנת 1915 הצטרף פולי לצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם הראשונה, ושימש קפטן בצרפת. לאחר פציעתו, הוא נשלח בחזרה לאנגליה. מאוחר יותר, בין השנים 1922–1939 שימש דיפלומט בתפקיד כיסוי בתחנת סוכנות הביון הבריטית MI6 בברלין. במסגרת תפקידו, התבקש להשיג מידע אודות המחקר והפיתוחים הצבאיים בגרמניה, עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. במסגרת היותו בכיר בשגרירות, הוא הנפיק ויזות הגירה לאלפי יהודים; הנפיק ליהודים דרכונים מזויפים שביקשו לברוח מגרמניה לפלסטין, לבריטניה ועוד; ובנוסף, נכנס באופן אישי למחנות ריכוז, למרות שלא היה לו אישור לכך כדיפלומט, וחילץ משם יהודים רבים. במהלך שירותו הציל (על פי ההערכה) עשרות אלפי יהודים. לאחר המלחמה פרש פולי לסטורברידג' שבמחוז בלאק, שם נפטר בשנת 1958.

פעילותו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם הראשונה, גויס פולי לסוכנות הביון הבריטית והתבקש להשיג ידיעות על המחקר ופיתוח בגרמניה. למעשה, פולי היה המרגל הבכיר של הסוכנות בברלין, העיניים והאוזניים של הבריטים שעקבו מקרוב אחרי התעצמותה של גרמניה הנאצית. הוא הוצב בברלין כבר בשנת 1922, ובמשך כ-17 שנים שירת בעיר.

פעילות ההצלה בתקופת השואה

בפרט לאחר שהיטלר עלה לשלטון בשנת 1933, ביקשו יהודים רבים להגר מגרמניה. פולי נודע כאדם שיכול לסייע בנושא זה ורבים פנו אליו. משנת 1935 זרם היהודים שדפקו על דלתו במשרד הלך וגבר בדרישה לקבל ויזות הגירה לפלסטין, לבריטניה ולשטחים אחרים שהיו תחת שלטון המשטר הבריטי. אף על פי שחוקי ההגירה היו נוקשים, ופולי עצמו היה תחת מעקב של הגרמנים, הוא המשיך במעשיו. בנובמבר 1938, במהלך פוגרום ליל הבדולח, פולי ואשתו הסתירו בביתם יהודים, וביניהם את הרב ד"ר ליאו בק.
מרים פוזנר תיארה את מעשה ההצלה שלו במילים הבאות: "פולי הציל את חיי, שמענו שישנו אדם בשם פולי שידידותי ליהודים. אמא שלי התחננה לפניו. [...] הוא ביקש את הדרכון שלי, ושם את חותמתו בתוך הויזה. הוא לא שאל אף לא שאלה אחת. הוא היה נמוך ושקט. לעולם לא היית חושד שהוא היה מרגל."
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, מכיוון שהיה במעקב, פולי עזב את גרמניה, כאשר הוא משאיר אחריו ערימה של ויזות מאושרות על ידו עבור יהודים שביקשו להגר מגרמניה. משוער שבפעילות זו הצליח להציל את חייהם של יותר מ-10,000 יהודים. בשנים היותר מאוחרות של המלחמה עסק בתפקידי ביון מתוך אנגליה. פולי קיבל משימה לתשאל את סגנו של היטלר, רודולף הס, ובנוסף הוא עזר לסוכנות הביון הבריטית בפרויקט שמטרתו הייתה להפוך מרגלים גרמנים למרגלים כפולים; כל זה קרה בשנת 1942.

לאחר מלחמת העולם השנייה

בסיום מלחמת העולם השנייה פולי שב לברלין. הוא עזר לתפוס חברי SS, ובשנת 1948 הוא פרש מהשירות הבריטי. ביחד עם אשתו הם עברו לסטורברידג' שבאנגליה. הוא לא שוחח על הניסיון הצבאי שלו עם איש, ואפילו שכניו לא ידעו על מעשי הגבורה שלו. פולי נפטר בשנת 1958.

הכרה והנצחה

עיתונאי של הדיילי טלגרף, מייקל סמית', פרסם את הסיפור על פולי בספרו Foley: the Spy Who Saved 10,000 Jews (1999) ובעקבות כך, ב-25 בפברואר 1999 הוכר פולי כחסיד אומות העולם על ידי מוסד יד ושם, וניטע לזכרו עץ בגן חסידי אומות העולם. ב-2018 חנך הנסיך ויליאם פסל לזכרו בעיר מגוריו סטורברידג'.
שוד רכבת הכסף

שוד רכבת הכסף הוא מבצע של האצ"ל שנערך ב-12 בינואר 1946 סמוך לחדרה, ובו תקף הארגון רכבת שהובילה כסף שנועד לתשלום משכורות לעובדי ממשלת המנדט ושדד 35 אלף לא"י, סכום גדול ששימש למימון פעולות המחתרת.
בשנת 1942 שמע איתן לבני, קצין המבצעים של האצ"ל, על רכבת היוצאת מדי חודש מחיפה, ובה ארגזים ובהם מעטפות המשמשות לתשלום משכורות לעובדי ממשלת המנדט. הרכבת עוצרת בתחנות שבדרכה, והשלמים שברכבת מוסרים את המשכורות לעובדים. לאחר מעקב אחר פעולתה של הרכבת החליט לבני לשדוד את ארגזי הכסף בלילה שבו הם מאוחסנים בתחנת הרכבת בחיפה, ורק נוטר אחד משגיח עליהם. בתחילת 1943 יצאו שישה מאנשי האצ"ל לפעולה שבה ניסו להרדים את הנוטר באמצעות הזרמת כלורופורם לאולם שבו שהה, אך הנוטר לא נרדם והניס את התוקפים. 
בנובמבר 1945 חזר לבני לרעיון של שוד הכסף, והפעם באמצעות שוד הרכבת בעת נסיעתה. הוא פנה לשחקן הכדורגל דוד ויינברג, ששירת במשטרת הרכבות בחדרה, וביקש שידווח לו מתי רכבת הכסף יוצאת מחיפה, משום שמועד זה השתנה מחודש לחודש, ונודע רק ערב התשלום. התוכנית הייתה להפיל את קטר הרכבת באמצעות מוקשים, ואז להשתלט על הרכבת. המקום שנבחר לכך היה קטע המסילה שבין פרדס חנה לחדרה. איש האצ"ל מנדל מלצקי מונה למפקד הפעולה, ובסך הכל גויסו לפעולה 21 חברי אצ"ל, ובהם עמיחי פאגלין ומיכאל אשבל, ושבע נשים, ובהן שרה רוזנברג ומלכה יפת, שנועדו להוביל על גופן את כספי השוד לתל אביב. 
ב-11 בינואר הודיע ויינברג ללבני שלמחרת תצא רכבת הכסף לדרכה. במסילה הוטמנו מוקשים, ואנשי אצ"ל הסתתרו במרחק כמאה מטרים מהמסילה, בהמתנה לרכבת. בשעה 10:10 הופעלו המוקשים, הקטר ירד מהפסים, אך הקרונות לא נפגעו, כמתוכנן. אנשי האצ"ל השתלטו על מאבטחי הרכבת ועל השלמים, והכסף נלקח מהרכבת לשכונת נחליאל בחדרה. שם הוכנסו מעטפות הכסף לתוך גרבי משי, ואלה נכרכו סביב גופן של הנשים, שנראו עקב הכריכה כנשים בהיריון. הנשים יצאו לתל אביב במונית, באוטובוס ובאמבולנס, וכסף נוסף הועבר במכונית שבה הותקן מסתור לאחסון המעטפות. מעטפות נוספות הוכנסו לשלושה כדי חלב גדולים שנטמנו בגבעה בשכונת נחליאל. הבריטים ערכו חיפושים בשכונה, אך לא גילו דבר. מספירת הכסף ומפרסומים בעיתונות התברר שהשלל הגיע ל-35 אלף לא"י, סכום ששימש את האצ"ל למימון חודשים אחדים של פעילות.
צלה עמידרור

צִלה עמידרור (הֶלֶר) (1916 - 18 בפברואר 2017) הייתה ממפקדות בית"ר ולוחמות אצ"ל ומאסירות אצ"ל שנכלאו על ידי הבריטים בבית הסוהר לנשים בבית לחם. יקירת תל אביב.

ביוגרפיה

צִלה הֶלֶר נולדה בפולין לבנימין ולמלכה הלר. בשנת 1921 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל. בשנת 1931, בהיותה בת 15, הצטרפה לבית"ר והייתה פעילה בסניף התנועה בתל אביב, במקום שבו ניצב כיום בניין מצודת זאב. היא התמנתה למפקדת בבית"ר הצעירה.
בשנת 1935, בהיותה בת 19, התגייסה לאצ"ל. כעבור שנה נישאה לאריה טפליצקי, לימים עמידרור. בשנת 1940 התגייס בעלה לצבא הבריטי ונשלח ליוון, שם נפל בשבי הגרמני למשך חמש שנים, עד תום מלחמת העולם השנייה.
בתחילת שנות ה-40 השתתפה בקורס מפקדים בשוני. היא פיקדה והשתתפה בפעולות שונות מטעם הארגון. בדצמבר 1941 נעצרה בידי הבריטים. היא נלקחה לבית הסוהר ביפו וכעבור מספר ימים הועברה לבית הסוהר לנשים בבית לחם. במשך תקופה הייתה האם היחידה בבית הסוהר. במהלך שהותה במעצר סרגה בובה כדי להעביר את הזמן, וכיום מוצגת הבובה במוזיאון אסירי המחתרות.
בשנת 1961 פרסמה את זיכרונותיה מימי מעצרה בספר "במעצר בבית-לחם" בהוצאת מכון ז'בוטינסקי (עם הקדמה מאת מנחם בגין). הספר תורגם לאנגלית בשנת 1999 (Tzila Amidror Heller, Behind Prison Walls: a Jewish Woman Freedom Fighter for Israel’s Independence) ויצא לאור בהוצאת "כתב".
לאחר קום המדינה הייתה מראשי "המשפחה הלוחמת" של יוצאי אצ"ל. במשך שנים רבות הייתה חברת מרכז תנועת החרות ומרכז הליכוד. יקירת תל אביב לשנת תשמ"ט (1989).
ארצ'י קרוס

ארתור ג'ורג' "ארצ'י" קרוס (אנגלית: Arthur George "Archie" Cross; אוגוסט 1880 בדרטפורד שבקנט - 1970 בדרטפורד) היה כדורגלן אנגלי.
קרוס החל את הקריירה שלו במועדון המקומי דרטפורד ב-1897, וכעבור שנתיים הצטרף לניו ברומפטון. הוא הצטרף לוולוויץ' ארסנל באפריל 1900. קרוס שיחק בעמדת המגן הימני, ובתחילת דרכו היה המחליף של דאנקן מק'ניקול. את הופעת הבכורה שלו הוא ערך בתיקו 1 - 1 מול קבוצת בלקפול ב-6 באוקטובר 1900. בעונת 1900/1901 הוא השתתף בשלושה משחקים, אך בעונה שלאחר מכן (1901/1902) השתתף ב-15 מתוך 19 משחקי הליגה הראשונים, אך לבסוף איבד את מקומו בהרכב למק'ניקול. הוא זכה למקום קבוע בהרכב בעונת 1903/1904, שבמהלכה העפיל המועדון לליגה הראשונה לראשונה בתולדותיו.
לאחר ההעפלה הוחתם בארסנל ארצ'י גריי, שתפס את מקומו בהרכב של קרוס. בשלוש העונות הראשונות של ארסנל בליגה הבכירה השתתף קרוס בשליש מהמשחקים. ב-1907 הוא עבר לשחק בעמדת המגן השמאלי, אך תפקידו העיקרי שם היה להחליף את ג'ו שו במקרה הצורך. למרות שהיה שחקן מחליף בחלק זה של הקריירה שלו הוא זומן למבחנים בנבחרת אנגליה ב-1906, אך מעולם לא שיחק בה בפועל. קרוס עזב את וולוויץ' ארסנל ב-1909, לאחר שהשתתף ב-149 משחקים (132 בליגה ו-17 בגביע ה-FA) שבהם לא הבקיע ולו שער אחד. הוא השתתף גם בכ-50 משחקים לא רשמיים במדי ארסנל.
קרוס חזר לדרטפורד, שהיה המועדון האחרון בקריירה שלו. ב-1911, תוך כדי מלחמת העולם הראשונה, הוא פרש מכדורגל. ב-1921 הוא התמנה לדירקטור בהנהלה של דרטפורד.