הלכה למשה מסיני

הלכה למשה מסיני הוא מונח המתאר את כל אותן הלכות התורה שבעל פה שניתנו, על פי המסורת היהודית, במעמד הר סיני מאלוהים למשה, כביאור הראשוני לתורה שבכתב. המונח מתאר למעשה סוגה הלכתית - ההלכות הראשונות והבסיסיות ביותר מבחינת היהדות.
הרמב"ם מגדיר את סוגת ההלכות הזאת במילים הבאות: "כל דבר שאין לו רמז במקרא, ואינו נקשר בו, ואי אפשר להוציאו בדרך מדרכי הסברה - עליו לבדו נאמר 'הלכה למשה מסיני'".
כיום, יש המשתמשים בביטוי זה גם כמטבע לשון לחוק או כלל אותו יש לבצע ללא עוררין, ללא בקשת טעם].

התפתחות היסטורית

התפיסה המסורתית גורסת כי בפשטות הלכות אלה נמסרו למשה ישירות מאלוהים כשקיבל את התורה. בדומה לכך, המשנה אומרת: "...מקובל אני מרבן יוחנן בן זכאי, ששמע מרבו, ורבו מרבו, ורבו מרבו - עד הלכה למשה מסיני..."
על כמה הלכות שיוחסו להלכה למשה מסיני, היו ראשונים שפירשו שמקורן בתקנת חכמים, אך בכל זאת הוצגו כהלכה למשה מסיני כדי להורות שהם דבר ברור שאין בו מחלוקת, כמו הלכה למשה מסיני.
נחמן קרוכמל פירש שהניב "הלכה משה מסיני", משמעו שזו הלכה עתיקה ומוסכמת על הכול שמקורה אינו ידוע, אך אין בו כדי לבטא אמונה שהלכה זו נמסרה למשה. אחריו טען כך גם זכריה פרנקל, שהתבסס על כך שהדבר נאמר גם על מחלוקת בית הלל ובית שמאי,] והחיל את דברי הרא"ש על כל הדינים המוצגים כהלכה למשה מסיני.
הגר"א, בהתייחסו לכוחה של הלכה למשה מסיני, כותב את הדברים הבאים: "פשטא דקרא (פשט המקרא) גם המזוזה כשרה, אבל הלכה עוקרת את המקרא, וכן ברובה של פרשה זו וכן בכמה פרשיות שבתורה; והן מגדולת תורתנו שבעל-פה שהיא הלכה למשה מסיני והיא מתהפכת כחומר חותם." פרופסור ישעיהו ליבוביץ משתמש בדברים אלו של הגר"א, כדי לקבוע: "כי מה פירוש של הדבר, מה "הלכה למשה מסיני"? לא התוכן של התורה שבעל־פה, אלא עצם העובדה שיש תורה שבעל־פה שהיא מוסמכת מכוח עצמה לקבוע הלכות; זאת היא "הלכה למשה מסיני".
תופעה המשמשת לעיתים לדיון באשר להתייחסות למקורן ההיסטורי של הלכות אלה, היא העובדה כי להלכות מסוימות חז"ל ציטטו רמז בפסוקים, בצורת דרש (מה שמכונה בהלכה "אסמכתא"), אף על פי שהמקור שלה אינו בפסוקים אלא במסורת בעל-פה. יש שטענו כי עובדה זו תומכת בטענה כי להלכות אלו אין מקור היסטורי מוסמך.
יש מהראשונים שכתבו שלעיתים נאמר בתלמוד 'הלכה למשה מסיני' אף על הלכות וגזירות חז"ל כשהכוונה בזה שהלכות אלו הם דבר ברור ומוסכם, כך למשל כותב הרא"ש (על טענת רבינו תם לעניין פסול מקווה במים שאובים שהוא הלכה למשה מסיני):
יש לפרשו כמו הלכה למשה מסיני עמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית דברייתא דמס' חגיגה שאינה אלא כלומר דבר ברור כהלכה למשה מסיני וכן כל באמת הלכה היא שאומר בש"ס גבי מילי דרבנן כההיא רפ"ק בשבת לא יקרא לאור הנר באמת אמרו החזן רואה היכן התינוקות קורין ומפרש רבינו תם התם כל באמת הלכה. כתוב בירושלמי הלכה למשה מסיני. אע"ג דאיסור רואה לאור הנר מדרבנן אלא דבר ברור כהלכה למשה מסיני קאמר
— פירוש הרא"ש על נידה, הלכות מקוואות א.
הרמב"ם מנה (ראה להלן) בכלל ההלכות שנאמרו למשה בסיני כלל אף איסורים דרבנן כגון איסור קריאה לאור הנר ועוד, הנצי"ב בעמק שאלה קלז ב כתב שמשמע שלדעתו אף אכן הלכה למשה מסיני ממש, וכתב לבאר שאכן בסיני נאמר שורש הדברים: "ובסיני נאמר שאם יגזרו על חו"ל מעשרו' משום והבדלת' שלא יבאו לאיסור טבל בא"י, יהא בשביעית מעשר עני. וכן אם יגזרו על קריאה לאור הנר לא יגזרו על החזן ותינוקת".

באגדה

אזכור ייחודי למונח, הוא באגדה המובאת בתלמוד, לפיה בטרם קיבל את פרטי התורה, ביקש משה לראות את רבי עקיבא, ואלהים הראה לו אותו כשהוא דורש בהלכות לפני תלמידיו. התלמוד מספר: "אמר (אלהים למשה): אדם שעתיד להיות בסוף כמה דורות, ועקיבא בן יוסף שמו, עתיד לדרוש על כל קוץ וקוץ תלי-תלים של הלכות. אמר לפניו (משה לאלהים): ריבונו של עולם, הראהו לי! אמר לו: חזור לאחוריך. הלך וישב לסוף שמונה עשר שורות (שבבית המדרש של רבי עקיבא), לא היה יודע מה הם אומרים. תשש כוחו. כיון שהגיעו לדבר אחד, אמרו לו תלמידיו: רבי, מניין לך? אמר להם: הלכה למשה מסיני! נתיישבה דעתו (של משה). חזר לפני הקדוש ברוך הוא, ואמר לפניו: ריבונו של עולם, יש לך אדם כזה (כרבי עקיבא), ואתה נותן התורה על ידי?! אמר לו: שתוק! כך עלה במחשבה לפני".

מחלוקת בהלכה למשה מסיני

הראשונים נחלקו האם ייתכן שתהיה מחלוקת בהלכה למשה מסיני, הרמב"ם כתב ש"דבר שתמצא בו מחלוקת בידוע שאינו קבלה ממשה רבינו". ויש מן הראשונים שחלקו עליו וסברו שתיתכן מחלוקת בהלכה למשה מסיני.