google/wiki40b huggingface dataset:
באוצן

גאוגרפיה

באוצן שוכנת על גדות הנהר שפרה במרחק של כ-50 ק"מ ממזרח לדרזדן, מדרום לרמות לוזטיה ובלב האזור של לוזטיה העילית. מצפון לה משתרע מאגר המים של באוצן, שב-1974 הוצף.
חלקה העתיק של באוצן שוכן על רמה מעל נהר השפרה, כשהנקודה הגבוהה ביותר היא מצודת אורטנבורג (Ortenburg). העיר העתיקה תחומה בחומות. בתקופה מאוחרת יותר התפשטה העיר מזרחה אל מעבר לנהר. עם זאת, החלק שממערב לשפרה נותר קטן יחסית עד היום. בשנות השבעים של המאה ה-20 הוקמו בבאוצן שכונות חדשות ולאחר 1990 סופחו אליה כמה כפרים שכנים.

היסטוריה

במאה השלישית לספירה התקיימו באזור יישובים שהיו מאוכלסים בשבטים גרמאניים מזרחיים, אך חפירות ארכאולוגיות מעידות כי נוכחות אנושית הייתה באזור כבר בתקופה הנאוליתית.
העדות הכתובה הראשונה על קיומה של העיר היא משנת 1002. בשנת 1018 נחתם שלום באוצן בין היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין בולסלב הראשון, דוכס פולין. ההסכם הותיר את באוצן תחת שלטון פולני. ב-1033 הועברה העיר לידיה של האימפריה הרומית הקדושה, ב-1319 לבוהמיה וב-1635 לסקסוניה. במהלך ימי הביניים הייתה באוצן חברה בברית לוזטיה, שכללה את באוצן, גרליץ, קאמנץ (Kamenz), לובאן (Lubań), לבאו (Löbau) וציטאו (Zittau).
בשנת 1813, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, הייתה העיר מקום התנהלותו של קרב באוצן.
בתקופת השלטון הנאצי ובמהלך מלחמת העולם השנייה שכן בעיר מחנה משנה של מחנה הריכוז גרוס-רוזן. לפני שהועבר לבוכנוואלד היה ארנסט תלמאן כלוא במחנה המשנה. בין ה-21 באפריל ל-30 באפריל 1945 התנהל בעיר קרב בין הצבא האדום לבין צבא גרמניה.
בתקופת השלטון הקומוניסטי של גרמניה המזרחית הייתה באוצן ידועה בשל בתי הסוהר שלה. בית הכלא באוצן 1 שימש כבית סוהר רשמי וכונה "הסבל הצהוב" (Gelbes Elend) ובית הכלא הסודי באוצן 2 שימש לכליאתם של אסירים פוליטיים. באוצן 1 עדיין משמש כיום כבית כלא פעיל ובאוצן 2 משמש כאתר זיכרון מאז 1993.
בשנת 2002 חגגה באוצן אלף שנים לייסודה.

אתרים חשובים

המרכז ההיסטורי של באוצן קטן וזוכה לשימור נאות. בעיר פזורים כנסיות רבות ומגדלים וחומת העיר שוכנת על הגדה התלולה של נהר השפרה. מפעל המים של העיר שנבנה ב-1558 הוא אחד ממפעלי המים העתיקים שהשתמרו בצורה נאה במרכז אירופה.
אברהם ברמן

ביוגרפיה

אברהם ברמן נולד בוורשה שבפולין (אז באימפריה הרוסית) למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. אביו, איסר ברמן, היה פעיל ציוני וחבר "אגודת חובבי שפת עבר".
ברמן למד באוניברסיטת ורשה, וכסטודנט הצטרף לתנועת "פועלי ציון שמאל", מטעמה ערך את עיתוני המפלגה בפולנית וביידיש. את לימודיו סיים בוורשה ב-1932 בתואר דוקטור בפסיכולוגיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה ברמן מנכ"ל הארגון "צנטוס" (Centos,‏ Centrala Towarzystwa nad Sierotami) לעזרת ילדים בוורשה ומזכ"ל המועצה הפולנית לעזרת יהודים "זֶ'גוֹטָה". בגטו ורשה נמנה עם ראשי המחתרת היהודית האנטי-נאצית, וכן היה חבר נשיאות הוועד הלאומי המחתרתי.
בפגישות חשאיות עם חבריהם, בשלבים המתקדמים של הגירוש להשמדה מגטו ורשה, הוחלט שברמן ואשתו בתיה יעברו לצד הארי כדי ליצור קשר עם מי שעשויים לסייע בהצלה. ב-5 בספטמבר 1942 יצאו מגטו ורשה אל הצד הארי של העיר. היה זה בזכות קשר שיצרו עם אנשי אינטליגנציה ומכרים פולנים שהיו מוכנים להסתכן בעבורם. הקשר עם חבריהם בגטו נותק ורק לאחר ניסיונות רבים נענה להם משרד "צנטוס" והעבירו לבני הזוג ברמן הודעה מעמנואל רינגלבלום, באמצעותו חידשו את קשריהם עם מפלגת פועלי ציון שמאל. השהייה בצד הארי של ורשה הייתה קשה והזוג נאלץ פעמים רבות לעבור מדירה לדירה.
בתום המלחמה נבחר ברמן כציר לפרלמנט בפולין הקומוניסטית ובשנת 1947 נבחר ליו"ר ועד יהודי פולין.
בשנת 1950 עלה ברמן לישראל והחל לפעול במוסדות מפ"ם. בשנים 1951–1955 כיהן מטעם המפלגה כחבר הכנסת השנייה, במהלכה פרש, יחד עם משה סנה ורוסתם בסתוני, לסיעת שמאל (1953), וחבר למק"י בשנת 1954. במהלך כהונתו היה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת החינוך והתרבות, ועדת הכנסת וועדת השירותים הציבוריים.
ברמן עמד בראש ארגון הלוחמים האנטי-נאציים בישראל, והיה חבר נשיאות הארגון העולמי של הפרטיזנים היהודים ואסירי הנאצים לשעבר.

משפחתו

אברהם ברמן נישא בשנת 1936 לבתיה טמקין. בשנת 1946 נולד בנם היחיד, עמנואל. באפריל 1953 התאלמן.
אחיו, יאקוב (Jakub Berman;‏ 1901–1984), שנותר בפולין, היה פוליטיקאי בפולין הקומוניסטית.
בנו, עמנואל ברמן, הוא פסיכואנליטיקאי ופרופסור מן המניין לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
אנדרה בראואר

ראשית חייו

בראואר, הצעיר מבין ארבעה ילדים, נולד ב-1 ביולי 1962 בשיקגו שבאילינוי, לסאלי ולפלויד בראואר. הוא סיים לימודי תיאטרון האוניברסיטת סטנפורד ב-1984 ולאחר מכן למד בבית הספר ג'וליארד אותו סיים עם תואר שני באמנויות ב-1988.

קריירה

תפקידו הקולנועי הראשון של בראואר היה בסרט התקופתי "גלורי" מ-1989, בו שיחק את תומאס סרלס - אדם שחור חופשי ומשכיל המצטרף לגדוד השחור הראשון בצבא האיחוד בזמן מלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר הופעה כעוזרו הצעיר של קוז'אק (טלי סוולאס) בעונה האחרונה של סדרת הטלוויזיה בשם זה, המשיך בראואר לסדרה "רצח מאדום לשחור" בה גילם את הבלש פרנק פמבלטון, חם המזג והעקשן, לצד קייל סקור שגילם את שותפו, הבלש הצעיר והנאיבי טים בייליס. פמבלטון היה תפקיד הפריצה של בראואר, הוא זכה בפרס איגוד מבקרי טלוויזיה ב-1997 וב-1998 והיה מועמד לפרס אמי לשחקן ראשי בסדרת דרמה בשנים 1996 ו-1998, בה אף זכה בפרס.
בשנת 2002 החל לשחק בסדרת הפשע "פריצה" בתפקיד הבלש מרסלוס וושינגטון, לצידו של דייוויד מורס. ב-2004 שב לשחק בעונתה השנייה של הסדרה.
בראואר הופיע בסדרת הטלוויזיה "האוס" בתפקיד הפסיכיאטר ד"ר נולן העוזר להאוס להתאושש מהתמכרותו לוויקודין. בשנים 2009–2011 שיחק בראואר בסדרה של רשת TNT‏ "גברים בגיל הזה" למשך 2 עונות. בתפקיד זה היה מועמד פעמיים לפרס אמי לשחקן משנה מצטיין בסדרת דרמה. בראואר גם דיבב את הנבל דארקסייד בסרט האנימציה "סופרמן/באטמן: אפוקליפסה".
בראואר הופיע מספר פעמים בתפקיד הסנגור ביארד אליס בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
משנת 2013 משחק בראואר בתפקיד מפקד המחלק ריימונד הולט בסדרה הקומית "ברוקלין תשע-תשע", תפקיד עליו היה מועמד שלוש פעמים לפרס אמי לשחקן משנה מצטיין בסדרה קומית.

חיים אישיים

בראואר נישא ב-1991 לשחקנית אמי ברבסון, ששיחקה מאוחר יותר את מרי, אשתו של פרנק פמבלטון. לזוג שלושה בנים והמשפחה משתייכת לזרם האוניברסליזם האוניטריאני.
הדסון מוהוק

ביוגרפיה

בגיל 15, בריצ'רד (תחת הכינויי DJ Itchy) היה המתמודד הצעיר ביותר מהממלכה המאוחדת שהעפיל לגמר תחרות ה-DMC. הופעותיו הראשונות היו בחסות תחנת הרדיו של אוניברסיטת גלאזגו, סאבסיטי (באנגלית: Subcity Radio), בין היתר הופיע בערבי "טרנטייבל סיינס" בשם DJ Mayhem.
בריצ'רד הפך ל"הדסון מוהוק" לאחר שראה את השם חרוט על פסל במסדרון המעונות.
בשנת 2009, הד'סון מוהוק הוחתם בווארפ רקורדס, זאת למרות רפטואר דליל של קטעים שלו ששוחררו באופן רשמי עד כה. למעשה, רוב הקטעים שלו היו טארקים לא רשמיים ומיקסים שהופצו באינטרנט. הקטע הראשון ששיחרר באופן רשמי וקיבל תשומת לב משמעותית נקרא "Spotted" ונכנס לאוסף Beat Dimensions, Vol. 1, דבר שהוביל לפרסום הקטע "Free Mo" באוסף Choices, Vol. 1.
בשנת 2008, שחרר את האי.פי. !Ooops בלייבל לאקי מי/וויירבלוק, שהפך במהרה לסנסציה בסצנת מוזיקת האנדרגראונד.
בשנת 2009, הוא תרם קאבר לשיר של Jimi Tenor לאוסף (Warp20 (Recreated.
בשנת 2012, החל המפיק הסקוטי לעבוד על סדרת שיתופי פעולה עם קניה וסט, דבר שהוביל למספר אזכורים בקרדיט ההפקה על האלבום Cruel Summer.
ב-17 בינואר 2013 הוכרזה באופן רשמי החתמתו של הדסון מוהוק בלייבל GOOD Music בתור מפיק.
בתאריך ה-3 באוגוסט 2012 הדסון מוהוק הופיע במועדון הבלוק (The Block) בתל אביב.

סגנון

סגנונו מושפע מאוד מכישוריו על הפטיפונים, הוא קיבל שבחים על גישתו מוחצת הז'אנרים, שבה הוא מצליח לתמרן סגנונות מוזיקה שונים ומחבר ביניהם באופן מעורר השראה.

עבודה נוספת

בנוסף לעבודתו כאמן סולו, הדסון מוהוק שיתף פעולה עם מייק סלוט בתור הרלדס אוף צ'יינג', בו שיחרר סדרת תקליטים בלייבל All City Records.
הוא שימש כדיג'יי/מפיק בהרכב ההיפ הופ Surface EMP.
הפיק את אלבום הבכורה של הלהקה Egyptian Hip Hop ששוחרר באוגוסט 2010.
הקטע "100hm" הופיע במשחק GTA V.
ב-2008, במסגרת סיבוב ההופעות הראשון של הלייבל לאקי מי בצפון אמריקה, הוא הכיר את האמן Lunice ויחד איתו הקים את ההרכב TNGHT.
שרה אוסצקי-לזר

אודות

אוסצקי-לזר נולדה וגדלה בתל אביב. היא בתם של חיה לבית שפירא וחיים לזר ליטאי, פרטיזן, איש בית"ר והיסטוריון, וקרויה על שמה של סבתה מצד אימה ואחותו של אביה שנספו בשואה. אוסצקי-לזר רכשה תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובשפה וספרות ערבית מן האוניברסיטה העברית בירושלים ותואר מוסמך ותואר דוקטור בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה. נושא עבודה היה "והתגבשות יחסי הגומלין בין יהודים לערבים במדינת ישראל: העשור הראשון, 1948-1958", אותו כתבה בהנחיית גבי ורבורג וקייס פירו. מאז היא עוסקת בהוראה, מחקר ופעילות חברתית. מחקריה עוסקים במיעוט הערבי-פלסטיני בישראל ובחינת יחסו למדינה ולרוב היהודי. בשנת 2002 ו-2007 לימדה היסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטת וילברפורס באוהיו (1992) ובאוניברסיטת המדינה של סן דייגו (2003). 
במשך שנים היא שימשה כמנהלת משותפת של המרכז היהודי-ערבי לשלום בגבעת חביבה (בהנהגתה זכה המכון ב-2001 בפרס החינוך לשלום של UNESCO) ומנהלת המכון לחקר השלום במרכז. היא הייתה עמיתת מחקר של הסוכנות היהודית כשלוש פעמים בקהילות יהודיות ברחבי ארצות הברית. כמו כן שימשה כעמיתת מחקר במרכז לאסטרטגיה וחשיבה מדינית באוניברסיטה העברית, שם עסקה בחקר הנשים במזרח התיכון. 
אוסצקי-לזר כתבה ביקורת ספרים בעבור "הארץ" ורשימות עבור "הדף הירוק" ומבקרת ספרים על השואה בכתב העת "האומה".
אוסצקי-לזר שימשה חברת הנהלת הקרן החדשה לישראל ולאחר מכן חברה במועצה הציבורית של הקרן. חברת הנהלת פורום ארגוני השלום הפלסטיני ישראלי, הברית לאנושות חדשה, והקתדרה עממית מגידו.
נשואה ליורי, ומתגוררת בקיבוץ רמות מנשה, ואם לשניים.
ג'ון אליוט גרדינר

חיים וקריירה

התנסותו הראשונה של גרדינר במוזיקה הייתה בעיקר בשירה עם משפחתו ובמקהלת הכנסייה של עיר הולדתו. בהמשך ללימודי מוזיקה בכוחות עצמו ולנגינה בכינור, החל ללמוד ניצוח בגיל 15. לאחר סיום לימודיו התיכוניים, למד היסטוריה, ערבית וספרדית של ימי הביניים בקינג'ס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
בתקופת לימודיו לתואר ראשון בקיימברידג', החל בקריירה של מנצח בביצוע Vespro della Beata Vergine של קלאודיו מונטוורדי משנת 1610, בקפלת קינגס קולג', ב-5 במרץ 1964. ביצוע זה הוביל, או מילא תפקיד חשוב, בייסוד מקהלת מונטוורדי, שעמה הופיע לראשונה בלונדון, בויגמור הול בשנת 1966.
בתקופת לימודיו בקיימברידג' ניצח גרדינר על זמרי אוקספורד וקיימברידג' במסע קונצרטים במזרח התיכון.
אחרי קבלת תואר מוסמך בהיסטוריה, המשיך גרדינר בלימודי המוזיקה בקינג'ס קולג' לונדון אצל תרסטון דארט ובפריז אצל נדיה בולנז'ה, שהמוזיקה שלה השפיעה עליו מגיל צעיר מאוד. ב-1968 ייסד את תזמורת מונטוורדי. ששינתה את שמה, עם המעבר מכלי נגינה מודרניים לכלים אותנטיים בשנת 1977, לסולני הבארוק האנגליים.
בשנת 1969 ניצח גרדינר לראשונה של אופרה, בביצוע של חליל הקסם מאת מוצרט באופרה האנגלית הלאומית. כעבור ארבע שנים, ב-1973, הופיע לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בניצוח על איפיגניה בטאוריס של גלוק. "סולני הבארוק האנגליים" הופיעו עמו לראשונה באופרה בשנת 1977, בפסטיבל למוזיקה עתיקה של אינסברוק, בביצוע אותנטי של אציס וגלתיאה מאת הנדל. הופעתו הראשונה בארצות הברית הייתה בשנת 1979, כאשר ניצח על התזמורת הסימפונית של דאלאס. משנת 1980 עד 1983 כיהן כמנצח הראשי של תזמורת הרדיו של ונקובר בקנדה.
גרדינר נודע בהימנעותו מביצוע המוזיקה של ריכרד וגנר: "אני באמת מתעב את וגנר - כל מה שהוא מייצג - ואני אפילו לא מאוד אוהב את המוזיקה שלו".

משפחה

גרדינר היה נשוי לכנרת אליזבת וילקוק משנת 1981 עד 1997; נולדו להם שלוש בנות. בשנת
2001 נשא לאישה את איזבלה דה סאבאטה, נכדתו של המנצח ויקטור דה סאבאטה. בזמנו הפנוי, גרדינר מנהל בצפון דורסט חוה אורגנית, שהקים דודו-זקנו, המלחין הנרי בלפור גרדינר.
Geo Eye 1

ביצועי הלוויין

Geo Eye 1 הוא הלוויין המסחרי הראשון בעולם עם רזולוציה מתחת לחצי מטר. בצילום פאנכרומטי (תמונות בגווני אפור) הלוויין מסוגל לייצר הדמאות ברזולוציה של 41 סנטימטרים. באופן הפעולה המולטי ספקטראלי, הלוויין מצלם בארבעה אורכי גל ומסוגל לייצר תמונות בעלות רזולוציה של 1.65 מטרים. תמונה ראשונה שצילם הלוויין פורסמה על ידי החברה ב - 10.10.2008 .
הלוויין מסוגל לשמור על מיקומו בדיוק של עד שלושה מטרים, דיוק המאפשר ללקוחותיו לעשות שימוש במידע לשם קביעת מיקומם של אובייקטים שונים על הקרקע בדיוק זה, למשל ככלי תכנון עיר ותשתיות קרקעיות שונות.

כושר כיסוי

הלוויין מסוגל לצלם שטח כולל של 700,000 קמ"ר ביממה, במוד הפעולה הפאן כרומטי, ו-350,000 קמ"ר במוד הפעולה המולטי ספקטראלי. מסלול הלוויין מאפשר לו לחלוף מעל נקודה מסוימת פעם ביומיים.

מצלמת הלוויין

הטלסקופ המותקן בלוויין, ביחד עם מערך גלאי ה-CCD, מערכת הבקרה והעיבוד, מסוגלים לעבד 700 מיליון פיקסלים בשנייה. המצלמה יכולה לסרוק מצד לצד בעת חליפת הלוויין, או להתמקד באותו אזור תוך כדי תנועה, על מנת לייצר הדמאות סטריאוסקופיות של אזורי עניין.

שיתוף פעולה עם גוגל והגבלת הרזולוציה

חברת גוגל רכשה בלעדיות על צילומי הלוויין שיהיו זמינים כשירות חינם לציבור דרך Google Earth בלבד. בגלל מגבלות חוקיות על חברות אמריקניות לאספקת צילומי לוויין, תצומצם הרזולוציה של התצלומים שימכרו לגורמים שונים, ובהם ל-Google Earth לרמה של חצי מטר. ישראל, הנהנית מהגנה מיוחדת של חוק אמריקני, תמשיך להופיע ברזולוציה של כשני מטרים. לקוחות מועדפים שיאושרו על ידי הממשל האמריקני יוכלו לקנות תמונות ברזולוציה המיטבית של 41 סנטימטרים.
הכל הולך

העונה הראשונה

התוכנית צולמה במהלך 2014 ועלתה לשידור ב-7 בנובמבר באותה השנה. התוכנית מורכבת ממספר משחקים המבוצעים על ידי קבוצת קומיקאים בבחירה אקראית. מנחה התוכנית הוא דביר בנדק, ומשתתף בה הרכב מתחלף של קומיקאים ושחקנים מתוך הקאסט הקבוע לעונה הראשונה: שחר חסון, נעמי לבוב, יוסי מרשק, קרן מור, עוז זהבי, מולי שולמן, אליאנה תדהר וטל פרידמן. בסוף כל תוכנית מעניק המנחה את תואר מצטיין התוכנית לאחד המשתתפים.
באמצע העונה נעדרו מהצילומים השחקנים עוז זהבי ואליאנה תדהר. תדהר עקב הופעות בפסטיגל וזהבי עקב חזרות למחזמר "שיער". במהלך שידורי התוכנית, נעשו מאמצים להביא את תדהר וזהבי לתוכנית, אך מאמצים אלו נכשלו, אמנם זהבי השתתף בפרק 10 ובפרק הסיום, ותדהר הופיעה בפרקים אחדים בקטעים אחדים בתוכנית ואף חזרה להשתתף בפרקים מלאים לאחר מכן. מאוחר יותר, הודיע זהבי שהוא עוזב את פאנל התוכנית.

העונה השנייה

ב-23 בספטמבר 2017, עלתה העונה השנייה עם קאסט חדש בעיקר: אל דביר בנדק, נעמי לבוב ומולי שולמן (שמשתתף בעיקר כמנחה תוכנית האירוח הפיקטיבית "שב מולי") הצטרפו דנה פרידר, מלי לוי, אילן רוזנפלד, עידו מוסרי, טלי אורן, יובל סגל, שגיא ברייטנר, אורי לייזרוביץ', שיפי אלוני, מירב שירום, תומר פישמן ואייל אפטר, ובליווי מוזיקלי של ערן מיטלמן. לאחר 6 פרקים העונה הופסקה עקב פיצול ערוץ 2 שהתרחש מאוחר יותר. העונה חזרה בפרקים חדשים החל מ-2 בפברואר 2018, הפעם ברשת 13.

אורחים

תחילה נעדרו חלק מהמשתתפים מהתוכנית מסיבות שונות, ולכן הפקת התוכנית החליטה עם עצמה להביא מפורסמים כדי להשלים את הרכב הפאנל. כעבור כמה תוכניות, עניין זה מכבר נהיה הרגל. בין האורחים שהגיעו ניתן למצוא את שלומי קוריאט שהתארח 4 פעמים, רשף לוי, רבקה מיכאלי, נירו לוי, מיכאל אלוני, מיקי גבע, יובל סגל, שירי מימון, יובל דיין, אורי גוטליב, יעקב כהן, חנוך רוזן, אבי גרייניק, קובי מימון, מרגלית צנעני ושלומי סרנגה.
ובעונה השנייה התארחו עדן בן זקן,  סאבלימינל, מושיק רוט, אליאנה תדהר, משה פרץ, אבי גרייניק ועידן אלתרמן.
בלה קיראי

בלה קיראי (בהונגרית: Király Béla;‏ 1912, קאפושוואר - 2009, בודפשט) היה קצין בצבא ההונגרי, היסטוריון, פוליטיקאי הונגרי וחסיד אומות העולם.

קורות חיים

בשנת 1930 החל קיראי בקריירה של חייל מקצועי.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

בתחילת מלחמת העולם השנייה זכה קיראי בצלב הברזל על שירותו בצבא ההונגרי לצד גרמניה.
בין השנים 1941-1943 גויסו עשרות אלפי גברים יהודים מהונגריה לשורות פלוגות העבודה ונשלחו לחזית המזרחית, להילחם נגד הצבא האדום, לצד הצבא ההונגרי. קיראי היה קצין בכיר בצבא ההונגרי ששרת בחזית המזרחית. בניגוד לרבים מעמיתיו הקצינים, קיראי אהד את היהודים והיה רגיש למצוקתם. הוא היה אחראי לאספקת מזון לאחת החטיבות, חטיבה 201, שלה השתייך כוח עבודה יהודי. כשהגיע לחזית, ציווה קיראי שליהודים יינתנו מדים חמים של הצבא וזאת כדי להחליף את הבגדים האזרחיים המרופטים שלבשו. כמו כן הנפיק להם סמלים של הצבא וכן נעליים, שחסרו לרבים מהם. הוא וידא שהקצבות המזון שניתנו ליהודים יהיו זהות לאלו של החיילים ההונגרים האחרים. עקב מעשיו של קיראי לא היה אפשר להבדיל בין יהודים לנוצרים ביחידות שעליהן היה קיראי אחראי, וכך, כשהרגו הגרמנים יהודים רבים ששרתו בשורות פלוגות העבודה,] לא הוצאו להורג אנשי צוותו של קיראי כיהודים רבים אחרים ששרתו בצבא ההונגרי. בכך שסיפק מדים ליהודים הפר קיראי את פקודות הצבא ההונגרי.

לאחר המלחמה

בשנת 1945 הביע קיראי הזדהות עם הקומוניזם ובשנת 1949 היה ממייסדי האקדמיה הצבאית של בודפשט. בשנת 1951 נדון לעונש מוות במשפט ראווה אך עונשו הומר במאסר עולם. במאסר למד אנגלית. הוא קיבל חנינה ב-1956 והתמנה על ידי אימרה נוג' לתפקיד מפקד המשמר הלאומי ההונגרי. בשנה זו היה מפקד העיר בודפשט בעת המרד ההונגרי. 
בסוף 1956 הגיע קיראי לארצות הברית והחל ללמוד באוניברסיטת קולומביה. לאחר לימודיו החל ללמד באוניברסיטת ניו יורק היסטוריה של ימי הביניים והיסטוריה צבאית. אחרי סתיו העמים ב-1989 חזר קיראי להונגריה, נהיה חבר מפלגת ברית הדמוקרטים החופשיים  ונבחר מטעמה לפרלמנט ההונגרי. הוא היה חבר הפרלמנט בין 1994-1990.

הכרה

בשנת 1993 הוכר קיראי בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
נוטוטיניים

מאפיינים

דגים אלה חיים רק במי האוקיינוס הדרומי שלחופי אנטארקטיקה הקפואה וכן לחופיה הדרומיים של ניו זילנד ואיים בקרבת דרום אוסטרליה. דגים אלה יכולים להגיע עד לאורך 1.5 מטר ולשקול מעל 200 ק"ג אצל בני הסוג Dissostichus. כמו רוב בני קבוצתם הם בעלי חלבון נוגד קיפאון בדמם. הם בעלי שומן רב ועצמות צפופות ודחוסות, דבר שגם מבודד אותם וגם מקל עליהם לצוף או לצלול כרצונם, מאחר שאין להם שלפוחית אוויר. הם בעלי לסתות גדולות עם שיניים חדות ובמראם מזכירים דקריים בהירים ולעיתים אף שקופים.
דגים אלה יכולים לצלול לעומק, בו הם משחרים אחר דגים אחרים ויצורים החיים במימי אנטארקטיקה. בתורם הם נטרפים בידי לווייתנאים, פינגוויניים, אריות ים וכלבי ים. מכיוון שהם הדגים העיקריים המצויים בסביבות אנטארקטיקה, מהווים הנוטוטיניים מקור מרכזי לדיג מסחרי, דבר הפוגע בחלקם.
קרלוס פאאס וילארו

קורות חיים

וילארו נולד במונטווידאו, אורוגוואי. בהיותו בן 16 עבר להתגורר בבואנוס איירס, שם עבד בתעשיית הדפוס והכיר את טובי הקריקטוריסטים בארגנטינה באותה תקופה. בהשפעתם החל בנסיונותיו הראשונים בציור. עם שובו למולדתו התיישב במדיומונדו, שכונה במונטווידאו שרבים מתושביה שחורים, ופיתח עניין בתרבותם. הוא ייסד להקה מוזיקלית שניגנה בסגנון המוזיקה השחורה של האזור, כאשר את תופי הבונגו והקונגה של הלהקה הוא עיטר בציוריו.
בעקבות עניינו בתרבות האפרו-לטינית העתיק וילארו את מגוריו לברזיל, כאשר ציוריו משקפים את אהבתו לתרבות המקום. בברזיל התגלה וילארו על ידי מנהל המוזיאון לאמנות מודרנית של פריס, והוזמן להציג בו מיצירותיו ב-1956. בפריז רכש וילארו חברים רבים מתחומי האמנות השונים, ועם חבריו הקרובים נמנו פבלו פיקאסו ובריז'יט בארדו.
אהבתו של וילארו לתרבות השחורה הביאה אותו למסעות ברחבי אפריקה, שבאותה עת השתחררו בה מדינות רבות מעול הקולוניאליזם וזכו בעצמאות. בין השאר ביקר וצייר בסנגל, ליבריה, ניגריה וגאבון. באותה עת, כאשר פרסומו הולך וגובר, הזמין ממנו איחוד מדינות אמריקה ציור קיר ענק, עבור מנהרת מעבר לאגף חדש שנחנך במטהו בוושינגטון. הציור, "שורשי השלום", שאורכו 155 מטר וגובהו 2 מטר, נחנך ב-1960 וחודש על ידי וילארו ב-1975 בעקבות נזקי לחות. ציור הקיר הזה היווה מנוף לפרסומו ולהערכה האמנותית לה זכה מאז ועד היום.
ב-1958 רכש וילארו חלקת אדמה בפונטה באז'נה, צוק הגולש לשפך נהר ריאו דה לה פלאטה, כ-10 קילומטר ממערב לעיר הנופש פונטה דל אסטה. על הצוק, שהיה אז נידח, הקים את ביתו. הצריף אותו בנה התפתח עם הזמן בתכנונו למבנה ייחודי, לו קרא בשם "קאסאפואבלו" (Casapueblo – "בית שהוא כפר"). המבנה המיוחד, המזכיר ארכיטקטורה של בתים באיי יוון עם אלמנטים של גאודי, הפך לאחד מאתרי התיירות המבוקשים באורוגוואי, כאשר וילארו המשיך להרחיב אותו עם השנים. כיום קאסאפואבלו מכיל, בנוסף לאגף מגורי משפחתו של וילארו, גם מוזיאון ליצירותיו הפתוח לקהל ובית מלון קטן.
ב-1967 ייסד וילארו חברת סרטים שעסקה בעיקר בהפקת סרטים תיעודיים בנושאים הקשורים באפריקה. הוא המשיך ויצר מאות פסלים, ציורים וציורי קיר למוסדות ממשלתיים, מבני ציבור, בתי משרדים ובתים פרטיים ברחבי העולם. בנוסף, במקביל לקאסאפואבלו, הוא יצר עוד יצירות ארכיטקטוניות מרשימות, כגון כנסייה ייחודית בסן איסידרו, ארגנטינה, ובית בסגנון קאסאפואבלו בטיגרה, ארגנטינה, ששימש לו כבית שני.
וילארו מת ב-24 בפברואר 2014 בביתו, קאסאפואבלו, בגיל 90.

חייו האישיים

מנישואיו הראשונים והקצרים של וילארו נולדו לו שלושה ילדים; אחד מהם, קרליטוס, היה מניצולי טיסה 571 של חיל האוויר האורוגוואי. וילארו נטל חלק פעיל בחיפושים אחריו.
ב-1976 פגש וילארו בתיירת ארגנטינאית שילדה לו ילד נוסף, אף שעדיין הייתה נשואה לאחר. משהתגרשה נישאו השניים ב-1989, אך בעלה לשעבר תבע משמורת על הילד על אף שהוכח שווילארו הוא האב. המשפט הוכרע לטובתו של וילארו רק ב-1999.
וילארו היה אב לשישה בנים ובנות.
האחווה (כתב עת)

כתב העת "האחווה" (Fraternitatea) היה שבועון ציוני רומני שהחל את פעילותו בבוקרשט, רומניה במאה ה-19 בשנת 1879, והפסיק את פעילותו לאחר 6 שנים בגין גירוש עובדי כתב העת מרומניה בשל דעותיהם הציוניות. כתב העת שב לפעול בין השנים 1889–1890, ונוהל על ידי חברי תנועת "חובבי ציון".
כתב העת נחשב לאחד מהחשובים ביותר בשפה הרומנית במחצית השנייה של המאה ה-19 בשל תכניו המגוונים, ושימש כביטאונה של התנועה הציונית. סגנונו היה מיליטנטי. הוא התריס כנגד האנטישמיות המקומית, ודגל באמנציפציה של היהודים ברומניה.
כתב העת "האחווה" התמקד בעיקר בנושאי ציונות, שהעסיקו את העולם היהודי באותן שנים. עיתונאיו כתבו בעיקר על הדילמות הקשות איתן התמודדו היהודים בגולה. כמו כן כתב העת עסק גם במתן מענה לאותן דילמות ובשאלה שעלתה בציבור האם לקבל את המסר הציוני, לדחות אותו או לעמוד מהצד.

מבנה כתב העת ותכניו

בכתב העת הייתה חלוקה ברורה למדורים, שכן הוא בלט במגוון תחומי סיקור ופרשנות: החל במאמרי מערכת, דרך ידיעות מהארץ ומחו"ל, כתבות על הקהילות היהודיות וסקירת עיתונות יהודית מחו"ל, וכלה במדורי ספרות ותרבות. כמו כן כתב העת כלל מידע נרחב על אירועים מקומיים ובינלאומיים, ובפרט כאלה שהיו קשורים לתנועה הלאומית היהודית.

פעילותו של כתב העת

"האחווה" עיצב מחדש את מעמדם של היהודים ברומניה, עד כדי כך שלעיתים נאלצו האנטישמים המקומיים לחזור בהם מדעותיהם הקיצוניות נגד היהודים. כתב העת לא חשש להגדיר את הבעיות בהן נתקלו היהודים ברומניה, ואף עודד את היהודים לפעילות משפטית, פוליטית ואזרחית. כמו כן כתב העת חיזק את מעמדם של היהודים בכך שסיפק להם תחושה של שותפות מלאה בחיים הקהילתיים ברחבי העולם ובארץ ישראל. כתב העת "האחווה" נאבק גם נגד המדיניות האנטי יהודית אשר בלטה בקרב מפלגות, ממשלות ואישים.
ב-1885, בעקבות מאמריו הפולמוסיים של כתב העת, גורשה מרומניה קבוצה של 12 עיתונאים יהודים, כולל מנהל כתב העת, אליאס שוורצפלד, שהואשמו בפעולות נגד המדינה.

פתיחת כתב עת מתחרה

אחת השאלות הגדולות שבהן עסק כתב העת הייתה שאלת העלייה לארץ ישראל. הלאומיות היהודית במאה ה-19 הציעה שני פתרונות עיקריים. האחד - יצירת אומה עברית חדשה, החיה בארץ האבות; והשני - הגשמת אוטונומיה תרבותית בתוך המדינות הזרות. כותבי כתב העת תמכו בפתרון השני והתנגדו לעלייה לארץ באופן נחרץ, אף על פי שלא כל יהודי רומניה תמכו בדעה זאת. אחד מעורכי כתב העת, אברהם גולדפן, שעמד בראשו, יצא הוא נגד כתב העת משום שהוא עצמו תמך בעלייה לארץ ישראל. הוא הסתכסך בשל כך עם העורך יצחק אוירבך, שהתנגד לדעותיו. אברהם גולדפן פוטר ממערכת כתב העת בשל כך, והקים כתב עת חדש בשם "המגן", אשר תמך בריש גלי בעלייה לארץ ישראל והתחרה בכתב העת "האחווה"
שוהם (אבן חן)

שֹׁהַם, האבן השנייה בטור הרביעי בחושן הכהן הגדול, והיא מיוחסת לשבטי בני יוסף: לשבט מנשה ולשבט אפרים.
כמו כן היו שתי אבני שוהם גדולות, על כתפות האפוד, ועליהם חקוקים שמות שבטי ישראל.
כיום לאנשים רבים קוראים בשם שוהם/שהם

השוהם במקורות

וּזְהַב הָאָרֶץ הַהִוא, טוֹב; שָׁם הַבְּדֹלַח, וְאֶבֶן הַשֹׁהַם.
— ספר בראשית, פרק ב', פסוק י"ב
אַבְנֵי שֹׁהַם וְאַבְנֵי מִלֻּאִים לָאֵפֹד וְלַחֹשֶׁן.
— ספר שמות, פרק כ"ה, פסוק ז'
וְלָקַחְתָּ אֶת שְׁתֵּי אַבְנֵי שֹׁהַם וּפִתַּחְתָּ עֲלֵיהֶם שְׁמוֹת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל.
— ספר שמות, פרק כ"ח, פסוק כ'
וְהַטּוּר הָרְבִיעִי תַּרְשִׁישׁ שֹׁהַם וְיָשְׁפֵה מוּסַבֹּת מִשְׁבְּצוֹת זָהָב בְּמִלֻּאֹתָם.
— ספר שמות, פרק ל"ט, פסוק י"ג
בְּעֵדֶן גַּן-אֱלֹהִים הָיִיתָ, כָּל-אֶבֶן יְקָרָה מְסֻכָתֶךָ אֹדֶם פִּטְדָה וְיָהֲלֹם תַּרְשִׁישׁ שֹׁהַם וְיָשְׁפֵה, סַפִּיר נֹפֶךְ, וּבָרְקַת וְזָהָב; מְלֶאכֶת תֻּפֶּיךָ וּנְקָבֶיךָ בָּךְ, בְּיוֹם הִבָּרַאֲךָ כּוֹנָנוּ
— ספר יחזקאל, פרק כ"ח, פסוק י"ג
וּכְכָל כֹּחִי הֲכִינוֹתִי לְבֵית אֱלֹהַי הַזָּהָב לַזָּהָב וְהַכֶּסֶף לַכֶּסֶף וְהַנְּחֹשֶׁת לַנְּחֹשֶׁת הַבַּרְזֶל לַבַּרְזֶל וְהָעֵצִים לָעֵצִים אַבְנֵי שֹׁהַם וּמִלּוּאִים אַבְנֵי פוּךְ וְרִקְמָה וְכֹל אֶבֶן יְקָרָה וְאַבְנֵי שַׁיִשׁ לָרֹב.
— ספר דברי הימים א', פרק כ"ט, פסוק ב'
יוסף על שוהם, ונקרא אוּנִקלִ"י. סגלתה לתת חן לאדם בעיני כל רואיו, ונקראת שוהם ויש בה אותיות השם, על שם ויהי ה' את יוסף ויהי איש מצליח ויתן חנו, והנושאה בבית המלכות תועיל ודבריו נשמעים.
— הרב אליהו הכהן, מדרש תלפיות - לפי רבינו בחיי

זיהוי

מאחר שאין במקורות פרטים מזהים לאבני החושן, הרי שאין לדעת לאיזו אבן חן התכוונו ואפילו מה היה צבעה. זיהויה של השוהם שנוי במחלוקת מאז התרגומים הראשונים.