פיוטרקוב טריבונלסקי

הקהילה היהודית

יהודים מוזכרים לראשונה בהקשר לפיוטרקוב בכתב הקיום של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין מ-1487, שבו נקבע שרק נוצרים רשאים לעסוק במסחר. אולם ראשיתה של הקהילה היהודית בפיוטרקוב במאה ה-16. 
בשנים 1569, 1628, 1673 ו-1726 חודשו התקנות של העיר שבהן נאסר על היהודים להתגורר בעיר ולסחור בה. ההיתר היחידי שניתן באותה עת ליהודים היה כתב קיום של זיגמונד השני, מלך פולין מ-20 במאי 1569 הנוגע לבחירת הנהלת עיר. במסמך זה התיר המלך ליהודי פיוטרקוב לעסוק במסחר רק בימי הירידים. היהודים נאלצו לגור מחוץ לעיר, בחסות בעלי האחוזות, ועל אדמות הסטארוסטה (נציג המלך באזור) . הם הגיעו רק לימי היריד ושילמו מס כבד על כך.
בעקבות סכסוכים שהתפתחו בימי היריד, ועלילת הדם ב-1590, גורשו היהודים ונאסר עליהם לשוב לעיר לצמיתות. למרות זאת הם חזרו והתיישבו בה על סמך חוזה שהשיגו מהעירייה. בנוסף להשתתפות ביריד המסחרי הגיעו גם שתדלנים יהודים רבים לעיר כדי לטפל בעניינים משפטיים וציבוריים. במאה ה-16 נודעה העיר בעיסוקה המתמיד בסוגית היהודים והמידה שבה יש לאפשר להם לגור ולסחור בה. בתקופה זו גרו היהודים בפרברים והגיעו לעיר מדי יום. במאה ה-17 נעזרו היהודים באצילים ובעלי הבתים העשירים, שהיה להם עניין ברווחים כלכליים, והשתכנו באדמותיהם. עובדה זו עוררה את זעם ההמון אשר ניצל כל הזדמנות כדי לנקום בם. בסקר מ-1620 מוזכר "רחוב היהודים", המוכיח את נוכחות היהודים בעיר עצמה.
לאחר כיבוש העיר על ידי האימפריה השוודית, התרחש באפריל 1657, פוגרום שעילתו הייתה החשד שהיהודים מסייעים לצבא שוודיה בכיבוש פולין. תוצאת הפוגרום הייתה הריגת 50 משפחות יהודיות, הרס ושוד בתים וחנויות, החרבת בית הכנסת וגירוש. אולם לאחר משא ומתן, שבו היהודים לעיר תוך התחייבות לשלם כופר רב ולקנות את מצרכי הסטארוסטה קז`ישטוף אוסולינסקי.
ב-1663 זועזעה העיר ממשפטו של הרוקח מתתיהו קלהורה שנאשם בהעלבת ישו ואמו מרים. הוא הוצא להורג באכזריות רבה בככר העיר ונקבר בקרקוב.
ב-16 בספטמבר 1679, בברכתו של המלך יאן סובייסקי, הורשו היהודים להתיישב בקביעות בכפר הסמוך לעיר המלכותית שנקרא Starost Jurydyka. המלך גם איפשר ליהודים לגור בתוך העיר ובפאתיה. ניתנה להם באותה עת האפשרות לבנות את מוסדות הקהילה ולעסוק במלאכות הקשורות לחיי היום יום של הקהילה, שהיו אסורות קודם לכן. כתוצאה מכך התרחבה ה"עיר היהודית" אשר התפתחה בעיקר סביב "רחוב היהודים" (Żydowska). ב-1689 הוקם בית הכנסת מחדש וב-1693 - בית עלמין. חלק זה התמזג עם העיר רק ב-1840. האישורים שהתקבלו בתחומים אלו רק החריפו את המתח והסכסוכים בין בעלי המלאכה הנוצרים והיהודים שהגיעו אף לבתי המשפט. 
בשנת 1679 ניתנה ליהודים פריבילגיה לארגן את הקהילה בדומה לשאר הקהילות בפולין. בראש הקהילה עמד "הקהל" וחבריו נבחרו בחול המועד פסח מדי שנה. זכות הבחירה הייתה רק לחברים בעלי מעמד מכובד, כגון: למדנים ובעלי רכוש. הפרנסים שנבחרו ניהלו את חיי הקהילה בתורנות. היו גם טובים שמילאו את מקומם ושימשו כחברי בית הדין היהודי. היו גם גבאים וועדות קהילה בנושאים כגון: ביקורת חשבונות, גביית צדקה, פיקוח על משקולות ונקיון, פיקוח על החינוך, בתי כנסת וקשר עם ארץ ישראל. בקהילה היה גם תפקיד של סופר, נאמן הקהילה שהיה שתדלן הקהילה ו"ועד ארבע הארצות" אשר פעל מול הטריבונל המלכותי בפיוטרקוב. הוועד היה אחראי לארגון תשלום מיסי הקהילה ששולמו על ידי חברי הקהילה וזאת בהתאם להערכת שמאים לגבי מצבם הכלכלי של האנשים.

המאה ה-18

ב-1716 אישר המלך אוגוסט השני את כתב הקיום של המלך יאן, אך תוך עשור שנים הורע שוב מצב היהודים והם היו יעד לגירוש מחודש.
ב-1731 פרצה בעיר דליקה שהרסה חלקים נכבדים מהעיר. הדבר עורר גל אנטי יהודי שהתבטא בהתנפלויות על חנויות יהודיות ושדידתם וכן הרס בית הכנסת שהתרחש ב-1740. ב-1744 היו שוב התקפות אבל הפעם עמדה מולם הגנה יהודית. ב-1786 פרצה עוד שריפה שפגעה קשה בעיר ובתוך כך ברובע היהודי. 
ב-1758 ניסתה העירייה לגרש את היהודים בצו בית משפט. אך גם כאן הושג הסכם פשרה להשארותם, שכלל קנסות ותשלומים שונים ונכבדים. 
בסוף המאה ה-18 עסקו היהודים בעיקר במסחר ובמוצרי בית והם היוו את הרוב בתחומים אלו.
באותה תקופה פעלו באזור פיוטרקוב כנופיות שבהן השתתפו גם יהודים. הכנופיות דוכאו על ידי הצבא.
במהלך המאה ה-18 הוטלו על היהודים מיסים כבדים. לכן לא היה לקהילה כסף לשכור רב. את התפקיד מילאו בהתנדבות חכמים, כמו: רבי מאיר גץ, רבי יעקב ז’ארקי ורבי נתן נטע פיוטרקובר. ב-1720 התקבל אישור להפעיל "חברה קדישא" שעסקה בענייני קבורה ובסיוע לחולים שהיו מטופלים בביתם. לאחר מכן הוקם בתוך החברה קדישא גם ארגון "ביקור חולים". מאוחר יותר הם נפרדו. החולים הקשים באותה עת טופלו בבית חולים היהודי שפעל ובו פעלה גם מחלקת נשים. ה"חברה קדישא" פעלה באישור עד שנת 1822 ובחשאי עד 1910. 
במחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה הקהילה עסוקה בניסיונות לבנות את בית הכנסת. הוא הושלם בשנת 1790. היה זה אחד מבתי הכנסת היפים ביותר בפולין שקושט במעשי אומן על ידי דוד גולדשטיין ודוד פרידלנדר.

המאה ה-19

בימי השלטון הפרוסי בפולין (1793–1806) היה ניסיון להיטיב את מצבם הכלכלי של היהודים אך באותה עת להתערב בנושאי אישות כגון: בהוצאת הנחיה שנישואין יהיו מותרים רק לבני 25 עם רכוש או עם עיסוק שיבטיח פרנסת המשפחה. ב-14 ביוני 1795 הוסר האיום במידת מה. במהלך תקופה זו היה רצון לשמר את האוטונומיה של הקהילה היהודית אך שחיתות, בזבוז כספים בתוך הקהילה, מצב כלכלי ירוד ומגמה פרוסית לגרום ליהודים להתבולל בתרבות הגרמנית ערערו את יסודותיה. סמכויות הקהילה צומצמו רק לנושאים דתיים, והסתמנה מעורבות גבוהה של הממשל במרכיבי חיים שונים כמו חינוך ותעסוקה. משלחת שיצאה לברלין הצליחה להשיג כמה הקלות אך בפועל תחומי העיסוק שלהם היו בסכנה והממשלה הגבירה מעורבותה. בין השאר הוקם על ידי הממשלה ב-1801 בית ספר יהודי.
בתחילת המאה ה-19 היהודים החלו לבנות ולהפעיל בתי חרושת. בהם: לייצור מי סודה, לעיבוד ידני של עורות, ייצור שמן, יציקת ברזל, אריגת שטיחים, ניסור עצים, ייצור לבנים, ועוד. שטחי ייצור אלו עברו משברים כלכליים לא מועטים והגיעו ליציבות רק בסוף שנות השלושים של המאה ה-20.
כתוצר של הסכם בין פרידריך אוגוסט ונפוליאון בין השנים 1815–1835 פעלה בפולין "הדוכסות הורשאית". כניסתו של נפוליאון לאזור עוררה ציפיות רבות ואמנם בתחילה הושוו זכויות היהודים לאלה של הנוצרים אולם עד מהרה חזרו ימי ההפליה בנוגע למגורים, בעלות על נכסים, תעסוקה וכדומה. בנוסף לכך נדרשו היהודים מגיל 20–28 לשרת בצבא. שלוש שנים אחר כך יצאה הוראה כי יהודים בני 20–50 ישרתו במשמר הלאומי. מאוחר יותר הייתה אפשרות להמיר את השירות בתשלום "מס טירונים". באותה תקופה עול המיסים היה כבד ביותר וכלל גם מס על בשר כשר. בדרך זו השתלטו השלטונות על חיי היהודים. הצרפתים היו בעיר עד 1811. 
בין השנים 1815–1864 פעלה ממלכת פולין בתמיכתו של הצאר אלכסנדר ה-I. ראש הממשלה הגנרל זאיונצ’יק התנגד לרעיונות של אמנציפציה ומן הצד השני המשכילים היהודיים ביקשו לבטל את מוסדות הקהילה היהודית ולהגביל את סמכויות ממלאי התפקידים בה. ב-1822 בוטלה החברה קדישא. ב-1825 הוקם בעירייה מוסד למרשם אזרחי על לידות, נישואין ופטירות. ועד בית הכנסת אמנם פעל אך משימות גיוס הכספים וההנחיות ההולכות ומתרבות לגבי דרך פעולתו גרמו לחברי הקהילה לסרב לשרת בוועד.
בזמן המרד הפולני (1830–1831) עלתה במלוא היקפה סוגית גיוס היהודים לצבא פולין. היו דעות שעדיף שהיהודים ישרתו ואחרות – שעדיף שישלמו מס טירונות וכך היה. המרד דוכא בתוך שנה.
לאורך שנות ה-30 של המאה ה-19 נתגלעו בעיות קשות בתפקוד וועדי הקהילה שהגיעו אף לערכאות. חלק נכבד מזה היה קשור למאבקים בין "החסידים" וה"מתנגדים" על השליטה בקהילה.
בינתיים התרבו בפיוטרקוב המשכילים שניסו להקים בתי ספר יהודיים אך עד 1858 הדבר לא צלח.
החל מ-1861 הוטב יחס הפולנים ליהודים, בהשפעת התנועה הלאומית הפולנית שדגלה באחווה יהודית-פולנית. הדבר בא גם לידי ביטוי בקבלת זכות בחירה למועצות המחוזיות ומועצות הערים וכן בהסכמה להצטרפות יהודים לאיגוד הסוחרים. משדוכא המרד הפולני חזר מצבם של היהודים להיות בעייתי. למשבר הכלכלי באותה עת נוספה שריפה שפרצה ב-1865 ושרפה את כל הבתים והחנויות של היהודים.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 השתפר מצבם הכלכלי והתרבותי של יהודי העיר. נפתחו בתי ספר והחלה פעילות שמטרתה לפתח תרבות יהודית בשפה הפולנית. ב-1864 נוסד בית הדפוס הראשון על ידי פבל בלכטובסקי וחיים פרנקל. בעקבותיהם נפתחו בתי דפוס רבים אחרים שבהם הדפיסו כתבי קודש ספרות עברית ויהודית וכן עיתונות יהודית מגוונת ורבה.

המאה ה-20 – עד השואה

השנים 1870–1914 היו שנים של התייצבות הקהילה היהודית. בזכות קביעת פיוטרקוב כמושב הגוברניה התפתחו עיסוקים רבים הנוגעים לממשל ולצבא ששכן במקום. על אף שחל איסור על מעורבות יהודים בתעשייה, נוצרו הזדמנויות לעסוק גם בתחום זה שהלך והתרחב. יהודים החזיקו חוות חקלאיות והיו בעלי מלאכה בתחומים מגוונים.
גל היהודים המגיעים לאזור מליטא עזר לגבש אינטליגנציה משכילה בעלת הכרה יהודית לאומית. היה ניסיון של הרבנים לעצור מגמה זו אך ללא הצלחה. מסוף המאה ה-19 נוסדו בעיר תנועות חברתיות רבות, חלקן ציוניות, כמו "חובבי ציון" וחלקן לא כגון: "הבונד" שהוקמה בעיר ב-1910. לימודי העברית והעיסוק בציונות צברו תאוצה אך בד בבד התרחבו מוסדות תרבות חילוניים. 
מלחמת העולם הראשונה טרפה את הקלפים והיחס ליהודים הורע בצורה משמעותית. כניסתם של הרוסים לאזור לוותה במעשי שוד וביזה אולם למזלה של הקהילה רק לזמן קצר. שובם של הגרמנים ומלוויהם לאזור הולידה מצוקה כלכלית רבה אך לא עצרה את הפעילות המפלגתית והתרבותית של היהודים בעיר. ב-1916 נכנסו למועצת העירייה נציגי הארגונים היהודיים. בנובמבר 1918 השתחררה העיר מכיבוש דוברי הגרמנית ופולין נעשתה מדינה עצמאית. המצב הכללי הירוד הוביל שוב לגילויי אנטישמיות אך לא עצר את המעורבות ההולכת וגוברת של היהודים בחיי העיר ובניהולה, את הפעילות הכלכלית, התרבותית, החינוכית, הספורטיבית, החברתית והפוליטית במסגרת מפלגות, כגון: המיעוטים הלאומיים, בונד, צעירי ציון, פועלי ציון, עממיים, מזרחי, אגודה, ועוד. 1924 נחשבת לשנת שיא בחיי העיר, בכל תחומי החיים, ומכך נהנו גם תושביה היהודים של העיר. זאת עד להתגברות מעשי הפשע של הנאצים כנגד היהודים בגרמניה ובשטחי הכיבוש שעודדו את האנטישמיות והובילו להתנכלויות והתנפלויות על היהודים. ב-2 בספטמבר 1939 הופצצה העיר על ידי הגרמנים וכעבור יומיים הם נכנסו לעיר.

אחרי המלחמה

אחדים מניצולי השואה שבו לפיוטרקוב עם סיום המלחמה, והתקבלו בעוינות רבה, בין היתר מתוך חשש שיתבעו את רכושם. ניצולים אחדים נרצחו על ידי אנטישמים מקומיים. רבים מהשבים עזבו עד מהרה את המקום ונהרו לריכוזים גדולים יותר של ניצולים, כמו העיר לודז' הסמוכה. בכל זאת מאות ספורות של ניצולים נשארו לחיות בפיוטרקוב במסגרת של קהילה יהודית בראשותו של ד"ר זיגמונד טננבוים, שכיהן בתפקיד בשנים 1945–1976. גם לאחר מכן נותרו יהודים ספורים, והאחרון המזוהה שביניהם היה ככל הנראה רומן היפשער.
רבים אחרים היגרו בעיקר לישראל ולארצות הברית, וכן לארצות נוספות, כגון: אנגליה, צרפת, גרמניה, קנדה, ארגנטינה, אוסטרליה, שם הקימו ארגונים של יוצאי העיר (לנדסמנשפטים), שדאגו לרווחת הניצולים, לקשר ביניהם, ולהקמת אנדרטאות ואתרי הנצחה לזכר הניספים. מצבת הזיכרון לקורבנות הקהילה, בדגם בית כנסת הגדול, הוקמה בבית קברות בחולון, וישנה הנצחה בבקעת הקהילות ביד ושם, ביער הקדושים, באתר ההנצחה בטרבלינקה, ליד יער ראקוב, ובשלטים ברחבי העיר פיוטרקוב. בית כנסת הגדול של קהילת יהודי פיוטרקוב ובית המדרש הסמוך לו, נחרבו על ידי הגרמנים במלחמה. הם שופצו, במבנם החיצוני המקורי, על ידי עירית פיוטרקוב בשנות ה-60 של המאה ה-20, כדי לשמש כספרייה עירונית מרכזית של העיר למבוגרים ולילדים.
כיום קהילת משפחות יוצאי פיוטרקוב טריבונלסקי פזורה על פני העולם כולו, אולם ריכוזיה הגדולים הם בישראל ובארצות הברית. בארץ פועל ארגון יוצאי פיוטרקוב והסביבה, שהוקם באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20. ספרי זיכרון לקהילה החרבה ראו אור בעברית ויידיש, בעריכת יעקב (בן פישל) מלץ ונפתלי לאו-לביא, באנגלית - הראשון בעריכת רומן מוגילנסקי, והשני בעריכת בן גילעדי, ובפולנית - זיגמונד טננבוים, אנה זידובסקה ודינה פלדמן, ואחרים. זכרונות רבים נכתבו בידי יוצאי הקהילה, "דפי עד" רבים נמצאים בארכיון יד ושם, ועדויות הוקלטו במרכזי הנצחה שונים ברחבי העולם.
מאמצע בשנות ה-60 של המאה ה-20 מופץ על ידי הארגון הישראלי עלון שנתי בשם "הדים", שכיום הוא דו לשוני: בעברית ובאנגלית, ומופעל ביחד עם הארגון האמריקאי כשילוב עם עלון בשם "Voice", שהופץ בארצות הברית על ידי בן גלעדי, עד פטירתו. לפניו הופצו בארצות הברית עלונים בשם: "בולטין" ו"בולטין חדש". הארגון הישראלי והאמריקאי מפעילים יחדיו גם אתר אינטרנט תלת לשוני: עברית, אנגלית ופולנית. הוצאת העלון ואתר אינטרנט נתמכת על ידי ה-Claims Conference . מדי שנה נערך טקס זיכרון לזכר נספי הקהילה ואזכרה. במרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן, באוניברסיטת תל אביב פועל ארכיון קהילת פיוטרקוב, שנוסד על ידי יעקב (בן פישל) מלץ. בשנים האחרונות מתקיים בפיוטרקוב מדי שנתיים "שבתון" ליוצאי הקהילה מרחבי העולם ופועלת קבוצת פייסבוק.
ב-12 בספטמבר, 2017 פיוטרקוב טריבונלסקי חתמה ברית ערים תאומות עם נס ציונה לפעילות משותפת בתחומי: חינוך, תרבות, ספורט, תיירות, וכלכלה.