ימי צקלג

תקציר העלילה

הספר נפתח ביום חמישי, כ"ז באלול, בשעה שתים אחר הצהרים, כאשר יוצאת כיתתו של גידי המ"כ לכבוש את נ. ג. 244, קבוצת בקתות בראש גבעה, מידי מספר מצומצם של ערבים מקומיים הנמלטים עם מכת האש הראשונה. כיתתו של גידי מתמקמת במשלט תוך עבודות ביצורים עצלות, כאשר מדי פעם נתקלים הלוחמים בירי צלפים לא מדויק. למחרת, ביום שישי בערב, מותקפת כיתתו של גידי, המונה ארבעה עשר לוחמים, על ידי כוחות מצריים עדיפים בהרבה, בסיוע ארטילריה וכוחות שריון. בתחילת הקרב נהרג פינילה, ובהמשכו נהרג סמל המחלקה אורי ונפצע לוחם נוסף. עם התעצמות הקרב קמים יעקבסון ואברום ופותחים במנוסה אשר מדביקה את כולם ולא מותירה לגידי המ"כ ברירה אלא להצטרף ולסגת.
המנוסה החפוזה, שבמהלכה נותרת גופתו של אורי מאחור והופקרה חצובת המקלע, מעוררת בלוחמים ייאוש עמוק. לכך מצטרפת אכזבתם מהתנהגותו של מפקד המחלקה, מוטה, שנעלם עם הג'יפ בראשית הקרב בטענה שהלך להשיג עוד תחמושת.
מעתה והלאה ממשיך הסיפור לתאר את הקרבות שבמהלכם עובר המשלט מיד ליד: בשבת בלילה מתארגנים הכוחות הישראליים בסיוע תגבורת וכובשים את המשלט מן המצרים. למחרת, ביום ראשון, נהדפת מתקפת נגד מצרית, אך בהתקפה נוספת למחרת מצליחים המצרים לכבוש את המשלט. באותו יום שבו נסוגים הכוחות הישראליים הם מצליחים להתארגן ולחזור למתקפת נגד מוצלחת, שבסיומה שוב כובשים הישראלים את המשלט. לבסוף, ביום השביעי, מתחולל הקרב המכריע, שבסופו מצליחים הכוחות הגדודיים בסיוע פלוגת שריון ישראלית להדוף סופית את המצרים.
מקרב לקרב נוספות דמויות לעלילה והסיפור שהתמקד בלוחמי כיתתו של גידי, נודד להתמקד בדמויות נוספות שמגיעות עם כוחות התגבור הישראליים.

סגנון ונושאים

הספר מציג למעשה תמונה קבוצתית של לוחמי דור תש"ח על תשוקותיהם, לבטיהם, חרדותיהם ועוד. חלק גדול מן הספר מוקדש לתיאור המחלוקות האידאולוגיות והפילוסופיות שבין הלוחמים לעצמם. רבים מן הלוחמים מבטאים, מי בקול ומי במחשבותיו הפנימיות, תחושות בלבול וריקנות אידאולוגיים, במיוחד מול החברה המגויסת והאידאולוגית של דור האבות, בוגרי העלייה השנייה. הלוחמים עוסקים רבות במשמעות המלחמה, בקושי ליטול חיים של אדם אחר, אפילו הוא אויב וכן בקושי העתידי לעזוב את שגרת המלחמה הארוכה לטובת חיים אזרחיים ובורגניים. רבים מן הלוחמים חשים סלידה לנוכח חיי הוריהם וההקרבה האישית שלהם ומבקשים למצוא זהות אינדיבידואלית, עצמאית ומאוזנת יותר. נושא נוסף שחוזר על עצמו כמעט בכל המונולוגים והדיאלוגים הוא התשוקה העזה, והאופיינית לבני גילם, כלפי הבנות. כמעט לכל לוחם יש מושא תשוקה נשי, לילך של עמיחי וגידי, תמר של רפי, רינה של צ'יבי, גליה של נחום, שולה של ברזילי ועוד. הלוחמים מותחים ביקורת על הוריהם, מוריהם, האינדוקטרינציה של תנועת העבודה, החובבנות בה מתנהלת המלחמה, הפער בין החזית לעורף ובעיקר מבקרים הלוחמים את עצמם.
דברי הביקורת החריפים הנשמעים ברומן מפי הדמויות וגילויי הפחדנות של מספר דמויות משניות הם שעוררו את חמתם של מבקרים רבים עם יציאתו של הרומן לאור, עשור שנים בלבד לאחר מלחמת העצמאות. המבקרים, בעיקר מן הימין והציבור המסורתי-דתי, האשימו את ס. יזהר בסילוף דמותם של לוחמי תש"ח הגיבורים ובתעמולה אנטי-ישראלית. בקרב הממסד ומבקרי הזרם המרכזי-מפא"יניקי התקבל הספר בחום, ואף זיכה את ס. יזהר בפרס ישראל לשנת 1959. כעבור שנים, עם הוצאתו המחודשת של הספר בשנות השמונים, נתקל הספר בביקורות רבות על האופן שבו הוא דווקא מציג תמונה חיובית מדי של לוחמי תש"ח. המבקרים, בעיקר מן השמאל, האשימו את ס. יזהר בכך שהספר הוא למעשה שיר-הלל ללוחמי תש"ח ולמלחמה, ושיותר משהוא מציג את המלחמה באור שלילי הוא הופך אותה לחוויה האולטימטיבית, המרגשת והמופלאה ביותר, כך שבסופו של דבר – הוא מעודד צעירים לצאת ולהילחם.
הסגנון הספרותי הייחודי של הרומן הוא שהקנה לו את פרסומו והשאיר חותם עמוק על הספרות הישראלית. חוקרים רבים משייכים את הרומן לסגנון הספרותי בן המאה ה-20 של זרם התודעה. הרומן מייחד תשומת לב רבה לעולמן הנפשי של הדמויות, ומחשבותיהן נפרשות על עמודים רבים. אף שישנם חוקרים שטוענים שאין מדובר כאן בזרם התודעה בגלל הסגנון של מחשבות הלוחמים והסינון שעוברות מחשבותיהם, הרי שהמוקד הוא בהחלט התודעה שלהם והאופן שבו הם תופסים את העולם ואת עצמם. לצד המונולוגים של הדמויות, אשר לעיתים קרובות מאופיינים בקיטוע המשפטים, רצף אסוציאטיבי וסגנון לשוני גבוה ועשיר נמצאים גם תיאורי המרחב המדויקים והמורכבים של ס. יזהר, כמו למשל בדוגמה הבאה:
אותה ציפור תהויה, שברגבי השדה, עפרוני מצויץ כמדומה, שהייתה מצווצת הברות בודדות כמתוך תנומה מופרת וכמתוך תמהון לילי, הרגישה, כנראה, שמה שמתרחש בעולם מרובה הוא ממה שהייתה משערת, וכי על-כן ציחצחה מקורה וליקטה כל התחלותיה המקוטעות ושאפה רוח וצווחה ציוחת-התפעלות אחת עליזה וגבוהה – אני כאן! – ונשתתקה לרגע, והתחילה מגדת בהתלהבות כמה וכמה פסוקים, שוב שאפה רוח וידעה עוד דבר שהוא וחזרה ועצמה עיניה ואמרה שיר-מזמור שלם: חלף הלילה, גם אם עוד חושך. ועוד אמרה, קרוב היום ואם עוד לא אור, וגם אמרה, בוקר הנה בא, כמעט קט וזה יש! עורו, נרדמים, עורו נא! – כי אכן כבר הקיצו והתחילו עונים לה מעברים, קצת כה וקצת כה, ציוצים משתאים ומתחזקים, זה ממלא מה שזה מחסיר. וכנפיים התחילו חובטות בסילוד, ובא והיה רגע כאילו כל השדה כולו אמר צויצה מנותזת, קול-זמרה חד כשברי זכוכית נוצצים.
— עמ' 104

שם הספר

המשלט הקרוי בסיפור נ. ג. 244 מקבל את השם 'צקלג' על ידי ברזילי, אחד מן הלוחמים וחובב תנ"ך, אשר מזהה את הגבעה כצקלג המקראית של דוד המלך (עמ' 112). במהרה מבין ברזילי שטעה בזיהוי ומנסה לסובב את הגלגל לאחור ולתקן את טעותו, שנפוצה בינתיים בין חבריו (עמ' 163, 290, 740 ועוד), אולם השם הופך לפופולרי יותר ויותר עד שאפילו שרוליק המג"ד מכנה את המקום 'צקלג'.
ניתן לשער שהבחירה של ס. יזהר לקרוא לספר על שם טעות הזיהוי של ברזילי היא אירונית, וייתכן שהיא באה למתוח ביקורת על האופן בו כל גבעה בנגב הופכת לאתר היסטורי מקראי.

השפעות תרבותיות

דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל בזמן הוצאת הספר, העריך את ס. יזהר, אך טרח להודיע לו כי ספרו הארוך קשה לקריאה ושהוא הצליח להגיע רק עד עמוד 180.
במערכון 'פלמ"ח' של החמישייה הקאמרית שנכתב בשנות ה-90 ומופיע באוסף הירוק של החמישייה, מלגלגים על דמות הפלמ"חניק המהורהר ועל השימוש של גיבורי הרומן בשפה מליצית.
סדרת הטלוויזיה "היהודים באים" הקדישה מערכון לספר, בפרק האחד עשר של העונה השנייה.
מובאות מן הספר משמשות במילון אבן-שושן להדגמת מאות מילים ודרכי שיבוצן במשפטים.