הפארק הלאומי עץ יהושע

גאוגרפיה ובוטניקה

הפארק משתרע על שטח בן 3,200 קילומטרים רבועים בדרום-מזרח מדינת קליפורניה. 1,738 קילומטרים רבועים משטח זה מוגדרים אזור טבע בראשיתי, הרמה הגבוהה ביותר של הגנה על שטח טבעי. רוב שטח הפארק הוא מעל לגובה של 1,200 מטרים. הפארק משתרע על הגבול בין המחוזות סן ברנרדינו וריברסייד, וכולל חלקים משני מדבריות, כל אחד מהם הוא מערכת אקולוגית שמאפייניה נקבעים בעיקר על ידי קו הגובה: חלקו המערבי של הפארק, הגבוה יותר והגשום יותר, שייך למדבר מוהאבי, וחלקו המזרחי של הפארק, שגובהו מתחת ל-900 מטרים והוא נמוך וצחיח יותר מהחלק המערבי, שייך למדבר קולורדו (חלק ממדבר סונורה). הפארק כולל חלקים משישה רכסי הרים: רכס הרי ליטל סן ברנרדינו (Little San Bernardino Mountains) חוצה את הקצה הדרום-מערבי של הפארק, אחריו רכסי ההרים קוטונווד (Cottonwood Mountains), פינטו (Pinto Mountains), הקסי (Hexie Mountains) ואיגל (Eagle Mountains). רכסי הרים אלו הם חלק מרכסי טרנסוורס (Transverse Ranges), שכיוונם הכללי ממזרח למערב. כיוונו של הרכס האחרון והמזרחי ביותר בפארק, רכס קוקסקומב (Coxcomb Mountains), הוא צפון-דרום והוא חלק מפרובינציית אגן ורכס.

מדבר מוהאבי

חלקו המערבי של הפארק שייך למדבר מוהאבי הגבוה והקריר יותר. המדבר הוא בית הגידול המיוחד של Yucca brevifolia, עץ יהושע, שעל שמו קרוי הפארק. העץ גדל בפארק בפיזור משתנה מיערות צפופים ועד פרטים בודדים הגדלים במרחק זה מזה. בנוסף ליערות עץ יהושע מכיל החלק המערבי של הפארק כמה מתוואי הנוף הגאולוגיים המעניינים ביותר שניתן לראות במדבריות קליפורניה. תוואי הנוף הגאולוגיים השולטים בנוף זה הם הרים של סלע חשוף הנשברים בדרך כלל לגושי סלע רופפים. הרים אלו חביבים על מטפסים העוסקים בטיפוס מצוקים ובסקרמבלינג, המישורים שבין הרים אלו מיוערים בדלילות בעצי יהושע. יחד עם ערימות גושי הסלעים ותצורות הסלעים המכונות "סלע הגולגולת" (Skull Rock) יוצרים העצים נוף שלא מהעולם הזה.
עצי יהושע שולטים במרחבים הפתוחים של הפארק, אבל בינות למקבצי הסלעים גדלים אורן חד-מחטי (Pinus monophylla), ערער קליפורני (Juniperus californica), אלון טורבינלה (Quercus turbinella), אלון טאקר (Quercus john-tuckeri) ואלון מולר (Quercus cornelius-mulleri). תנאי האקלים הנוכחיים מעמידים חבורות צומח אלו תחת מועקה מכיוון שעד שנות ה-30 היה האקלים גשום יותר, ואז תנאי יובש וחום שגרמו לתופעת אגן האבק השפיעו גם על האקלים המקומי. מחזורי אקלים אלו אינם תופעה חדשה, אבל הצמחייה המקורית לא שבה לשגשג כאשר שבו מחזורי האקלים הגשומים יותר. ייתכן שההבדל נובע מפעילות אנושית. מרעה בקר הסיר חלק מהכיסוי הטבעי וגרם לו להיות עמיד פחות לשינויים. אבל הבעיה הגדולה יותר היא ככל הנראה מינים פולשים, כדוגמת ברומית הגגות (Bromus tectorum), מין פולש של דגניים שהובא בטעות, שבתקופות הגשומות ממלא את השטחים בין האורנים ועצי האלון. בתקופות יובש הם קמלים, אבל לא נרקבים במהירות. עקב כך השריפות הפורצות באופן טבעי חמות והרסניות יותר, והם קוטלות עצים שהיו מצליחים אחרת לשרוד. כשהאזור מתחדש שוב יוצרים העשבים הפולשים שכבת דשא עבה המקשה על נבטי האורן והאלון להכות שורש.

מדבר קולורדו

החלק המזרחי של הפארק מתחת לגובה של 900 מטרים שייך למדבר קולורדו. המדבר הוא בית גידול לשיחי לראה משולשת, Fouquieria splendens (בספרדית ובאנגלית Ocotillo), אמברוסיה שיחית (Ambrosia dumosa) ובתה מעורבת כולל יוקה ומין הקקטוס Cylindropuntia bigelovii (באנגלית Cholla cactus). באזורים מסוימים הקקטוס גדל בצפיפות כה גדולה שהוא נראה כגן טבעי. חלק התחתון של עמק קואצ'לה הוא בצדו הדרום-מזרחי של הפארק שבו גדלים עשבים על הקרקע חולית ויש בו דיונות מדבריות.
הדקל וושינגטוניה חוטית (Washingtonia filifera), היחיד הגדל טבעי בקליפורניה, גדל באופן טבעי בחמשת נאות המדבר שבפארק, אזורים נדירים שבהם יש מים כל השנה ושפע של חיות בר.

גאולוגיה

הסלעים העתיקים ביותר, בהם גנייס פינטו מהפרקמבריון, הם בני 1.65 עד 1.4 מיליארד שנים. הם נחשפו על פני השטח בהרי קוטונווד (Cottonwood Mountains), הרי פינטו (Pinto Mountains) והרי איגל (Eagle Mountains). מאוחר הרבה יותר מלפני 250 מיליון שנים ועד לפני 75 מיליון שנים, דחקו תנועת לוחות טקטוניים חומר געשי כלפי פני השטח באזור זה ויצרו סלעי גרניט, כולל מונזוגרניט הנפוצים באזור ארץ הפלאות של הסלעים (Wonderland of Rocks), חלקים של הרי פינטו, איגל וקוקסקומב (Coxcomb Mountains), ובמקומות אחרים. בסופו של דבר חשפה סחיפה את הסלעים הקשים יותר, גנייס וגרניט, ברמות ושחקה את הסלעים הרכים יותר לחומר מפורר שמילא את הקניונים והאגנים שבין הרכסים. חומר מפורר זה שנע בהשפעת כוח הכבידה ופעולת המים יצר מניפות סחף במוצא הקניונים כמו גם בחאדות כאשר נוצרות מניפות סחף חופפות.
צורתן של התצורות בפארק הלאומי עץ יהושע מושפעת בחלקן ממי התהום, שהסתננו דרך הסדקים הכמעט מלבניים של המונוזוניט ושחקו את הפינות והקצוות של גושי הסלע ובשל שיטפונות בזק, שסחפו את הקרקע שכיסתה את הסלעים והותירו ערימות של גושי סלע מעוגלים. ערימות גושי סלע בולטות אלו מכונות הרי בדד.
מתוך ששת גושי ההרים בפארק, חמישה — הרי ליטל סן ברנרדינו, הקסי (Hexie), פינטו, קוטונווד ואיגל — הם חלק מרכסי טרנסוורס (Transverse Ranges), שכיוונם הכללי ממזרח למערב באזורים בין הרי איגל במזרח ואיי התעלה של קליפורניה במערב. כוחות טקטוניים לאורך המערכת של העתק סן אנדראס דחסו והרימו חומר מקרום כדור הארץ שיצרו רכסים אלו. העתק סן אנדראס עובר דרומית-מערבית לפארק, אבל העתקים מקבילים כולל העתקי דילון (Dillon), בלו קאט (Blue Cut) ופינטו (Pinto) חוצים דרך הפארק, והתנועות ביניהם גרמו לרעידות אדמה. כיוונו של הרכס המזרחי ביותר בפארק, רכס קוקסקומב, הוא צפון-דרום והוא חלק מפרובינציית אגן ורכס.

עד 1870

התושבים הראשונים המוקדמים של האזור שהפך לימים לפארק הלאומי עץ יהושע היו אנשי תרבות פינטו (Pinto Culture), שחיו וצדו כאן בין 8000 ל-4000 לפנה"ס. כלי האבן וחודי החניתות שלהם, שהתגלו באגן פינטו (Pinto Basin) בשנות השלושים של המאה ה-20, מעידים על כך שהם צדו חיות וליקטו צמחים עונתיים, אבל מעט מאוד ידוע עליהם. תושבים מאוחרים יותר היו בני שבטי הסראנו , הקאווייה (Cahuilla) והצ'מהואווי. כל בני שלושת השבטים חיו לעיתים בכפרים קטנים ליד מים או בקרבתם, ובמיוחד בנווה המדבר של מארה (Oasis of Mara), היישוב טוונטיניין פאלמס (Twentynine Palms) של ימינו. הם היו ציידים-לקטים שתזונתם הייתה בעיקר מזונות צמחיים בתוספת חיות ציד קטנות, דו-חיים וזוחלים. הם השתמשו בצמחים אחרים לייצור תרופות, קשתות וחצים, סלים וחפצים אחרים של חיי היום-יום.
קבוצה רביעית, בני המוהאבי, השתמשה במשאבים המקומיים כאשר בני השבט הלכו לאורך הדרכים שבין נהר הקולורדו לחוף האוקיינוס השקט. קבוצה קטנה של בני כל ארבעת השבטים מתגוררים כיום באזור הסמוך לפארק, קבוצת 29 עצי הדקל של האינדיאנים של המיסיון של קליפורניה (Twenty-Nine Palms Band of Mission Indians of California), צאצאים של הצ'מהואווי, הם בעלים של שמורת האינדיאנים בטוונטיניין פאלמס.
בשנת 1772 הייתה קבוצה של ספרדים בראשות פדרו פאחס (Fages) לאירופאים הראשונים שראו את עץ יהושע שעה שרדפו אחרי ילידים שהמירו את דתם לנצרות ונמלטו ממיסיון בסן דייגו. בשנת 1823, השנה שבה זכתה מקסיקו לעצמאות מספרד, הגיעה משלחת מחקר מקסיקנית מלוס אנג'לס (אז בטריטוריה אלטה קליפורניה), מזרחה עד הרי איגל, כיום חלק מהפארק הלאומי. שלוש שנים לאחר מכן הוביל ג'דדיה סמית קבוצה של ציידי פרוות וחוקרים אמריקאים לאורך שביל מוהאבי הסמוך, ואחרים באו בעקבותיו. שני עשורים לאחר מכן, הביסה ארצות הברית את מקסיקו במלחמת ארצות הברית-מקסיקו (1848-1846) והשתלטה על כמחצית משטחה המקורי של מקסיקו, כולל קליפורניה והפארק העתידי.

אחרי 1870

משנות ה-70 של המאה ה-19 החלו בוקרים להביא בקר למרעה של העשבים הגבוהים שצמחו בשטח הפארק העתידי. ב-1888 הגיעה לאזור כנופיה של גונבי בקר בסמוך לנווה המדבר של מארה. בראשם עמדו האחים ויליאם וג'יימס מקהני (James. B. and William S. McHaney). הם החביאו את הבקר הגנוב בקניון קטן באתר המכונה "מחנה הפרה" (Cow Camp). בכל רחבי האזור חפרו חוואים בארות ובנו מאגרים למי גשמים המכונים "מכלים" ("tanks") כדוגמת המכל הלבן (White Tank) וסכר ברקר (Barker Dam). ב-1900 בנה הכורה והבוקר ק. או. ברקר (C. O. Barker) את סכר ברקר המקורי, מאוחר יותר הגביה החוואי ויליאם "ביל" קיז (William "Bill" Keys) את הסכר. רעיית בקר נמשכה ברחבי הפארק עד 1945. סכר ברקר נוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1975.
בין שנות ה-60 של המאה ה-19 לשנות ה-40 של המאה ה-20 פעלו בשטח הפארק העתידי כ-300 מכרות, רובם קטנים. מהמכרה המצליח ביותר, מכרה הסוס האבוד (Lost Horse Mine), הופקו זהב וכסף בשווי של 5 מיליון דולרים של ימינו. הבעלים המקוריים של מכרה הסוס האבוד, ג'וני לנג (Johnny Lang) ואחרים, התקינו ציוד ריסוק סלעים בן שני ראשים לעבד עפרה באתר, והבעלים הבאים, ג', ד' ריאן (J.D. Ryan), החליף את ציוד הריסוק למכונת ריסוק בת 10 ראשים מופעלת בקיטור. ריאן שאב מים מהחווה שלו אל המכרה וחטב עצים מההרים הסמוכים להרתיח את המים ליצירת קיטור. מרבית המבנים הקשורים למכרה התמוטטו מאז, ומסיבות של בטיחות סתם שירות הפארקים הלאומיים את פיר המכרה, שהתמוטט. מכרה מלכת המדבר (Desert Queen Mine) בחוות מלכת המדבר (Desert Queen Ranch) שבבעלותו של ביל קיז היה מכרה זהב פרודוקטיבי נוסף. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 קנה קיז מכונת ריסוק בת שתי ראשים הפועלת על בנזין (Wall Street Mill), והעביר אותה לחוותו על מנת לעבד עפרה. החווה ומתקן עיבוד העפרה נוספו למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1975, והמכרה נוסף ב-1976. בחלק מהמכרות באזור הפארק הופקו נחושת, אבץ וברזל.
ב-10 באוגוסט 1936 אחרי שמינרווה הויט (Minerva Hamilton Hoyt) ואחרים שכנעו את ממשלת המדינה והממשל הפדרלי להגן על האזור, השתמש נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט בסמכותו על בסיס חוק העתיקות מ-1906 והכריז על הקמת המונומנט הלאומי עץ יהושע (Joshua Tree National Monument). השטח המוגן על ידי המונומנט הלאומי היה 3,340 קילומטרים רבועים. ב-1950 הוקטן שטח המונומנט ב-1,173 קילומטרים רבועים על מנת לפתוח שטחים נוספים לכרייה. המונומנט שודרג למעמד של פארק לאומי ב-31 באוקטובר 1994 כאשר הקונגרס של ארצות הברית אישר את הצעת החוק חוק הגנת המדבר של קליפורניה של 1994 (California Desert Protection Act), שאף הוסיף 946 קילומטרים רבועים לשטח הפארק.

תיירות

בפארק מבקרים בממוצע מעל ל-2.5 מיליון תיירים מדי שנה, מקום 11 ברשימת הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. הפעילות המוצעת בפארק כוללת סיורים רגליים, סיורים גאולוגיים, נהיגה בדרכי עפר, רכיבה על אופניים, רכיבה על סוסים, טיפוס מצוקים, צפרות, צפייה בפרחי בר, צפייה בכוכבים ואסטרונומיה, צילום ומחנאות.

אזור טבע בראשיתי

מתוך השטח בן 3,200 הקילומטרים הרבועים של הפארק הוגדרו 1,739 קילומטרים רבועים כאזור טבע בראשיתי (Wilderness), והוא מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים בהתאם לחוק אזורי הטבע הבראשיתיים (Wilderness Act). שירות הפארקים מחייב רישום לשהייה בלילה במקומות ספציפיים. דרישות אחרות כוללות שימוש בתנור נייד, משום שאש גלויה אסורה, ושימוש בטכניקת המחנאות אל תשאיר עקבות (Leave No Trace). אף שאסור להשתמש באופניים באזורי טבע בראשיתיים, מותרת הרכיבה על סוסים, אבל חייבים לקבל אישור לסייר באזורים המרוחקים. קליטה סלולרית כמעט ולא קיימת באזורים אלו, ואין להסתמך עליה כשמבקרים בפארק.