google/wiki40b huggingface dataset:
הכוחות המזוינים של ירדן

היסטוריה

הצבא המאורגן הראשון בירדן הוקם ב-22 באוקטובר 1920 ונקרא "כוח נייד", כוח האדם מנה אז 150 אנשים תחת פיקודו של קפטן בריטי בשם פרדריק ג'רארד פיק . עד אוקטובר 1923 מנה הכוח כ-1,000 אנשים ושמו שונה ללגיון הערבי. במקביל, ב-1 באפריל 1926, הוקם חיל הספר העבר-ירדני שהורכב מ-150 אנשים אשר רובם הוצבו בגבולות עבר הירדן.
ב-1939, ג'ון באגוט גלאב הפך למפקד הלגיון ושירת בתפקיד עד שחרורם של הקצינים הבריטיים מתפקידם במרץ 1956.
הכוחות של ירדן הוקמו ב-1 במרץ 1956 על בסיס הליגיון הערבי. באותה תקופה, המלך חוסיין רצה להרחיק את עצמו מהבריטים ולהפריך את הטענה לאומנים ערבים שג'ון באגוט גלאב, מפקדו של הליגיון הערבי, היה שליט ירדן בפועל. גלאב שוחרר מתפקידו באותו היום, והוחלף על ידי ראדי ענב, המפקד הערבי הראשון של הליגיון הערבי.

כוחות המבצעים המיוחדים

במהלך השנים, הפיתוח של הכוחות המבצעים המיוחדים היה משמעותי ביותר, ובכך גדלה היכולה של הכוחות להגיב במהירות לאירועים המאיימים על ביטחון המדינה, וכן לאפשר אימונים של כוחות מיוחדים מהעולם.
ירדן התקינה במפקדה מערכת מתוחכמת הכוללת בקרה, מחשבים, תקשורת, מודיעין ואמצעי סיור ותצפית (C4ISR). המערכת צפויה לשפר את יכולת הפעולה ההדדית בין הכוחות המזוינים וגם בין ירדן וכוחות קואליציה, ובנוסף לתרום לשיפור מערכת ההגנה האווירית של ירדן.
במטרה להתמודד טוב יותר עם איומים, ירדן ביצעה ארגון מחדש בכוחות המזוינים שלה. ניתן דגש גדול יותר על תגובה מהירה וכוחות מיוחדים. פיקוד המבצעים המיוחדים (JSOC) הוקם באמצע שנות ה-90 והתמקד גם בביטחון הפנימי של ירדן, וגם בהגנה על הגבולות. אחריות שנוספה מאוחר יותר לפיקוד, כוללת מניעת הברחות מתוחכמות מגבול עיראק, מניעת הסתננות פעילי טרור מסוריה, וכן דגש על הגבול המשותף עם ישראל.

מודיעין

מינהל המודיעין הכללי של ירדן נחשב לאחד מסוכנויות המודיעין הטובות במזרח התיכון, ולטוב ביותר בעולם הערבי. משימתו היא לשמור על הממלכה ההאשמית בהנהגתו של המלך ירדן, כמו גם ההגנה על חירויות והשמירה על הדמוקרטיה במדינה. בפועל, הסוכנות ידועה בשל פעילותה הנרחבת בירדן ובכל רחבי המזרח התיכון, כמו גם בשיתוף הפעולה שלה עם גורמים אמריקאים, בריטים, וגורמי מודיעין ישראלי.

שמירה על השלום

הכוחות המזוינים של ירדן לוקחים חלק פעיל בכוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות. ירדן מדורגת גבוה בהשוואה למדינות אחרות, בחלקה במשימות לשמירה על השלום. ההשתתפות הירדנית באזורים השונים של כוחות האו"ם במשימות לשמירת השלום, בתי חולים ומשקיפים בינלאומיים, מוערך ב-61,611 קצינים וחיילים, החל מ-1989 באנגולה. ירדן תרמה הכי הרבה חיילים, אחרי בריטניה וצרפת, לכוחות האו"ם ביוגוסלביה ושלחה בין השנים 1993-1996 שלושה גדודים המהווים כ-3,000 חיילים.
קונווי (מחוז)

גאוגרפיה

מחוז קונווי גובל מצפון עם הים האירי, ממזרח הוא גובל עם מחוז דנבישייר ומדרום ומערב הוא גובל עם מחוז גוויניד'. עורקי התחבורה העיקריים ברחבי המחוז הם קו הרכבת העובר לאורך החוף הצפוני, כביש ה-A55 העובר גם הוא לאורך החוף הצפוני, כביש ה-A470 אשר חוצה את המחוז מצפון בקונווי לדרום בבטווס סי קוייד ופסטיניוג. בנוסף, כביש ה-A5 חוצה את המחוז האזור מרכזו ממזרח למערב.
מעבר לרצועת החוף בצד הצפוני של המחוז, פנים המחוז מאופיין באזורים הרריים כאשר בחלקו הדרומי מכיל המחוז חלק משטחי שמורת סנודוניה. בחלקו הצפוני של המחוז מרוכזת רוב האוכלוסייה שלו באזור שפך נהר הקונווי וחצי האי קרודי'ן.
מלבד עיר הבירה של המחוז קונווי (Conwy) עם 14,208 תושבים, ערים ועיירות נוספות המחוז כוללות את קולווין ביי (Colwyn Bay) עם 30,742 תושבים, ל'נדידנו (Llandudno) עם 20,710 תושבים, אברגלי (Abergele) עם 10,577 תושבים, קינמל ביי (Kinmel Bay) עם 7,864 תושבים, רוס-און-סי (Rhos-on-Sea) עם 7,110 תושבים, דוויגיפולקי (Dwygyfylchi) עם 3,857 תושבים, ל'נביירפכן (Llanfairfechan) עם 3,755 תושבים, דגנווי (Deganwy) עם 3,700 תושבים, ל'נרוסט (Llanrwst) עם 3,037 תושבים, ל'נספיין (Llysfaen) עם 2,652 תושבים, ל'נסנפריד גלן קונווי (Llansanffraid Glan Conwy) עם 2,290 תושבים, ל'נדולס (Llanddulas) עם 1,572 תושבים, ל'נסאנן (Llansannan) עם 1,291 תושבים, ובטווס-אי-קוייד (Betws-y-Coed) עם 564 תושבים.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–הרפובליקה של קונגו

היסטוריה

היחסים בין שתי המדינות היו לבביים בזמן שלטונו של מובוטו ססה סקו.
בעשור השני למאה ה-21 החלה מתיחות בין השתיים. בשל הסתננות מורדים דרך הגבול המשותף, מאשימה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו את שכנתה בכך שלא דאגה לסידורי אבטחה טובים בגבול בין השתיים. לעומת זאת, טוענת הרפובליקה של קונגו ששכנתה מתערבת בענייניה הפנימיים אך לא עושה דבר בנוגע לטיפול בבעיותיה הפנימיות שלה עצמה.
עוד דבר שהרגיז מאוד את הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הוא שהרפובליקה של קונגו לא מסגירה אליה מורדים שארגנו וביצעו פיגועי טרור ובמקום זאת נותנת להם מקלט מדיני.
ללא חשש

מצב השימור ללא חשש (באנגלית: Least concern" LC") הוא מצב השימור הקל ביותר ברשימה האדומה של IUCN המתאר את המינים שאינם עומדים בפני הכחדה ממשית. מינים אלה אינם מצריכים כמעט שימור, למעט אלה העלולים לרדת עד המצב הבא של "קרבה לסיכון". הקטגוריה אינה כוללת מינים שהם רבים במספרם בטבע אבל לא נבדק מספיק שהמין עצמו לא בסכנה בכלל, או שהמין לא עלול להיפגע בעתיד. הבדיקה של מצב שימור זה מצריכה שיהיו 20% בלבד לסיכון הכחדה של כלל האוכלוסייה בטבע. סיכון נוסף יוריד את המין למצב "קרוב לסיכון".
הרבה מאוד מינים קיימים בקבוצה זו, הכוללת חיות הנפוצות בטבע בכמויות כמו עכברים, דרורים וחגבי הארבה וכן האדם עצמו. היא כוללת גם את החיות הנמצאות סביבו בערים (רק חיות בר שלא בויתו), חיות המתרבות בכמויות מספיקות או עם תחומי אוכלוסייה גדולים וגם חיות שנעשו מאמצים להציל אותם מסכנת הכחדה גדולה - למשל הלווייתן גדול-הסנפיר שניצל מסכנת הכחדה.
חלק מהחיות עדיין פגיעות, למרות שהם במצב זה. אוכלוסיית הזאבים בפארקים באמריקה, ספגה מכה עקב פגיעה מהם מציד, הרעלה וכהגנה מצד חקלאים המגנים על עדריהם. בפארק ילוסטון הושמדו כל הזאבים עד לשנת 1995 שאז הם חזרו לפארק והחלו להתאושש. עד היום הזאבים הם יצורים מוגנים בחוקה האמריקאית, למרות שיש הרבה מהם גם ברחבי אירופה ואסיה והם רחוקים מלהיכחד.
סמואל בושאר

סמואל בושאר (בצרפתית: Samuel Bochart‏; 30 במאי 1599 - 16 במאי 1667) היה מזרחן צרפתי וחוקר המקרא, כומר בכנסייה הרפורמית הצרפתית .
בושאר היה תלמידו של תומאס ארפניוס , ורבו של פייר דניאל אואה.
לשני כרכי ספרו "Geographia Sacra seu Phaleg et Canaan" (גאוגרפיה של ארץ כנען, קן 1646) נודעה השפעה עמוקה על פרשנות המקרא במאה ה-17.
שאטר איילנד

עלילה

בשנת 1954 מגיעים שני מרשלים מארצות הברית טדי דניאלס (לאונרדו דיקפריו), גיבור מלחמה עטור  צל"שים שהשתתף בשחרור מחנה הריכוז דכאו ובהוצאה להורג של 50 מהשומרים שם (דבר אשר השפיע קשות על מצבו הנפשי) ביחד עם שותפו צ'אק (מארק רופאלו) לבית החולים הפסיכיאטרי "אשקליף", שבתוך בית כלא אשר נמצא על שאטר איילנד. הם מגיעים על מנת לחקור את היעלמותה של המטופלת רייצ'ל סולנדו, אשר נעלמה מתאה הנעול. דוקטור ג'ון קולי (בן קינגסלי), הפסיכיאטר הראשי, מספר להם כי רייצ'ל אושפזה לאחר שהטביעה את שלושת ילדיה, וכעת היא איננה שפויה ומאמינה כי היא עדיין בביתה וילדיה עדיין בחיים.
טדי מתשאל את כל צוות העובדים במקום, למעט את דוקטור שיאן, הפסיכיאטר האחראי על רייצ'ל, אשר יצא לחופשה ביום שבו נעלמה. חיפושיו של טדי ברחבי האי אחר רייצ'ל, ואחר תאוריית קשר שהגה בנוגע למתרחש על האי, מובילים אותו אל מגדלור, בו הוא מגלה להפתעתו את קולי. הרופא מספר לטדי כי רייצ'ל איננה קיימת כלל, וכי הוא (טדי) המציא אותה, מאחר שהוא עצמו חולה נפש המטופל במתקן שבאי. שמו האמיתי הוא אנדרו ליידיס, אדם אשר שנתיים קודם לכן רצח את אשתו לאחר שזו הטביעה את שלושת ילדיהם, ומאז הוא מאושפז בשאטר איילנד. מאז איבד את שפיותו הוא יצר לעצמו עולם דמיוני בו הוא מגלם שוטר גיבור, על מנת להתמודד עם הטראומה הנפשית. טדי מגלה עוד כי מי שהוא חשב שהיה שותפו, צ'אק, הוא לכאורה ד"ר שיאן, רופאו המטפל.
קולי ושיאן מסבירים לאנדרו כי אם לא יחלים, מנהל בית הכלא יורה כי יעבור לובוטומיה. זכרונו של אנדרו חוזר אליו ובכך מתאפשר לו להתמודד עם העבר, אולם מאוחר יותר הוא חוזר להתנהג כטדי. קולי נאלץ לשלוח את אנדרו לטיפול, אך רגע לפני כן אנדרו שואל את שיאן האם היה מעדיף לחיות כמפלצת או למות כאדם טוב. בכך הוא משאיר את הסוף פתוח, ולא ניתן לדעת האם אנדרו הוא טדי (או מאמין בכך), או מעמיד פנים.
מרד שייז

מרד שייז היה מרד איכרים אלים במרכז ומערב מסצ'וסטס, ארצות הברית. המרד פרץ ב-29 באוגוסט 1786 עד לינואר 1787 עם מעצרם של למעלה מ-1,000 מורדים. המרד נקרא על שמו של דניאל שייז, ותיק מלחמת העצמאות האמריקאית, שהיה אחד מראשי המרד. 

האיכרים מחו על הנטל שהוטל עליהם בעקבות מלחמת העצמאות האמריקאית, נטל שנבע מאובדן הכנסות בזמן הלחימה והכספים אותם הם השקיעו בלחימה נגד אנגליה. כוונת המרד הייתה להקל במיסים והחובות ובעיקר על חוסר מימוש של אגרות החוב אותן הנפיקה הנהגת המושבות בזמן המלחמה באנגליה. האיכרים עלו לבית המשפט בבוסטון במטרה לשרוף את רישומי החובות שבו אולם המיליציות המקומיות של בוסטון דיכאו את המרד.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית מכרה הממשלה המרכזית אגרות חוב לתושביה כדי לממן את המאמץ המלחמתי. לאחר המלחמה התברר שהמדינה אינה יכולה לעמוד בתשלום אגרות החוב, שכן לא הייתה לה הסמכות לגבות מיסים מתושבי שלוש-עשרה המושבות העצמאיות. המוני תושבים החזיקו באגרות חוב שלא ניתנו למימוש. רוב התושבים מכרו אותם לבסוף לספסרים בחצי חינם. ספסרים אלו עשו הון רב כאשר קמה ארצות הברית כפדרציה, ואז יכלה לשלם את ערכן הנקוב של אגרות החוב. 
המרד התרחש בזמן כינוס ועידת אנאפוליס במרילנד. בוועידה התכנסו ראשי הקונפדרציה של אמריקה למען ויסות הסחר והמסחר בין המושבות. כאשר הגיעה אליהם הידיעה על המרד, דרש ג'ורג' וושינגטון, לימים נשיאה הראשון של ארצות הברית, לדכא את המרד בכוח. אולם על פי הסכם הקונפדרציה האמריקאית לממשלה המרכזית לא הייתה הזכות להתערב בעניינים שבתוך המושבות. לאחר המרד קיבלו את ההחלטה ובראשם ג'ורג' וושינגטון שהקונפדרציה חלשה מדי מכדי להתמודד עם בעיות המושבות ולכן יש צורך בהחלפת התשתית ובהקמת גוף ריכוזי חזק יותר. לשם כך התאספה ועידת הקונגרס שכונתה 'הוועידה המהוללת' בה הוחלט על כינון חוקה וממשלה מרכזית 'של העם, בידי העם ולמען העם'. לפי היסטוריונים רבים, המרד היה זרז להקמת ארצות הברית כפדרציה וכינון החוקה האמריקאית.
בריח פתיל

בריח פתיל (באנגלית: matchlock) הוא המנגנון המכני הראשון להצתת מטען אבק השריפה (התחמיש) של רובים ואקדחים נטעני־לוע, שהומצא באירופה בתחילת המאה ה-15. עד אז אחזו ביד אחת ברובה וביד השנייה קרבו פתיל הצתה בוער אל אגן ההצתה שלו. המנגנון הותיר את שתי הידיים חופשיות לאחוז בכלי הירי, והיורה יכול היה לרכז את מבטו במטרה. מצת הפתיל היה בנוי מזרוע מעוקלת על ציר שנקראה "סרפנטינה". הזרוע אחזה בקצהַ הקדמי פתיל הצתה בעל בעירה איטית. "לחיצה על ההדק" סובבה את הסרפנטינה וקרבה את הקצה הבוער של הפתיל אל אגן ההצתה; אבק השריפה באגן התלקח, והאש התפשטה דרך קדח פנימי אל מטען אבק השריפה הראשי בתוך הקנה והציתה אותו. מצת הפתיל מזוהה בעיקר עם רובי המוסקט, והוא נותר בשימוש עד המצאת מצת החלמיש (flintlock) במאה ה-17. בריח פתיל נותר בשימוש לצד בריח החלמיש, אך נעלם בהדרגה עד המחצית הראשונה של המאה ה-18.
ארון ביינס

נעורים וקריירת מכללות

ביינס נולד בעיר גיזברן שבניו זילנד וגדל בקיירנס שבאוסטרליה. הוריו הם ניו זילנדים אך הוא מזהה עצמו כאוסטרלי.
בשנים 2005–2009 למד ושיחק ביינס באוניברסיטת המדינה של וושינגטון בארצות הברית. הוא רשם בארבע עונות בליגת המכללות ממוצע של 8.7 נקודות ו-5.4 ריבאונדים למשחק. בשנתו האחרונה השיג ממוצע של 12.7 נקודות ו-7.5 ריבאונדים. הוא לא נבחר בדראפט ה-NBA.

באירופה

ב-2009 הצטרף לריטאס וילנה מליטא וזכה עמה באליפות ובגביע ליטא. ב-2010 עבר למועדון הכדורסל אולדנבורג מליגת העל הגרמנית, ב-2011 עבר לקבוצת איקרוס קליתאה מליגת העל היוונית וב-2012 עבר לאולימפיה ליובליאנה מסלובניה.

בליגת ה-NBA

בינואר 2013 חתם ביינס בסן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA. בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק לסירוגין גם באוסטין ספרס מליגת הפיתוח. בעונת 2013/2014 זכה עם סן אנטוניו באליפות ה-NBA. ביולי 2015 הצטרף לדטרויט פיסטונס ושיחק במדיה במשך שתי עונות. ביולי 2017 חתם בבוסטון סלטיקס.
לקראת עונת 2019/2020 הועבר בטרייד לפיניקס סאנס.

בנבחרת אוסטרליה

ביינס חבר בנבחרת אוסטרליה בכדורסל מ-2009. הוא סיים עם הנבחרת במקום השני באליפות אוקיאניה ב-2009 ובמקום העשירי באליפות העולם ב-2010. ב-2011 זכה עם הנבחרת במקום הראשון באליפות אוקיאניה, בטורניר בו רשם 7.7 נקודות ו-5.7 ריבאונדים בממוצע למשחק. ב-2012 סיים עם הנבחרת במקום השביעי באולימפיאדת לונדון, והשיג 7.5 נקודות ו-3.3 ריבאונדים למשחק. בגביע העולם בכדורסל 2014 היה השחקן הבולט בנבחרת שסיימה במקום ה-12, הוא הוביל את הקבוצה עם 16.8 נקודות ו-7 ריבאונדים בממוצע למשחק. ב-2016 סיים עם הנבחרת במקום הרביעי באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו לאחר הפסד בקרב על מדליית הארד לספרד, בטורניר רשם ממוצע של 9.6 נקודות ו-5.8 ריבאונדים למשחק.
מקדשי אבו סימבל

בנייה

מקדשים אלה הוקמו בידי הפרעונים סתי הראשון ורעמסס השני, בין השנים 1284 לפנה"ס ל-1264 לפנה"ס לערך. המקדשים הוקמו לזכר המלחמה עם החיתים בקרב קדש על האורונטס בשנת 1289 לפנה"ס לערך, שהסתיימה ללא הכרעה צבאית, אבל המצרים הציגו אותה כניצחון.
הקומפלקס המדובר הוא אחד משישה מקדשים חצובים בסלע שנבנו בנוביה במהלך כהונתו של רעמסס השני, אשר נבנו על-מנת להרשים את שכנותיה הדרומיות של מצרים וכן לחזק מחדש את הדת במצרים.

מיקום מחדש

בשנת 1959, החל מבצע תרומות בינלאומי לשימור המבנים בנוביה. השרידים הללו, שהם הדרומיים ביותר לאותה ציוויליזציה מצרית עתיקה, נמצאו תחת סכנה ממשית בעקבות הצטברות מי הנילוס מדרום לסכר אסואן (אשר נבנה בדיוק למטרה זו – אגירת המים מדרומו).
מבצע ההצלה של מקדשי אבו סימבל החל ב-1964, ועלותו נאמדת בכ-40 מיליון דולר. בין 1964 ו-1968, האתר כולו נחתך לבלוקים גדולים, פורק וכונס מחדש באתר חדש – 65 מטר גבוה יותר ו-200 מטר הרחק מהנילוס על-מנת להצילו משקיעה באגם נאצר בשעה שזה הלך והתמלא מאחורי הסכר, באחד המבצעים שנמנה עם ההישגים הגדולים והחשובים ביותר של ההנדסה הארכאולוגית בימינו.
אחת התוכניות הראשונות לשימור המקדשים הייתה בנייה של חלון זכוכית ענק שיקיף את המקדשים מכל עבריהם ולתוכם אפשר יהיה להוריד תיירים דרך פתח עילי, אך התוכנית הזו לא מומשה מעולם.

המקדש הגדול באבו סימבל

שער הכניסה למקדש נמצא בין שני פילונים. המעבר בין שני הפילונים היה כמו כניסה לתוך נקיק תלול ועמוק במדבר. בסמוך לפילונים מוצבים פסלים ענקיים המגדירים את הכניסה למקדש. אלה הם ארבעה פסלים של רעמסס השני כביכול. בין רגליו של הפרעה מוצגים בני משפחתו בגודל זעיר ביחס אליו, סמל לכך שפרעה נישא מכל אדם. מעל פתח הכניסה ישנו פסל של האל אמון (רע).

המקדש הקטן באבו סימבל

מקדש זה הוקדש למלכה נפרטרי אשתו החשובה של רעמסס השני ולאלה חתחור. המקדש שוכן 100 מטר צפון-מזרחית למקדש הגדול. זו הייתה הפעם השנייה בהיסטוריה של מצרים העתיקה שמקדש הוקדש למלכה, הפעם הראשונה הייתה המקדש שאחנתון בנה לאשתו נפרטיטי. על אחת הקשתות במקדש רשומה הכתובת "מקדש שהוא מונומנט גדול ואדיר למלכה המלכותית הגדולה נפרטרי מריאטמות, למען השמש שתאיר, נתנה חיים ואהובה"
על קשת אחרת רשומה הכתובת הבאה:"המלך של דרום וצפון מצרים, רעמסס; הוא שבנה את המקדש על ידי חפירה בהר, העבודה לנצח בנוביה, שהמלך של דרום וצפון מצרים עשה עבור האישה המלכותית הגדולה נפרטרי מריאטמות בנוביה, לנצח נצחים"
בחזית המקדש במרכזו נמצא הפתח למקדש, מכל צד ניצבים שלושה פסלים ענקיים בגודל מעל 10 מטר. במרכז של כל שלישית פסלים נמצא פסל ענק של נפרטרי, הפסלים זהים בגודלם לפסלי רעמסס השני. דמותה של נפרטרי מוצגת מחזיקה בידה כלי נגינה סיסטרום (רעשן), לבושה בשמלה ארוכה, ועל ראשה עיטור האופייני לאלה חתחור, קרני פרה המקיפים את גלגל השמש. בתוך המקדש נמצא היפוסטיל הנתמך על ידי ששה עמודים, המעוטרים על ידי סצנות המראות את נפרטרי משקשקת בסיסיטרום יחד עם האלים הורוס, ח'נום וח'ונסו ועם האלות חתחור, איזיס, מע'ת, מות ותאורת.
כנפיים (סרט)

עלילה

ג'ק פאוול (צ'ארלס "באדי" רוג'רס) ודייוויד ארמסטרונג (ריצ'רד ארלן) הם יריבים בעיירה אמריקאית קטנה, ושניהם נלחמים על ליבה של סילביה לואיס היפה (ג'ואניה רלסטון). ג'ק לא מבין ששכנתו, מרי פרסטון (קלרה בואו), מאוהבת בו. שני הבחורים הצעירים מתגייסים לשרת כטייסי קרב בחיל האוויר. כשהם עוזבים למחנה האימונים, ג'ק טועה לחשוב שסילביה מעדיפה אותו, והיא טובת לב מדי כדי להשלות אותו, אך מנגד מגלה לדייוויד שהיא אוהבת אותו.
בטירונות, ג'ק ודייוויד מצוותים יחד. שותפם לאוהל הוא צוער וויט (גרי קופר), אולם היכרותם איתו היא קצרה, כאשר וויט נהרג בהתרסקות מטוס באותו היום. במהלך האימונים הקשים שהם עוברים יחדיו, שני הבחורים הופכים מאויבים לחברים הכי טובים. אחרי סיום האימונים הם נשלחים להילחם בכוחות הגרמניים שבצרפת.
מרי מתגייסת למאמץ המלחמתי בתור נהגת אמבולנס. כשהיא בפריז, היא מגלה שג'ק בחופשה שם. היא מוצאת אותו, אבל הוא שיכור מדי מכדי לזהות אותה. היא מכניסה אותו למיטה, אבל כששני שוטרים צבאיים מתפרצים לחדר כשהיא מחליפה בתמימות את השמלה ששאלה למדיה באותו חדר, היא מאולצת להתפטר ולחזור לאמריקה.
הסיפור מגיע לשיאו בקרב סן-מייל המפורסם. מטוסו של דייוויד מיורט והוא נחשב למת. הוא, בכל אופן, שורד את ההתרסקות, גונב מטוס גרמני, וממריא חזרה לבסיסו. בצירוף מקרים טרגי, ג'ק, שרוצה לנקום את מות חברו, מזהה את המטוס הגרמני שבו טס דייוויד ומיירט אותו. כשג'ק נוחת כדי לקחת מזכרת מהמטוס הוא מזועזע לגלות מה עשה, אבל לפני שהוא מת, דייוויד סולח לחברו.
לאחר המלחמה, ג'ק חוזר הביתה ומתקבל כגיבור. כשהוא מחזיר את חפציו של דייוויד להוריו האבלים, אמו מאשימה את המלחמה ולא את ג'ק במות בנה. ג'ק פוגש שוב את מרי ומבין שאותה הוא אוהב.

פרסי אוסקר

בטקס האוסקר ה-1 (1928), לא היה קיים פרס לסרט הטוב ביותר, אלא היו קיימים שני פרסים נפרדים. אחד שנקרא פרס אוסקר להפקה היוצאת מן הכלל ביותר, שבו זכה סרט זה, והשני שנקרא פרס אוסקר להפקה הייחודית והאמנותית הטובה ביותר שבו זכה הסרט "זריחה". שנה לאחר מכן האקדמיה פתחה פרס יחיד, והוא על ההפקה הטובה ביותר, בהחלטה שהפרס בו זכה סרט זה שווה ערך לפרס זה.
ג'אוור מנארי

קריירת מועדונים

מנארי גדל במועדון US מונסתיר בעיר הולדתו, ובשנת 2001 החל לשחק באספרנס, מהמועדונים הבכירים בתוניסיה. עם אספרנס זכה מנארי בשלוש אליפויות רצופות, בין השנים 2002 ו-2004. יכולתו הטובה, וזכייתו בגביע אפריקה לאומות 2004 עם נבחרת תוניסיה, הביאו להתעניינות של מועדונים אירופיים, ובשנת 2005 חתם מנארי בנירנברג. מנארי הפך לבורג חשוב בקישור הקבוצה עד מהרה, ושיתף פעולה בקישור הקבוצה עם יאן פולאק, תומאס גלאשק ומארק מינטאל. עונת 2006/07 הייתה עונת שיא עבור מנארי ונירנברג. הקבוצה סיימה במקום השישי בבונדסליגה, ואף זכתה בגביע הגרמני לאחר ניצחון 3-2 בגמר על שטוטגרט. מנארי ישב על הספסל בגמר זה ולא שותף. בעונת 2007/08, עונה אחת בלבד אחרי עונת השיא, נירנברג ומנארי נשרו אל הבונדסליגה השנייה, אך שבו לבונדסליגה כעבור עונה אחת בלבד. בעונת 2009/10 איבד מנארי את מקומו בהרכב נירנברג, ומיעט מאוד לשחק. בתום עונה זו עזב את הקבוצה, לאחר חמש עונות, בהן צבר 88 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים, וחתם בפ.ס.וו. פרנקפורט. מנארי שיחק בקבוצה זו עונה אחת, אך מיעט מאוד לשחק. בתום עונה זו עזב את הקבוצה והפך לשחקן חופשי.

קריירה בינלאומית

מנארי החל לשחק בנבחרת תוניסיה בשנת 2002, והיה שותף לזכייתה בגביע אפריקה לאומות 2004, כאשר הבקיע את שער הניצחון לתוניסיה ברבע הגמר מול נבחרת סנגל, במשחק שהסתיים בתוצאה 1-0 לתוניסיה. מנארי השתתף גם במשחק הגמר של האליפות, בו ניצחה תוניסיה 2-1 את נבחרת מרוקו. 
בשנת 2005 השתתף מנארי עם תוניסיה בגביע הקונפדרציות 2005, שממנו הודחה תוניסיה בשלב הבתים. בשנת 2006 השתתף מנארי בגביע אפריקה לאומות 2006, שבו הודחה תוניסיה ברבע הגמר על ידי נבחרת ניגריה בבעיטות הכרעה. באותה שנה, השתתף מנארי עם תוניסיה במונדיאל 2006, והבקיע בשלב הבתים שער יתרון מפתיע מול נבחרת ספרד בדקה השמינית. יתרון זה החזיק מעמד עד הדקה ה-71, וספרד ניצחה לבסוף 3-1. תוניסיה הודחה מהמונדיאל בשלב הבתים. 
גביע אפריקה לאומות 2008 היה הטורניר הגדול האחרון בו השתתף מנארי. בטורניר זה הודחה תוניסיה ברבע הגמר לאחר הפסד 3-2 לנבחרת קמרון. לאחר טורניר זה מנארי לא זומן יותר לנבחרת, וסיים את הקריירה שלו עם 72 הופעות ושלושה שערים.
מסילת הירקון

מקור השם

המסילה נקראת על שם נחל הירקון שהמסילה לכל אורכה עוברת בסמוך אליו ואף חוצה אותו פעמיים.

מהקמתה ועד שנות ה-90 של המאה ה-20

בשנת 1921 נבנתה שלוחת רכבת מתחנת הרכבת ראש העין דרום לתחנת הרכבת הישנה פתח תקווה לשם הובלת פרי הדר מפרדסי האזור לנמלי יפו (דרך לוד) וחיפה (דרך חדרה). שלוחה זו הסתעפה מתחנת ראש העין לכיוון צפון והתעקלה מערבה. כתוצאה מכך, רכבות מפתח תקווה לכיוון צפון היו צריכות לבצע חיוג בתחנת ראש העין.
עם קום המדינה הוחלט על חיבור צפון תל אביב לרשת המסילות וכפתרון מהיר, הוארכה שלוחה זו עד לבני ברק שם הוקמה תחנה שנקראה תל אביב צפון. ב-20 בספטמבר 1949 נחנך קו הרכבת חיפה - תל אביב. מכיוון שלא היה חיבור מסילתי ממסילת הירקון למסילה המזרחית לכיוון צפון, הרכבות בקו זה היו נוסעות עד תחנת הרכבת ראש העין דרום ושם מחליפות את כיוון נסיעתן לכיוון חדרה וחיפה. כתוצאה מהארכת המסילה, תחנת הרכבת הישנה פתח תקווה, שהייתה תחנת הקצה של המסילה, נשארה בקצה של שלוחה מחוץ לקו החדש ושירות הנוסעים אליה הופסק, אך המסילה והתחנה המשיכו לשמש רכבות משא. 
עם הקמת מסילת החוף בתחילת שנות ה-50, הוארכה מסילת הירקון לכיוון מערב עד לצומת תל ברוך שם התחברו שתי המסילות במשולש מסילות, ובזאת הושלם תוואי מסילת הירקון כפי שהוא כיום (אך עם מסילה בודדת ולא מסילה כפולה כפי שהוא היום). 
בנובמבר 1954 נחנכה תחנת הרכבת תל אביב מרכז פחת השימוש במסילה לרכבות נוסעים, למעט הרכבות בקו חיפה - ירושלים, והוא שימש בעיקר לתנועת משאות בין דרום ישראל, מסוף המטענים בתחנת הרכבת תל אביב צפון ונמל חיפה. ב-1958 נבנתה ממזרח לתחנת בני ברק שלוחה אל אזור התעשייה קריית אריה שבצפון מערב פתח תקווה עבור מפעל "עץ הזית" (נקראה "שלוחת עץ הזית") ששימשה רכבות משא בלבד. שירות הנוסעים במסילה הופסק לחלוטין בשנות ה-90 עם פתיחת מסילת איילון, אז גם פורקה הקשת המסילתית ממסילת הירקון אל מסילת החוף לכיוון תחנת הרכבת תל אביב מרכז.

בשנות ה-2000

בשנת 1999 החל שדרוג המסילה על מנת לחדש את הפעלת רכבות הנוסעים עליה. השדרוג כלל את הקמתה מחדש של הקשת המסילתית לכיוון תל אביב, את בנייתה מחדש של תחנת הרכבת בני ברק (ושינוי שמה מ"תחנת הרכבת תל אביב צפון"), את הקמת תחנת הרכבת פתח תקווה סגולה ואת ניתוק שתי השלוחות שנכנסו אל תוך פתח תקווה. 
ב-3 ביוני 2000 נפתח קו הנוסעים תל אביב - ראש העין. 
בשנת 2003 קו הנוסעים הוארך אל הוד השרון (דרך מסילת השרון), לשם כך נסללה קשת מסילתית נוספת המחברת את מסילת הירקון אל המסילה המזרחית לכיוון צפון תוך יצירת משולש מסילות נוסף, ונבנתה תחנת הרכבת ראש העין צפון על המסילה המזרחית במקום התחנה הקודמת שהקו המוארך לא עבר דרכה יותר. 
ב-2006 הקו הוארך אל כפר סבא, ב-2018 אל רעננה וב-2019 ייחנך קו רכבת טבעתי העובר הן במסילת הירקון והן במסילת השרון. 
בשנת 2008 נפתחה גם תחנת הרכבת פתח תקווה - קריית אריה אשר נותנת שירות לעובדי אזורי ההייטק והתעשייה באזור אם המושבות ופארק עופר וכן לתושבי פתח תקווה המתגוררים בשכונות הסמוכות אליה.
בשנת 2003 החלו עבודות להכפלת קו הרכבת שהסתיימו ב-2012 וכיום יש בקו מסילה כפולה לכל אורכו.
בעבר הייתה תוכנית להקמת שלוחה חדשה של המסילה אל תוך העיר פתח תקווה עם תחנה שתהיה סמוכה לתחנת האוטובוסים המרכזית של העיר ולמסוף הרכבת הקלה אך היא בוטלה. כביש 491, הצפוי לתת מענה חדש לבאים לתל אביב מכיוון מזרח, אמור לעבור משני צדדיה של מרבית מסילת הירקון.
הגאלי המתאבד

הגאלי המתאבד המכונה גם הגאלי ההורג את עצמו ואת אשתו או גאלי לודוויסי הוא פסל שיש רומי המתאר אדם המתאבד בתקיעת חרבו לתוך חזהו, בעודו אוחז בידו את אשתו הגוססת. גובהו של הפסל 2.11 מטרים.
הפסל שהתגלה בוילה לודוויסי במקום בו עמדו בעבר גני סאלוסטיוס הוא העתק רומי מהמאה השנייה של פסל הליניסטי משנת 230 או 220 לפנה"ס לערך, שפוסל בברונזה על ידי פסל יווני עבור אטאלוס הראשון לאחר שזה ניצח את הגאלים. פסל נוסף שהוזמן באותה סדרת פסלים לרגל אותו ניצחון הוא פסל "הגאלי הגוסס".
הפסל התגלה מחדש במאה ה-17 והוצג לראשונה ב-2 בפברואר 1623. הפסל, שזכה לפרסום רב, שימש השראה לאמנים רבים. בין היתר השמש שימש השראה לניקולא פוסן ליצירתו "חטיפת הסבינות" (המוצג כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות).
הפסל מוצגם כיום בפלאצו אלטמפס - אגף המוזיאון הלאומי של רומא.
בוני אם

1975 - 2010: הקמת הלהקה והצלחתה הגדולה

הלהקה הוקמה ב-1975 על ידי המפיק המערב גרמני פרנק פריאן, שגם שר בהקלטות האולפן של הלהקה. שמה של הלהקה נבחר על ידי פריאן לאחר שהקליט את השיר "Baby Do You Wanna Bump" בדצמבר 1974, אולם לא רצה להוציאו לאור תחת שמו האמיתי. הסינגל יצא לאור בפברואר 1975 עם השם "Boney M" כשם האמן. 
לאורך השנים, הלהקה הוציאה להיטים רבים שהפכו לקלאסיקות דיסקו של שנות ה-70, ביניהם: Ma Baker, Sunny, Rivers of Babylon, Rasputin ועוד רבים אחרים. הלהיט המוכר ביותר של הלהקה הוא השיר Daddy Cool, שהיה ידוע במילותיו המיוחדות ובמנגינה הקליטה שלו. במרוצת השנים, בוני אם הוציאו להיטים רבים ונוספים שכולם זכו להצלחה גדולה בעולם.
עם הזמן, הלהקה נהייתה מוכרת גם מחוץ לאירופה; כולל באפריקה, באיראן, בדרום-מזרח אסיה ובברית המועצות.

2010 ואילך: מותו של פארל ופירוק הלהקה

הלהקה המשיכה להופיע ולהוציא שירים עד פירוקה. 
בובי פארל, רקדן הלהקה הראשי, נפטר מהתקף לב במהלך שהותו במלון במוסקבה ב-30 בדצמבר 2010. מותו של פארל אירע באמצע סיבוב הופעות של הלהקה במוסקבה, דבר שגרם לעצירת סיבוב ההופעות וביטולו. לאחר מותו של פארל, התקשתה הלהקה לחזור ולהופיע ללא הקול הגברי, שהיה למרכזי והחשוב ביותר בלהקה. הלהקה לא הכריזה רשמית על פירוק, אך מאז מותו של פארל, חברי הלהקה לא הופיעו או שרו יחדיו.
מאיר וילקנסקי

מאיר וילקַנְסקי (א' בסיוון תרמ"ב, 1882, איישישוק, פלך וילנה, האימפריה הרוסית (ליטא* - י"ד בתשרי תש"י, 7 באוקטובר 1949, כפר ויתקין) היה חלוץ, איש העלייה השנייה וסופר עברי בתקופת היישוב.

ביוגרפיה

מאיר וילקנסקי שהיה אחיו הצעיר של  יצחק אלעזרי-וולקני  נולד בשנת 1882 באיישישוק שבפלך וילנה של האימפריה הרוסית (ליטא), בנם של בתיה לבית אלטשולר והרב אליעזר יהושע וילקנסקי. בשנת תרס"ה 1905 עלה לארץ ישראל. בארץ נישא לשרה רובין, ועבד ביקב בראשון לציון, ואחר כך כפועל חקלאי במושבה פתח תקווה, ובמקווה ישראל, משנת 1908 עד 1918 שימש כמזכיר המשרד הארצישראלי תחת הנהלתו של א. רופין, לאחר מכן התמנה למזכירו של ד"ר יעקב טהון בחברת "הכשרת הישוב". 
במקביל  לעבודותיו כתב וילקנסקי את יצירותיו הספרותיות בעברית. וילקנסקי הרבה לכתוב פרוזה, ואותה פרסם בכתבי העת "העומר" ו"הפועל הצעיר". הסיפורים עסקו בחיי הפועלים והחלוצים בארץ בתקופת העלייה השנייה, בחיי התרבות ביישוב היהודי בעשורים הראשונים של המאה ה-20, בין השאר בשכונה תל אביב. הסיפורים ראו אור במספר מהדורות במשך השנים.
חי בירושלים (רחוב אלחריזי, פינת אבן גבירול), באחרית ימיו עבר להתגורר לצד בתו, בכפר ויתקין. הותיר אחריו שלוש בנות ובן.