google/wiki40b huggingface dataset:
יעקב יוסף אטינגר

רבי יעקב יוסף אטינגר (בכתיב מיושן: עטטינגר‎‎; בגרמנית: Oettinger; ה'תק"מ, 1780 - כ"ב בחשוון ה'תרכ"א, 7 בנובמבר 1860) היה ראב"ד ברלין ורבה הראשי בפועל במשך 35 שנה.

ביוגרפיה

נולד לרב מרדכי אטינגר בגלוגאו, למד מפי רבי עקיבא איגר. ב-1804 נישא לליבע רייזל לבית זקס.
בשנת 1818 הגיע לברלין והתמנה כמורה בבית המדרש המקומי, במשך תקופה שימש דיין בבית הדין הגדול של קהילת ברלין, תחת רבה של העיר, הרב מאיר וייל. בשנת 1825, ה'תקפ"ה, התמנה כראש בית הדין וכרבה הראשי בפועל של ברלין, תפקיד שבו נשא עד פטירתו.
עם מינויו קוצצו סמכויותיו של הרב הראשי בקהילה הברלינאית, וחלק ניכר מהסמכויות שהיו בידי הרב באופן מסורתי הועברו למוסדות אחרים של הקהילה. הרב אטינגר נאלץ להתמודד עם הרוח החדשה ששררה בקהילה, בדרך כלל שלא בהצלחה. כך למשל, חיווה דעתו לשלילה על מנהג המקהלה שליוותה את התפילות החגיגיות לחזור על מילים בנוסח התפילה בקטעים שבהם התבקש הדבר מבחינה מוזיקלית, אך לאחר שהמקהלה המשיכה במנהגה למרות דעתו, ביטל את הוראתו.
בפועל היה הרב אטינגר הרב האחרון שהנהיג את קהילת ברלין המאוחדת כרב, לאחר פטירתו פעלו כרבנים, עוזרו הרב אלחנן רוזנשטיין (עד 1869) והרב מיכאל זקש שהיה דרשן. במקביל עתרו ראשי הקהילה, לאופולד צונץ ואחרים לשלטונות בקריאה לביטול משרת הרב, הם טענו כי לקהילה נחוץ בימים אלו רק מורה אמוני ולא פוסק הלכה. בבית הכנסת החדש שהחל להיבנות בשנת חייו האחרונה של הרב אטינגר, שלטו כבר הרפורמים.
על מצבת קברו נחרת:
יען הטיבות לשם אלוה ולעדה אשר נחית
עקב הצדקה והשלום לשמור ולעשות צוית
ישבת על מדין ואחרי הצדק מלאת
וספר אל חי בענות צדק הורית

לכן משמרת כהנתך פעלך בקרב שנים

מופת לרבים יהיה ולשם לך טוב מבנים

הן ציון תפארת הרימה לך עדתך הלום

לאמר יש פרי לצדיק ואחרית לאיש שלום
— .
מלבד הסכמותיו לספרים רבים, לא נשתמרו כתבים הלכתיים שלו. מכונה לאפיית מצות מכונה שזכתה לאישור הלכתי שלו, עמדה לפני הרב יוסף שאול נתנזון ובית דינו והביאה אותם להצטרף לעמדת המתירים להשתמש במצות אלו בחג הפסח.
נותרו בדפוס הוספות שלו לספר "תורת חיים ואהבת חסד" (ברלין תקפ"ט) הכולל הדרכה, הלכות ותפילות לחברי החברא קדישא לפי מנהג ברלין.
כובען

כובען הוא אדם העוסק בהכנת כובעים או פרטי לבוש אחרים המשמשים לכיסוי הראש.

היסטוריה

כובעים אותם יוצרים כובענים נמכרים כיום לנשים, גברים וילדים, אם כי המונח כובען נפוץ יותר לכובעי נשים. בעבר מכרו כובענים בחנויותיהם כובעים שייצרו או ייבאו, לצד פריטי לבוש נוספים כגון חולצות, גלימות ועוד. תיעוד ראשון של מקצוע זה קיים עוד מהמאה ה-16.
קיימים סוגים שונים של כובעים אותם ייצרו כובענים לאורך ההיסטוריה, ששימשו למצבים ואירועים שונים. למשל, הכובעים אותם ייצרו נועדו להיות חלק מחליפה או ממדים צבאיים, או שנועדו להצביע על מעמד חברתי מסוים. דוגמאות לכובעים אותם ייצרו היו למשל כובע צילינדר לגברים, כובע קאובוי, וכובע קוקטייל כלבוש ערב לנשים.

הכובען בתרבות

במחזה הסאטירי הדרקון של המחזאי הסובייטי יבגני שוורץ משנת 1944, כובען ייצר למען האביר לאנסלוט מצנפת שהחובש אותה נהפך לרואה ובלתי נראה. 
אנדרו לי פוטס גילם את תפקיד הכובען במיני סדרת טלוויזיה "אליס" בשנת 2009.

כובענים ביצירותיו של לואיס קרול

הסופר הבריטי, לואיס קרול, הציג את דמות הכובען בחלק מיצירותיו.
הכובען הידוע ביותר ביצירותיו הוא "הכובען המטורף", דמות המופיעה בספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" מאת קרול. הדמות מופיעה בפרק 7 בספר שבו מתוארת "מסיבת התה המטורפת". כמו כן דמותו של הכובען מופיעה בספר ההמשך "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם". על פי המסופר, גיבורת הספר אליס מצאה את הכובען המטורף, הארנביב (המכונה גם ארנב ניסן או ארנב האביב) ונמנמן ישנוני בעיצומה של מסיבת תה אבסורדית. סביב לשולחן התנהלה שיחה מוזרה, עד שלבסוף אליס החליטה לעזוב את המקום, תוך שהיא מכריזה "זוהי מסיבת־התה המטופשת ביותר שהייתי בה בימי!".
בבלדה ההומוריסטית, ציד הסנרק (מסכת ייסורים בשמונה צירים), מאת קרול, הארוכה ביותר מבין הבלדות שלו ואחת מיצירות האיגיון החשובות ביותר, מסופר על קבוצת הרפתקנים שיוצאים לצוד סנרק - יצור אגדי שטבעו לא ברור. הכובען הוא חלק מהחבורה שהתארגנה למטרת ציד סנרק.

כובענים בישראל

חייקל פלמן, ממייסדי תל אביב, היה כובען במקצועו. לאחר שהחליט להפסיק להתקיים על כספי החלוקה, למד את מקצוע הכובענות ועבר להתגורר בנווה שלום. פלמן היה מבין מייסדי בית הכנסת הגדול. הוא נפטר בשנת 1912.
במוזיאון אוצרות בחומה מוצגות חנויות שונות של בעלי מלאכה, ביניהן חנות של כובען על כלי עבודתו המקוריים.
שנות ה-90 של המאה ה-17

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
דומיניקו ברארדי

קריירה

דומיניקו ברארדי, נולד וגדל בקוזנצה בדרום איטליה ובגיל 13 הצטרף לקבוצת הילדים של קוזנצה קלצ'ו עד שבגיל 16 עבר לססואולו. את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של ססואולו ערך ברארדי ב-27 באוגוסט 2012, כשהוא בן 18 בניצחון החוץ 3-0 על צ'זנה בסרייה ב'. חמישה ימים לאחר מכן, כבש ברארדי את שער הבכורה שלו במדי ססואולו בניצחון 2-1 על קרוטונה. בשנת 2013, נבחרת ברארדי לשחקן המצטיין של הסרייה ב' כשסייע לססואולו לזכות באליפות הסרייה ב' ולהעפיל לסרייה א'.
ב-2 בספטמבר 2013, יובנטוס הכריזה באתר האינטרנט הרשמי שלה, כי רכשה את הבעלות על כרטיס השחקן של דומיניקו ברארדי ובתמורה שילמה 4.5 מיליון אירו והעבירה בהשאלה את לוקה מארונה לשורות ססואולו. ב-25 בספטמבר 2013, כשהוא בן 19 בלבד, ערך ברארדי את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בתיקו 1-1 נגד נאפולי. ב-6 באוקטובר 2013, כבש ברארדי את שער הבכורה שלו בסרייה א' בבעיטת עונשין מ-11 מטרים בניצחון 3-0 על פארמה. ב-3 בנובמבר 2013, כבש ברארדי שלושער בניצחון החוץ הראשון בהיסטוריה של ססואולו בסרייה א' 4-3 נגד סמפדוריה. ב-12 בינואר 2014, כבש ברארדי ארבעה שערים בניצחון ססואולו 4-3 על מילאן, והפך לשחקן הצעיר השני בהיסטוריה שכובש ארבעה שערים במשחק ליגה בסרייה א'. את עונת 2013/14, סיים ברארדי עם 16 שערי ליגה ב-29 משחקים וסייע לססואולו להימנע מנשירה לליגה השנייה. בחודש יולי 2014, הוחלט כי ברארדי יישאר בססואולו למשך עונה נוספת והסכם הבעלות על כרטיס השחקן שלו שהחזיקה יובנטוס יחודש. את עונת 2014/15, סיים ברארדי עם 10 כיבושים ו-15 בישולים והיה לאחד המבשלים המובילים ביותר בסרייה א'.
ב-25 ביוני 2015, במסגרת העברתו של החלוץ סימונה זאזה ליובנטוס שילמה ססואולו 10 מיליון אירו כדי לרכוש בחזרה מיובנטוס את הבעלות על כרטיס השחקן של דומיניקו ברארדי. למרות זאת, יובנטוס שמרה על האפשרות להחזיר את השחקן בחזרה לשורותיה בשנת 2016. את עונת 2015/16 פתח דומיניקו ברארדי כשחקן המצטיין בניצחון הביתי של ססואולו 2-1 על נאפולי אך נפצע באותו המשחק ונעדר מהמגרשים לתקופה של חודש וחצי. את שערו הראשון באותה העונה כבש ברארדי ב-18 באוקטובר 2015, בניצחון 2-1 על לאציו. את אותה העונה סיימה ססואולו במקום השישי בטבלת הסרייה א' אשר מוביל למוקדמות הליגה האירופית.
ב-28 ביולי 2016, ערך ברארדי את הופעת הבכורה האירופית שלו במדי ססואולו בסיבוב המוקדמות השלישי של הליגה האירופית ואף כבש את שערה הראשון של ססואולו במסגרת אירופית אי פעם בתיקו 1-1 נגד לוצרן. במשחק הגומלין בין הקבוצות שנערך ב-4 באוגוסט סייע ברארדי לססואולו להעפיל לשלב הפלייאוף כשכבש צמד שערים בניצחון 3-0. לאחר שכבש שער בכל אחד מצמד המשחקים נגד הכוכב האדום בלגרד בשלב הפלייאוף של הליגה האירופית סייע ברארדי לססואולו להעפיל לראשונה בתולדותיה לשלב הבתים של הליגה האירופית. ב-28 באוגוסט כבש ברארדי שער בניצחון 2-1 על פסקארה והפך לשחקן האיטלקי הצעיר ביותר שכבש 40 שערי ליגה בסרייה א' מאז עונת 1994/95.

קריירה בינלאומית

בראדי נמנה עם סגל נבחרת איטליה עד גיל 21 במדיה ערך 18 הופעות וכבש שלושה שערים. באוקטובר 2015, זומן בראדי לראשונה על ידי המאמן אנטוניו קונטה לסגל הנבחרת הבוגרת של איטליה לצמד משחקים נגד נבחרת אזרבייג'ן ונבחרת נורווגיה במסגרת מוקדמות יורו 2016 בצרפת.
מכשירי חשמל ביתיים

ההיסטוריה של השימוש במכשירי חשמל


השימוש הכללי במכונות חשמליות החל זמן מה לפני שהן נכנסו לסביבת המגורים. התנאי ההכרחי לקיומם של מכשירי החשמל הביתיים היה קיומה של מערכת חלוקה שתעביר את האנרגיה החשמלית ממקום הייצור (תחנות כוח או גנרטורים) לסביבת המגורים.

תחנת הכוח הראשונה שנועדה לספק חשמל לצרכנים ביתיים הוקמה בניו יורק ב-1882 על ידי חברת Edison Electric & Light. תחנה זו הפיקה 720 קילוואט, ששימשו לצורכי מאור בלבד. היה זה אך טבעי היות שהמכשירים החשמליים הראשונים שנכנסו לשימוש, רק שנתיים קודם לכן, היו הנורות ששימשו לתאורת רחובות.
בראשית המאה ה-20, עם התרחבות הפקת החשמל ונגישותו לאזורי המגורים התפשט השימוש בחשמל גם ליישומים האחרים. בעשור הראשון פותחו מכשירי חשמל ביתיים בסיסיים רבים כגון שואב האבק והרדיו (1901), המזגן (1902), המגהץ (1903), המצנם (1909) והמקרר (1911).

חלוקה "מסחרית"

בטרמינולוגיה המסחרית מקובל לחלק את מכשירי החשמל הביתיים לשתי קבוצות: מכשירים גדולים ומכשירים קטנים.

מכשירי חשמל ביתיים גדולים

מכונות גדולות, לרוב נייחות, לביצוע מטלות כגון בישול, שימור מזון, ניקיון וכדומה, במשקי בית או בסביבה מוסדית, תעשייתית או מסחרית.
מבחינים בין מכשירי אלקטרוניקה בידורית (המכונים "חומים") למכשירי בישול, שימור מזון וניקיון (הללו מכונים "לבנים").
המוצרים מכונים "חומים" ו"לבנים" על שם צבעי הגימור שאפיינו אותם בעבר. כיום צרכנים אינם מודעים בדרך כלל לכינויי סיווג אלו, אך בטרמינולוגיה המסחרית עדיין משתמשים בהם ואף משייכים אליהם מוצרים חדשים שיוצאים לשוק.
ייתכן שאחת הסיבות לשימור המונחים הללו הוא יחוסים מגדריים - המוצרים החומים נתפסים כגאדג'טים גבריים מורכבים ומסובכים לתפעול בעוד המוצרים הלבנים פשוטים וקלים לשימוש.
שרות תיקונים למוצרים החומים ניתן עד רמת הרכיב, למשל - במקרה הצורך יוחלף מעגל משולב או טרנזיסטור. למוצרים לבנים השרות ניתן ברמת החלק, כגון: מנוע, תרמוסטט, לוח בקרה.

מוצרים "חומים"

קרויים "חומים" משום שנהגו ליצרם בגימור עץ או בקליט. הדבר היה נכון בעיקר למכשירי טלוויזיה ומערכות מוזיקה. השם נותר למרות שכיום הוא אנכרוניסטי. מוצרים "חומים" כוללים מכשירי אלקטרוניקה בידורית כגון DVD, CD, טלוויזיה, מערכת קולנוע ביתית, מצלמת וידאו. בעבר נכללו בקבוצה זו פטיפון, רשמקול.

מוצרים "לבנים"

מוצרים הצבועים בדרך כלל בלבן או מצופי אמייל לבן. בקבוצה זו נכללים מזגן, רדיאטור, מכונת כביסה, מייבש כביסה, שואב אבק, מקרר, מקפיא, מדיח כלים, דוד חשמלי, תנור אפייה, כיריים.

מכשירי חשמל ביתיים קטנים

מכשירים קטנים, לרוב ניידים, המונחים על שולחן, דלפק, משטח השיש במטבח וכדומה.
בקבוצה זו כלולים מערבל מזון (גם ידני), מכשיר אפיית לחם, קומקום חשמלי, פותחן קופסאות חשמלי, מעבד מזון, מכונת גלידה, תנור מיקרוגל, מצנם, תנור מצנם, מכונת ופלים. כמו כן נכללים בקבוצה מכשירים שאינם מיועדים למטבח כגון מכשיר אדים, מאוורר, מגהץ, מכונת תפירה ומכשירי חשמל ביתיים לשימוש אישי כגון מברשת שיניים חשמלית, מכונת גילוח, מייבש שיער.
עפרה ישועה-ליית

ביוגרפיה

ישועה-ליית, ילידת תל אביב, שירתה בדובר צה"ל ועם שחרורה ב-1972 החלה לשמש כעורכת חדשות בעיתון על המשמר ובשנה העוקבת עברה ל"מעריב". לאורך 17 שנה שבהן עבדה ב"מעריב", עסקה במגוון תפקידי כתיבה, עריכת מדורים וביקורת תרבות, ולזמן קצר שימשה כעורכת המגזין "סופשבוע". בין 1986-1983 דיווחה מבון בירת גרמניה, כשליחת "מעריב" באירופה ובהמשך מוושינגטון ככתבת בכירה של העיתון בארצות הברית, תפקיד שממנו שבה לישראל ב-1989.
ב-1990 פנתה לעולם העסקים והייתה לדוברת הבנק הבינלאומי הראשון. כעבור שש שנים הקימה משרד יחסי ציבור, שבשנת 2000 התמזג למשרד שבו היא שותפה עד היום. ספר פרי עטה ראה אור בשנת 2004 תחת השם "ארץ, ברית".
היא שבה ל"מעריב" כבעלת טור פובליציסטי שהתפרסם אחת לשבועיים במדור הדעות של העיתון לאורך כמה חודשים ב-2008, ורשימותיה המשיכו להופיע ב-nrg עוד כברת זמן אחרי כן. בנוסף כתבה מאמרי אקטואליה גם עבור יתר היומונים הארציים כמו גם באתרי אינטרנט שמאליים בולטים, וב"האפינגטון פוסט".
ישועה-ליית שלחה ידה גם בתרגום ספרות מאנגלית, כשבראש רשימת עבודותיה "משפחתי וחיות אחרות" מאת ג'רלד דארל (1977), "חיות, ציפורים וקרובים" מאת דארל (1979) ו"סיפורים" מאת ג'ון צ'יוור (1981) – כולם עבור ספריית פועלים; וכן המסה "היסטוריה יהודית, דת יהודית: משא של 3,000 שנה" מאת ישראל שחק, שיצאה ב-2011 בהוצאת ידידי פרופסור ישראל שחק.
מתגוררת בתל אביב, גרושה ואם לבת.

הזירה הפוליטית

ישועה-ליית היא מהעיתונאים הבולטים בתמיכתם ב"פתרון מדינה אחת" ופעילה למען הפרדת הדת מהמדינה. היא כורכת את שאלת יחסי דת–מדינה בתוך ישראל עם הפולמוס הפוליטי-לאומי של ישראל-פלסטין, ונמנית עם ותיקי הקוראים לביטול זהותה של ישראל כמדינה יהודית לטובת, לכאורה, קיום יהודי-ערבי חילוני משותף ושוויוני. היא כיהנה כדוברת עמותות: "הל"ל" (האגודה ליוצאים לשאלה) ב-1998 ו"סיכוי" בין 2003 ל-2005 (פרו בונו), ומילאה תפקידים אחדים ב"פרופיל חדש" מ-2007 עד 2010 - כשבין היתר יצאה מטעם הארגון לקליפורניה, לסיבוב הרצאות שסוכל בחלקו בשל זעם הקהילות היהודיות והתנגדות מרצים ישראלים באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. בקיץ 2010 הייתה, לצד אילנה המרמן, בין מקימות קבוצת "לא מצייתות" שהחברות בה מבריחות במכוניותיהן פלסטיניות מיהודה ושומרון לתוך הקו הירוק תוך הפרת חוק הכניסה לישראל, פעילות שבעקבותיה היא זומנה לחקירה פלילית. היא חברה ב"וועד למען מדינה חילונית דמוקרטית בכל פלסטין" כמו גם בוועד תנועת "אני ישראלי" מייסודו של עוזי אורנן, העותרת להכרה ב"לאום ישראלי" בצד דחיית ההגדרה הלאומית היהודית – עתירה שבאוקטובר 2013 נדחתה על ידי בית המשפט העליון. ב-2008 וב-2010 היא נטלה חלק פעיל ב"וועידת חיפה למען זכות השיבה והמדינה החילונית הדמוקרטית בפלסטין".

ארץ, ברית

ספר הביכורים של ישועה-ליית, "ארץ, ברית: איך ניגפה הציונות המדינית בפני הדת היהודית", יצא בשנת 2004 בהוצאת נמרוד. החיבור החצי-אוטוביוגרפי, שמבקש להעלות את הסתירות שמוצאת המחברת במבנה הנוכחי של ישראל (אותן היא מכנה "הכשל הציוני"), זכה אמנם למחמאות מאישים כסמי מיכאל, יוסי שריד ונועם חומסקי אולם לא הצית דיון בקנה מידה גדול. המהדורה השנייה, המורחבת, הופיעה ב-2011 בספריית מעריב תחת הכותרת "ארץ, ברית: מדוע אין לישראלים מדינה דמוקרטית חילונית", ונענתה ברשמי ביקורת אוהדים בעיתונות. בחוגי התקשורת היו מי שהתייחסו לעובדה שמאמרו של אהרן אמיר מ-2005 הדן בספר, נכתב במקור בהזמנת הארץ אולם נגנז בידי מערכת העיתון.
כפר רופין

שיוך נכסים ראשון בתנועה הקיבוצית

בשנת 1999 התחוללה בכפר רופין מהפכה ממשית בעצם הגדרת היישוב כקיבוץ - גובש ומומש בכפר רופין הדגם הראשון בתנועה הקיבוצית ל"שיוך נכסים" באגודה שיתופית, אשר הפך את חברי הקיבוץ לבעלי מניות בנכסי הקיבוץ. היה זה מהלך מורכב שהיו שותפים לו או מעורבים בו, בין היתר, מזכיר התנועה הקיבוצית דאז, רשם האגודות השיתופיות, מינהל מקרקעי ישראל, ח"כ לשעבר גדליה גל, המטה לביצוע הסדר הקיבוצים, בראשות דר' אריאל הלפרין, צוות היגוי מטעם הקיבוץ, ועו"ד יעקב דרומי שליווה את המהלך, ויישם לראשונה, בתנועה הקיבוצית, מודל תיאגוד אמצעי ייצור והקצאה של מניות לחברי הקיבוץ.
יחסי אסטוניה–שוודיה

הכיבוש הסובייטי

ב-1944 הייתה שוודיה אחת המדינות הראשונות להכיר בשלטון הסובייטי במדינות הבלטיות. ב-1945, הסגירה שוודיה לברית המועצות 170 חיילי ואפן אס אס מהמדינות הבלטיות אשר ברחו מהצבא האדום ומצאו מקלט בשוודיה. ב-15 באוגוסט 2011 התנצל באופן רשמי ראש ממשלת שוודיה, פרדריק ריינפלט, בפני ראשי ממשלות אסטוניה, לטביה וליטא, באומרו כי "שוודיה חייבת לשכנותיה הבלטיות "חוב של כבוד" על עצימת עין כלפי הכיבוש הסובייטי של אחרי המלחמה", ודיבר על "רגע חשוך" בהיסטוריית מדינתו.
קו 12 (הרכבת התחתית של מדריד)

מסלול הקו

הקו, בשונה משאר הקווים, אינו עובר בכלל במדריד, אלא נוסע במסלול מעגלי סביב הפרברים הדרומיים של העיר. במסלולו הוא חוצה את הפרברים: חטאפה, לגאנס, אלקורקון, מוסטולס ופואנלבראדה. הקו אינו פוגש בקווים אחרים של הרכבת התחתית של מדריד אך הוא נפגש עם שלושה קווים של הרכבת הפרברית של מדריד.
שרי פורוהיט סוואמי

שרי פורוהיט סוואמי (באנגלית: Shri Purohit Swami; נולד ב-12 באוקטובר 1882 - נפטר ב-1941, בתאריך לא ידוע), היה מורה (גורו) הינדואי ממהרשטרה, הודו.

ביוגרפיה

פורוהיט נולד בעיירה בדנרה , בחלקה המזרחי של מדינת מהרשטרה, חבל הארץ וידרבאה , הודו, למשפחה עשירה ממעמד הברהמינים. הוריו העניקו לו את השם שאנקר גאג'אנאן פורוהיט (אנגלית: Shankar Gajannan Purohit).
בילדותו, הוא למד לדבר באופן שוטף בשלוש השפות השגורות באזורו: מראטהית, סנסקריט ו-אנגלית. בזכות שליטתו בשפות מגיל צעיר, הוריו שלחו אותו ללמוד ב-1903 לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת כלכותה, מערב בנגל ולתואר במשפטים במכללת דקאן  ובאוניברסיטת מומבאי . 
כנער, הוא החליט לקחת על עצמו את שבועת הנזירות, צליבט, בתור ברהמהצ'אריה  (משמעות מילולית: "ההולך בעקבות הברהמן"), אולם ב-1908 נישא לגודו באי (Godu Bai), תוך שהוא ממלא את משאלות הוריו. על אף שנולדו לו שתי בנות ובן, מנישואיו אלו, ב-1910, 1914 ו-1915, הוא גמר אומר בלבו לחדש את שבועת הצליבט שלו.
שנה או שנתיים לפני נישואיו, הוא פגש באדם צעיר שהיה מבוגר ממנו רק בארבע שנים, העונה לשם נאטקאר (Natekar). לפי דבריו של פורוהיט, פגישה זו הייתה "אהבה ממבט ראשון" ונאטקאר, אשר מאוחר יותר לקח על עצמו את התואר הדתי - נזירי, באגוואן שרי חאמסה (Bhagwan Shri Hamsa), הפך להיות מורהו הרוחני של פורוהיט. 
ב-1923, הגורו שלח את פורוהיט למסע לאורכה ולרוחבה של הודו, כצליין עני פושט יד הנושא בתרמילו אך קערה לאיסוף מטבעות, מסע שנמשך שנים מספר. ב-1930, החליט פורוהיט לצאת למסע ממושך ליבשת אירופה. הוא היה השלישי לעשות זאת, אחרי סוואמי ויווקאננדה ופארהמהנסה יוגהננדה. מאוחר יותר הוא יתפרסם במערב, בעיקר בשל תרגומיו לאנגלית של כתבים הינדואים עיקריים. ספרו מ-1932, "אוטוביוגרפיה של נזיר הודי: חייו והרפתקאותיו" (The Autobiography of an Indian Monk: His Life And His Adventures), התפרסם לא רק בשל המבוא אותו כתב וצירף המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס, אלא גם בשל התיאור האותנטי של חיי אדם אשר הקדיש את עצמו להיות יוגי, תוך שהוא מעביר את חוויותיו בצורה קולחת ביותר. מעתה והלאה, המשורר האירי, ייהפך לחברו הקרוב ביותר של פורוהיט, עד למותו של ייטס. לאחר זאת, ב-1934, הוא אוזכר בספרו של באגוואן שרי חאמסה, "ההר הקדוש" (The Holy Mountain), אשר היה הספר השני לו כתב ייטס מבוא. במהלך השנים 1935 - 1936, בשהותם המשותפת באי הספרדי מיורקה, פורוהיט עבד בשיתוף פעולה הדוק עם ייטס על תרגום "עשר האופנישדות העיקריות" (The Ten Principal Upanishads), אשר יצא לאור ב-1937, במסגרת הוצאת הספרים "פייבר את פייבר" (Faber and Faber). ספר אחר פרי עטם המשותף, שיצא לאור בשנה העוקבת, 1938, הוא הספר "מכתמי יוגה" (Aphorisms of Yoga), עיבוד ליוגה סוטרות של באגוואן שרי פטנג'לי, אשר כלל לראשונה בעולם המערבי, בעמודיו האחרונים, לצד החלק התאורטי והרוחני של הסוטרות המגולל בעמודים הקודמים, מספר מצומצם של איורים לתרגול גופני של אסאנות (תרגול יציבתי).
יהושע שני

ביוגרפיה

שני שהה כתינוק במחנה שארית הפליטה ברגן-בלזן.
סיים קורס טיס במגמת תובלה ב-1965 ולאחר הקורס נותר להדריך בבית הספר לטיסה. ב-1971 היה חבר במשלחת חיל האוויר לארצות הברית לקליטת מטוסי ההרקולס C-130 ושירת כסמ"ט א' בטייסת הציפור הצהובה, בתפקיד זה הטיס את מטוס ההרקולס לאתיופיה שהביא לישראל 12 ערודים. 
במלחמת יום הכיפורים פיקד על טייסת 120, טייסת מטוסי בואינג 707 ובמקביל הטיס במשימות מבצעיות מטוסי הרקולס במסגרת טייסת הציפור הצהובה. בהמשך שירת כמפקד טייסת הציפור הצהובה והוביל אותה במהלך מבצע יונתן בו הנחיתה ארבעה מטוסי הרקולס באנטבה. 
ב-1977 מונה ראש ענף במחלקת קצינים של להק כוח האדם וב-1978 מונה למפקד בסיס חיל האוויר לוד והיה בכך לטייס התובלה הראשון בתפקיד. ב-1982 יצא ללימודים בבית הספר לפיקוד ומטה בארצות הברית, עם שובו מונה לראש מחלקת קצינים. ב-1985 מונה לנספח חיל האוויר בארצות הברית בדרגת תת-אלוף. בתום כהונתו עוטר באות לגיון ההצטיינות האמריקאי. ב-1989 השתחרר משירות הקבע. הוא המשיך לשרת כטייס הובלה במילואים עד שנת 2000. 
מכהן כמנכ"ל לוקהיד מרטין בישראל.
גלעד שמואלי (מוזיקאי)

נגן

שמואלי התחיל את דרכו כמתופף להקת הרידינג ג' שהתפרסמה בשירה 'מנגנת באך' בשנת 1992. הוא ניגן עם להקת פאנקנשטיין באלבומם 'הלהקה' משנת 2005 ובאלבומים הבאים 'הרמה הבאה' ו-'פאנקי מישן'.
שמואלי ניגן בהרכב של עברי לידר, וכיום הוא משמש כמתופף בהרכב הפרויקט של עידן רייכל.

עיבוד מוזיקלי

במהלך השנים החל את דרכו כמעבד מוזיקלי. בתפקידו כמעבד עבד אמנים רבים ביניהם: עידן רייכל, עברי לידר, גלעד שגב, רן דנקר ועילי בוטנר, ריטה, עידן רפאל חביב, אמיר דדון ונתן גושן. בחודש מאי 2019 הפיק מוזיקלית ועיבד עם אמיר דדון את השיר "הדלת תהיה פתוחה" של להקת שלווה.
יום הבחירות בארצות הברית

היסטוריה

ב-1792 חוקק הקונגרס של ארצות הברית חוק לפיו על מדינות הפדרציה לקיים את הבחירות לנשיאות (בחירת האלקטורים) בתקופה של 34 הימים החלים לפני יום רביעי הראשון של דצמבר, שבו מתכנס חבר האלקטורים כדי לבחור את הנשיא (כך למשל נמשכו בחירות 1840 מ-30 באוקטובר עד 2 בדצמבר, ובחירות 1844 מ-1 בנובמבר עד 4 בדצמבר).
כינוס חבר האלקטורים נקבע ליום רביעי הראשון של דצמבר משום שהוא חל מספיק זמן לאחר תקופת הקציר, ומאפשר לחקלאים להספיק לאסוף את התבואה, אך לפני תקופת החורף הסוערת, שיקול חשוב במדינה הצעירה שהייתה חקלאית באופייה. הדבר יצר בעיה, כיוון שבבחירות הנשיאותיות בפרט היה קיים סיכוי להשפעה של תוצאות הבחירות במדינות שהקדימו לבחור, על התוצאות במדינות אחרות. אי לכך החליט הקונגרס ב-1845 לקיים יום אחיד לבחירות הנשיאותיות - יום שלישי הראשון של נובמבר, בשנים המתחלקות בארבע (1848, 1852 וכן הלאה).
התאריך התגלה כבעייתי בשנים שבהן חל יום שלישי ב-1 בנובמבר, מאחר שהפער בין יום הבחירות ליום כינוס חבר האלקטורים היה גדול מ-34 ימים, בניגוד לחוק. לכן הוצא 1 בנובמבר מכלל הימים שבהם חל יום הבחירות. יום שלישי נבחר כיום הבחירות כדי להימנע מקיומן ביום ראשון, שהוא יום שבתון בארצות הברית, או ביום שני הסמוך אליו.

הצבעה מוקדמת

למרות האחידות, חלק ממדינות ארצות הברית הנהיגו הצבעה מוקדמת, והבולטת בהן היא אורגון, בה כל ההצבעה מתנהלת באמצעות הדואר. הצבעה מוקדמת מותרת ב-31 מהמדינות ללא צורך בסיבה, ואסורה ב-16 מהן. ב-3 מהמדינות ניתן להצביע הצבעה מוקדמת מנומקת. בבחירות 2004 ניצלו 22% מהמצביעים את זכותם להצבעה מוקדמת.
במדינות רבות, ובהן ניו יורק, ניו ג'רזי, הוואי, קנטקי ואוהיו, נחשב יום הבחירות כיום שבתון. במדינות אחרות, אך לא בכולן, ניתנת לעובדים הזכות לצאת על חשבון זמן העבודה ולהצביע. ציר בית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית, ג'ון קונירס, הציע להפוך את יום הבחירות לחג לאומי, בשם יום הדמוקרטיה. על פי ההצעה, בכל יום בחירות פדרלי יהנו העובדים מפגרה, כדי לאפשר להם להצביע, לאייש נקודות קלפי, ולהגביר את המודעות לדמוקרטיה.
ג'ורג'ו קינאליה

קריירה

קינאליה נולד בקרארה שבטוסקאנה, אך ב-1955 עבר עם משפחתו לקרדיף שבויילס בשל המצב הכלכלי הקשה ששרר באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה. בהיותו בן 13 התגלה קינאליה על ידי סקאוט כאשר שיחק במסגרת נבחרת בתי הספר של קרדיף, והצטרף למחלקת הנוער של סוונסי סיטי מהליגה השלישית של הפוטבול ליג. בעונת 1964/1965 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, ושיחק בה במשך שנתיים. ב-1965 זכה קינאליה עם הקבוצה ב"גביע ותיקי מערב ויילס", לאחר שכבש שער בניצחון 0-3 במשחק הגמר. 
ב-1966 חזר קינאליה עם משפחתו לקרארה, בשל חוסר התעניינות מצדם של מועדוני כדורגל בריטיים והשירות הצבאי שהיה עליו לעבור. מאחר ששיחק כמקצוען מחוץ לגבולות איטליה הוא הושעה לשלוש שנים ממשחק בסרייה א', ובשל כך הצטרף לקבוצת מסזה 1919 מהליגה השלישית באיטליה. ב-1967 עבר קינאליה לקבוצת אינטרנאפולי, במדיה שיחק שנתיים וכבש 26 שערים ב-66 משחקים. לאחר סיום השעייתו, חתם קינאליה ב-1969 בלאציו, והיה מהשחקנים הבולטים של הקבוצה במשך שבע שנים בהן שיחק בה. הוא כבש במדיה 98 שערים ב-209 משחקים. ב-1974 הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הסרייה א', וסיים גם כמלך השערים של הליגה.
בתקופה בה שיחק בלאציו היה קינאליה חבר בסגל נבחרת איטליה. הוא היה מועמד להשתתפות במונדיאל 1970, אך לא נכלל בסגל הסופי של הנבחרת. לבסוף ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-1972. קינאליה השתתף בשני משחקים במסגרת מונדיאל 1974, אך לאחר שהוחלף במשחק מול נבחרת האיטי, קילל את מאמנו פאוריציו וקלרג'י. התקרית הביאה לסיום דרכו של קינאליה במדי הנבחרת, אחרי 14 הופעות וארבעה שערים.
ב-1976 עזב קינאליה את לאציו ועבר לקבוצת ניו יורק קוסמוס מליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL). הוא שיחק בקבוצה לצידם של מספר כוכבים בולטים בכדורגל העולמי, כדוגמת פלה (עד 1977), פרנץ בקנבאואר וקרלוס אלברטו. קינאליה הוביל את ניו יורק לזכייה בארבע אליפויות ה-NASL בשנים 1977, 1978, 1980 ו-1982, ובארבע עונות שונות סיים כמלך השערים של הליגה. ב-1981 זכה בתואר השחקן המצטיין של ה-NASL. הוא פרש ממשחק ב-1982 ומחזיק בשיא כמלך השערים של כל הזמנים בליגה הצפון אמריקאית, עם 242 שערים ב-254 משחקים (כולל משחקי הפלייאוף).
ב-1983 החל קינאליה לכהן כנשיא לאציו. תחתיו ירדה הקבוצה לסרייה ב' ב-1985, ומאוחר יותר הופחתו ממאזנה תשע נקודות בעקבות פרשיית שחיתות. ב-1984 לקח קינאליה חלק בבעלות על ניו יורק קוסמוס, אך ה-NASL נסגרה שנה מאוחר יותר. מספר ניסיונות שביצע קינאליה להחייאת הקבוצה במשך השנים לא צלחו. בשנת 2000 הוכנס קינאליה להיכל התהילה של הכדורגל האמריקאי.
ב-1 באפריל 2012 נפטר קינאליה מהתקף לב בביתו שבפלורידה.
קמיל אנלרט

קמיל אנלרט (בצרפתית: Camille Enlart; ‏22 בנובמבר 1862 - 14 בפברואר 1927) היה ארכאולוג והיסטוריון צרפתי שמחקריו התמקדו בתקופת ימי הביניים, הוא נחשב חלוץ במחקר ושיטות תיעוד והרבה להשתמש בצילום שהיה טכנולוגיה צעירה. 
הוא החל את הקריירה שלו בלימוד רישום וציור בבית הספר הצרפתי לאומנות ולאחר מכן למד בבית הספר הגבוה לאומנות בפריז (École Nationale des Chartes). סיים את לימודיו בשנת 1889 והגיש את התיזה שלו בתחום האדריכלות הרומנסקית. בשנת 1893 הוא החל לעבוד בספריה של בית הספר לאומנות ולאחר מכן לימד ארכאולוגיה  בית ספר המסונף ללובר. בשנת 1910 הוא קיבל את אות לגיון הכבוד ובשנת 1917 הוא התמנה לעמוד בראש החברה הצרפתית לחקר עתיקות (société des antiquaires de France). 
נפטר בפריז בשנת 1927.