google/wiki40b huggingface dataset:
יחסי אירלנד–יפן

היסטוריה

האירי הראשון אשר הניח את כף רגלו על חופי יפן ביולי 1704 הוא רוברט ג'אנסן, מלח ומגלה ארצות אשר הגיע לקיושו. ג'אנסן ברח מחברת הודו המזרחית ההולנדית עם חמישה אנשים בסירה קטנה כאשר הוא מקווה להגיע לגואנגג'ואו שבסין. כשהגיעו ליפן נחשדו ג'אנסן וחבריו למסע כמיסיונרים פורטוגליים והוחזקו ביפן עד נובמבר באותה השנה. ג'אנסן וחבריו שוחררו והצטרפו לאונייה הולנדית שהגיעה לג'קרטה שבאינדונזיה.
הקשר הראשון בין יפן לאירלנד בדרג הלאומי נוצר בדצמבר 1872 כאשר חברים במשלחת איוואקורה נסעו לדבלין. המאורע הפך לסמל לפיתוח היחסים שבין שתי המדינות. במהלך תקופת מייג'י היגרו ליפן אירלנדים רבים. רובם בחרו להישאר ביפן גם בתקופת מלחמת העולם השנייה וחלקם השתקעו שם.
במרץ 1957 כוננו אירלנד ויפן יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים כאשר יפן הייתה המדינה הראשונה ממזרח אסיה לכונן יחסים עם אירלנד. עוד באותה השנה שלחו שתי המדינות שגרירים לבירות האחת של השנייה. בשנת 1964 שדרגה יפן את מעמד הלשכה שלה בדבלין לשגרירות. בשנת 1973 נפתחה לראשונה השגרירות האירית ביפן. בספטמבר 1983 היה הנשיא פטריק הילרי האדם האירי רם הדרג הראשון שמבקר ביפן. בשנת 1985 ביקרו באירלנד נסיך הכתר אקיהיטו ונסיכת הכתר מיצ'יקו. הזוג המלכותי חזרו כקיסר וקיסרית בשנת 2005. ביוני 2013 הפך שינזו אבה לראש הממשלה היפני הראשון לבקר באירלנד.
שתי האומות חולקות דעות משותפות במגוון רחב של נושאים ומשתפות פעולה בהצבעות בארגון האומות המאוחדות. בשנת 2017 חגגו שתי המדינות 60 שנים של יחסים משותפים.

סחר

הסחר בין שתי המדינות משגשג ופועלות ביפן 32 חברות שמקורן באירלנד. ביולי 2018 חתם האיחוד האירופי עם יפן על הסכם סחר חופשי כאשר אירלנד מהווה חלק מהאיחוד.
אלברט גלוק

ביוגרפיה

גלוק נולד באיידהו, להורים דתיים, ארנסט ומטה, שהיו חברים בכנסייה הלותרנית הגרמנית "הסינוד של מיזורי". אביו היה כומר הקהילה. כמה שנים אחר כך עברה המשפחה להתגורר בעיירה, ואשבורן שבאילינוי. בבית דיברו רק גרמנית והחינוך שקיבל היה חינוך פרוטסטנטי נוקשה.  
גלוק למד במספר אוניברסיטאות ובסמינר דתי. תחילה בסמינר התיאולוגי קונקורדיה בסנט לואיס, ובתום הלימודים היה אמור לקבל הסמכה לכמורה, אבל המשיך בלימודיו ויצא לשנת לימודים באוניברסיטת היידלברג בגרמניה, שם בחר בכמה קורסים בביקורת המקרא, ולמד באוניברסיטת שיקגו את שפות המזרח התיכון. ב-1950 סיים את לימודיו בסמינר ומונה לכומר בעיירה נורמל שבאילינוי.
ב-1963 סיים את התואר השני בבית הספר הלותרני לתאולוגיה בשיקגו.
קרית המשפט

קרית המשפט הוא כתב עת משפטי היוצא לאור על ידי בית הספר למשפטים של הקריה האקדמית אונו.
כתב העת נוסד בשנת 2001 והוא עוסק בעיקר בחידושים, בתהליכים ובמגמות במשפט. בין עורכיו היו פרופ' מנשה שאווה, פרופ' דודי שוורץ, פרופ' ידידיה שטרן ופרופ' גבריאל הלוי.
בשנת 2014 יצא לאור גיליון י של כתב העת.
גירמה וולדה גיורגיס לוצ'ה

ביוגרפיה

גירמה נולד בדצמבר 1924 בעיר אדיס אבבה, למשפחה מהקבוצה האתנית אורומו.
גירמה חונך בתחילה בבית הספר של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית ואחר כך הצטרף לבית הספר טפרי מקונן שבאדיס אבבה, שם למד עד לפלישה האיטלקית, אז למד בבה"ס האיטלקי "פרינצ'יפה די פיימונטה" שבעיר הבירה.
בשנים 1950-1952 קיבל אישורי טיסה מטעם הולנד, שוודיה וקנדה במסגרת תוכנית אימונים מטעם הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית.
ב-1941 שירת כשדר ברדיו התקשורת של צבא אתיופיה. ב-1944 סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי. ב-1946 הצטרף לחיל האוויר ולקח חלק בפעילויות. ב-1951 היה ראש שדות התעופה האזרחיים שבאריתריאה. בהמשך מונה למנכ"ל משרד התעשייה, המסחר והתכנון. ב-1961 היה חבר הפרלמנט, הפך ליו"ר הפרלמנט של אתיופיה, עזר לאתיופיה לקחת חלק בארגון הפרלמנטרי הבינ"ל והשתתף בוועידות הארגון בשווייץ, בדנמרק וביוגוסלביה וכן היה יו"ר הכנס ה-52 של הארגון. היה יו"ר לשכת היצוא והיבוא, וסגן מפקח בשיחות השלום מול אריתריאה ב-1977.
כמו כן היה חבר בלשכת המסחר, חבר במשלחת אוסטרליה לאתיופיה, מייסד ונשיא של אגודת החקלאות.
בעת שהותו באריתריאה לפני שנות ה-90, היה יו"ר אגודת הצלב האדום אתיופית ונשיא חברת לפרוסי. הוא שלט בשפות רבות: אפן-אורומו, אמהרית, תיגרינית, איטלקית, צרפתית ואנגלית.
במרץ 2012 התאשפז בערב הסעודית בגלל מחלה. בשנת 2013 סיים כהונתו כנשיא. בשנת 2014 הודיע בתקשורת על יוזמה להשכנת שלום בין אתיופיה לאריטריאה, שראה בה כמשימה מדרגה ראשונה אחרונה בחייו.
נפטר ב-15 בדצמבר 2018. הותיר אחריו אישה וחמישה ילדים.
יעקב טימן

ביוגרפיה

טימן נולד בניקולאייב שברוסיה, בנם של רוזליה לבית סקולבסקי ושלמה תאומים, ממשפחת רבנים. לאחר שסיים לימודיו בבית ספר תיכון למד משפטים במשך שנה, ואחר כך סיים את לימודיו באקדמיה למשחק באודסה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1925, ועבד כחלוץ. היה ממייסדי התיאטרון הסאטירי הקומקום בשנת 1927. יחד עם השחקן אליעזר דונת יצר את הצמד "חכם ותם", בו גילם את התם ("למעשה היה המצב הפוך: כלומר ה'תם' היה פיקח וה'חכם', סכל גמור"). לאחר שנסגר "הקומקום" כעבור שנה היה בשנת 1928 ממקימי התיאטרון הסאטירי המטאטא. טימן היה מעמודי התווך של המטאטא מאז הווסדו ועד לסגירתו בשנת 1954. בשנותיו האחרונות של המטאטא שימש גם כמנהלו.
לאחר סגירת המטאטא הופיע יעקב טימן במסגרות חולפות שונות.
בימי מלחמת העולם השנייה, כאשר כשלושים אלף מבני היישוב התנדבו לצבא הבריטי, שר טימן את השיר "מכתב מאמא", שכתב נתן אלתרמן על פי שירו היידי של שלמה שמולביץ'. היה זה שיר סאטירי על עודף דאגת אם לבנה החייל המשרת בנכר, בו היא שולחת לו סרטים להרבות את דרגותיו, לאחר שכתב לה כי הוענקה לו דרגת קורפורל (רב"ט) וכי זכה לסרט על שרוולו ("סרטים לך שולחת אמא") ומציעה לו עצות טקטיות לקראת הקרב ("קצת תתקדם וקצת תנוח"). אף על פי שהכוונה הייתה לשיר סאטירי, שיקף השיר רגשות עזים של אנשי היישוב כלפי בניהם המשרתים בנכר והפך ללהיט והוא מושמע בגרסאות שונות עד היום. לאחר שנים השמיע יעקב טימן שיר זה במופע "היה היו זמנים - מצעד פזמוני היישוב" שהתקיים בשנת 1960.
הופעת הפרידה של יעקב טימן הייתה בסרט הישראלי "קזבלן" בשנת 1973, שבו שיחק דמות נטולת שם שהכינוי היחיד שבה מתייחסים אליה היא "הגרוזיני", על כל שלל הסטראוטיפים המלווים למוצא הגרוזיני.
משנת 1932 היה נשוי לרבקה לבית רבינוביץ, והיה אב לגבריאלה (אמה של השחקנית רותי תמיר) ולשלי טימן, שופט ומשפטן.
אחיו, שחקן תיאטרון האוהל מאיר תאומי, אביו של השחקן עודד תאומי, נהרג בפיגוע הידוע כרצח בגן הוואי ב-10 באוגוסט 1947.
לוסיה ברלין

ראשית חייה

ברלין נולדה בג'ונו, אלסקה, והעבירה את ילדותה בדרכים, בעקבות הקריירה של אביה כמהנדס מכרות. המשפחה גרה במחנות כרייה באיידהו, מונטנה, אריזונה, ובצ'ילה, שבה לוסיה בילתה את רוב נעוריה. כמבוגרת, היא חיה בניו מקסיקו, מקסיקו, צפון ודרום קליפורניה, וקולורדו.

קריירה

ברלין החלה לפרסם את יצירתה בגיל מאוחר יחסית, בעידוד ולפעמים בהנחיה של המשורר אד דורן. ספרה הראשון, "מכבסת מלאכים", ראה אור בשנת 1981. הסיפורים שפרסמה בו נכתבו החל משנות ה-60. מספר הסיפורים שלה הופיעו במגזינים כגון The Atlantic, ו"הפרא האציל" של סול בלו. ברלין פרסמה שישה אוספים של סיפורים קצרים, אבל רוב יצירתה ראתה אור בשלושה כרכים שפורסמו מאוחר יותר: Homesick: New and Selected Stories (1990), So Long: Stories 1987-92 (1993) and Where I Live Now: Stories 1993-98 (1999).
ברלין הייתה דמות משפיעה בקהילה הספרותית, אך ספריה לא היו רבי מכר. היו שהשוו את יצירתה לעבודתם של ריימונד קארבר וריצ'רד ייטס.] ברלין זכתה בפרס הספר האמריקאי American Book Award בשנת 1991 על ספרה Homesick, והייתה עמיתה של הקרן הלאומית לאמנויות.
בשנת 2015, התפרסם מבחר סיפורים קצרים שכתבה בשם "המדריך לעוזרות הבית: סיפורים קצרים." הספר הופיע במקום ה-18 ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס בשבוע הראשון לפרסומו, ועלה למקום ה-15 ברשימה הכללית בשבוע שלאחר מכן. הוא הופיע לראשונה במקום ה-14 ברשימת רבי המכר העצמאיים של ABA ומקום 5 ברשימת רבי המכר של LA Times.

השפעה והוראה

לאורך חייה התפרנסה ברלין באמצעות שורה של עבודות של מעמד הפועלים, שהשתקפו בכותרות של סיפורים כמו "מדריך לעוזרות הבית", "מחברת חדר מיון, 1977" ו"מרכזייה פרטית" (שמתייחס למרכזיות טלפוניות ולמפעילותיהן).
במהלך שנות התשעים המוקדמות, ברלין לימדה כתיבה יצירתית במספר מקומות, כולל בית הסוהר של מחוז סן פרנסיסקו ובית הספר לשירה על-שם ג'ק קרואק באוניברסיטת נארופה. היא גם תיעדה סיפורים בעל פה מחולים קשישים בבית החולים Mt. Zion.
בסתיו 1994, ברלין החלה משרת הוראה ככותבת אורחת באוניברסיטת קולורדו, בולדר למשך שנתיים. לקראת סוף כהונתה, היא הייתה אחת מארבעה חברי סגל בקמפוס שזכו בפרס ארגון הסטודנטים לענייני בוגרים למצוינות בהוראה. "זכייה בפרס הוראה אחרי שנתיים היא הישג חסר תקדים", אמרה קתרין אגרט מאוחר יותר בהספד לברלין. ברלין התבקשה להישאר בתום כהונתה בת השנתיים. היא מונתה לפרופסור חבר, והמשיכה ללמד שם עד שנת 2000.

חיים אישיים

ברלין הייתה נשואה שלוש פעמים והייתה אם לארבעה בנים.
ברלין סבלה מבעיות בריאות, כולל עקמת כפולה. עמוד השדרה המעוקם שלה ניקב את אחת מריאותיה, והיא נעזרה במיכל חמצן משנת 1994 ועד מותה. היא פרשה לגמלאות כשמצבה הבריאותי לא איפשר לה עוד לעבוד, והיא פיתחה מאוחר יותר סרטן ריאות. היא עברה טיפול בהקרנות, מה שלדבריה גרם להרגשה שעצמותיה נטחנות לאבק. עם התדרדרות מצבה הבריאותי והכלכלי, עברה ברלין לחיות בפארק קרוואנים בפאתי בולדר, ומאוחר יותר, במוסך שהוסב למגורים מאחורי ביתו של בנה מחוץ ללוס אנג'לס. המעבר איפשר לה להיות קרובה יותר לבניה, והקל על נשימתה. ברלין מתה בביתה במרינה דל ריי, ביום הולדתה ה-68.
משפט צבאי

משפט צבאי הוא המשפט החל על פעולתו של הצבא ועל המשרתים בו. כמו כן חל המשפט הצבאי באופן חלקי על תושבים הנמצאים במצב של ממשל/משטר צבאי או במצב של כיבוש.
מערכת משפט צבאי נפרדת מהמשפט האזרחי הרגיל קיימת בכמעט כל מדינות העולם, כאשר חריג בולט היא גרמניה בה בוטל המשפט הצבאי בעקבות מלחמת העולם השנייה.
לרוב המשפט הצבאי מתחלק למשפט צבאי פלילי (בו מועמדים לדין החיילים על עבירות "רגילות") ולמשפט משמעתי בו נשפטים החיילים על עבירות משמעת שלרוב אינם מהוות עבירות במשפט האזרחי.

במדינת ישראל

במדינת ישראל חל על המשרתים בצה"ל חוק השיפוט הצבאי, התשט"ו-1955, המעניק סמכות בעניין עבירות המבוצעות על ידם לבתי דין צבאיים. בתי דין צבאיים, דנים בהרכב בו יושבים קצינים שהוסמכו לכך אך הם חסרי השכלה משפטית, וכן קצינים משפטנים. בכך הוא דומה לבית הדין לעבודה בו יושבים נציגי ציבור לצד שופט או שהוא משפטן בהשכלתו.
סתיו סטרשקו

ביוגרפיה

נולדה בשם סטניסלב (סטס) סטרשקו (באוקראינית: Станіслав Страшко) בדניפרופטרובסק שבאוקראינה, וב-1994, בגיל שנתיים, עלתה לישראל עם משפחתה. ב-1997, כשהייתה בת חמש, התגרשו הוריה ואמה התחתנה בשנית. מנישואים אלו יש לה שתי אחיות למחצה. סטרשקו עברתה את שמה הפרטי ל"סתיו".
בגיל 16 חתמה בסוכנות הדוגמנות של אלינור שחר והחלה לדגמן. היא בלטה בעיקר בזכות המראה השלה. אף על פי שבשני העשורים הראשונים לחייה היא לא הגדירה את עצמה כאישה, היא דגמנה בעיקר אופנת נשים, בשל מראה האנדרוגני.

דוגמנות

סטרשקו הופיעה בפרסומות טלוויזיונית, בין השאר, לחברת הרכב היפנית "טויוטה" השתתפה בפרסומות ותצוגות אופנה שונות, בהן קמפיין הבחירות של מרצ לקראת הבחירות לכנסת העשרים, "אופטיקנה", "קסטרו", במגזינים "ווג" ו-"Elle" האיטלקיים, "דיזל", "מוגלר", "Moncler", "ריי באן", "TopTen" ו-"L'Oréal".
בספטמבר 2014 התפרסמה כתבה וראיון של סטרשקו בכתב העת "Elle" האמריקאי בה היא סומנה כאחת התגליות של שבוע האופנה בניו יורק, לאחר שצעדה בתצוגות של DKNY מבית דונה קארן, ושל המעצב האמריקאי טום בראון.
בשנת 2015 נבחרה לדגמן בקמפיין של רשת האופנה הישראלית "TopTen", לצדה של נועם פרוסט.
ב-2016 נבחרה סטרשקו להוביל את הקמפיין העולמי של מותג האופנה האיטלקי "דיזל". במאי באותה שנה סטרשקו קיבלה ראיון מיוחד ל-TeenVogue. וכיכבה על שער המגזין "Grazia".

משחק

בשנת 2013 גילמה את סופי בסדרת הדרמה הישראלית "בלו נטלי" ב-yes. באותה שנה השתתפה בסרט הישראלי "שבלולים בגשם".
בשנת 2015 השתתפה סטרשקו בעונת ה-VIP השנייה של "האח הגדול" בערוץ 2. כמו כן, שיחקה בסדרת הטלוויזיה "סקס, אהבה ויחסים" של רשת נטפליקס האמריקאית. באוגוסט 2015 הופיעה על שער מגזין "Go Style".
ב-2017 סטרשקו הצטלמה לסרט הקולנוע "הנשף" בתור תיכוניסטית ירושלמית לצד אסי לוי ומיכה סלקטר. על הופעתה זכתה למועמדות לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2018, והיא הטרנסג'נדרית הראשונה שמועמדת לפרס בקטגוריית המשחק.

חיים אישיים

כאשר השתתפה בתוכנית האח הגדול באמצע 2015, אמרה כי אינה אוהבת הגדרות ואינה רוצה להגדיר את עצמה לא כבן ולא כבת, אך ביקשה שיפנו אליה כבן. בסוף 2016 העלתה פוסט בדף הפייסבוק שלה וביקשה שיפנו אליה מעתה והלאה בלשון נקבה. בראיונות לעיתונות סיפרה שתמיד הרגישה כאישה, וכי היא מגדירה את עצמה כטרנסג'נדרית.
סטרשקו התגוררה לסירוגין ברמת גן עם משפחתה, במילאנו, ובניו יורק. מאז אפריל 2019 היא נמצאת בזוגיות עם השחקן עמית גיל.
שקנאי פיליפיני

תיאור

השקנאי הפיליפיני הוא קטן יחסית לבני משפחתו, אך עדיין גדול יחסית לעוף מים. אורכו נע בין 125 ל-152 ס"מ ומשקלו נע בין 4.1 ל-6 ק"ג. הוא ברובו לבן, עם ציצית, זנב ועורף אפורים. בעונת החיזור, לחלק התחתון של כנפיו ולגבם יש גוון ורוד. מחוץ לעונת החיזור האזורים האלה לבנים לגמרי והציפורים הצעירות יותר חומות מאשר לבנות. כפי ששמו באנגלית מציין, לשקנאי הפיליפיני נקודות אפורות על מקורו בעת עונת החיזור.
השקנאי הפיליפיני הוא עוף יציב עם תנועות מקומיות והוא נפוץ לטווח רחב יותר מחוץ לעונת החיזור. כמו רוב השקנאים האחרים, הוא תופס דגים בעזרת שק העור שנמצא בתחתית מקורו בזמן שהוא שוחה על פני המים.
בגלל הרס בתי גידול מתמשך והפרעה על ידי בני-אדם, המספרים של השקנאי הפיליפיני התדלדלו. לאחר שהתגלה שהשקנאי הפיליפיני הוא לא נדיר כשחשבו, הוא הורד בסולם הדרגות של ה-IUCN מפגיע לקרוב לסיכון ב-2007, אף על פי שהשקנאי נכחד בפיליפינים מאז אמצע המאה ה-20.
הוצאת רכס

אודות החברה

החברה נוסדה בשנת 1980 ובקטלוג הספרים שלה ניתן למצוא ספרי מדעים, ספרי לימודי תנ"ך, שפות, מתמטיקה, סוציולוגיה, פסיכולוגיה, אזרחות, סביבה ואקולוגיה, כימיה, היסטוריה. ספרי הלימוד של החברה מתמקדים בבתי ספר יסודי ותיכונים אך ישנם גם ספרים לגיל הרך וללימודים אקדמיים.
הוצאת רכס הייתה הראשונה לזהות את הפוטנציאל השיווקי ביצירת ספרי לימוד המותאמים במיוחד למיקוד המופץ על ידי משרד החינוך.
היחידה המטכ"לית לאבטחת בכירים

היחידה המטכ"לית לאבטחת בכירים היא יחידה צבאית הכפופה לאגף המבצעים של צה"ל. משימת היחידה היא לדאוג לסידורי האבטחה של כל הקצונה הבכירה בצה"ל, הכוללת את כל אלופי המשנה ומעלה בכלל, ובאלופי המטה הכללי והרמטכ"ל בפרט. היחידה אינה אחראית ישירות על ביטחונם של כל האישים המאובטחים אלא על ביטחונם של אישים מסוימים בלבד. עם זאת, גם לאישים שהיחידה אינה מאבטחת בעצמה, היא אחראית לדאוג לאבטחה. מפקד היחידה הוא קצין בדרגת סא"ל.

הכשרה

מאבטחי היחידה הם בוגרי יחידות האבטחה של השב"כ, ובכלל זה מאבטחי היחידה לאבטחת אישים ומשלחות, הם בוגרי קורס לוחם מקיף, הנערך במתקני השב"כ. הקורס כולל בין היתר אימוני ירי ותרגולות לוחמה בטרור, אימוני כושר גופני, אימוני קרב מגע וקורס חובשים. כיום משרתים ביחידה גם חיילים בשירות סדיר. כמו כן מקיימת היחידה מערך אימונים וכשירויות ייחודי ליחידה עצמה, ועוברת אימונים גם במתקן אדם.

היסטוריה

ראשיתה של היחידה ביחידה לאבטחת בכירי צה"ל בביקורים ברצועת הביטחון בדרום לבנון. בשנת 2001, בעת האינתיפאדה השנייה, התקבלה באגף המבצעים של צה"ל ההחלטה לשנות את סידורי אבטחת קציני צה"ל הבכירים. הרמטכ"ל, שאול מופז היה הראשון עליו הוחלו סידורי האבטחה החדשים. במהלך מלחמת לבנון השנייה אסר מפקד היחידה, סא"ל אריק אלעזר, על הרמטכ"ל, דן חלוץ, לקיים סיור בעיירה בינת ג'בייל. במהלך מבצע עופרת יצוקה אבטחה היחידה את מפקדי צה"ל הבכירים ובהם הרמטכ"ל, גבי אשכנזי, ואלוף פיקוד הדרום, יואב גלנט, במהלך סיורים שקיימו לאורך המבצע בשדה הקרב ברצועת עזה, כדי להתרשם מן הלחימה באופן בלתי אמצעי ולחזק את ידי הלוחמים.
היחידה זכתה לפרסום תקשורתי שלילי כאשר נקשר שמה בפרשת משפטו של ארז אפרתי, מאבטח ביחידה, שהורשע בניסיון לבצע מעשה סדום ובחבלה של ממש, ונידון לשמונה שנות מאסר. כמו כן נקשר שמה בפרשת עברות תכנון והבנייה הנוגעות לנחלת האלוף יואב גלנט במושב עמיקם, בשל העובדה כי מפקד היחידה באותה עת, סא"ל אריק אלעזר אישר את סלילתה של דרך מילוט לאלוף באופן בלתי חוקי בשטח שאינו שלו. בעקבות הפרשה לא מונה גלנט לתפקיד הרמטכ"ל. פרט לאלעזר, בעברו מפקד יחידת עוקץ, פיקדו על היחידה גם עתי שלח, בעברו מפקד יהל"ם, חיים בן-נון, יוצא שייטת 13, אל"ם אורן גיל, יוצא יחידת דובדבן, וסא"ל ליאור קינן, יוצא יחידת עוקץ. כיום מפקד על היחידה סא"ל ניר יוגב, יוצא חטיבת הצנחנים.
פרנק-ואלטר שטיינמאייר

ביוגרפיה

שטיינמאייר נולד בשנת 1956 בדטמולד שבמדינת נורדריין-וסטפאליה. תחילה למד משפטים והחל לעבוד כפרקליט ועוזר מרצה למדעי המדינה. הוא נכנס לפוליטיקה בשנת 1993 כאשר הפך ליועץ התקשורת של ראש ממשלת סקסוניה-תחתונה, גרהרד שרדר. כאשר שרדר נבחר לכהן כקאנצלר גרמניה כעבור חמש שנים, עבר שטיינמאייר לפעילות בזירה הלאומית והחל מתקדם בסולם התפקידים.

קריירה פוליטית

שטיינמאייר כיהן תחילה כסגן שר במשרד הקאנצלר, ובשנת 1999 החליף את בודו הומבך בתפקיד ראש לשכת הקאנצלר. במסגרת תפקיד זה היה אחראי על הפעלת סוכנים של שירות הביון הפדרלי הגרמני בבגדד שמסרו לצבא ארצות הברית מידע חיוני אודות הכוחות העיראקיים ערב מלחמת עיראק בשנת 2003, וזאת אף על פי שמפלגתו עשתה הון פוליטי מההתנגדות למלחמה. היה לו גם תפקיד מרכזי ביישום רפורמות שפגעו במדינת הרווחה הגרמנית.
לאחר הבחירות בשנת 2005 הוא מונה לכהן כשר החוץ בממשלת האחדות שהקימה אנגלה מרקל. בתפקיד זה נקלע לכמה עימותים עם הקאנצלרית בנוגע לסגנון הדיפלומטי. שטיינמאייר התנגד לכמה צעדים הפגנתיים של מרקל, כגון פגישתה עם הדלאי לאמה טנזין גיאטסו, וסבר, כפי שניסחו זאת מקורביו, שמדובר ב"מדיניות חוץ של חלונות ראווה" ושגישה של דיפלומטיה שקטה הרחק מאור הזרקורים תוכל לסייע טוב יותר למעמדה של גרמניה.
שטיינמאייר נבחר בשנת 2008 למועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לתפקיד הקאנצלר לאחר התפטרותו של יו"ר המפלגה קורט בק. הוא נבחר גם ליו"ר המפלגה.
הוא הוביל את מפלגתו לתבוסה הקשה ביותר שלה מאז מלחמת העולם השנייה. התבוסה בבחירות הובילה להקמת קואליציה ימנית-שמרנית של הקאנצלרית החדשה-ישנה אנגלה מרקל עם הליברלים החופשים בראשותו של מי שעמד באותם ימים בראשות המפלגה – גידו וסטרוולה. 
לאחר הפסדו בבחירות הכלליות לבונדסטאג הודיע שטיינמאייר כי אינו פורש מהפוליטיקה. מעת השבעת ממשלת מרקל השנייה הוא כיהן כיו"ר האופוזיציה וכיו"ר הסיעה הסוציאל-דמוקרטית בבונדסטאג. שטיינמאייר היה דמות מובילה במפלגתו לקראת הבחירות לבונדסטאג (2013) ולאור כינון ממשלת הקואליציה עם אנגלה מרקל זכה לכהן כשר החוץ, בפעם השנייה, מטעם מפלגתו. בשלהי 2016 עלה שמו כמועמד הקואליציה הגרמנית להחליף את יואכים גאוק כנשיא גרמניה. לאחר שהקואליציה בחרה באופן רשמי את שטיינמאייר להיות למועמדה עזב את הממשלה במהלך ינואר 2017 והתפטר מתפקידו כשר החוץ הגרמני. החליף אותו בתפקידו יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וסגן הקנצלרית, זיגמר גבריאל, שכיהן עד אז כשר הכלכלה הגרמני.
ב-12 בפברואר 2017 נבחר שטיינמאייר לנשיא, וב-19 במרץ 2017 החלה כהונתו.
פלורנס נייטינגייל דייוויד

ביוגרפיה

דייוויד למדה מתמטיקה במכללת בדפורד, ולאחר שסיימה את לימודיה שם קיבלה מלגת לימודים ליוניברסיטי קולג' בלונדון, שם הייתה לעוזרת המחקר של קרל פירסון, ועסקה בחישובי ההתפלגות של מקדם המתאם. כשפירסון הלך לעולמו ב-1934, עברה לברקלי, שם למדה לדוקטורט בהדרכתו של ג'רזי ניימן. התואר הוענק לה ב-1938.
במלחמת העולם השנייה עבדה במשרד ההגנה הבריטי. היא בנתה מודלים סטטיסטיים שנועדו לחזות את הנזקים האפשריים במקרה שאזורים מיושבים בצפיפות, כמו למשל עיר גדולה, יופצצו. המודלים איפשרו לה להעריך את הנזקים שייגרמו לחיי אדם, מספר הפצעים ונזקים לתשתיות. על סמך תחזיות אלה, הוקצו לעיר לונדון ולערים נוספות המשאבים המתאימים למקרים של הפצצות.
לאחר המלחמה חזרה ליוניברסיטי קולג' כפרופסור לסטטיסטיקה. ב-1968 עברה לאוניברסיטת קליפורניה בריברסייד, שם מונתה לפרופסור מן המניין, ולראש המחלקה לסטטיסטיקה. לאחר פרישתה עברה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם המשיכה ללמד ולעסוק במחקר בביוסטטיסטיקה.
דייוויד התעניינה גם בהיסטוריה של הסטטיסטיקה, ואת תוצאות מחקריה הציגה בספר הקלאסי Games, Gods and Gambling. במהלך הקריירה שלה כתבה 10 ספרים, ופרסמה מעל ל-100 מאמרים מדעיים. בין השותפים לפרסומים אלה נמנו קרל פירסון, ג'רזי ניימן, אוסטין ברדפורד היל, מוריס קנדל, אוולין פיקס, ורבים אחרים.
יחזקאל שטרייכמן

ביוגרפיה


יחזקאל שטרייכמן נולד בספיזישוק שבליטא הרוסית בשנת 1906, כבן הבכור למשפחת סוחרי עצים אמידה. בהיותו ילד התחנך בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה והיה חבר בתנועת הנוער "השומר הצעיר". בשנת 1919 למד ציור אצל הצייר היהודי צאסן (מאסנבלום).
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל ולמד אמנות ב"בצלאל" ביחד עם תלמידים כאריה ארוך, משה קסטל ואביגדור סטימצקי. בבצלאל למד ציור אצל מאיר גור אריה, כיור אצל זאב רבן ועוד. בירושלים התגורר שטרייכמן בבית מלון ברחוב יפו, שהיה ממוקם כנראה בסמוך לכיכר ציון. באותה עת הוא היה בקשרים עם דבורה אבילאה, בת למשפחה ירושלמית. עם סיום לימודיו, בשנת 1926, יצא לאירופה וישב שנה בפריז, שם למד אדריכלות.
בין השנים 1928-1931, שנים בהן ציירים ארץ-ישראלים רבים נסעו לצרפת, נסע שטרייכמן לאיטליה, שם למד באקדמיה לאמנות בפירנצה. בפירנצה נחשף שטרייכמן לאמנות הרנסאנס האיטלקי, שהיוותה מקור השפעה גדול עליו. בחופשות הקיץ חזר שטרייכמן לבית הוריו בקובנה, ברחוב לוקשיו (Luksio) מס' 58. בראיון מאוחר העיד שטרייכמן כי אחד המניעים ללימודיו היה הרצון לקבלת פטור משרות בצבא הליטאי. עם סיום לימודיו, בשנת 1931, חזר שטרייכמן למשפחתו בקובנה ובשנת 1936 עלה בשנית לארץ ישראל. אל שטרייכמן נלוותה ידידה בשם רחל ויילר, שנישאה לשטרייכמן בנישואים פיקטיביים, כדי לאפשר את עלייתה לארץ.
בארץ ישראל התיישב שטרייכמן בתל אביב, שם הכיר את צילה הכהן-וואלק והשניים נישאו ב-14 בדצמבר 1937. בתחילה גרו בני הזוג בדירה ברחוב ז'בוטינסקי, אולם לאחר תקופה של מצוקה כספית החלו לעבור בין דירות שונות, ביניהן ביתו של נחום גוטמן, ששכן אז ברחוב אחד העם. לפרנסתו עבד שטרייכמן בעבודות מזדמנות שונות כגון סבל בנמל יפו. מאוחר יותר החל ללמד ציור בבית הספר "העתיד", בבית הספר "בן-יהודה" ובאחרים.
מרבית עבודותיו בשנים הראשונות לישיבתו של שטרייכמן בארץ ישראל היו בנושאים מסורתיים כגון ציורי דיוקן, עירום נשי ותיאורי פנים אחרים. מיעוט מיצירותיו כלל גם תיאורי חוץ. סגנון הציור שפיתח היה מודרני באופן מובהק, והתבסס על משיכות מכחול אקספרסיביות ועל צבעים כהים.
בשנת 1941 זכה לראשונה ב"פרס דיזנגוף", במסגרת התערוכה הכללית של אגודת הציירים והפסלים בבית "הבימה". חיים גמזו, מבקר האמנות של "הארץ" שיבח במאמרו את הציור "סורגת" שהציג שטרייכמן בתערוכה וציין את השימוש של שטרייכמן בצבע ואת אופיים העצמאי של משיכות המכחול והצבעים. במהלך העשור הציג שטרייכמן בתערוכות קבוצתיות רבות שאורגנו על ידי אגודת האמנים.
בשנת 1945 הציג שטרייכמן תערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 1943 הצטרף שטרייכמן לצוות המורים של "מכון אבני". בשנת 1945 פתח, ביחד עם הצייר אביגדור סטימצקי, בית ספר פרטי לציור תחת השם "סטודיו", שפעל עד שנת 1948. כמורה, קידם שטרייכמן את האמנות המודרנית בארץ ישראל.
בשנת 1948 היה שטרייכמן ממייסדי קבוצת "אופקים חדשים". הוא הציג בכל התערוכות הקבוצתיות של הקבוצה. עבודותיו אף הוצגו במסגרת התצוגה הישראלית בביאנלה של ונציה. שטרייכמן השתתף בתצוגות קבוצתיות נוספות בוינציה בשנים 1952 ו-1966.
באפריל שנת 1975 הוצגה תערוכת יחיד של שטרייכמן במוזיאון תל אביב
שטרייכמן נפטר בשנת 1993 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
מגדל פיקאסו

היסטוריה

מגדל פיקאסו תוכנן כחלק מהקמתו של אזור עסקים חדש בצפון מדריד, שבנייתו החלה בשנת 1970. ב-1975 הושגה הסכמה לגבי תכנון המבנה והפרויקט נמסר לאדריכל האמריקאי מינורו ימאסקי. בנייתו של המגדל החלה ב-1982 ונסתיימה ב-1988, לאחר שהופסקה ב-1985 בשל העברת הבעלות על המגדל.

המגדל בקו הרקיע

בעת הקמתו הפך המגדל לגורד השחקים הגבוה במדריד ועקף בכך את מגדל מדריד. בסמוך למגדל פיקאסו ממוקמים גורדי שחקים נוספים כחלק מאזור העסקים ובהם מגדל אירופה ומגדל בנק בילבאו. בעבר בלט בסמוך גם מגדל וינדזור – אך הוא עלה באש ב-2005, ונהרס.
משפט אוריסון

בניית השיכון

המרחב שלנו מקיים את תכונת המנייה השנייה, ולכן יש לטופולוגיה שלו בסיס בן מנייה. כל נקודה \ x במרחב X שייכת לאיבר של הבסיס, \ x \in B_i. בנוסף לזה, בגלל הרגולריות, קיים איבר בסיס \ B_j כך ש \ x \in B_j \subset \overline{B_j} \subset B_i. לפי הלמה של אוריסון (למרחבים נורמליים), קיימת פונקציית אוריסון \ f_{ij} : X \to [0,1] כך ש \ f_{ij}(\overline{B_j}) = 0 ו \ f_{ij}((B_i)^c) = 1 . את הפונקציות \ f_{ij} אפשר לסדר, ולסמן \ \{ g_n \}_{n=1}^{\infty}, לשם הפשטות.
כעת נגדיר \ G : X \to \ell_2 באמצעות הנוסחה \ \forall x \in X : G(x) = \left( \frac{g_1(x)}{1} , \frac{g_2(x)}{2} , \cdots , \frac{g_n(x)}{n} , \cdots \right) . פונקציה זו היא ההומאומורפיזם המבוקש.
סטיבן מלוויל

גנרל סטיבן אלכסנדר מלוויל (אנגלית: Stephen Alexander Melville;‏ 1904–1977), מפקד הצבא הדרום אפריקני בסוף שנות החמישים ובראשית שנות השישים של המאה ה-20.
הצטרף לחיל האוויר הדרום אפריקני בשנת 1924, ובמהלך מלחמת העולם השנייה פיקד על גיחות חיל האוויר במזרח אפריקה, צפון אפריקה, מדגסקר ואיטליה.
הוא שירת כראש מטה חיל האוויר הדרום אפריקני בין השנים 1954–1956, כמשנה לגנרל בין 1956 - 1958, וכרמטכ"ל הצבא בין 1958 - 1960.
עיר המלח

עִיר הַמֶּלַח היא עיר שנזכרת במקרא כאחת משש ערי המדבר של שבט יהודה. העיר מוזכרת בספר יהושע:
"בַּמִּדְבָּר בֵּית הָעֲרָבָה מִדִּין וּסְכָכָה וְהַנִּבְשָׁן וְעִיר הַמֶּלַח וְעֵין גֶּדִי עָרִים שֵׁשׁ וְחַצְרֵיהֶן".
מספר זיהויים מודרניים ניתנו למיקומה. יש המזהים בעקבות מרטין נות (Martin Noth) את העיר עם חירבת קומראן, שבסביבותיה נמצאו מגילות קומראן.
הר סדום נמצא סמוך לעין גדי ולכן יש המזהים את עיר המלח במיצד גוזל הנמצא למרגלות הר סדום הצפוני, והיה כנראה חלק מדרך אדום שעברה בנחל זהר. יש המזהים בעינות סמר, צפונית לעין גדי. מקומות אלה אינם ראויים לתואר עיר (מיצד גוזל הוא כיום גל אבנים בלבד), לכן זיהויים אלה בעייתיים. בתרגום השבעים עיר המלח מתורגמת לערי סדום Πόλεις Σαδωμ או ערי הכיכר Πόλεις αλων (שהפכו למלח).
מקובל לזהותן בהקשר זה עם באב א-דרה ונומיירה בירדן, מזרחית לעין גדי בעיקר לפי זיהויה של צוער (עיר מקראית) בכפר הבדואי א-סאפי בשפך ואדי חסה. חנזיר ופייפה נחשבות לשתי ערי הכיכר הנוספות. ערים אלה חרבו בסוף תקופת הברונזה הקדומה ואינן מתאימות לתיארוך המקובל לתקופת אברהם אבינו בברונזה התיכונה.