google/wiki40b huggingface dataset:
כרובית

היסטוריה

מוצאה המדויק של הכרובית לוט בערפל, אך מניחים שבויתה מכרוב הבר באגן הים התיכון בתקופה הרומית. ג'ון ג'ררד כתב בספרו שמתיאור הכרוב בספרו של מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס, "קאטו הזקן", ניכר שלא הכיר את הכרובית, אך מכותבים רומים מאוחרים יותר ניכר שהכירו את הכרובית. פליניוס הזקן מנה מספר זנים של כרוב ויש המזהים את הכרובית עם אחד מהם. אזכורים נוספים שככל הנראה מתייחסים לכרובית מופיעים במאה השישית, ובמאה ה-12 תוארו שלושה זנים של כרובית על ידי המאוּרים בספרד כזנים שהגיעו מסוריה. 
רמברט דודואנס מזכיר אותה בספרו, וטוען שהיא ככל הנראה לא הייתה ידועה בעת העתיקה. בכתבים מהמאות ה-17 עד ה-19 מוצגת הכרובית כמגיעה מקפריסין. הכרובית החלה להתפשט מאיטליה לצפון ומערב אירופה במאה ה-17, אולם עוד בשנת 1694 כמעט ולא גידלו אותה בצרפת. בשלב מסוים היא עלתה על שולחנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ובמהירות רבה החלה לצבור פופולריות מיוחדת בקרב חקלאי חבל ברטאן שבצפון-מערב צרפת שרבים מהם החלו לגדל את הכרובית.
בתחילת המאה ה-19 החלו לגדל בהודו זן של כרובית שהתאים את עצמו לאקלים החם והלח של הודו.

גידול


הכרובית רגישה במיוחד לתנאי גידולה. בדרך כלל היא מתפתחת טוב באקלים קריר ולח. קולסי (ראשי) הכרוביות שגדלות ביובש הם קטנים ולא מוצקים. עם זאת, קור קיצוני עלול לפגוע בכרובית בצורה קשה.
לרוב, צמחי כרובית מתחילים את גידולם בחממה בו הם מונבטים מזרעים וגדלים לתקופה של 35-40 ימים. לאחר מכן, צמחי הכרובית מועברים לשדה בו הם גדלים 40-300 ימים נוספים, בהתאם לזן ותנאי הגידול המקומיים. חשיפת ראש הכרובית לאור השמש בשדה גורמת לשינוי מלבן לצהוב ועל כן נהוג לקשור את עלי הכרובית סביב ראש הכרובית באופן המסתיר את ראש הכרובית מהשמש.
על פי הערכה לשנת 2002, ברחבי העולם גידלו כ-15.3 מיליון טון של כרובית על שטח של 8120 קמ"ר. אזורי הגידול העיקריים של כרובית היו סין - 3030 קמ"ר, הודו - 2600 קמ"ר, אירופה - 1200 קמ"ר, צפון אמריקה - 370 קמ"ר, המזרח התיכון - 200 קמ"ר, צפון אפריקה - 100 קמ"ר ויפן - 100 קמ"ר. באפריקה הטרופית מגדלים את הכרובית בכמות קטנה ברמות גבוהות עם אקלים יחסית קריר, ובמערב אפריקה בעונה הקרה. 
בישראל, שטח הגידול של כרובית גדל בהתמדה משנת 1970 עד שנת 2000, משטח של 5.2 קמ"ר ב-1970, 6.7 קמ"ר ב-1980, ו-9.9 ב-1990 ל-12.2 קמ"ר בשנת 2000, גידול שתאם את הגידול באוכלוסייה. בשנת 2005 גידלו כרובית על שטח של 11.3 קמ"ר וב-2006 על שטח של 15.8 קמ"ר. היקף התפוקה של הכרובית בשנים 2000-2008 נע בין 20.2-26.1 מיליון טון לשנה.
הטרפדות מסדרה K-123

מבנה

הטרפדת בנויה מסגסוגת אלומיניום מסדרת 2XXX. הגוף מחולק על ידי מחיצות אטימה לחמישה תאים נפרדים. צינור לכל האורך ממלא את תפקיד השדרית. כדי להקטין את נדנודי הספינה הותקנו סנפירי צד בפינות התחתית.

שני מנועי מטוסים מותקנים זה אחרי זה. המדחפים מקבילים בירכתיים. אורך ציר המדחף הימני 10 מטר וציר המדחף השמאלי 12.2 מטר.

היסטוריה

טרפדות קומסומלץ' נבנו במהלך מלחמת העולם השנייה ומילאו תפקיד חשוב בים השחור ובים הבלטי. אבטיפוס לסדרת קומסומלץ החלה להיבנות ב-30 ביולי 1939 במספנות לנינגרד מס 194. הושקה ב-16 במאי 1940 ונכנסה לשירות ב-25 באוקטובר 1940. במרץ 1941 החלה שירות בצי הים השחור. לאחר בדיקות האבטיפוס תוכנן הכלי מחדש ובנובמבר 1943 החל הצי לקבל ספינות נוספות סדרה 123bis. הספינות נבנו במספנת טיומן ועד תום המלחמה נבנו 31 טרפדות מסדרה זו.
לאחר המלחמה עודכן התכנון ובשנים 1946 עד 1956 נבנו 50 ספינות מסדרה M-123bis ו-155 ספינות מסדרה 123K. הטרפדות שימשו את הצי הסובייטי נמכרו לצי הסיני ולציי מצרים וסוריה.
במלחמת ששת הימים - בלילה הראשון 5–6 יוני 1967, התקיים מפגש בין שלוש טרפדות K-123 של הצי הסורי שעברו קרוב מאוד לאח"י נגה (ק-22) בעת שהמתינה לסירות שייטת 13 שנשלחו לפעולת בניאס. המפקדים הסורים חשבו את אח"י נגה לספינת משמר נגד צוללות מדגם צרפתי של הצי הסורי. והמפגש שהיה בעדיפות סורית מלאה הסתיים ללא פתיחה באש.
שדרוג מכ"ם וחימוש – טרפדת הייתה מצוידת במקור במכ"ם מסוג "סקין הד" בתחום S. בשל ביצועים נחותים של המכ"ם התקינו המצרים מכ"ם מתוצרת בריטית של חברת DECCA. במסגרת שיפור ההכנות של חיל הים המצרי למלחמת יום הכיפורים, הותקנו בכלי השיט מטולי רקטות מסוגים שונים. על שתי הטרפדות שנמצאו בצפון מפרץ סואץ, הותקן מטול רקטות 8 קני של 85 מ"מ. במקום המקלע הדו-קני 14.5 מ"מ בחרטום. כך הוקנתה להם יכולת של ירי מהים לעבר יעדים בחוף.
במלחמת יום הכיפורים בלילה הראשון 6–7 באוקטובר 1973, התגלתה טרפדת K-123 לכוח שייטת ספינות הטילים שיצא לתקוף את לטקיה. מפקד הטרפדת שהיה במשימת סיור הצליח להעביר הודעה על ספינות הישראליות מה שסייע לסורים לבצע מארב טילים. הטרפדת הושמדה בתותחי ספינות הטילים.
 מפרץ סואץ שתי ספינות K-123 מצריות נמצאו בצפון המפרץ והיוו איום על פעילות ישראלית במפרץ. הטרפדות היו מוצבות דרך קבע בנמל עדביה. ב-24 באוקטובר 1973 וכאשר כוח השריון הישראלי נכנס לנמל, ברחו שתי הטרפדות לים והסגירו עצמן לדבורים של חיל הים. הטרפדות הועברו בגרירה ליחידה 838 ובדרך טבעה אחת מהן והשנייה הגיעה למוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.

הנצחה

הטרפדת ככלי שיט קטן המפגין עצמה נמצאת באנדרטאות זיכרון למלחמת העולם בערים השונות ברוסיה. וגם במוזיאון ההעפלה וחיל הים.
אאיצ'י D3A

תכנון ופיתוח

המטוס תוכנן על ידי חברת המטוסים אאיצ'י באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 כדי לספק את דרישת הצי הקיסרי היפני למפציץ צלילה חדש, שיוכל להמריא מנושאות מטוסים. אב טיפוס ראשון שנבנה כלל כנפיים אליפטיות, בהשראת הנקל 70 He, ומכיוון שמהירות הטיסה של המפציץ הייתה נמוכה, נעשה שימוש בכן נסע קבוע. כמו כן הורכב במטוס מנוע כוכבי בעל הספק של 710 כוחות סוס. אולם, לדגם היו בעיות ניווט בפניות ובעת צלילת הפצצה. 
במטוס השני שנבנה הורכב מנוע חדש בהספק של 840 כוחות סוס, והזנב האנכי הוגדל כדי להוסיף יציבות. מוטת הכנפיים גדלה במקצת ובלמי צלילה חזקים יותר הותקנו. שיפורים אלה פתרו כמעט את כל הבעיות שהתעוררו במטוס הראשון, ואאיצ'י זכתה במכרז, אל מול נקג'ימה.

היסטוריה מבצעית

בדצמבר 1939 הזמין הצי הקיסרי את המטוס, שזכה לכינוי מפציץ נושאת מטוסים סוג 99 מודל 11, ולפני כניסתו לשרות הוכנסו בו שיפורים נוספים: מנוע חדש בהספק 1,000 כוחות סוס, ושינויים במבנה הכנפיים שהביאו ליכולת תמרון טובה ביותר.
בשנת 1940 נכנס D3A לשרות על נושאות המטוסים אקאגי וקאגה, והחל בהתקפה על פרל הארבור, השתתף המפציץ בכל הקרבות המרכזיים בהם לחם הצי הקיסרי בעשרת החודשים הראשונים של הלחימה. ההצלחה הראשונה של ה-D3A הגיעה באפריל 1942, בפשיטה באוקיינוס ההודי, בה  טיבעו המפציצים שתי סיירות כבדות בריטיות ואת נושאת המטוסים הרמס. 
פעמים רבות תקפו מפציצי D3A את האויב בתאום עם מפציצי טורפדו מדגם נקג'ימה B5N "קייט", ויחד היו מסבים נזק רב לאוניות האויב, שפעמים רבות הביא לטיבוע האוניה. ביוני 1942 יצרה אאיצ'י דגם מתקדם של המפציץ, דגם 22, שכלל מנוע חזק יותר בהספק של 1,300 כוחות סוס. מכיוון שהמנוע החזק פגע בטווח הטיסה של המפציץ, הוחלפו כל מכלי הדלק במכלים גדולים יותר, שאפשרו למפציץ להמריא מרבאול כדי להפציץ את גוודלקנל. 
עם כניסתו של המפציץ יוקוסוקה D4Y לשרות, עברו כל ה-D3A לבסיסים יבשתיים, ולקחו חלק במערכה בפיליפינים. אולם, בשלב זה של הלחימה היו מפציצים אלה מיושנים, וספגו אבדות קשות, ובמהלך שנת 1945 שימשו בעיקר למשימות קמיקזה.
שמחה בונם סופר

ביוגרפיה

נולד בנר ראשון של חנוכה, כבן שלישי, לרבי אברהם שמואל בנימין סופר, (בנו של החתם סופר). גדל בבית אביו וספג שם חינוך לאהבת תורה, מידות תרומיות ויראת שמים. למד בישיבתו של אביו, והצטיין בהתמדתו, בכושר קליטתו וצניעותו. למד בחברותא עם רבי עקיבא יוסף שלזינגר. רבי שמואל רוזנברג (רבה של אונסדורף), שלמד בישיבה, אמר עליו, שהוא לומד ששה דפים בשעה אחת, והם כ"מונחים אצלו בקופסה". בהגיעו לגיל חופה, נישא לרחל בתו של אחד מעשירי יהודי וינה, הגביר "פרץ ניימאן". חותנו תמך בו ביד רחבה, כדי שיוכל להמשיך ללמוד תורה, ואכן הוא המשיך ללמוד בישיבה, ועזר לאביו בניהולה. לאחר שלוש שנים עבר בהשפעת חותנו, לגור בווינה ולנהל את בית העסק שלו למשי. גם בשעה שעסק במסחר לא פסק מלימודו, ונהג להתכתב בחילופי שו"ת עם גדולי הדור. קהילות רבות בקשו למנות אותו כרבם, אך הוא סירב. למרות שהיה בנו השלישי של ה"כתב סופר", ולא הבכור, ייעד אותו אביו לשבת על כסאו אחריו.

דרכי הלימוד בישיבה

דרך הלימוד של רבי שמחה בונים הייתה זהה לדרכם של ה"חתם סופר" וה"כתב סופר". בתחילת השיעור עסק בדברי הראשונים, ותוך כדי כך, נפלו מאליהן רוב קושיות האחרונים. הספרים אמנם היו מונחים לפניו, אך הוא מסר את שיעוריו בעל פה. דבריו היו מנוסחים בקצרה, ורק מי שהתכונן לשיעור הבין אותם. רבי שמחה בונים מינה מגידי שיעור, שילמדו את התלמידים את החומר הפשוט, ואילו הוא לימד את שיעור העיון בלבד. הישיבה אמנם הוכרה על ידי השלטונות כבית ספר גבוה לרבנות, אך המטרה העיקרית הייתה לימוד תורה לשמה. בשנת 1884 יצאה הוראה מטעם הממשלה, שכל בחור ישיבה המבקש להציג מועמדות לרב קהילה, חייב שתהיה לו בנוסף לאישור על לימודים בישיבה, גם אישור על לימודים תיכוניים. משלא עלה בידה של משלחת רבנים לבטל את ההוראה, התיר רבי שמחה בונם לבחורים המועמדים לרבנות, ללמוד את הלימודים הכלליים בזמנם הפנוי, ולהיבחן באופן אקסטרני מחוץ לכותלי ישיבה.

חשיבותו

כבר אביו ה"כתב סופר" הבחין בגדלותו ואמר עליו: "בו בחרתי מבניי, שכולם טובים וישרים, שימלא ברצות השם כסאי אחרי".
רבי חיים הלברשטאם מצאנז, אמר עליו בהיותו בחור צעיר, "תלמיד חכם רך בשנים כזה, לא נמצא אצלינו בגליציה. המהר"ם שיק, פנה אליו בתואר "הדרת גאונותו". רבי אליעזר זוסמן סופר מגדולי תלמידי החתם סופר, ורבה של פאקש, שהיה קשיש בהרבה מרבי שמחה בונם, בפוגשו פעם את רבי שמחה, התכופף לנשק את ידו (סימן לכבוד גדול).

אחרית ימיו

בשנת ה'תר"ס נחלש רבי שמחה בונם, ולא היה בכוחו למסור את שעוריו באופן סדיר. אז מינה לסגן תחתיו את בנו יחידו רבי עקיבא סופר, כשהוא עדיין אברך צעיר. אך גם אז, כשרק הוטב לו מעט מיד שלח להודיע בישיבה שהוא ימסור היום את השיעור. בשנת ה'תרס"ו נסע לפרנקפורט כדי לבקש מזור למחלתו, ושהה שם זמן ממושך. בט"ו בכסלו ה'תרס"ז נפטר בגל 64. קהילת פרנקפורט רצתה שרבי שמחה בונם ייטמן באדמתה, אך קהילת פרשבורג לא וויתרה והוא נטמן בבית הקברות בעיר.
Goodreads

תחרות הספר הטוב ביותר

החל משנת 2009, האתר מאפשר לקוראים שבו להצביע על הספר הטוב ביותר לאותה שנה, במגוון קטגוריות כגון רומן, מותחן, אימה, כ 20 קטגוריות בסך הכל. האתר מתגאה בכך שזהו המקום היחידי בו מוענק פרס הספר הטוב ביותר על ידי הקוראים עצמם (אשר בוחרים את הספר).
עד כה סטיבן קינג וריק ריירדן זכו בהכי הרבה פרסים, 8 זכיות לכל אחד.
בשנת 2018 השתתפו כ 5 מיליון קוראים שונים בתחרות.
ג'קרטה

היסטוריה

במקום בו ממוקמת העיר הייתה התיישבות כבר במאה החמישית לספירה. ההתיישבות הראשונה באזור זה היה נמל קלאפה שהיה ממוקם במוצא נהר צ'יליוונג אל הים. הנמל שנבנה במקום היה הנמל המרכזי של הממלכה ההינדית סונדה. הפורטוגזים ביקרו בעיר בשנת 1522 המלך ההינדי התיר לפורטוגזים לבנות במקום נמל.
ב-1523 אוסלמה העיר על יד פתחילה (או פלטחאן), בשנת 1527 הדף פתחילה את הפורטוגלים שנסו לכבוש את העיר. ב-22 ביוני 1527 שינה את שם העיר אותה שנה מ"סונדא קלאפה" לג'איא קארתא (שפירושה: מבצר מנצח בהיפוך סדר המלים) במלאית. תאריך זה נחשב "יום הולדתה הרשמי" של העיר. השם היום הוא אחד מ-5 גרסאות לשם הישן ונובע מחיבתם של האינדונזים לקצרנות לשונית ולשמוש בראשי תבות.
ב-21 בנובמבר 1618 כבשו כוחות חברת הודו המזרחית ההולנדית בהנהגת יאן פיטרסזון קון את העיר. הסונדאנסים שעודם חיים מסביבה ניסו לשחררה עד 1619 ונכשלו. אז הרסו ההולנדים את העיר ויסדו במקומה בשנת 1619 את בטאוויה - שמה של הולנד בלטינית.
באטוויה הייתה הבירה של המושבה ההולנדית של איי הודו המזרחית. ב-1811 כבשו הבריטים את העיר, ושלטו בה במהלך חמש השנים בהם שלט נפוליאון בהולנד. לאחר תום מלחמות נפוליאון השיבו הבריטים את השליטה בעיר להולנד, בשנת 1816.
ב-1942 במלחמת העולם השנייה כבשה יפן את העיר, וקראה לה בשנית ג'קרטה, על מנת לרכוש את אהדת התושבים המקומיים. לאחר הפסדה של יפן במלחמה, הכריזה אינדונזיה על עצמאותה ב-17 באוגוסט 1945, אולם הולנד כבשה את העיר מחדש בין ה-29 בספטמבר 1945 ל-3 באוקטובר 1945. לבסוף, לאחר תום מלחמת העצמאות של אינדונזיה, ב-27 בדצמבר 1949, הפכה ג'קרטה לבירת המדינה העצמאית. 
במרכזה הוקמה לימים האנדרטה הלאומית, המסמלת את המאבק לעצמאות.
בשנת 2019 הכריז נשיא אינדונזיה על החלפת עיר הבירה ג'קרטה בעיר אחרת הנמצאת באי בורנאו הסמוך . 
ג'קרטה, שבנויה סמוך לנהרות, מוצפת באופן תדיר, ומשום כך בשנת 2019 הוחלט להעביר את הבירה אל מקום אחר. ב-4 בפברואר 2007 הוצפו כשלושת רבעים של הבירה בעקבות הצפת הנהרות ופריצת סכר, ויותר מ-300 אלף תושבים נאלצו לעזוב את בתיהם.

תחבורה

ישנן מספר רכבות החוצות את העיר, אולם אין בהן די כדי לספק את צורכי האוכלוסייה - דבר המביא לצפיפות יתר ברכבות. גם מערכות האוטובוסים והמוניות אינן עומדות בעומס. כיום נבנות בעיר שתי מערכות מונורייל על מנת להקל את העומס.
בשנת 1985 נפתח בסמוך לעיר נמל התעופה סואקרנו-האטה, שהחליף את נמל התעופה הישן הלים פרדאנאכוסומא ואת נמל התעופה הישן כמאיוראן מימי שלטון הולנד, שנחרש ונהרס לאחר חנוכת שדה התעופה החדש, לטובת בנית שכונות חדשות, ששמות הרחובות בהן קשורים בתעופה. שדה התעופה הלים פרדאנאכוסומא עודנו משרת את חיל האוויר האינדונזי.
בעיר פועל נמל תאנג'ונג פריוק, הנמל הגדול באינדונזיה.

דת

מסגד איסתיקלאל הוא המסגד המרכזי בג'קרטה והגדול ביותר בדרום-מזרח אסיה. בעיר פועלות גם שתי קתדרלות.

ספורט

קבוצת הכדורגל הפופולרית ביותר בג'קרטה היא פרסיג'א ג'קרטה שמגרשה הביתי הוא אצטדיון לבאק בולוס.
האצטדיון הגדול בג'קרטה הוא אצטדיון גלורא בונג קארנו. באצטדיון 100,000 מקומות ישיבה, והוא אחד האצטדיונים הגדולים בעולם. האצטדיון נבנה בתחלה בשם "סנאיאן" עבור אירוח משחקי אסיה בשנת 1962, ואחרי מות סוקרנו נקרא האצטדיון על שמו.
הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי

הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי היא אחת מוועדות הכנסת הקבועות.
בשלהי הכנסת ה-12, לאחר האשרור הרשמי של "האמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים (CEDAW)" בכנסת, הוקמה "הועדה המיוחדת למעמד האשה". בראשות הוועדה המיוחדת עמדה ח"כ שרה דורון מהליכוד והיו חברות בה שולמית אלוני, גאולה כהן, תמר גוז'נסקי ואחרות. בתקופת פעילותה הקצרה רשמה הוועדה כמה הישגים וביניהם הסכמת הרבנות הראשית לפרסום תקנות בנושא מעמד האישה בבתי דין רבניים; ותמיכה בחקיקה שאפשרה הכרה בנשים נשואות להיות נישום עצמאי במס הכנסה.
כחצי שנה מאוחר יותר הוקמה בכנסת ה-13 הוועדה לקידום מעמד האישה על פי החלטת הכנסת מ-16 בנובמבר 1992 במטרה ליישם את אחת ההמלצות המרכזיות שהופיעו בדו"ח הוועדה הממלכתית לקידום מעמד האישה (1978) בראשות חברת הכנסת אורה נמיר. יושבת הראש הראשונה של הוועדה הייתה חברת הכנסת יעל דיין וכל יושבי ראש הוועדה מאז הקמתה היו נשים, למעט גדעון סער, ששימש יושב ראש הוועדה מכינון הכנסת ה-17 ועד מרץ 2008. תחום העיסוק העיקרי של הוועדה הוא קידום מעמד האישה בישראל לקראת שוויון בייצוג, בתחום החינוך ובמעמד האישי. כמו כן פועלת הוועדה למניעת אפליה בשל מין או נטייה מינית בכל התחומים וכן הקטנת פערים בכלכלה ובשוק העבודה ולמאבק באלימות כלפי נשים. בדצמבר 2013 שונה שם הוועדה לשמה הנוכחי, ביוזמת יושבת ראש הוועדה, עליזה לביא.
הלל סלובק

פעילותו המוזיקלית

סלובק נולד בחיפה, להורים ניצולי שואה. את ילדותו המוקדמת בילה בנהריה ובקיבוץ וב-1967 עברה משפחתו לניו יורק ומשם לאחר גירושי הוריו עבר עם אמו ואחיו ללוס אנג'לס, קליפורניה. בחטיבת הביניים חבר לג'ק איירונס (Jack Irons), עמו חלק חיבה ללהקת קיס (Kiss) ועמו ניגן את שיריהם. בשנות התיכון למדו שניהם בתיכון Fairfax שם הכירו את שאר חברי להקת ה"רד הוט צ'ילי פפרז" לעתיד.
באותה תקופה, למד סלובק לנגן בגיטרה חשמלית ועד מהרה הקים להקה עם חבריו לתיכון, ג'ק איירונס כמתופף ואליין ג'והנס (Alain Johannes) כגיטריסט, בשם Chain Reaction (תגובת שרשרת) שהפכה ל-Anthym לאחר ההופעה הראשונה. אחרי התיכון שונה שם הלהקה ל-What Is This? (מה זה?). בעקבות חבירה לאנתוני קידיס (Anthony Kiedis) ומייקל בלזארי "פלי" ("Micheal Blazary "Flea) בחרו חברי הלהקה את השם "רד הוט צ'ילי פפרז" (שמשמעותו היא פלפלים אדומים חריפים) - שילוב שמות של שני פאבים בלוס אנג'לס - "רד הוט פפרז" ו"צ'ילי ווילי". בשנת 1983 הופיעה הלהקה לראשונה תחת שם זה. סגנון הלהקה היה פאנק (Funk) משולב ברוק.
הרד הוט צ'ילי פפרז הוציאו אלבום ראשון בשנת 1984 אך סלובק לא היה שותף לו מאחר שבמקביל הוצע חוזה ללהקתו What Is This? והוא העדיף להתרכז בפעילותה. לאחר שהוציא 3 אלבומים עם להקת What Is This? ופעילותה גוועה, חזר סלובק לרד הוט צ'ילי פפרז בשנת 1985 והיה שותף לאלבומה השני של הלהקה, Freaky Styley.
הלהקה הספיקה להוציא אלבום נוסף עם סלובק (The Uplift Mofo Party Plan), בעקבותיו החלה להצליח ברחבי ארצות הברית ואף יצאה לסיבוב הופעות באירופה.

סוף הדרך

עם עלייתה של הלהקה, החלו חבריה להשתמש בסמים. לאחר האלבום המשותף הראשון החלו להתגלע מחלוקות בין חברי הלהקה עקב שימוש בסמים, והשפעתם על התפקוד בהופעות. העבודה על אלבומם השני המשותף נעשתה לאחר החלטה משותפת על גמילה אך זמן קצר אחרי חזרת הלהקה ממסע הופעות באירופה, ב-25 ביוני 1988 נפטר סלובק ממנת יתר של הרואין.
מותו של סלובק גרם לזעזוע קשה בלהקה. קשה מכולם הגיב המתופף ג'ק איירונס, שהיה חברו הקרוב של סלובק מאז התיכון. הוא אושפז בבית חולים עקב מספר התמוטטויות עצבים, ובסופו של דבר עזב את הלהקה תוך האשמת שאר חברי הלהקה במותו של סלובק. אנתוני קידיס, שהפך בשנים אלו קרוב לסלובק וסבל אף הוא מהתמכרות דומה לסמים, הגיב אף הוא קשה להודעה על מותו. הוא בילה חודש במקסיקו תוך התאבלות ושימוש אינטנסיבי בסמים. בסופו של דבר הצליח קידיס להגמל מהסמים והלהקה המשיכה בפעילותה, ללא סלובק וללא ג'ק איירונס. את מקומו של סלובק בלהקה תפס ג'ון פרושיאנטה, מעריץ צעיר שהלך בדרכו של סלובק בסגנונו המוזיקלי. את מקומו של איירונס תפס שנה מאוחר יותר צ'אד סמית.
האלבום המצליח הראשון בקנה מידה בינלאומי של הלהקה "Mother's Milk" שיצא שנה לאחר מותו של סלובק ולאחר הצטרפותו של פרושיאנטה ללהקה, הוקדש לסלובק. הלהקה אף הקדישה לו את השירים "Knock Me Down" ו-"My Lovely Man" מהאלבום "Blood Sugar Sex Magik".
סלובק קבור בבית העלמין Mount Sinai Memorial Park Cemetery ב-Hollywood Hills שבקליפורניה. על קברו של סלובק חרוטים שמו בעברית וציור של גיטרה חשמלית.
בסוף שנות ה-90 איגד אחיו של סלובק, ג'יימס סלובק, את הזיכרונות שנמצאו ביומנו האישי של סלובק משנותיו האחרונות וציוריו של סלובק בספר Behind the Sun המספר על נשים, מסעות עם הלהקה, על סמים ואף על המוות. בספר מופיעות הקדשות אישיות מאת קידיס ופלי.
מחול האבירים

מחול האבירים (או בשמה האחר מונטגיו וקפולט) היא יצירה קלאסית שנכתבה על ידי המלחין הרוסי סרגיי פרוקופיב עבור הבלט רומיאו ויוליה משנת 1935. הגרסאות המאוחרות של היצירה נכתבו הן עבור פסנתר והן עבור תזמורת.

ניתוח מוזיקלי

היצירה מורכבת משני חלקים כך שהחלק הראשון חוזר על עצמו פעמיים (בצורה של ABAׂ). החלק הראשון (A) של היצירה מתחיל מאוד חזק עם כלי נשיפה ממתכת, שיוצרת אווירה אפלה. בבלט, בחלק זה נכנסים הקפולטים ורוקדים ריקוד איטי בדרך מסוימת וקבועה, כאשר מוזיקה זו מייצגת אותם ביצירה. בחלק השני (B), פרוקופייב הכניס נגיעות קטנות של צ'לסטה, שהייתה מאוד נדירה בתזמורות בתקופתו. באמצע קטע זה מופיע סולו של האבוב המלווה בפיציקטו של מיתרים. חלק זה אומר לייצג את כניסתה של יוליה לתוך המחול. כאשר יש חזרה על החלק הראשון (A), אז מתבצע איחוד בין רומיאו ויוליה. חלק זה קצר מעט מהראשון, ומכיל סולו של סקסופון, אשר היה מאוד יוצא דופן בתקופתו.
רובוקופ

אלכס מרפי

אלכס ג'יימס מרפי הוא שוטר מצטיין ואיש משפחה מסור. מרפי נהג לחקות את הגיבור של תוכנית הטלוויזיה האהובה על בנו, "TJ Laser", ולסובב את אקדחו על האצבע לפני שהוא מכניס אותו בחזרה לנרתיק. הוא עבר לדטרויט בעקבות הצורך לתגבר את המשטרה המקומית בעקבות גל הפשיעה האלים ששטף את עיר המכונות ובו נהרגו הרבה שוטרים. הוא התנדב לתוכנית "רובוקופ" של תאגיד OCP שלמעשה שלט בפועל בעיר והיה בעל גישה לטכנולוגיית היי-טק מתקדמת ביותר ומשאבים רבים. בלא ידיעתו הוא הועבר למחוז המסוכן ביותר בדטרויט, במטרה להגדיל את הסיכויים שייהרג ויהיה אפשר להשתמש במוחו וגופו לתוכנית "רובוקופ", כפי שאכן קרה. הוא צוות לשוטרת אן לואיס, שנהפכת לחברתו הנאמנה והטובה ביותר.

הזיכיון

"רובוקופ" נוצר על ידי התסריטאים אדוארד נומייר ומייקל מיינר ביחד עם הכותב פרנק מילר וזכה להופעת הבכורה שלו בסרט "רובוקופ" (1987) של הבמאי פול ורהובן ובכיכובו של פיטר ולר כמרפי/רובוקופ. הסרט זכה להצלחה וביקורות טובות, הן על העלילה והן על האפקטים המיוחדים. הסרט היה אלים מאוד יחסית לתקופתו. בעקבות הצלחת הסרט יצאו שני סרטי המשך: רובוקופ 2, ורובוקופ 3 שהיה כישלון קופתי וספג ביקורת על העלילה. בעקבות הסרט הכושל, הכריז פרנק מילר, כותב קומיקס מוכשר וידוע, שיותר לא ייתן שיפיקו סרטים על סמך תסריטיו (הוא חזר בו מאוחר יותר, ראו עיר החטאים).
בעקבות הסרטים הופקו מספר סדרות טלוויזיה על רובוקופ, חלקן באנימציה וחלקים בלייב אקשן. בולטת היא המיני-סדרה "Robocop: Prime Directives". בנוסף יצאו ספרי קומיקס רבים על רובוקופ, ואלה פורסמו על ידי מארוול קומיקס ודארק הורס. הספרים כוללים עלילות בדיוניות והרפתקאות נוספות, כגון: "רובוקופ נגד המחסל משליחות קטלנית" ורומן גרפי המבוסס על תסריט של פרנק מילר.
ב-2014 בוצע אתחול לזיכיון הקולנועי ויצא סרט רימייק שנקרא אף הוא "רובוקופ" בכיכובו של ג'ואל קינמן כרובוקופ, אך סרט זה לא זכה להצלחה רבה וקיבל ביקורות מעורבות.

רובוקופ 3

תאגיד OCP על סף פשיטת רגל ועומד להימכר לתאגיד יפני. רובוקופ מגן על דיירי "דטרויט הישנה" שמפונים בכוח על ידי OCP שרוצה לבנות שם את "דלתא סיטי" החדשה.

רובוקופ - הנחיות עיקריות

מיני סדרה של 4 פרקים. ג'ון קייבל, שותפו החדש של רובוקופ, מצטרף לפרויקט ונהפך אף הוא לקיבורג אחרי שאיבד את תינוקו. חברת OCP מחליטה לבטל את פרויקט רובוקופ לתמיד בזמן שמדען OCP לשעבר ממציא וירוס קטלני התוקף אנשים ומחשבים כאחד.

רובוקופ 2014

רימייק של הסרט הראשון יצא לאקרנים בפברואר 2014 ונקרא גם הוא בשם "רובוקופ". העלילה בסרט זה שונה מהעלילה בסרט המקורי. בסרט זה השחקן ג'ואל קינמן מגלם את דמותו של רובוקופ/אלכס מרפי. לצדו של קינמן, אבי קורניש גילמה את אשתו של מרפי, גארי אולדמן גילם את המדען שפיתח את אלכס כרובוט-אדם, ד"ר דנט נורטון; ובנוסף, מייקל קיטון, שגילם את ריימונד סלארס, מנכ"ל OCP שמאוחר יותר נחשף בתור הנבל הראשי בעלילה.
ערעור

ערעור הוא הליך במשפט, שבמסגרתו אחד הצדדים לדיון (או שני הצדדים), שאינו מסכים עם פסק הדין, הכרעת הדין, גזר הדין, או החלטה אחרת, פונה לערכאה גבוהה יותר, על-מנת שתדון פעם נוספת בעניינו, ותשנה את הפסיקה.

ערר

ערר הוא הליך בו עוררים על "החלטה שיפוטית אחרת", שאיננה שאינה פסק דין (הכרעת הדין, או גזר הדין), כגון החלטה על מעצר, על שחרור ממעצר, על תנאי מעצר או שחרור, שקבע בית משפט וכדומה. בדומה לערעור, מוגש הערר לערכאת הערעור, אך הדיון בערר נעשה בפני דן יחיד ולא בפני הרכב שופטים.

ערעור מחוץ למערכת המשפט

זכות הערעור לבית משפט, קיימת לא רק על החלטות בתי משפט, אלא לעיתים גם על החלטות של גופים שונים, כגון: מוסדות להשכלה גבוהה, שבהם רשאי סטודנט לערער, בהתאם לנהלים של המוסד, על ציון שניתן לו, מוסדות מפלגתיים וכו'
גם בענפי ספורט ימים כמו שיט וגלישת גלים ניתנת הזכות לערער על שיט אחר או על החלטת השופטים.
אילן אור

אילן אור (נולד ב-1941) היה מראשוני שייטת הצוללות של חיל הים ומנהל נמל אשדוד ונמל חיפה.

ביוגרפיה

את שירותו הצבאי עשה בצוללת "אח"י רהב". בוגר אוניברסיטת חיפה בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ולמד ניהול נמלים בארצות הברית.
עבד כ-25 שנים ברשות הנמלים. בתקופה זו מילא מגוון תפקידים כולל מנהל נמל אשדוד (בשנים 1983–1988) ומנהל נמל חיפה (בשנים 1988–1992). בין 1992 ל-1995 ניהל חברה ישראלית בארצות הברית העוסקת בתחום הלוגיסטיקה. החל משנת 1995 הוא הבעלים והמנכ"ל של חברת "אילן אור פיתוח עסקי ויועצים בע"מ".
מרצה בנושאי נמלי ים ולוגיסטיקה באוניברסיטת חיפה, במכללה האקדמית גליל מערבי, ובהשתלמויות למנהלים מארצות מתפתחות.
שארל השני, דוכס אורליאן

ביוגרפיה

שארל נולד ב-22 בינואר 1522, לפרנסואה הראשון, מלך צרפת ולקלוד, דוכסית ברטאן, בתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת. בשנת 1536, אחרי מותו של יורש העצר פרנסואה דה פראנס, בנו בכורו של המלך פרנסואה הראשון, קיבל שארל, בנו הצעיר של המלך, את התואר דוכס אורליאן מידי אחיו אנרי שהפך ליורש העצר. שארל שלקה במחלת אבעבועות שחורות בפניו, שגרמה לו לאבד את ראייתו באחת מעיניו, היה הבן המועדף על אביו המלך.
בשנת 1542, כבש שארל השני את לוקסמבורג במלחמה נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם נטש אותה על מנת לבוא לעזרתו של אחיו אנרי, שהטיל מצור על העיר פרפיניאן (שבדרום צרפת) ללא הצלחה. ב-19 בספטמבר 1544 נחתם הסכם קרפי בין צרפת לבין הקיסרות הרומית הקדושה, שלפיו שארל השני דוכס אורליאן היה אמור לשאת לאישה את אנה, ארכידוכסית אוסטריה, שהייתה אחייניתו של קרל החמישי, ולקבל לידיו כנדוניה את דוכסות מילאנו.
אולם, הסכם זה לא היה מקובל על אנרי יורש העצר, שהיו לו תביעות לדוכסות מילאנו כצאצאה של ולנטינה ויסקונטי, בתו של הדוכס הראשון של מילאנו. התפתח מצב של יריבות בין שארל השני דוכס אורליאן לבין אחיו אנרי יורש העצר, יריבות שקרל החמישי קיווה לנצל על מנת להחליש את כוחה של ממלכת צרפת. בסתיו של 1545 המלך פרנסואה הראשון ובניו אנרי יורש העצר ושארל השני דוכס אורליאן היו בדרכם אל העיר בולון-סור-מר, שלחופי תעלת למאנש, שהושמה במצור. אך בדרכם זו נדבק שארל השני במגפה שגרמה למותו.
שארל השני דוכס אורליאן נקבר לצד אחיו, פרנסואה דה פראנס, בבזיליקת סן דני שליד פריז.
בירנית

בִּירָנִית (פירוש השם: מצודה קטנה) היא המקום שבו נמצאת כיום מפקדת "עוצבת הגליל" (אוגדה 91) של צה"ל. ממוקמת על כביש הצפון, כקילומטר מגבול לבנון, בין סאסא לנטועה.
תוכננה להיות המרכז הכפרי של יישובי האזור במסגרת מבצע סו"ס (מבצע "סוף סוף"), בשלהי שנות השישים. למרות התכנון, בשנת 1964 הוקמה במקום היאחזות נח"ל. בשנת 1967 אוזרחה ההיאחזות כאשר בירנית הפכה לבית ספר לסיף, אך לא הפכה ליישוב.
בראשית שנות השבעים, בעקבות אירועי "ספטמבר השחור", פעילויות המחבלים עברו מאזור הבקעה לאזור הצפון. המצב הביטחוני חייב התארגנות מוגברת של צה"ל בצפון ובשנת 1974 הוקמה בבירנית חטיבה מרחבית חדשה, חטיבה 300 (עוצבת ברעם), שמפקדה הראשון היה אל"ם בנימין בן-אליעזר ("פואד").
עם פרוץ מלחמת לבנון בשנות השמונים, הועתקה עוצבת ברעם לשטח לבנון ובירנית הוקמה כמפקדת עוצבה מרחבית.
עם יציאת צה"ל מלבנון הוקמה בבירנית מפקדת עוצבת הגליל. מפקדת חטיבה 300 עברה לשומרה.