google/wiki40b huggingface dataset:
סוללת אלקליין

סוללת אלקליין (באנגלית: Alkaline battery) היא סוג של סוללה ראשונית המפיקה אנרגיה בתגובה בין אבץ ומנגן דו חמצני (MnO2 ). מקור השם אלקליין מהמילה אלקלי - בסיס הוא בשמוש באשלגן הידרוקסיד KOH כאלקטרוליט. לסוללת אלקליין צפיפות אנרגיה (אנרגיה ליחידת נפח או מסה) גבוהה בהשוואה לסוללות אחרות במתחים דומים, רוב הסוללות הראשוניות (שאינן מיועדות לטעינה מחדש) הן סוללות אלקליין המשמשות לצעצועים, פנסים, מכשירים אלקטרונים קטנים וכו'. היקף הייצור העולמי הוא כ-10 מיליארד סוללות בשנה.

היסטוריה

סוללות בהן באלקטרוליט הוא בסיס פותחו לראשונה על ידי הממציא השוודי ולדימיר יונגנר בשנת 1899 ובאופן עצמאי גם על ידי תומאס אדיסון ב-1901. סוללת האלקליין המודרנית המסובבת על אבץ ותחמוצת מנגן פותחה על ידי המהנדס הקנדי לואיס אורי מחברת יוניון קרביד בשנות ה-50 והפטנט על הסוללה אושר ב-1960. בשנות ה-60 הכילו סוללות אלקליין גם כמות קטנה של כספית למניעת תגובות צדדיות של אנודת האבץ באמצעות יצירת אמלגם, תקנות לצמצום השימש בכספית ושיפורים בחומרים הביאה לירידה או הוצאה מוחלטת של הכספית מהסוללות כך שתכולת הכספית בסוללות אלקליין מודרניות זניחה.

כימיה

האלקטרודה השלילית - האנודה (מחוברת לצד השטוח של הסוללה)  היא אבץ והאלקטרודה החיובית - הקתודה (המחוברת לבליטה שבצידה השני של הסוללה) היא מנגן דו-חמצני MnO2. בין האלקטרודות מפרידה תמיסה מרוכזת של אשלגן הידרוקסיד KOH שאינו משתתף בתגובה האלקטרוכימית וריכוזו אינו משתנה (בניגוד לריכוז החומצה במצבר). 
חצאי התגובות:
התגובה הכוללת
קיבול האנרגיה של סוללת אלקליין תלוי בגודלה,מסוללת אלקליין בגודל AA  ניתן להפיק 3,000 מיליאמפר שעה (mAh) כשהיא מספקת זרם נמוך, בעומס חשמלי של אמפר האנרגיה תהיה נמוכה משמעותית - כ-700mAh.
רחמים נסים יצחק פלאג'י

חייו

נולד באיזמיר לרבי חיים פלאג'י, רבה המפורסם של העיר. כאביו וכאחיו הבכור ר' אברהם פלאג'י עסק בתורה כל ימיו, וכמוהם חיבר ספרים הרבה. הוא מוזכר רבות בספרי אביו ואחיו הבכור, ובספריו שלו הוא נושא ונותן בדבריהם.
נישא לרחל מזל טוב, בתו של הרב סעדיה הלוי מירקאדו, מחבר הספר "נווה הצדק". ספרו הגדול הוא "יפה ללב" בעל תשעה חלקים ובו חידושים, הערות, ספקות וחקירות בדברי הטור והשולחן ערוך. בשנת תשע"ז נסדר הספר מחדש בשילוב כל חלקיו, ועליו נלווה מדור "חוקר לב" הכולל הערות מחכמי דור המחבר ועד פוסקי זמננו, ונכללו בו הערות מגיליונות היפה ללב של הרב עובדיה יוסף.
קרוליין סיוורד

ביוגרפיה

סיווארד נולדה בדבון. ב-1979 הוכתרה כמיס אנגליה וייצגה את המדינה בתחרות מיס תבל שם נבחרה לסגנית שנייה ולמיס פוטוגניק, באותה שנה נבחרה גם למיס הממלכה המאוחדת וייצגה את הממלכה במיס עולם שם דורגה כסגנית ראשונה, בכך הייתה מבין היחידות בהיסטוריה שהיו בשלישיית הזוכות גם במיס תבל וגם במיס עולם, שתי תחרויות היופי הבינלאומיות המובילות.
היא הופיעה בסרט אוקטופוסי בסדרת סרטי ג'יימס בונד, וב-2012 השתתפה בסדרה התיעודית "Wonderland" של ה-BBC בפרק "הייתי פעם מלכת יופי".
פילוסופיה מזרחית

מסורות דתיות ופילוסופיות

להלן תקציר של כמה מהמסורות המזרחיות העיקריות.

אייווזי

אייווזי (טאמילית: "דרך האב") היא דת מוניסטית שמקורה בדרום הודו באמצע המאה ה-19. מבחינה רשמית היא ענף של ההינדואיזם. אם כי היא לא הוכרה באופן רשמי, היא נחשבת כאוטונומית מבחינה פילוסופית, ומבחינת מנהגים דתיים ואמונות. מחשבת האייווזי מתבססת על התורות של איה ואיקונדר והספר הדתי אקילטירטו אמאני. יש לדת את המיתולוגיה שלה. על פי האייווזי האדמה שסביב קניאקומארי היא מקורן של החיים האנושיים הראשונים על פני כדור הארץ. כמה מהתורות של הדת קרובות לסמרטיזם ולאדווייטה, ואמונות לגבי יום הדין האחרון דומות לאלה של הדתות האברהמיות.
אברהם הכהן בן יוסף

ייחוסו משפחתו

רבי אברהם היה בנו של רב יוסף הכהן, ואחיו של רב שמואל ואהרן הכהן.

התכתבות עם התפוצות

שמו של רב אברהם נמצא בן כתבי גניזת קהיר, בו מוצג הרב ב"חבורת סנהדרין גדולה בן מרנא יוסף ראש ישיבת ארץ ישראל נשמתו עדן". באוסף אדלר נמצא אגרת ממנו אל קהילת התפוצות.
שדה נחמיה

תולדות היישוב

הקיבוץ הוקם תחת השם "כפר נחמיה" על ידי קבוצת "חוליות" של יוצאי הולנד שעברה הכשרה בזכרון יעקב ולאחר מכן באזור נטעים-נס ציונה. במהלך שנות ההכשרה הצטרפו אליהם עולים מצ'כיה וקבוצה של גורדוניה מווינה. כשבוע לפני חנוכה של שנת תש"א, סוף 1940, עלו על הקרקע, שנרכשה על ידי הקרן הקיימת, שבעה מחברי הקבוצה, ללא שהיה להם אישור של המוסדות המיישבים. על הקרקע התחרו גם חברי ארגון "משק משותף", ולאחר שהללו התיישבו בבית הלל בינואר 1940, זכו חברי חוליות באדמות של שדה נחמיה. היישוב נקרא על שמו של נחמיה דה-לימה, שהיה מנהיג ציוני בהולנד. ביישוב שררה אוירה הולנדית, כפי שהעיד שר החוץ ההולנדי שביקר במקום ב-1968, במסגרת הנוהג להביא מנהיגים הולנדים שבקרו בישראל לקיבוץ. 
ביוני 1941 נתקבל אישור המוסדות המיישבים על היאחזות קבוצת חוליות במקום ואז שהו בו 30 איש. שאר חברי הקבוצה עדיין שהו בנטעים. בסביבת 1944 נקבע השם הרשמי של היישוב - "שדה נחמיה". 
שלושת ענפי החקלאות העיקריים של הקיבוץ היו מטעי תפוחים, בריכות דגים ואספסת לקמחים. בשנת 1959 זכה אברהם שטיינר (צור) וצוות עובדי המטע ביישוב בפרס קפלן. הקיבוץ גם גידל בוטנים ואף זכה על כך בשנת 1956 במקום שלישי בגידול בוטנים. ב-1947 יסד הקיבוץ את מפעל הפלסטיק "חוליות - תעשיות פלסטיק" שהיה לענף מרכזי בקיבוץ.
בשנת 1958 חובר היישוב לרשת החשמל הארצית. בשנת 1963 סבל הקיבוץ משטפונות שהציפו את בתי הקיבוץ עד יותר מגובה של מטר.
פרנסת הקיבוץ על חקלאות- לול, מטעים ושטחי שלחין- ועל מפעל חוליות המיצר אביזרי אחסון למשרד וצנרת מתקדמת.
בשנת 2002 החל הקיבוץ בתהליך הפרטה. 
בשנת 2010 הוקמה בצמוד לקיבוץ שכונת הרחבה בת 150 בתים . נכון לשנת 2015 נמצאים ביישוב מעל 1,000 תושבים.

אתרים בקיבוץ

בכניסה לשדה נחמיה מתחיל "שביל עמי" - טיילת לאורך נהר הירדן המובילה עד לכפר בלום. סמוך ליישוב עצמו נמצא מפגש הנחלים היוצרים את נהר הירדן.
בקיבוץ נמצא "גן רפי" - גן לזכרו של רפאל רייס, מחברי הגרעין שהקים את הקיבוץ, מצנחני היישוב אשר נפל בשליחותו להצלת יהודים בסלובקיה במלחמת העולם השנייה.
פרנסואה אשיל בזן

תחילת דרכו

בזן נולד ב-13 בפברואר 1811 בעיר ורסאי שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית הראשונה. אביו, פייר דומיניק בזן היה קצין הנדסה בגרנד ארמה, אשר פעל בחצרו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה. אחיו הבכור, שנקרא אף הוא פייר דומיניק, נודע לימים כמהנדס כבישים וגשרים.
בזן חפץ בקריירה צבאית, אולם למשפחתו לא היה כסף להחזיק אותו באקדמיה צבאית יוקרתית כפי שהיה מקובל אותו זמן. הוא נכשל בבחינות לאקול פוליטכניק בשנת 1830, ובמרץ 1831 התגייס לצבא כטירון. הוא שירת ברגימנט החי"ר ה-37, וביולי של אותה שנה הועלה לדרגת קורפורל (מקביל לרב-טוראי בצה"ל).

קריירה צבאית מוקדמת

בשנת 1832 הועלה לדרגת סרג'נט בלגיון הזרים הצרפתי, ועוד באותה שנה הועבר לצפון אפריקה ולקח חלק בקרבות הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה. בקרב מקטה הוא לחם באומץ ונפצע קשה, ועל כך הועלה לדרגת לוטננט וקיבל את אות לגיון הכבוד. הוא נשלח לספרד במסגרת חיל המשלוח הצרפתי שנשלח לסייע לאיזבלה השנייה, מלכת ספרד במלחמה הקרליסטית הראשונה. הוא לחם בקרבות בהצטיינות, ובאחד מהם נפצע מכדור שחדר לרגלו. בשנת 1839 הוחזר לאלג'יריה, והשתתף בקרבות נגד המורדים האלג'יראים בהנהגת עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי. 
בשנת 1851 הוא קיבל את הפיקוד על הרגימנט הראשון של לגיון הזרים. הוא השתתף במלחמת קרים, ובמהלך המצור על סבסטופול הפגין אומץ רב והתבלט כאשר סוסו מת תחתיו והוא קם ממנו והמשיך להילחם. בשנת 1859 הוא היה חלק מחיל המשלוח הצרפתי שסייע לממלכת סרדיניה במלחמת אוסטריה-סרדיניה. ב-1 ביולי 1862 מונה למפקד הדיוויזיה הראשונה של חיל המשלוח הצרפתי שנשלח למקסיקו כדי לסייע למקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו. הוא השתתף במצור על פואבלה בשנת 1863, ובמספר קרבות חשובים נוספים. בהמשך הוא קיבל את הפיקוד על כל חיל המשלוח הצרפתי במקסיקו. ב-28 באפריל 1865 העניק לו הקיסר נפוליאון השלישי את התואר "מרשל צרפת", וכן תפקיד של חבר בסנאט הקיסרי. יחסיו עם קיסר מקסיקו היו מתוחים, והוא הואשם בניסיונות להאריך את המלחמה יותר מדי. כאשר חזר לצרפת ב-12 במרץ 1867 קיבל את הפיקוד על הקורפוס השלישי.

אחריתו

לאחר שחרורו מהשבי הגרמני, הפך בזן לשעיר לעזאזל. הרפובליקנים פרקו עליו את זעמם על הקיסר שאותו שירת, והמלוכנים גם הם הטו את האש אליו במטרה לטשטש את אחריותו של הקיסר על התבוסה. בזן נשפט בפני בית דין צבאי על פיקוד כושל, ועל כך שנכנע במץ בטרם מיצה את כל אמצעי ההגנה שעמדו לרשותו. הוא נידון לגזר דין מוות, אולם זה הומתק מאוחר יותר ל-20 שנות מאסר. בליל ה-9-10 באוגוסט 1874, הוא הצליח להימלט מהכלא בעזרת מספר ידידים, וברח למדריד בירת ספרד. את שארית חייו הוא חי באנונימיות יחסית עד מותו ב-23 בספטמבר 1888 משבץ מוחי.

משפחתו

ב-12 ביוני 1852 הוא נישא למריה דה לה סולדד. היא נפטרה בזמן שירותו במקסיקו. הוא קיים רומן עם נערה מקסיקנית בת 17 בשם מריה חוספה פדראסה, ונישא לה ב-28 במאי 1865.
נירון קלאודיוס דרוסוס

דֶקִימוּס או נֵירוֹן קְלַאוּדִיוּס דְרוּסוּס, לרוב דרוסוס בלבד או דרוסוס הראשון (38 - 9 לפנה"ס), היה בנם הצעיר של ליוויה, אשת אוגוסטוס קיסר, ובעלה הראשון, טיבריוס קלאודיוס נירון. דרוסוס נולד שלושה חודשים לאחר גירושיה של ליוויה ונישואיה לאוגוסטוס, עניין שהיה בסיס לשמועה כי דרוסוס הוא למעשה בנו של אוגוסטוס. ההיסטוריון הרומי, סווטוניוס, ציין כי דרוסוס נולד תחת השם דצימיוס אך במהרה שונה שמו לנירון. הוא היה בנו החורג של אוגוסטוס, אחיו של הקיסר טיבריוס, סבו של הקיסר קליגולה מצד אביו, אביו של הקיסר קלאודיוס וסבא רבא של הקיסר נירון מצד אמו.

נישואיו ושירותו

לימים נשא דרוסוס את אנטוניה הצעירה, בת מרקוס אנטוניוס ואוקטאביה, אחות אוגוסטוס. ילדיהם היו המצביא גרמניקוס, הקיסר העתידי קלאודיוס, וליווילה, שכנראה הורעבה למוות בידי אנטוניה בניסיון להציל את שם המשפחה אחר שהתגלתה מזימתה עם סאינוס לרצוח את הקיסר טיבריוס, אחי דרוסוס.
דרוסוס, בדומה לאחיו טיבריוס, היה למצביא ממולח ושירת בגרמניה לאורך נהר הדנובה. כמו כן הרחיב את השליטה הרומית מעבר לנהר הריין בשלוש פלישות. הוא היה למצביא הרומי הראשון ששט באוקיינוס הצפוני, בנה מספר תעלות, ולפי סווטוניוס עצר את כיבושיו רק כאשר נתקל באישה גרמנית שגובהה כגובה שני אנשים שפנתה אליו בלטינית ואסרה עליו להתקדם יותר.
דרוסוס היה חביבו של אוגוסטוס ונחשב אף כיורש פוטנציאלי לכס הקיסרות.
באחד ממסעותיו הצבאיים נגד שבט המרקומני נפל מסוסו ומת. דרוסוס היה מקובל בקרב החיילים, שהקימו אנדרטה לזכרו. אוגוסטוס כתב ביוגרפיה של חייו, אך זו לא שרדה עד ימינו.

סיבות למותו

הסיבה הנתונה למותו אינה זו שהוזכרה בידי מספר היסטוריונים: סווטוניוס מציין כי דרוסוס נפטר ממחלה ("קלאבדיוס האלוהי", פס' I "טיבריוס" פס' VII), כך גם דיו קסיוס (דברי ימי רומא, ספר 55 פס' I-II) וואליוס פאטרקולוס (דברי ימי רומא, ספר 2, פס' 97). יחסם של היסטוריונים כדוגמת טקיטוס לליוויה אפשרו את קביעת מות דרוסוס כתוצאה מהרעלה בידי אמו, כמתואר בבדייתו ההיסטורית של רוברט גרייבס, "אני, קלאודיוס".

הקשר הביולוגי לאוגוסטוס

אוגוסטוס נודע בחוליו (למרות שחיי עד לגיל 77) שהתאים לסממני מחלת וילסון (פגם גנטי שמביא להצטברות נחושת בכבד ובמוח). בתו של אוגוסטוס ילדה חמישה ילדים, שניים מתוכם מתו בילדותם, אחד כנראה היה חולה רוח. אחת מנכדותיו הייתה אגריפינה, אותה נשא גרמניקוס, בן דרוסוס. בנם המפורסם ביותר היה קליגולה, "הקיסר המטורף". גם קליגולה לקה במחלת וילסון ובפסיכוזה. היות שהגנים הגורמים למחלה הם רצסיביים, יש צורך בשני הורים הנושאים את גן המחלה כדי שהוולד ילקה בה, עניין המוכיח את קשרו הביולוגי של דרוסוס לאוגוסטוס.
כמו כן, הקיסר קלאודיוס שהיה בן לדרוסוס ואנטוניה (בת אחות אוגוסטוס) לקה אף הוא בסממני המחלה, ואותם ליוו מחלות ילדות ונכויות רבות אחרות. נירון קיסר, בן אגריפינה הצעירה, אחות קליגולה, סבל אף הוא מפסיכוזה וסממני המחלה.
מיפוי גנטי זה מאשש את הסברה כי דרוסוס אכן היה בנו הביולוגי של אוגוסטוס.
אלן בוקן

שרותו הצבאי

בוקן סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר בשנת 1980. שרת כשנה ברגימנט הזרים הרביעי, ותשע שנים ברגימנט הזרים המוצנח השני, במהלכן היה מפקד מחלקה, מפקד פלוגה, וקצין מבצעים והדרכה. בהמשך שרת שנה במפקדת הקורפוס השלישי. בשנים 1991–1995 למד בקורס לפיקוד ומטה (מחזור 107) ובמכללת ההגנה הבין-זרועית (Collège interarmées de Défense). בהמשך שרת במטכ"ל הצרפתי ובמטה הכוחות הצרפתיים בג'יבוטי. בשנים 2000–2002 פיקד על רגימנט הזרים המוצנח השני, ובהמשך הדריך במכללת ההגנה הבין-זרועית. בשנים 2005–2009 מילא תפקידים שונים במטה הכללי. ב-1 באוגוסט 2008 קודם לדרגת בריגדיר גנרל. מ-1 ביולי 2009 ועד 1 בספטמבר 2011 היה מפקד לגיון הזרים. ב-1 באפריל 2011 קודם לדרגת גנרל של דיוויזיה (מקבילה למייג'ור גנרל). ב-2013 מונה לתפקיד המפקח על צבא היבשה (inspecteur de l'armée de terre) וקודם לדרגת גנרל של קורפוס. סיים את שרותו הצבאי בשנת 2015.

פעילויות צבאיות

צ'אד (1984, 1986, 1988 ו-1989).
קוסובו (2001).

חיים אישיים

בוקן נשוי ואב לשישה ילדים.

הופעות במדיה

בוקן הופיע בשני סרטים תיעודים על הלגיון: "Warrior of the French Foreign Legion" ו-"La face cachée de la Légion".
סטיוארט וילסון

ביוגרפיה

וילסון נולד בגילפורד שבסארי. הוא למד במקומות שונים כי משפחתו הייתה בחיל האוויר המלכותי. כשעברו לגור בלונדון רכש את הכשרתו כשחקן באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. עם סיום לימודיו ב-RADA, במהלך שנות השישים והשבעים של המאה העשרים שיחק בתיאטרון. הוא הופיע בתפקידים חשובים עם הלהקה השייקספירית המלכותית, בתיאטרון רויאל קורט, בווסט אנד של לונדון, בסיור הופעות ובהפקות פרינג', בעיקר בתיאטרון בוש בלונדון.
הפריצה הגדולה של וילסון הייתה בשנת 1972 כשלוהק לגלם את יוהאן שטראוס הבן בדרמה התקופתית של ITV "משפחת שטראוס". בהמשך הופיע בתוכניות רבות בטלוויזיה הבריטית בין השאר בסדרת המדע בדיוני "Space: 1999", בסדרה ההיסטורית "אני, קלאודיוס", בסדרה המשטרתית " The Sweeney", בסדרה "שובו של המלאך", בעיבוד לרומנים של אנתוני טרולופ "משפחת פאליסר", בעיבוד לרומן "אנה קרנינה", בסדרה "המקצוענים", בסדרה "Tales of the Unexpected", בעיבוד לספר "The Old Men at the Zoo", בסדרה עטורת השבחים "היהלום שבכתר" ובסדרה "החשוד העיקרי". תפקידו המצליח ביותר היה כאלן סטיוארט בסדרת המתח "Running Blind" משנת 1979.
כשחקן בוגר יותר, עבר וילסון להופיע בהוליווד, לעיתים קרובות גילם את דמויות הנבלים. בין הסרטים שהשתתף בהם היו "ות'רבי", "נשק קטלני 3", "הבריחה מאבסולום", "העלמה והמוות" של הבמאי רומן פולנסקי, "האסיר מזנדה", "הפריצה לאלקטרז", "על אש קטנה", "המסכה של זורו" וב"שוטרים לוהטים".
בטלוויזיה כיכב בסרטים "Coins in the Fountain", "קסם קטלני" (1991) וב"נסיכת הגנבים" (2001).
אחרי הצלחתו כשחקן בהוליווד מעט וילסון להופיע בטלוויזיה, אך שיחק לפעמים כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה כמו "רציחות במידסומר" (2008), "ספוקס" ו"קרוסבונס".

חיים אישיים

וילסון נשוי לקורטני פלדג'ר ולהם 3 ילדים.
צ'ארלס האודלי

צ'ארלס ארצ'יבלד ברוקס האודלי (באנגלית: Charles Archibald Brookes Hoadley ‏ 1 במרץ 1887 בוויקטוריה - 28 בפברואר 1947 בוויקטוריה) היה גאולוג אוסטרלי.

חייו

האודלי סיים את לימודיו באוניברסיטת מלבורן בשנת 1911 כמוסמך להנדסת מכרות, והיה חבר במשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בהנהגת דאגלס מוסון, בשנים 1911–1914. האודלי היה חבר בקבוצת הבסיס המערבי. כף האודלי, שקבוצת הסיור והמחקר גילתה, נקרא על שמו.
בשנים 1914–1916 היה האודלי מרצה להנדסה בבית הספר למכרות בבלאראט, ויקטוריה, ולאחר זאת התמנה למנהל המכון הטכנולוגי של פוטסקריי (1992-1916), משרה בה החזיק עד מותו בשנת 1947. בשנת 1915 קיבל את מדליית הקוטב מטעם המלך ג'ורג' החמישי ובשנת 1936 הוכתר בתואר מסדר האימפריה הבריטית.

צופיות

בשנת 1909 ייסד האודלי את אחת מקבוצות הצופים הראשונות בפוטסקריי, מלבורן, מדינת ויקטוריה. הוא היה מפקח ראשי של סניף עמותת הצופים במלבורן, משנת 1927 עד 1937.
היפו ארנה

יורו 2008

במהלך יורו 2008, אירח האצטדיון שלושה ממשחקי בית ב' בשלב הבתים.
פרסף גדול

מאפיינים

גודלו נע בין 5.7 ל-7.1 סנטימטרים, כאשר אורך הזנב נע בין 3.5 ל-4.3 סנטימטרים ומוטת כנפיו נעה בין 35 ל-40 סנטימטרים. הפרווה של הפרסף רכה, בסיס השערות בצבע אפור בהיר, כאשר הצד החיצון של השערה הוא בצבע חום-אפור והצד הפנימי הוא אפור-לבן, אצל העטלפים הצעירים הגוון יותר אפור מאשר אצל הבוגרים. צבע הכנפיים והאוזניים הוא חום-אפור בהיר, ומשקלו של פרסף בוגר הוא כ-30 גרם.
הפרסף הגדול הוא עטלף להקתי, הנמצא בדרך כלל בלהקות קטנות. הוא פעיל בלילה ובמהלך היום הוא ישן בחורבות ומערות.
בתקופת הסתיו הוא מגביר את אכילתו כדי לאגור שומן לקראת החורף שבו הוא שוקע בתרדמת חורף, אך הוא לא ישן במהלך כל החורף, אלא לפעמים בלילות חמימים הוא יוצא לצוד גם במהלך החורף.
הריון הפרסף נמשך כ-70 ימים ובסופו ממליטה הנקבה גור אחד. הגור פוקח את עיניו בגיל שבוע ומתחיל לעוף בגיל 4 שבועות, כאשר בגיל חודשיים בערך הוא נעשה עצמאי.

תזונה

תפריטו מבוסס על עשים גדולים שהוא צד תוך כדי מעוף ועל חרקים גדולים שהוא צד על הקרקע, ובנוסף גם על צמחים שהוא מעופף סביבם.
דוד צבי מילר

דוד צבי (היינריך) מילר (David Heinrich Müller;‏ 6 ביולי 1846 – 21 בדצמבר 1912), היה פרופסור מן המניין לאפיגראפיה שמית באוניברסיטת וינה. התמחה בתרבות ערב ובלשונות קדם. היה מומחה באשורולוגיה, לימד לשונות אלו באוניברסיטה הווינאית. תרגם את חוקי חמורבי לעברית והשווה אותם לחוקי התורה ולחוקי רומא העתיקה; חקר ואיזן את מבנה השירה המקראית ופענח את חוקיה ומשפטיה. היה מהמורים בבית המדרש לרבנים בווינה.
חתול בגן חשוך

תיאור

ההדפס "חתול" נוצר בטכניקה של חיתוך עץ על ידי רודי להמן בשנת 1966. זה הוא אחד מן הנושאים הרווחים ביצירתו של האמן, שהרבה ליצור הדפסים ופסלים של בעלי חיים. הוא מציג את דמותו של חתול שחור המתואר מן הצד, וראשו מופנה לאחור. החתול מתואר בתוך צמחייה, המסומלת על ידי סימני עלים. להמן עושה שימוש בחריצה של סימנים דקורטיביים בפלטת העץ כדי לתאר את משטח האדמה ועל ידי כך ליצור בעבודה תחושה של עומק.
ההדפס הוצג בתערוכת היחיד הרטרוספקטיבית של רודי להמן שהתקיימה במוזיאון תל אביב לאמנות ב-1978, בתערוכה "חיתוך-העץ בישראל" שהתקיימה בסדנת ההדפס ירושלים ב-1986. פלטת העץ של החיתוך, שמקורה בעיזבון האמן, נמצאת כיום באוסף סדנת ההדפס ירושלים.
רחוב הלל

היסטוריה

הבניין הראשון ברחוב, בניין בית הספר שמידט, נבנה בין השנים 1880 - 1886. מרבית הבניינים ברחוב נבנו בתקופת המנדט הבריטי ומשקפים את הסגנון האדריכלי של התקופה. האזור היה חלק ממתחם  "גן אנטימוס" (לעיתים נכתב גם כ "גן אבטימוס" - על שמו של נזיר יווני אורתודוקסי שגר במקום ועיבד את האדמה) שנקנה מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים על ידי חברת הכשרת היישוב, שהתפתח לאזור המשולש. באזור רחוב הלל חברת הכשרת היישוב הקימה מספר מבנים ומכרה או חכרה חלק מהמגרשים, עליהם הוקם בית היולדות סדובסקי ברחוב הלל 14 שנחנך בשנת 1933, מולו נחנך "בית החינוך לילדי עובדים ע"ש ח' ארלוזורוב בירושלים" באותה שנה ומלון עדן מצידו השני של הרחוב ב-1938. 
בתקופת המנדט רחוב הלל היה חלק מרחוב בצלאל. לאחר הקמת המדינה שונה שם הרחוב ונקרא על שם הלל הזקן, ובסמוך לו מקבילו, רחוב שמאי, על שם שמאי הזקן. בין רחוב הלל לרחוב שמאי מקשר רחוב דרום (על שם החנות והוצאת הספרים של מיכל יצחק רבינוביץ' שחרבה בפיגוע ברחוב בן יהודה ב-1948). רחוב זה נקרא בסלנג הירושלמי "הפסאז'" ושיכן בעבר את קולנוע אורנע וקולנוע אוריון ובתי עסק רבים אחרים, כמו גם את משרדי מינהל מקרקעי ישראל. ברחוב הלל עצמו שכנו מספר בתי קולנוע. עוד בתקופת המנדט שכן בקצהו מדרום-מזרחי, בפינת רחוב שלומציון המלכה, קולנוע רקס. בין שנות החמישים לשנות התשעים שכנו בו בתי הקולנוע "אורגיל" ו"רון". בשנות ה-50 הוקם "בית הכשרת הישוב" העומד במרכז הרחוב (באתר בו שכן בית היולדות סדובסקי) שימש כמשרדיה של חברת הכשרת הישוב טרם הופרטה ונמכרה לאיש העסקים יעקב נמרודי, שהעביר את המשרדים לתל אביב.
הסגנון הבינלאומי

הסגנון הבינלאומי הוא אסכולה אמנותית פונקציונלית בתחומי האדריכלות והעיצוב, החל בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 עד שנות ה-70 של אותה מאה.
הסגנון הבינלאומי הושפע רבות מאסכולת בית הספר לעיצוב ואדריכלות "באוהאוס" שפעל בדסאו שבגרמניה ושרבים מתלמידיו ומרציו תכננו בסגנון הבינלאומי. מסיבה זו, מכונה פעמים רבות הסגנון הבינלאומי - "סגנון הבאוהאוס".
אבות הסגנון הבינלאומי הם האדריכלים ואלטר גרופיוס, לודוויג מיס ון דר רוהה ולה קורבוזיה (לה קורבוזיה אינו קשור לבית ספר הבאוהאוס). לספרו של אדולף לוס, "אורנמנט ופשע" הייתה השפעה רבה על אדריכלים אלו ועל התפתחות הסגנון. כמו כן, רעיונותיו של לה קורבוזיה בדבר "הבית כמכונת מגורים" וגישתו הפונקציונליסטית והרעיונות המינימליסטיים של מיס תרמו גם הם להתפתחותו.

הסגנון הבינלאומי באירופה

כבר בשלהי המאה ה-19 מספר אדריכלים באירופה החלו לפתח סגנונות בנייה חדשניים שהתאימו לצרכים החברתיים החדשים וניצלו את טכנולוגיות הבנייה החדשות שעיקרן הבטון המזוין והפלדה שייצורה הפך זמין ומשוכלל יותר. סגנונות אלו התפתחו גם כפועל יוצא של העיור שנבע מהמהפכה התעשייתית במאה ה-19. בין אדריכלים אלו ניתן למנות את ויקטור הורטה בבריסל, אנטוני גאודי בברצלונה, אוטו ואגנר בווינה וצ'ארלס רני מקינטוש שפעל בגלאזגו.
הצורך החברתי והכלכלי שהיה באירופה לאחר מלחמת העולם הראשונה היה רב עוד יותר והוא זה שהביא בשנות ה-20 להולדתו של הסגנון הבינלאומי. הצורך לשכן מיליוני פועלים בשיכונים והצורך לבנות מהר ובזול ובכל מקום הביאו את האדריכלים לפיתוח סגנון זה. חלק גדול מהעיסוק של מפתחי הסגנון היה בשאלת השיכון של הפועלים הרבים שנהרו אל הערים הגדולות. הייתה זו למעשה הפעם הראשונה בהיסטוריה בה האדריכלות התעסקה בבנייה של מגורים למעמד הנמוך.
בשנת 1927 נוסח לראשונה המניפסט של הסגנון הבינלאומי בתערוכה שנערכה בגרמניה ביוזמתו של מיס ואן-דר-רוהה. בתערוכה הוצגו 15 מבנים שתוכננו במיוחד לאירוע על ידי האדריכלים הבולטים ביותר בזרם המודרניסטי. אותם עקרונות שהוצגו אומצו באופן רשמי בשנת 1928 על ידי CIAM - הקונגרס הבינלאומי לאדריכלות מודרנית (Congres Internationaux d'Architecture Moderne).
Sweet Sacrifice

רקע

תחילה תוכנן השיר "All That I'm Living For" להיות הסינגל השלישי של הלהקה, כמו שהכריזו חברי הלהקה במספר הופעות וכן באינטרנט. אולם לבסוף, עקב תגובות המעריצים ובקשות של חברי הלהקה מחברת ההפקות,  חברת Wind-up שקלה מחדש את החלטתה והכריזה שהשיר Sweet Sacrifice יהיה הסינגל השלישי מהאלבום The Open Door.

בריאיון ל-VH1 תיארה איימי לי את השיר: 
זה השיר היחיד באלבום The Open Door שמדבר על אותה מערכת יחסים מתעללת שהייתה המקור לכתיבת כל השירים באלבום Fallen. היה ראוי לשים את Sweet Sacrifice ראשון באלבום, רק שהפעם הוא מגיע מנקודת מבט חזקה יותר מ-Fallen. השיר לא אומר 'אני לכודה בפחד ושמישהו יציל אותי', אלא הוא אומר 'הפחד נמצא רק בראש שלנו... אני לא מפחדת עוד'
— VH1, ספטמבר 2006
השיר היה מועמד להופעת ההארד רוק הטובה ביותר בטקס פרסי הגראמי לשנת 2008.
בריאיון אחר איימי לי אמרה ש-Sweet Sacrifice היה השיר שעשה לה הכי הרבה בעיות בכתיבה עד שלבסוף היא וטרי הצליחו לסיים לכתוב אותו. באותו ריאיון היא גם אמרה שהשיר הפך במהרה להיות אחד מהשירים האהובים עליה באלבום. באתר EvThreads איימי לי אמרה שג'ון לקומפט לא היה שותף בהפקת השיר ולכן לא מגיע לו קרדיט על כך.

רשימת השירים

לסינגל יצאו 2 גרסאות שונות אולם עם אותה תמונה בעטיפת הסינגל.

קליפ

הווידאו קליפ של השיר צולם ב-9 - 10 במרץ 2007 בברבנק שבקליפורניה והוא בוים על ידי פול בראון. הקליפ תוכנן לצאת באופן רשמי ב-5 באפריל 2007 באתר של Yahoo, אולם הוא היה זמין לצפייה באינטרנט באתר iTunes יום קודם לפני צאתו הרשמית.
מועדון המעריצים של הלהקה ערך תחרות בה שני הזוכים הורשו לצפות בצילומי הקליפ במהלך יום שלם, ולצלם תמונות באותו יום. בנוסף, המנצח השלישי זכה לצפות בחברי אוונסנס מופיעים בתוכנית של ג'ימי קימל שנערכה ב-14 במרץ. ערוץ CNN שידר מספר קטעים נבחים של צילומי הקליפ ב-16 במרץ.
בריאיון ל-MTV News אמרה איימי לי שהלהקה רצתה להתמקד בהופעה של הלהקה במהלך הקליפ, מטרה שהבמאי בראון הצליח להשיג. כמו כן היא הוסיפה שבקליפ הזה אין זאבים או טריקים מיוחדים באוויר, אלא פשוט התמקדות בחברי הלהקה מנגנים.
סמל טוגו

סמל טוגו אומץ ב-14 במרץ 1962.
הסמל הוא שלט אצולה הנתמך על ידי שני אריות תומכים, המסמלים את עוצמת תושבי המדינה. 
החץ והקשת בסמל מסמלים את הקריאה לכל האזרחים לפעול למען החופש הפוליטי במדינה. במרכז שלט האצולה כתובות האותיות RT באדום על רקע זהוב. אלה ראשי תיבות של שם המדינה בצרפתית: République Togolaise.
מעל הסמל מופיעים שני דגלי טוגו.
מתחת השלט, על רצועת קלף מוטו המדינה: Union, Paix, Solidarite (איחוד, שלום, סולידריות). בעבר היה המוטו Travail, Liberté, Patrie (בצרפתית: עבודה, חירות, מולדת).
יצחק יציב

ביוגרפיה

יצחק יציב נולד בעיירה סוחוצ'ין שמצפון-מזרח לעיר פלונסק שבפולין (אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית) למשפחה יהודית מתקדמת. אביו היה עורך דין, ויצחק למד ב"חדר מתוקן", והשלים את לימודיו בישיבה של פלונסק. במקביל למד לימודי חול. בשנת 1910, בהיותו כבן עשרים, עלה לארץ ישראל. הוא עלה לירושלים, וסיים את לימודיו בבית המדרש למורים מיסודו של דוד ילין. עבר ליפו, ושימש שם מורה בבית הספר לבנים שבשכונות היהודיות הראשונות.
לקראת סופה של מלחמת העולם הראשונה התנדב לגדוד העברי הבריטי "הראשון ליהודה", ונטל חלק בפעולות הכיבוש של ארץ ישראל מידי העות'מאנים. לאחר שחרורו מהצבא הבריטי יצא לברלין בירת גרמניה, והשלים שם את לימודי העיתונאות שלו. משחזר לארץ, בראשית שנות העשרים, החל לקחת חלק פעיל בעיתונות העברית.
יצחק יציב ערך את שבועונה של מפלגת "אחדות העבודה", "קונטרס", משנת 1923 עד שנת 1929. ובאותה השנה הצטרף למערכת היומון "דבר", שם עבד עד ימיו האחרונים, כעשרים שנה. הוא פרסם ב"דבר" רשימות קצרות, ביקורות, פרקי זכרונות ועוד.
בשנת 1931 היה יציב, יחד עם ברכה חבס והצייר-הסופר נחום גוטמן, בין מייסדי השבועון "דבר לילדים". הוא ערך את העיתון ברציפות כשש-עשרה שנים, עד מותו המוקדם. יציב היה בין מטביעי החותם המובהקים ביותר על ספרות הילדים העברית בארץ. הוא הקים וטיפח דורות של יוצרים לילדים, הן במסגרת "דבר לילדים" והן מחוצה לו. עם הקמת הגה נמנה עם חבר עורכיו.
יציב נפטר בתל אביב בשנת 1947, ממחלת לב שממנה סבל מספר שנים. בן 57 במותו. נקבר בבית העלמין הישן.
אשתו, מרי יציב (רוזובסקי), הייתה עסקנית וסופרת. הייתה מעורבת בקליטת עולים, ופרסמה את רשמיה במדור קבוע בשם "עם עולים". רשימותיה ראו אור בשני קבצים מרשמיה.
לזכרו של יציב הוקם "פרס יציב" לספרות ילדים. עוד נקרא על שמו רחוב בקריית חיים וכן המרכז הלימודי "בית יציב", הכולל גם אכסניית נוער, בבאר שבע.