google/wiki40b huggingface dataset:
קרל מרלנטס

תולדות חייו ויצירתו

פרספילד נולד בעיירה אסטוריה וגדל בעיירה סיסייד, שבמדינת אורגון. בשנים 1964-1967 השלים תואר ראשון באוניברסיטת ייל. במהלך לימודיו באוניברסיטה, השלים קורס קצינים במסגרת העתודה האקדמית של חיל הנחתים של ארצות הברית והוסמך כסג"ם. מרלנטס זכה במלגת רודז ללימודי תואר שני באוניברסיטת אוקספורד. מרלנטס בחר להפסיק את לימודיו לאחר סמסטר, בשל מלחמת וייטנאם, ופנה לנחתים בבקשה להקדים את שירותו הפעיל בחיל. בקשתו נתקבלה ובשנת בשנת 1968 התגייס מרלנטס לחיל הנחתים, עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר והוצב כמפקד מחלקה בגדוד הראשון שברגימנט הנחתים ה-4 שבדיוויזיית הנחתים השלישית ולחם בווייטנאם. באחד הקרבות הוביל מרלנטס כוח פלוגתי במתקפה על יעד מבוצר שהוחזק בידי צבא צפון וייטנאם. על גבורתו בלחימה עוטר בצלב הצי. בהמשך המלחמה הוענקו לו גם העיטורים כוכב הארד, מדליית האוויר וכן עיטור לב הארגמן על פציעה בקרב שהוענק לו פעמיים. בשנת 1970 השתחרר מן השירות ושב ללימודיו באוקספורד. בהמשך פנה לעסקים ושימש כמנהל מפעל וכיועץ אסטרטגי לחברות. בשנת 2010 יצא לאור ספרו הראשון "מטרהורן".
משה מלכה

ביוגרפיה

נולד במרוקו לרב יחיאל מלכה, שהיה תלמיד חכם, חסיד ומקובל. בצעירותו עבר מהרי האטלס לעיר רבאט, בה לימד כמורה בתלמוד התורה של ועד הקהילה, מסר שיעורי ערב בש"ס ופוסקים וניהל את הלימודים בחברת "פתח תקווה" שמנתה כ-200 בחורים ובחורות. הרב מלכה נסמך על ידי רבה הראשי של יהדות מרוקו, הרב יהושע ברדוגו, לשוחט ובודק מומחה. חבורת לומדים, ביניהם הרב מסעוד ריוח למדה בביתו, ובהמשך בבית הרב הראשי של העיר רפאל עטייא. וכן בבית הרב ברדוגו בכל שבת אחרי מנחה.
בשנת ה'תש"ז (1947), על פי בקשת הרב יעקב כלפון (רבה של טיטואן), שימש הרב מלכה כרב בקהילות לעראיש (לאראצ'ה), אלקסאר-אלכביר וארזילא שבצפון מרוקו (מרוקו הספרדית). בין השנים ה'תשי"א-ה'תשי"ג (1951-1953) שימש כמורה בבית המדרש לרבנים ברבאט, בהנהלת הרב הראשי ליהדות מרוקו, הרב שאול אבן דנאן. בתקופה זו הוסמך לדיינות. בט"ז בשבט ה'תשי"ג (1953) מונה על ידי הממשלה לרב ודיין בעיר בני מלאל. החל מאדר ה'תשט"ו (1956) שימש כחבר בית הדין בקזבלנקה, שפעל בראשות רבה הראשי של קזבלנקה, הרב שלום משאש; בשנת ה'תשכ"א (1961) שימש כסגן נשיא בית דין זה. בין תפקידיו היה סידור פסקי הדין בבתי הדין ויו"ר ועדות הנבחנים לענייני שחיטה ובדיקה.
בחודש תמוז ה'תשכ"ז (1967) עלה לישראל. הוא התמנה לחבר לשכת הרבנות לעדה הספרדית, ולאחר מכן כחבר מועצת הרבנות הראשית. הוא שימש כרבה של העיר פתח תקווה עד פטירתו. בזמן היותו רב העיר, התחוללה פרשת קולנוע היכל. בתחילת המאבק תמך במפגינים, אך בהמשך הסתייג מההפגנות כיוון שהן גרמו לדעתו לחילול שבת חמור ונרחב יותר.
נפטר בי"ג באדר ב' ה'תשנ"ז ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
על שמו נקרא "רחוב הרב מלכה" בפתח תקווה, וכן מוענק לזכרו "פרס לספרות תורנית" על ידי עיריית פתח תקווה.

לקריאה נוספת

שלי שלמה מלכה, משנתו ההלכתית של הרב משה מלכה ז"ל - מסורות באתגר הזמן בין תמורה לשימור, עבודת גמר (מ.א.), אוניברסיטת בר-אילן, 2015. 
אלעד פורטל, שבת המלכה - התמודדותו של הרב משה מלכה עם פרשת קולנוע היכל, אופקים, תשע"ז (2016).
אוטאריטוס

אוטאריטוס היה מנהיג גאלי ממנהיגי מרד השכירים בקרתגו. נשבה ונצלב לאחר קרב משור.

ביוגרפיה

לא ידוע דבר אודות חייו המוקדמים של אוטאריטוס פוליביוס מכנה אותו "אוטאריטוס מנהיג הגאלים", 
לאחר כישלונו של ספנדיוס בקרב מקאר ערק אל מחנה הקרתגים נארוואס הנומידי יחד עם 2,000 פרשים והצטרף אל מחנהו של חמילקרת ברקה זה האחרון קיבל אותו בכבוד ואף נתן לו את בתו לאשה ספנדיוס חשש שיחס זה יעודד עריקות נוספות על כן נאם בפני החיילים על כך שכל נדיבותו של חמילקרת אינם אלא תכסיס אולם דבריו לא עשו רושם רב על השומעים כיוון שהללו דיברו בשלל שפות ורק השפה הפונית הייתה מובנת לכולם אולם ספנדיוס הקמפני לא שלט בה כראוי אז החל לנאום אוטאריטוס הוא הכריז שכעת לא נותר מוצא אחר ויש להלחם מעתה ללא רחמים ולהרוג כל שבוי כמו כן הציע להוציא להורג את הנציג הקרתגי השבוי גיסקו דבריו עשו רושם עז גיסקו ועמיתיו הובלו אל מחוץ למחנה שם נרצחו באכזריות והושלכו לבור כנקמה הכריז חמילקרת כי מעתה ואילך כל שבוי יש להשליך אל רגלי הפילים
אותו זמן השלימו מאתוס וספנדיוס את כיבוש אוטיקה והיפקארה. והחלו לצור על קרתגו עצמה, חמילקרת יחד עם מצביא נוסף בשם חניבעל, החלו לנתק את דרכי האספקה שלהם, ואילצו את ספנדיוס זארזאס ואוטאריטוס יחד עם 50,000 איש לסגת מהמצור. ספנדיוס השתדל להימנע מקרבות במישור פתוח, מכיוון שחשש מהפילים של חמילקרת. על כן נכנס עם חייליו למצר שפוליביוס מכנה "משור", על שום צורתו המשוננת. חמילקרת דאג מראש לחסום את דרכי היציאה, וגרם לשכירים רעב חמור שהכריח אותם לבסוף להיכנע. ספנדיוס הגיע להסכם עם חמילקרת, לפיו הקרתגים יוכלו להרוג אותו, את זארזאס, את אוטאריטוס, ועוד שבעה מפקדים לפי בחירתו. אולם השכירים שלא ידעו על ההסכם חשבו שרימו אותם, ומיהרו לאחוז בנשק. חמילקרת הקיף אותם בפילים ופרשים, והרג בהם 40,000. ביניהם אוטאריטוס, וזארזאס. ספנדיוס נלקח בשבי, ונצלב מאוחר יותר במהלך קרב תוניס.

אוטאריטוס בתרבות

אוטאריטוס הוא אחד הדמויות ברומן ההיסטורי של גוסטב פלובר, "שלמבו".
אורי הרפז

חייו

הרפז נולד בקיבוץ מרחביה. בצעירותו התגורר בברזיל מספר שנים עקב שליחות של אביו, שם רכש את השפה ונחשף למוזיקה הברזילאית, שהשפעתה ניכרת מאד לכל אורך הקריירה שלו.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת פיקוד מרכז ובצוות הווי חטיבת הצנחנים. לאחר שחרורו מצה"ל שימש כמלווה של נגן הקלרנית, גיורא פיידמן.
הרפז התחיל את דרכו בצמד "הפרברים" בשנת 1977, כאשר החליף את חבר הצמד ניסים מנחם שחזר בתשובה.
במשך שנות פעילות "הפרברים", יצרו חברי הצמד קשר מוזיקלי עם חוה אלברשטיין (בשיר "אני אשתגע"), עם הדודאים (הדודאים והפרברים) ועם מתי כספי. זמן קצר אחרי מותו של בני אמדורסקי, חברו אל ישראל גוריון וחנן יובל להרכב "החברים של בני".
בשנת 1993 הלחין הרפז לזמרת דורית ראובני את השיר "בית בקצה הקשת", אותו ביצעה בתחרות קדם האירוויזיון. השיר גם היווה שיר הנושא באלבומה שיצא באותה שנה.
בשנת 1995 השתתף הרפז, בתור נגן וזמר ליווי, באלבום הברזילאי של הזמרת אילנית, שהתבסס על שירים ברזילאים שתורגמו לעברית על ידי אהוד מנור.
בשנת 1998, במקביל להופעותיו ב"פרברים", חבר הרפז אל דני רובס, דני ליטני ויואל לרנר להרכב שנשא את השם "4X4". ההרכב הופיע מעט והקליט אלבום אחד, לו הלחין הרפז את השיר "הציפור כבר לא מזמרת" למילותיו של נתן זך.
בשנת 2000 הוציא את האלבום "חסיד הגיטרה", בו ביצע נעימות חסידיות בגיטרה קלאסית.
בשנת 2007, לרגל הוצאת אוסף "המיטב" משיריהם, הקליטו "הפרברים" את השיר "ונאהב לתמיד" ללחן של הרפז.
בשנת 2008 יצא הרפז יחד עם יוריק בן דוד (איתו השתתף במופע "ארץ טרופית יפה" בשנת 1979) במופע "ברזיל שלנו". במופע ביצעו שירים מ"ארץ טרופית יפה" ושירים נוספים שהולחנו בהשפעת הגל הברזילאי.
בשנת 2010 חברו הרפז ובתו שני אל חנן יובל ובתו שירה למופע "דורות".
הרפז התפרסם בנגינה על הגיטרה הקטנה REQUINTO בעלת הצלילים הגבוהים, עליה הוא מנגן בצמד "הפרברים". בנוסף, הוא אחד היחידים בארץ] אשר מנגן על ה-קווקיניו.
אורי הרפז הוא אחיו של המוזיקאי תמיר הרפז. לאורי אח תאום זהה בשם זוהר (אורי נולד כ-5 דקות לפניו), טכנאי ומכוון פסנתרים מהמובילים בישראל בתחום.
בשנת 2012 נישא לאלופת ישראל בטניס בעבר, אילנה ברגר.
ב-20 בספטמבר 2015 הודיע על פרישתו מצמד הפרברים. בראשית 2016 הוציא אלבום סולו המתבסס על מנגינות מאת נחום היימן. במקביל החל להופיע עם ההרכב שלושתנו, בחברת דורית ראובני וחנן יובל, ברפרטואר הכולל משירי ארץ-ישראל.
בשנת 2018 הוציא עם חני ליבנה את האלבום "שיר למענכם" – 17 משיריו של המלחין נחום היימן, המבוסס על מופע מוזיקלי איתו הופיעו השניים באותה תקופה ברחבי הארץ.
באקה אל-חטב

היסטוריה

במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 207 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-282 מוסלמים אשר שכנו ב-63 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 390 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 8,950 דונם. מתוכם היו 645 דונם של מטעים ואדמות השקיה, 1,688 של גידולי דגנים, ואילו 36 דונם סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עבר הכפר משליטה בריטית לירדנית.
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
מפה נושאית

מפה נושאית או מפה תמטית היא מפה המיועדת להדגים תמה מסוימת הקשורה לאזור גאוגרפי מסוים. כך לדוגמה, יכולה המפה להציג מאפיינים סוציאליים, כלכליים, פוליטיים, היסטוריים, תרבותיים, חקלאיים ואקלימיים של אזור גאוגרפי (יבשת, מדינה, מחוז או עיר).
בניגוד למפה כללית המציגה את כל המאפיינים הגאוגרפיים והמדיניים של אזור מסוים, מפה נושאית תציג רק את המאפיינים הרלוונטיים (תוך התעלמות ממאפיינים שאינם רלוונטיים לתמה). כך לדוגמה מפה מסוג זה תתעלם לעיתים מאתרים, מגבולות מדיניים או מחוזיים ומאתרים גאוגרפיים.

היסטוריה

מפות עתיקות שנוצרו בימי הביניים התיימרו להציג (בין בצורה מדויקת ובין בצורה סכמטית) את כל העובדות הידועות למצייר המפה. מפות אלה כללו אתרים גאוגרפיים, אירועים היסטוריים, אירועים חדשותיים, תיאורי בעלי חיים ואף סיפורים מיתולוגיים. התפתחות המיפוי כמדע מדויק מתוך כוונה לייצר מפות ניווט מדויקות או מפות צבאיות מדויקות הביאה להתפתחותן של מפות נושאיות, לצד המפות הגאוגרפיות.
האסטרונום האנגלי אדמונד הלי הציג בשנת 1686 את המפה הנושאית הראשונה - מפה מטאורולוגית אשר הציגה את כיווני הרוחות בחצי כדור הארץ הדרומי. בשנת 1701 פרסם הלי את "המפה החדשה והמתוקנת להטייה מגנטית", המפה הראשונה אשר הראתה את ההטייה של השדה המגנטי של כדור הארץ.
דוגמה ראשונה למפה נושאית עירונית הייתה מפתו של ג'ון סנואו  משנת 1854, המציגה את אזורי התפרצות מגפת הכולרה בעיר לונדון. מפה זו מדגימה את השימוש במידע סוציאלי על מפה גאוגרפית לצורך הסקת מסקנות מתחום אחר (במקרה זה - תחום האפידמיולוגיה). סנואו השתמש במפת העיר לונדון שבה הוצגו משאבות המים האזוריות בעיר, סימן על מפה זו אתרים שבהם אירע מוות כתוצאה מכולרה, והראה כי מקרי המוות מצויים סביב משאבת מים באזור הסוהו של לונדון. לבקשת סנואו נסתמה משאבה זו, והמחלה נעלמה מהאזור. חקירה נוספת הראתה כי המשאבה למעשה שאבה מי ביוב ולא מים נקיים, וכך התגלה הקשר בין המחלה לבין מים מזוהמים.
Euro Hockey Tour

גביע קריאלה

גביע קריאלה (בפינית: Karjala-turnaus) הוא טורניר חד שנתי להוקי קרח. שמו נובע משם מותג הבירה Karjala, המשמש כספונסר. החל בשנת 1992 כגביע סאונה ב-1995, שינה שמו לגביע חג המולד יחד עם איזבסטיה ונערך לפני חג המולד, במה שאילץ את רוסיה לשלוח הרכב משני לטורניר.
ב-1996, הטורניר הועבר לתחילת נובמבר והפך לחלק מטורנירי Euro Hockey Tour (EHT), שבו משתתפות צ'כיה, פינלנד, רוסיה ושוודיה.

משחקי ההוקי השוודיים

משחקי ההוקי השוודיים (The Sweden Hockey Games) החלו ב-1991 ומאז 1996 מהווים חלק מ-Euro Hockey Tour. הטורניר נערך לרוב בסטוקהולם, שוודיה והמנצחת זוכה ב"גביע גלובן". בדרך כלל רק שוודיה, פינלנד, רוסיה וצ'כיה מוזמנות לטורניר אך לעיתים משתתפת גם קנדה.

משחקי ההוקי הצ'כיים

הטורניר נחנך ב-1994 כגביע בנק פראג על שם מעניקת החסות. ב-1998 נקרא בשם Česká pojišťovna. ב-2012 נקרא בשם טורניר Kajotbet ומאז 2017 ידועים בשם משחקי ההוקי הצ'כיים, או משחקי ההוקי קרלסון. ב-1997 הטורניר צורף כחלק מטורנירי Euro Hockey Tour ונבחרת סלובקיה הוזמנה להשתתף בטורניר במקופ פינלנד.
MTHFR (אנזים)

גנטיקה

הגן נמצא בכרומוזום 1.
חוסר MTHFR הוא פגם גנטי נפוץ ביותר בקרב של כמחצית מהאוכלוסייה.

האלל הפגום הנפוץ ביותר קרוי C677T, כי במיקום 677 בגן של MTHFR מוחלף ציטוזין (C) ב-תיאמין (T).
לאה איני

לאה איני (נולדה ב-1962) היא סופרת ומשוררת ישראלית. פרסמה שורה ארוכה של ספרי שירה ופרוזה. חלק מסיפוריה הקצרים זכו לתרגומים רבים וכן הופק אלבום שירים פרי עטה. כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשנ"ד ולשנת תשס"ד, זוכת פרס ברנשטיין (למחזה עברי מקורי) לשנת תשס"ו, 2006, פרס ביאליק לשנת תש"ע, 2010 ופרס ניומן לספרות עברית לשנת תשע"ה.

ביוגרפיה

לאה איני נולדה בתל אביב לאב ניצול השואה מסלוניקי ולאם ממוצא נאשדידני, כך שגדלה בצל שתי לשונות נכחדות: ספניולית וארמית. החלה לכתוב מגיל צעיר. למדה ספרות ולשון בסמינר הקיבוצים, ועבדה כעורכת בעיתון יומי. כתבה פרוזה, אך לאחר שמרצה ביקש ממנה שירים, הפכה קטע סיפורי שכתבה כחיילת, לשיר. כך התפרסם "אחמד", ולאחריו נכלל בקובץ שיריה הראשון "דיוקן", שזכה בפרס ורטהיים ובפרס אדלר לשירת ביכורים. אחרי קובץ שירים נוסף שבה לכתיבת פרוזה למבוגרים, ואף כתבה לילדים ולנוער. סיפורים ושירים פרי-עטה תורגמו לשפות רבות. ב-2008 יצא לאור אלבום מוזיקלי ("סוג של ורוד") בביצוע תמר גלעדי ובהלחנתה ובהפקת חמי רודנר, הכולל תריסר שירים פרי-עטה של איני.
עבודות הפרוזה הייחודיות ושוברות הטאבו שלה זיכוה בשבחים חריגים. חבר-השופטים בפרס ראש הממשלה לספרות לשנת תשס"ד, נימק: "לאה איני היא כיום הסופרת המובילה של דורה... סופרת בעלת תעוזה ומודעות חברתית עמוקה...". ב-1993 זכתה בפרס קרן תל אביב, וזכתה פעמיים בפרס ראש הממשלה לספרות: ב-1994, וב-2004. ב-2006 זכתה בפרס ברנשטיין למחזאות על המחזה "מי אלמה". מלמדת כתיבת פרוזה למבוגרים בסדנאות כתיבה. ספריה של איני היו מועמדים לפרס ספיר שלוש פעמים עד כה: "ורד הלבנון" בשנת 2010, "סוסית" בשנת 2012 ו"בת המקום" בשנת 2014. בשנת 2014 הוענק לה פרס ניומן. בראיון עם רזי ברקאי בתוכניתו ברדיו גלצ, אמרה שהיא עוסקת עתה אך ורק בכתיבת פרוזה למבוגרים.
רג'ינלד פול

תולדות חייו

בנם השלישי של מרגרט פול, רוזנת סולסברי וריצ'רד פול. סבו מצד אמו היה ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, אחיהם של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה וריצ'רד השלישי, מלך אנגליה.
התחנך בקולג' מגדלן של אוניברסיטת אוקספורד וסיים ב-1515 בתואר בוגר אוניברסיטה. בשנת 1518 מינה אותו הנרי השמיני, מלך אנגליה לכומר בדורסט ובסולסברי ולאחר מכן דקאן כנסיית אקסטר. ב-1521 יצא ללימודים באוניברסיטת פדובה וב-1529 ייצג את מלכו בדיון בסורבון בפריז שדן ב#ביטול נישואיו לקתרין|ביטול נישואיו לקתרין מאראגון.
ב-1532 עזב פול את אנגליה לפאדובה, עקב סכסוך עם המלך, על רקע נישואי המלך לאן בוליין. ב-1536 שלח פול למלך חיבור שהיה למעשה מענה תאולוגי לשאלות שהפנו אליו תומאס קרומוול ואחרים בנוגע לנישואי המלך. החיבור, שנכתב בלטינית ונקרא Pro ecclesiasticae unitatis defensione ("הגנה למען אחדות הכנסייה"), הדגיש את מעמדו המיוחד של האפיפיור כעליון מעל מעמדם של כל המלכים (בכך קרא תיגר על חוק העליונות הראשון של הנרי) ובד-בבד גינה את המלך בשל נישואיו לקתרין מארגון שהייתה אשת אחיו. הנרי זעם ושלח לפול מכתב גינוי על ידי אמו, מרגרט פול.
ב-22 בדצמבר 1536 מינה אותו האפיפיור פאולוס השלישי לחשמן והפקיד אותו על מתן סיוע ליוזמי ה-"Pilgrimage of Grace" ("צליינות החסד"), התקוממות גדולה בצפון אנגליה שהחלה באוקטובר 1536, שבה השתתפו 20,0000 עד 40,0000 מורדים בהנהגת רוברט אסק, ביחד עם חלק מאצולת הצפון, בקריאה להנרי לוותר על חוק העליונות ולשוב לחיק הכנסייה הקתולית האפיפיורית. ב-1539 נשלח פול לחצר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בתיווכו של אסטאס שאפווי, על מנת לארגן אמברגו של ארצות אירופה הקתוליות על אנגליה. כך הפך פול למורד במלכות. המלך, חסר יכולת להתנקם בפול עצמו, התנקם בבני משפחתו. אחיו נאסרו ונחקרו על ידי תומאס קרומוול, תאריהם ואדמותיהם נלקחו מהם והם נאסרו במצודת לונדון באשמת קשירת קשר למרידה במלכות. אחיו הבכור, הנרי פול, וכמה מאנשיו הוצאו להורג. ב-27 במאי 1541, לאחר מאסר ממושך במצודת לונדון, הוצאה להורג גם אמו.
ב-1554, עם עליית מרי הראשונה, מלכת אנגליה לשלטון והחזרת הקתוליות לאנגליה, החל פול במסע השיבה שלו מגלותו, הפעם כנציג רשמי של האפיפיור. אולם, המלכה מרי והקיסר קרל החמישי, עיכבו את הגעתו ללונדון עד לאחר נישואיה של מרי עם פליפה השני, מלך ספרד. מיד לאחר הורדת תומאס קרנמר הפרוטסטנטי מעמדתו כארכיבישוף קנטרברי במרץ 1556, מונה פול לארכיבישוף תחתיו. במקביל כיהן כנשיא (צ'נסלור) אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג'. באופן בלתי-רשמי כיהן כיועצה הקרוב של המלכה וכנציגה בעניינים שונים.
פול מת בלונדון משפעת, 12 שעות לאחר מותה של המלכה מרי ונקבר בקתדרלת קנטרברי.
לוגנוויל

כלכלה

לוגנוויל התפתחה באופן משמעותי מאז קיבלה ונואטו את עצמאותה מידי צרפת ובריטניה ב-1980. בעיר פועל בית החולים השני בגודלו במדינה המשרת את האיים הצפוניים בכלל ואת האי אספיריטו סטנטו בפרט. בעיר פועלים בנקים ושווקים וכן תחנת משטרה.
מולאנא שאהין שיראזי

מולאנא שאהין שיראזי היה משורר יהודי פרסי בן המאה ה-14, הנחשב לגדול משוררי יהדות פרס. היה הראשון לחבר שירה בפרסית יהודית (ניב יהודי של פרסית הנכתב באותיות עבריות). יצירותיו הגדולות כתובות בצורה של אפוס ודומות לאפוסים הקלאסיים של התרבות הפרסית כגון ה"שאהנאמה" והפואמות של המשורר המפורסם נזאמי.

יצירותיו

פרטים מעטים ידועים על חייו. על פי שמו, מולאנא שאהין שיראזי (מילולית: "אדוננו הבז משיראז"), ניתן לשער שעיר מולדתו היא שיראז שבדרום-מערב איראן, אך על פי כתביו מספר חוקרים העלו את ההשערה שהוא נולד בכאשאן שבמרכז איראן וקיבל את הכינוי "השיראזי" מסיבות אחרות. הוא חי בימיו של השליט האילח'אני אבו סעיד (1316–1335) והשלים את חיבוריו כנראה בשנת 1359. על פי הכרוניקה של באבאי בן לוטף מהמאה ה-17, הוא נקבר בשיראז.
שאהין חיבר מספר פואמות ארוכות העוסקות בסיפורי התנ"ך. יצירותיו כוללות את "בראשית-נאמה" (כ-9,000 בתי שיר), "מוסא-נאמה" (כ-10,000 בתי שיר), "עזרא-נאמה" (500 בתי שיר) ו"ארדשיר-נאמה" (כ-10,000 בתי שיר; עוסק במגילת אסתר). כולן בנויות כאפוס מחורז על בסיס תבניות השירה האפית הפרסית הקלאסית, ובפרט בדומה לאפוס הפרסי המפורסם השאהנאמה ולפואמות של המשורר הפרסי נזאמי. החיבורים מעידים על שליטתו הגבוהה של המשורר במסורת הפואטית הפרסית. כלל החיבורים נכתבו בפרסית יהודית הכתובה באלפבית עברי, ונפוצו בקרב הקהילות היהודיות דוברות הפרסית בפרס ומרכז אסיה.
מבחינה תוכנית יצירותיו מחברות את סיפורי התורה והמדרש ביחד עם מוטיבים מהמסורת האגדתית הפרסית. ב"ארדשיר-נאמה" המשורר שאהין מתאר את כורש הגדול כבנם של אסתר המלכה ואחשוורוש, ותולה את הסכמתו של כורש לשיבת ציון במוצאו היהודי. 
יצירותיו של שאהין היו ידועות בקרב יהדות פרס בשם "שרח שאהין על התורה" (הסבר\פרשנות שאהין על התורה) וזכו להוקרה לאורך הדורות. מספר משוררים יהודים-פרסים לאחר זמנו של שאהין, כגון המשורר עמראני (1454-1536), המשיכו את מסורתו וחיברו אפוסים דומים בסגנונם גם על חלקים נוספים של התנ"ך.
אריה דיסנצ'יק

ד"ר אריה דיסנצ'יק (צ'יק) (13 בדצמבר 1907 – 14 באוגוסט 1978) היה עורכו השני של העיתון "מעריב", לאחר מותו של מייסד העיתון ועורכו הראשון, עזריאל קרליבך. דיסנצ'יק שימש עורך "מעריב" במשך 18 שנה, התקופה הארוכה ביותר מכל עורכי העיתון. ממייסדי תנועת בית"ר.

ביוגרפיה

דיסנצ'יק נולד בריגה שברוסיה (כיום בלטביה). למד באוניברסיטת ריגה וסיים עם תואר דוקטור בכלכלה באוניברסיטת וינה. שלט בשפות יידיש, עברית, רוסית, לטבית, גרמנית ואנגלית.
ב-1923 נמנה עם מייסדי תנועת בית"ר בלטביה, והיה חבר ההגנה העולמית שלה בווינה. בשנת 1929 הגיע לפריז, לאחר שהוזמן על ידי זאב ז'בוטינסקי להיות מזכירו האישי, ויצא עם ז'בוטינסקי בשליחויותיו לרוב ארצות אירופה. במקביל עסק בעבודה עיתונאית – כתב לעיתונים יהודיים בריגה וגם לעיתונים לטביים.
עלייתו ארצה ב-1934 הרחיקה אותו ממוקדי הכוח והעשייה הבית"ריים. בתחילה עבד בעיתונים של בית"ר ואחר כך התקבל לעבודה בסוכנות "פלס" שייבאה ומכרה עיתונים זרים. התקבל לעבודה בסוכנות הידיעות האמריקאית Associated Press‏ (AP), והוזמן לעבוד בעיתון "הבוקר" של הציונים הכלליים. במקביל ערך את העיתון הסאטירי "עגל הזהב". בעת מלחמת העולם השנייה עשה מאמצים רבים לאתר את הוריו ובני משפחה אחרים שהשאיר אחריו בריגה, אך לשווא; הם נרצחו כולם בידי לטביים עוד בטרם הגיעו הנאצים לשם.
בשנת 1948 פנה אליו עזריאל קרליבך והציע לו להצטרף להקמת העיתון החדש "מעריב". דיסנצ'יק נרתם לעשייה. בשל היותו עיתונאי יחידי שלא עבד ב"ידיעות אחרונות", יכול היה לארגן את כל ההכנות להקמת עיתון חדש: לקבל רישיון מן השלטונות הבריטיים, לגייס במהירות סכומי כסף לרכישת נייר לדפוס ומקום לאחסונו, להתקשר לבית דפוס שיהיה מוכן להדפיס את העיתון החדש ולשמור על כך בסוד גמור, להקים צוות ראשוני של עובדים מחוץ לחבורת העיתונאים עליהם כבר ידע.
במהלך פרשת רצח פיאטלי נדונה לראשונה הפרה של סוב יודיצה בפני בית המשפט העליון. שאול הון, כתב "מעריב", פרסם בנובמבר 1958 כתבה על המשפט, ובה נאמר שהנאשם כפר באשמה בבית המשפט – אך לפני תחילת המשפט השיב תשובה אחרת לשאלת עיתונאי. הון ודיסנצ'יק הורשעו על ידי בית המשפט המחוזי בפרסום עניין התלוי ועומד לדיון בבית משפט, והוטל עליהם קנס בסכום 200 ל"י. בית המשפט העליון דחה את ערעורם וקבע שלא יאפשר לעיתונות להתערב במשפטים.
דיסנצ'יק היה נשוי פעמיים לשולמית דראליץ, ולהם נולדו שני בנים: עידו ורוני. שולמית נפטרה ממחלת הסרטן ב-1958. שנים אחדות לאחר מותה נשא דיסנצ'יק לאישה את רחל פשיסוכר, ועמהּ חי 18 שנה עד לפטירתו.
דיסנצ'יק, שכּונה בפי חבריו ואנשי מעריב "צ'יק" (שם שנחרט על קברו), היה מעורה בחיי המדינה וביחסים אישיים עם ראשי השלטון (מסופר על לוי אשכול שהיה יושב בישיבה סגורה והודיע שלא להפריע לו אלא בשני מקרים: כשפורצת מלחמה או אם דיסנצ'יק מטלפן).
בסוף 1974 פרש דיסנצ'יק מעריכת העיתון. כעבור ארבע שנים נפטר ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק בהלוויה רבת משתתפים.
בשנת 1990 קראה עיריית תל אביב-יפו רחוב על שמו בשכונת צהלה. בנו, עידו דיסנצ'יק, היה לימים עורך "מעריב".
הקדושים המעונים של טולפאדל

הקדושים המעונים של טולפאדל (Tolpuddle Martyrs) הוא כינויה של קבוצה של 6 פועלים חקלאיים מהיישוב טולפאדל (Tolpuddle) ממחוז דורסט שבאנגליה שפעלו ב-1833 לארגן עובדי חקלאות באיגוד מקצועי ועקב כך נשפטו, נמצאו אשמים ונגזר עליהם עונש של הגליה ועבודת כפייה. המשפט עורר גל מחאה גדול באנגליה שהביא לקיצור תקופת גלותם והאיץ הקמת ארגוני עובדים במגזרים השונים.

רקע היסטורי

במחצית הראשונה של המאה ה-19 שרר באנגליה פער גדול בין מעמד הפועלים לבעלי ההון שהיו בעלים של מפעלים (בערים) ואחוזות חקלאיות (באזורים הכפריים). הפועלים עבדו כל היום תמורת שילינג ליום כשבעלי ההון נלחמו בכל ניסיון של הפועלים לשיפור תנאי החיים שלהם על ידי העמדתם למשפט. זאת כאשר היו המשפטים מוטים לרעת הפועלים מאחר שרוב השופטים היו גם הם בעלי הון וכך גם המושבעים.  מצב זה נמשך  כאשר חוק שנחקק באנגליה ב-1824 נועד להגביל התארגנות של עובדים. החוק בוטל ב-1832.

המשפט

מאחר שזכות ההתארגנות הייתה חוקית הועמדו השישה לדין באשמת הדרישה ממצטרפי האגודה להישבע לאגודה (פעילות שנשארה אסורה). המשפט נערך בעיר המחוז דורסט.
בחלקו הראשון של המשפט נדרש חבר מושבעים מורחב לקבוע האם יש יסוד לאישום. קבוצת מושבעים זו, שכללה קרובים של בעלי אחוזות באזור, מצאה שיש יסוד לאישום וניתן לקיים את המשפט.
המשפט נפתח ב-17 במרץ 1834 כשבראש השופטים עומד ג'יימס פראמפטון (שהיה בעצמו בעל קרקעות עשיר והתנגד לשיפור תנאי העבודה של הפועלים שלו) כשהוא נתמך בדעותיו על ידי שר הפנים, הלורד מלבורן. חבר המושבעים המצומצם נבחר בזהירות וכל חבריו היו קשורים לבעלי אחוזות. הנאשמים טענו שלא הייתה במעשיהם עבירה על החוק אך לחבר המושבעים הספיקו 5 דקות דיון בדלתיים סגורות כדי לגזור על ששת הנאשמים גירוש מאנגליה וגלות למשך 7 שנים עם עבודת פרך.

ההגליה

מספר ימים לאחר תום המשפט הועברו הנאשמים לכלא לקראת הגלייתם. ואחרי מספר חודשים הפליגו לאוסטרליה כש 5 מהם הורדו בסידני שבניו סאות' ויילס בעוד שג'ורג' לאַוולאֶס נשלח להובארט שבטסמניה. כל אנשי הקבוצה פוזרו בין חוות חקלאיות ועסקו בעבודות חקלאיות.

המחאה והחזרה לאנגליה

הידיעות של משפטם המוטה של ששת הפועלים ועונשם החמור עשו להן כנפיים ברחבי אנגליה ותנאי העבודה וזכות ההתארגנות הפכו לשיחת היום. ההתארגנות לכדי איגודים מקצועיים צמחה ובמקביל החלה תנועת מחאה לחנינת הנאשמים. ב-21 באפריל 1834 התקיים בלונדון מצעד מחאה של כ-100,000 איש בהובלת רוברט אוון והכומר ארתור וייד. בסיום המצעד הגישו המפגינים לשר הפנים עצומה החתומה על ידי כ-500,000 איש ובה דרישה לחנינת הגולים. רק ב-1835, לאחר שהתחלף שר הפנים התרככו השלטונות והחל דיון בחנינה וב-1836 אושרה החנינה על ידי המלך ויליאם הרביעי. בשנים 1837 ו-1838 הגיעו כל השישה בחזרה לאנגליה אך ב-1840 החליטו חמישה מהם (למעט ג'יימס האַמאֶט) להגר עם משפחותיהם לקנדה שם התיישבו ליד אונטריו ועסקו בחקלאות. שם גם נפטרו ונקברו.

הנצחה

בכפר טולפאדל הוקם מוזיאון לזכרם ובכל שנה מתקיימת ברחובות העיר תהלוכה לזכרם. האולם שבו נערך משפטם שוחזר ומשמש אתר היסטורי.
השידור העברי של ה-BBC

השידור העברי של ה-BBC היה פינת שידור בשפה העברית של שידורי החוץ של ה-BBC, המיועדת למאזינים בישראל, אשר שידרה בשנים 1949 עד 1968.

התחלת השידורים

שידורי השעה העברית של ה-BBC החלו ב-30 באוקטובר 1949. היה זה השידור העברי הראשון המיועד למאזינים בישראל ששודר מתחנת רדיו זרה, לאחר קום מדינת ישראל. לאחריו באו השידור העברי של קול אמריקה בשנת 1951, השידור העברי מרדיו קול דמשק מסוריה שהחל לשדר ב-1952 ותחנת הרדיו המצרית בעברית (שקיבלה לימים את הכינוי "קול הרע"ם מקהיר") שהחלה לשדר ב-1953. בניגוד לשתיים האחרונות ששידרו דברי תעמולה בוטים בעברית נלעגת, היה השידור העברי מלונדון שידור ענייני כמיטב המסורת של ה-BBC, אוהד לישראל ושודר על ידי שדרים ישראלים.
התחנה שידרה בשעות הערב לפי שעון ישראל בגלים קצרים. השידור הראשון נפתח בדברי ברכה של ד"ר מרדכי עליאש ציר ישראל בלונדון.

צוות התחנה

מנהל השידור העברי היה אריה גוטליב יהודי יליד פולין, משפטן בהשכלתו שהגיע לאנגליה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. משך השידור העברי של ה-BBC היה חצי שעה ביום, בעוד ששידוריו בערבית נמשכו ארבע וחצי שעות ביום. התוכנית שודרה שבעה ימים בשבוע. בתחילת התוכנית שודרו החדשות ופרשנות מפי פרשנים ידועים כריצ'רד קרוסמן ונואל קווארד. בהמשך שודרו תוכניות בנושאי תרבות, אמנות, וספורט. השידור הרבה לראיין ישראלים ידועי שם, סופרים מדינאים ועיתונאים שביקרו בבריטניה, על אודות רשמיהם וחוויותיהם בבריטניה ומאידך שידר רשמים מישראל מפי בריטים ידועים שביקרו כה. השדרים היו, במהלך השנים, חגי פינסקר איש קול ישראל, יעקב אחימאיר לימים איש הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית, שדרן הספורט ניסים קיוויתי, אורי אלוני, הבמאי מיכאל אלמז וכתבת העיתון דבר בלונדון רות כהן.

הפסקת השידורים

בנובמבר 1965 חזרה התחנה לשדר את שידוריה בשעות הערב המוקדמות משעה 17.00 ועד לשעה 17.30 לפי שעון ישראל. הייתה זו ראשית הקץ של השידור העברי מלונדון. ביולי 1968 החליט משרד החוץ הבריטי על הפסקת שידורי התחנה. הנימוק שניתן להחלטה היה כי הוברר שבישראל אין האזנה מרובה לשידורי התחנה, המשודרים בגלים קצרים, אשר קליטת השידורים בהם קשה, כי בישראל קיימת האזנה מרובה לשידור החוץ של ה-BBC באנגלית - BBC World Service המשודרים בגלים בינוניים (המכונים כיום AM) דרך תחנת הגברה מקפריסין ונקלטים בקלות בישראל, וכי העברת השידור העברי דרך קפריסין עלולה להיתקל בקשיים מצד ממשלת ניקוסיה. כמו כן נומק הצעד גם בקשיי תקציב. 
בישראל הובעה מורת רוח מכך שבמקום לעשות ניסיון להגביר את עצמת השידורים הוחלט לבטלם. הובעה הסברה כי הפסקת השידורים נעשתה בלחץ החוגים העוינים לישראל במשרד החוץ הבריטי בהובלתו של שגריר בריטניה בקהיר הרולד בילי כמחווה לערבים. בעיתונות נמסר גם כי ממשלת ישראל עומדת לפנות לממשלת בריטניה בבקשה שלא להפסיק את השידור העברי, משום שהיא רואה בזאת צעד פוליטי וגם איננה מקבלת את הנימוק של קשיי תקציב, באשר לשידורים הנרחבים של ה-BBC בערבית נמצא התקציב הראוי. בקשת ישראל לא נענתה והשידור העברי נפסק כמתוכנן באוקטובר 1968. בזאת תמו 19 שנות השידור העברי מלונדון.