google/wiki40b huggingface dataset:
כרטיס ברכה

כרטיס ברכה הוא כרטיס מאויר שמכיל בדרך כלל איחולי ברכה או הבעת רגשות. כרטיסי ברכה נמסרים בדרך כלל לרגל אירועים מיוחדים כמו ימי הולדת, בר מצווה, חגים ומועדים אחרים, אך נשלחים גם כברכת 'שלום' או 'תודה'. כרטיסי ברכה נארזים בדרך כלל במעטפה, ומיוצרים במגוון סגנונות, באופן תעשייתי, או בעבודת יד, על ידי מאות חברות קטנות וגדולות.
בארצות הברית קיימת "התאחדות כרטיסי הברכה", המאגדת את יצרני כרטיסי הברכה.

היסטוריה

ככל הנראה, המנהג הקדום ביותר של משלוח כרטיסי ברכה היה בסין העתיקה, שם הוחלפו מסרי רצון טוב לציון ראש השנה; ובמצרים העתיקה, שם נשלחו פפירוסים עם ברכות. 
החל מתחילת המאה ה-15 נשלחו באירופה כרטיסי ברכה עשויים נייר, תוצרת בית. ידוע כי הגרמנים שלחו כרטיסי ברכה שהודפסו כחיתוך עץ לכבוד השנה החדשה עוד בשנת 1400, וכרטיסי ברכה לכבוד יום ולנטיין נשלחו בתחילת-אמצע המאה ה-15 ברחבי אירופה. 
עם המהפכה התעשייתית והייצור ההמוני, הפכו כרטיסי הברכה ממוצר מותרות יקר שנוצר בעבודת יד, למוצר עממי וזול. כרטיסי ברכה לרגל חג המולד הופיעו לראשונה בלונדון בשנת 1843 כשהפקיד הבכיר הנרי קול שכר את האמן ג'ון קלקוט הורסלי שיעצב בשבילו כרטיס ברכה לרגל החגים הנוצריים. בשנות ה-60 של המאה ה-19 הופיעו מספר חברות שייצרו כרטיסי ברכה. החברות העסיקו אמנים ומעצבים נודעים בזמנם, כמו קייט גרינווי ווולטר קריין. 
לאחר המצאת גלויות הדואר ב-1869 נפוצו מאד ברחבי אירופה גלויות מאיירות, חלקן עוצבו ככרטיסי ברכה, בין השאר כברכות "שנה טובה" עבור ראש השנה היהודי.
התפתחות נוספת הייתה בשנות ה-30, אז הופיעו כרטיסי ברכה מודפסים בהדפס אבן צבעוני, דבר אשר הוזיל את עלות ייצורם של כרטיסים צבעוניים וקידם את התעשייה.

כרטיסי ברכה בישראל

בשנות החמישים והשישים היה נפוץ מאוד בישראל המנהג של משלוח כרטיסי שנה טובה ובהם איחולי ברכה לכבוד ראש השנה. מנהג זה דעך, אך לא נמוג, במהלך שנות השבעים, והוחלף בברכות בטלפון. מסוף המאה ה-20 רבים משתמשים בדואר אלקטרוני וב-SMS למשלוח ברכות לראש השנה (וגם לחגים אחרים).
רז גור אריה

חייו

גור אריה גדל בקיבוץ עין חרוד איחוד. שירת כלוחם בסיירת מטכ"ל ולחם במבצע אנטבה. עבר קורס קציני חי"ר בבה"ד 1 ושירת כמפקד צוות בתקופה בה פיקד נחמיה תמרי על היחידה, וכמפקד פלגה בדרגת סרן. 
לאחר שחרורו החליט לחזור לשירות צבאי, התנדב לקורס טיס אותו סיים בהצלחה. שירת כסמ"ט א' בטייסת 107, כמפקד טייסת, מפקד בית הספר לטיסה בשנים 1997 עד 2000, מפקד בסיס נבטים ומפקד היחידה לשיתוף פעולה. ב-2002 מונה לראש להק כוח האדם במטה חיל האוויר וכיהן בתפקיד עד 2004. במילואים המשיך לשרת כטייס F-16C/D "ברק". 
לאחר שחרורו כיהן כמנהל מסוף המטענים במעבר גבול ישראל-ירדן, כמנכ"ל חברת גלובוס אריזות ומשלוחים בינלאומיים, ב-2011 מונה למנכ"ל ישראייר וב-2012 מונה למנכ"ל קריאף אלבטרוס.
גור אריה נשוי ואב לשניים, בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (2003).
מרכז הכנסים של לוס אנג'לס

מרכז הכנסים של לוס אנג'לס (באנגלית: Los Angeles Convention Center ובקיצור: LACC) הוא אחד ממרכזי הכנסים והתערוכות הגדולים בארצות הברית ואחד המתקדמים בעולם מבחינה טכנולוגית. המרכז, הממוקם בדרום-מערב הדאונטאון של לוס אנג'לס, נחנך ב-1971 והורחב במספר שלבים בין 1993 ו-1997. שטח התצוגה משתרע על 67,000 מטר מרובע והמבנה מכיל גם שטחי מבואה, פגישות ושירותים על 13,700 מטר מרובע נוספים ואודיטוריום ל-299 איש.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל צ'ארלס לאקמן, שהיה שותף לתכנון נמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס ב-1958 ותכנן, בין היתר, גם את המדיסון סקוור גארדן בניו יורק ואת הפורום, אולם הבית של הלוס אנג'לס לייקרס. המבנה המקורי היה בעל צורת ריבוע, צורה שעוותה במהלך השנים כתוצאה מתוספות והרס חלק ממנו על מנת להקים את סטייפלס סנטר. ב-1983 נפגע המבנה קשות על ידי טורנדו. 
המרכז מארח אירועים שנתיים שונים כגון תערוכת משחקי המחשב החשובה, E3 ביוני, תצוגת המכוניות השנתית של לוס אנג'לס בנובמבר ואת "נשף המושל" המתקיים לאחר טקס חלוקת פרסי האמי.
שרה ברייטברג-סמל

שרה ברייטברג-סמל היא אוצרת ומבקרת אמנות ישראלית. בעת עבודתה במוזיאון תל אביב בשנות השמונים של המאה ה-20 גיבשה את המסגרת התאורטית של גישת "דלות החומר" באמנות הישראלית. לאחר פרישתה מן המוזיאון ערכה במשך שנים רבות את מגזין האמנות "סטודיו".

ביוגרפיה

ברייטברג-סמל שימשה כאוצרת לאמנות ישראלית במוזיאון תל אביב בין השנים 1977-1989. במסגרת עבודתה אצרה תערוכות רבות של אמנים ישראלים כגון תערוכתו של רפי לביא ואחרים . מבין התערוכות הקבוצתיות ידועות "אמן - חברה - אמן" (1978) ו"רוח אחרת" (1981) במוזיאון, אולם התערוכה הידועה ביותר שאצרה בתפקידה זה הייתה "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית" (1986). התזה שהציגה בתערוכה, ביקשה להפריד בין האמנות המקומית לבין סגנון האמנות הבינלאומית של אותה עת, על ידי תיאור סוציולוגי-אסתטי של האמנים הישראלים ודרך התייחסותם אל מסורת האמנות האירופית. בעבודותיהם של האמנים השונים שהציגה בתערוכה מצאה ברייטברג-סמל מאפיינים של אימוץ חומרי אמנות "דלים" כגון דיקט, קרטון, שימוש בקולאז' ועוד, אשר נבעו מביקורת פוליטית על החברה והתרבות הישראלית וכן מתפיסה א-אסתטית שמקורה במסורת היהודית. 
בשנת 1988 פרסמה את המאמר "אגריפס נגד נמרוד" בעיתון ידיעות אחרונות.
היא ערכה את כתב העת "סטודיו" עד לשנת 2004. 
בשנת 2005 זכתה ב"פרס האוצר" מטעם משרד החינוך והתרבות. 
ב-1977 הכירה את בעלה עדי סמל (1935-2007) שהיה מנהל אירועי התרבות של מוזיאון תל אביב, ואחיו של נועם סמל.
איילין שולר

חינוך

התעניינותה של שולר בלימודי דת החלה כבר בגיל צעיר כשלמדה בבית הספר התיכון של סנט מרי באדמונטון והצטרפה למוסד הנזירות הקתולי של אורסוליין. בשנת 1970 למדה באוניברסיטת אלברטה שם סיימה תואר ראשון בהצטיינות במחלקה ללימודים קלאסיים. שלוש שנים לאחר מכן היא למדה תואר שני במחלקה ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת טורונטו. בשנת 1984 קיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת הרווארד במחלקה לשפות ותרבויות המזרח הקרוב.

קריירה

לאחר שסיימה את לימודי התואר הראשון עבדה כמרצה במכללה התאולוגית ניומן ובמכללת סנט ג'וזף באדמונטון בשנים 1973–1977. בבית הספר האטלנטי לתאולוגיה בהליפקס היא החלה כעוזרת פרופסור משנת 1982 עד 1986 ואז לימדה כפרופסור חבר משנת 1986 עד 1989. לאחר סיום תואר הדוקטורט היא המשיכה להוראה באוניברסיטת מקמאסטר בשנת 1990. במשך שנתיים לימדה כפרופסור חבר ובשנים 1992 עד 1996 לימדה כפרופסור קבוע. נכון לעכשיו היא ממשיכה ללמד כפרופסור קבוע (משנת 1996).
במהלך עבודתה כמחנכת, מילאה תפקידים מובילים ומנהלתיים יוקרתיים כמו חברת הנהלה באגודה הקנדית למקרא (1987–1990), יו"ר משותף במדור קומראן לחברה לספרות תנ"כית (1992–1997), נשיא, האגודה הקנדית למחקרי מקרא (1994–1995), וחברת מועצת היועצים של האיגוד המקראי הקתולי (2011–2013). בנוסף, שילר הייתה מעורב במספר ארגונים מקצועיים כמו אגודת הספרות המקראית, האגודה הקנדית ללימודי תנ"ך, האגודה הקנדית לחקר הדת, האגודה המקראית הקתולית, האיגוד הלאומי של פרופסורים לעברית ובתי הספר האמריקאיים למזרח.
ספר לכבודה התפרסם בשנת 2000, שכותרתו "תפילה ושירה במגילות ים המלח". בספר קובץ מאמרים שהוצג בכנס לכבוד יום הולדתה ה-65 של שולר. כרך זה משקף את מצב המחקר בתחום ומציע תובנות חדשות בנושאים עליהם כתבה שולר.

עבודה מדעית ומקצועית

זמן העבודה על המגילות העניק לשולר הערכה עמוקה יותר של העולם היהודי בו חי ישו. לא רק שהיא קיבלה את ההזדמנות לחיות בישראל, שם נשמרים רוב מגילות וקטעי המגילות למחקר ולעיון, אלא באמצעות הכרת היהדות הקדומה היא הצליחה לגלות מדוע הייתה הפרדה בין נוצרים ליהודים וגם כיצד הם יכולים להתחבר ולקיים אינטראקציה זה עם זה. מאז 2007 היא הייתה חלק מגופי ייעוץ שונים, כמו של המרכז לחקר מגילות ים המלח באוניברסיטת קופנהגן, והמועצה המייעצת של "המילון התאולוגי של הטקסטים המקראיים והקומראניים" (גוף מחקר גרמני). בנוסף, היא הייתה עורכת המשנה של התנ"ך בהוצאת הרפר קולינס. היא גם הייתה מהעורכת של האנציקלופדיה של מגילות ים המלח, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד (1995–2000), ומילון התנ"ך החדש של התנ"ך.
תרומתה הבולטת הייתה הוהוצאה לאור המדעית של מגילת ההודיות שנמצאה בקומראן ב-1947 במערה מס' 1 ונרכשה בידי פרופ' אליעזר סוקניק. היא ערכה את הכרך ה-40 והאחרון של תגליות במדבר יהודה שהוקדש למגילה זו בצירוף קטעים נוספים של המגילה שנתגלו לאחר מכן.
מחמוד דהוד

חיים אישיים

דהוד נולד בעמודה שבמחוז אל-חסכה, סוריה למשפחה כורדית. בהיותו תינוק עבר יחד עם משפחתו לגרמניה על מנת לברוח ממשטרו של חאפז אל-אסד.

קריירת מועדונים

בשנת 2010 הגיע דהוד למחלקת הנוער של בורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה מפורטונה דיסלדורף. ב-28 באוגוסט 2014 ערך דהוד את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את כריסטוף קרמר בדקה ה-55 בניצחון 7-0 על סרייבו במסגרת פלייאוף ההעפלה לליגה האירופית לעונת 2014/2015. ב-11 באפריל 2015 ערך דהוד את הופעת הבכורה שלו בליגה, כשנכנס כשהחליף את פטריק הרמן בתוספת הזמן של המחצית השנייה בניצחון 3-1 על בורוסיה דורטמונד במסגרת המחזור ה-28. זו הייתה הופעת הליגה היחידה שלו בעונה זו.
בעונת 2015/2016, עם פיטוריו של לוסיין פאברה ומינויו של אנדרה שוברט למאמן הקבוצה, הפך דהוד לשחקן מפתח בקבוצה. ב-15 בספטמבר 2015 ערך דהוד את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהחליף את לארס שטינדל בדקה ה-67 בהפסד 3-0 לסביליה במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2015/2016. הוא שיחק בכל ששת משחקי שלב הבתים, בו סיימה בורוסיה מנשנגלדבך במקום הרביעי בבית שכלל את מנצ'סטר סיטי, את יובנטוס ואת סביליה. ב-23 בספטמבר הבקיע דהוד את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-21 בניצחון 4-2 על אאוגסבורג במסגרת המחזור השישי בליגה. בסך הכל ערך דהוד 32 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים בעונת 2015/2016. 
בחודש אוגוסט 2016 גילה סוכנו של דהוד כי הוא סירב לחתימה על חוזה חדש מתוך הבנה כי בסוף העונה יוכל לעזוב את המועדון, כשמועדונים כמו ליברפול ופריז סן ז'רמן מעוניינים בו.
במרץ 2017 נרכש דהוד על ידי בורוסיה דורטמונד תמורת 12 מיליון אירו.
מאריס פיין

מאריס פיין (באנגלית: Marise Payne; נולדה ב-29 ביולי 1964) היא פוליטיקאית אוסטרלית חברת המפלגה הליברלית, המכהנת כשרת החוץ וכנציגת ניו סאות' ויילס בסנאט האוסטרלי. בשנים 2015-2018 כיהנה כשרת ההגנה של אוסטרליה.

ביוגרפיה

פיין נולדה בסידני, היא בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת ניו סאות' ויילס. ב-1982 הצטרפה למפלגה הליברלית. בשנים 1989–1991 כיהנה כנשיאת צעירי המפלגה והייתה האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה. בשנים 1987–1995 שימשה יועצת פוליטית לבכירי המפלגה ולאחר מכן עסקה בייעוץ עסקי. 
ב-1997 נבחרה על ידי הפרלמנט של ניו סאות' ויילס לכהן כחברה בסנאט של אוסטרליה כממלאת מקומו של חבר הפרלמנט הפורש בוב וודס. היא נבחרה לתקופות כהונה מלאות ב-2001, 2007, ב-2013 וב-2016. בתקופת היותה של המפלגה הליברלית באופוזיציה כיהנה בממשלת הצללים כשרה לפיתוח ותעסוקת ילידי אוסטרליה (אבוריג'ינים), כשרה לענייני מועצת ממשלות מדינות אוסטרליה, וכשרת השיכון. היא כיהנה כחברה בוועדה המשותפת של בתי הפרלמנט לענייני חוץ, הגנה ומסחר וכראש תת-הוועדה לזכויות האדם.
בספטמבר 2013 מונתה לשרה לשירותי אנוש בממשלתו של ראש הממשלה החדש טוני אבוט. בספטמבר 2015, לאחר היבחרו של מלקולם טרנבול לראשות הממשלה, מונתה פיין לשרת ההגנה בממשלתו. בכך הייתה לאישה הראשונה המכהנת בתפקיד. 
בתקופת כהונתה חתמה ממשלת אוסטרליה על חוזה בסך 50 מיליארד דולר אוסטרלי עם חברת DCNS הצרפתית לבניית צי של 12 צוללות חדשות, שייבנו ברובן בעיר אדלייד.
באוגוסט 2018 מונתה לשרת החוץ בממשלתו של ראש הממשלה החדש סקוט מוריסון.
אפוסטיל

אפוסטיל (Apostille, מצרפתית: אישור) הוא מונח הלקוח מהמשפט בינלאומי המתאר אישור הניתן על ידי רשות מוסמכת של מדינה, וכן תוארו של בעל התפקיד המאמת את נכונות החתימה על גבי תעודות ציבוריות (כגון תעודת נישואין, תעודת לידה או כל מסמך רשמי אחר שיצא מידי אחת מרשויות המדינה), ומאשר כי התעודה רשמית, מקורית, והונפקה על ידי הרשות המוסמכת לכך. כמו כן מאשר האפוסטיל את סמכות הנוטריון לאשר מסמכים נוטריוניים. האפוסטיל מאמת את חתימת הנוטריון על גבי המסמך ומאשר כי הנוטריון החתום על המסמך הוא אכן נוטריון על פי דיני המדינה שהנפיקה את האפוסטיל.
האפוסטיל נועד לחסוך חלק משרשרת אימותים להם נדרש אדם המבקש להציג תעודה ציבורית ממדינה אחת במדינה אחרת. כך, למשל, לפני שנוצרה אמנת האג משנת 1961 (אמנת האפוסטיל), צריך היה אותו אדם לאמת את התעודה הציבורית ברשות המוסמכת שהנפיקה אותה, לאמת את חתימת אותה רשות במשרד החוץ של אותה מדינה, ולבסוף, לאמת את חתימת משרד החוץ בנציגות הדיפלומטית או הקונסולרית של המדינה בה הוא מבקש להציג את המסמך. הליך זה נדרש גם כיום במקרים בהם אדם מבקש להציג תעודה ציבורית של מדינה אחת במדינה אחרת, כאשר אחת מאותן מדינות אינה חתומה על אמנת האפוסטיל. כך למשל, אדם המבקש להציג תעודת לידה ישראלית בקנדה (שאינה חתומה על אמנת האפוסטיל), צריך להנפיק את התעודה במשרד הפנים, לאמת את חתימת פקיד הרישום של משרד הפנים במשרד החוץ, ולאחר מכן, לאמת את חתימת משרד החוץ בשגרירות קנדה בישראל. הדבר נהיה מורכב עוד יותר כאשר אדם מבקש להציג תעודה ציבורית ממדינה אחת במדינה אחרת, לה אין נציגות רשמית במדינה שהנפיקה את התעודה.

אמנת האפוסטיל

אמנת האג לביטול הצורך בחקיקה למסמכי חוץ ציבוריים (באנגלית: Hague Convention Abolishing the Requirement for Legalisation for Foreign Public Documents) היא אמנה בינלאומית שנוסחה בוועידת האג על משפט בינלאומי פרטי לצורך פישוט הליך ההכרה במסמכים ציבוריים בין המדינות החתומות על האמנה. האמנה נקבעה ביום 5 באוקטובר 1961. האמנה מפרטת את הדרכים אשר באמצעותן מסמך שהופק באחת המדינות החתומות יכול להיות מאושר לצורך הכרה משפטית בכל שאר המדינות החתומות. האישור נקרא אפוסטיל והוא דומה במעמדו לחותם נוטריון, אלא שהאחרון בעל תוקף משפטי מקומי בלבד.
את האפוסטיל יכולים לתת אך ורק הרשויות המוסמכות במדינה. כך למשל, על פי הוראות האמנה, הרשויות המוסמכות לתת אפוסטיל במדינת ישראל הם משרד החוץ, רשמים של בתי משפט השלום ועובדי מדינה שמונו לתפקידם על ידי שר המשפטים בהתאם לחוק הנוטריונים, ה'תשל"ו-1976. פקידים מוסמכים לעניין זה יושבים ברבים מבתי המשפט ברחבי הארץ.
כדי להיות זכאי לאפוסטיל, המסמך חייב להיות מאושר תחילה על ידי פקיד המוכר על ידי הרשות הנותנת את האפוסטיל. כך למשל, מסמך המאושר בחותם נוטריון, יוכר לצורך מתן אפוסטיל על ידי פקיד בית המשפט המוסמך, לאחר שיוודא כי הנוטריון אכן מופיע ברשימת הנוטריונים המוסמכים על ידי שר המשפטים. תעודת תואר אקדמי מישראל תהיה חייבת תחילה בחותמת משרד החינוך בטרם תאושר באפוסטיל על ידי משרד החוץ.
על האמנה חתומות רוב מדינות אירופה, ארצות הברית, וכן מדינות נוספות באמריקה הלטינית, אפריקה, אסיה ואוקיאניה. מדינת ישראל חתומה על האמנה, ואף תיקנה בשנת 1977 תקנות לשם יישומה.

קבלת חותמת אפוסטיל בישראל

אפוסטיל בישראל ניתן בשני ערוצים (נכון ליוני 2017):
למסמכים רשמיים כמו תעודת לידה - רק במשרד החוץ בירושלים. השרות לא ניתן בערים אחרות ולא בשגרירויות.
אפוסטיל לאישור אמיתות של תרגום של מסמך - יש להחתים תחילה אצל נוטריון, ואחר כך חותמת האפוסטיל תינתן במשרד המשפטים בכל סניף בארץ.
הישגים אקדמיים

הישגים אקדמיים הם תוצאות תפקודו של האדם בתחומי הדעת הנלמדים במוסדות כמו בית ספר או אוניברסיטה. ניתן לייחס הישגים אקדמיים גם לארגונים שונים הפועלים במסגרת האקדמיה והמחקר.
הישגים אקדמיים הם נושא למחקר הן בתחום הפסיכולוגיה והן בתחום הפוליטיקה.
כמו כן, ישנם מספר פרסים הניתנים עבור הישגים אקדמיים יוצאי דופן של אנשים או ארגונים. לדוגמה: פרס בלצן, פרס הולברג ועוד.
ההישגים האקדמיים נחשבים למדד של רמת ההשכלה של האדם.

הישגים אקדמיים במערכת החינוך

במסגרת החינוך הפורמלי קיימות דרכים שונות למדידה והערכה של הישגי התלמיד או הסטודנט. הציונים הם הביטוי המספרי או האיכותני של תוצרות ההערכה.
על פי רוב הצלחתם הלימודית של התלמידים נמדדת על ידי התייחסותם לשאלות או נושאים ספציפיים במבחן המוגבל בזמן.
ההישגים האקדמיים הפכו לכרטיס הכניסה למוסדות להשכלה גבוהה.
לדוגמה, בישראל הקריטריונים המרכזיים המשמשים את האוניברסיטאות למיון המועמדים הם תעודת בגרות והבחינה הפסיכומטרית.
כתוצאה מכך, ההישגים האקדמיים של האדם משפיעים על הקריירה ומסלול החיים שלו.
תואר אקדמי מוענק על ידי אוניברסיטאות ומכללות אקדמיות לבוגריהן, לאחר שהגיעו להישגים האקדמיים הנדרשים מהם. לא כל מוסד חינוכי רשאי לתת תואר אקדמי לבוגריו. בית חרושת לתארים הוא כינוי למוסדות אשר מציגים עצמם כמוסדות להשכלה גבוהה, אך אינם מוכרים על ידי גופים רשמיים ככאלה; ואשר התארים המוענקים על ידיהם ניתנים ללא פיקוח על רמת הלימודים ועל תוכנם.

גורמים המשפיעים על ההישגים האקדמיים

האינטליגנציה היא המנבא הטוב ביותר להישגים אקדמיים, אך היא אינה הגורם היחיד שמשפיע עליהם.
זאת משום שגם היכולת וגם המאמץ הם גורמים חשובים המשפיעים על ההישגים האקדמיים. כלומר, אנשים בעלי יכולת קוגניטיבית גבוהה ואנשים שעובדים קשה ויש להם יכולת התארגנות טובה, נוטים לתפקד טוב יותר במוסדות חינוכיים. בהתאם לכך, גם לזיכרון העבודה יש השפעה רבה על יכולת ההתמודדות עם משימות אקדמאיות.
היבט נוסף בעל השפעה על ההישגים האקדמיים הוא הסקרנות, אשר מובילה ל"מוח רעב". סקרנות זו היא ביטוי לצורך של האדם לדעת ולהבין.
הסקרנות טבועה באדם מהילדות.
בגיל הרך הפעוטות חוקרים את סביבתם הפיזית והאנושית מכוח הסקרנות ומיצר הפעילות הטבועים בהם. ככל שההתנהגות הזאת מביאה להם סיפוק רב יותר כך גוברת נכונותם להתנסות בניסיונות נוספים. במובן הזה ההתנהגות החקרנית מחזקת את עצמה.
עם זאת, הסקרנות עלולה לדעוך בעקבות איסורים החלים עליה או חוסר שימוש בה.
כדי למנוע זאת, על המורה להיות קשוב לתלמידיו ולהתנהל בגמישות בעקבות העניין והסקרנות שהם מביעים.
ליכולת החשיבה והלמידה יש השפעה רבה על התפקוד האקדמי. בהתאם לכך, קשיי למידה הנובעים מגורמים שונים עלולים לפגוע בהישגים האקדמיים של האדם. פגיעה זו עלולה להתרחש למרות קיומן של מנת משכל גבוהה, מוטיבציה ללמידה ומוח סקרן. בין הגורמים הנפוצים לקשיי למידה נמצאים: לקות למידה, הפרעת קשב, לקות שפה ועוד.
אסטרטגיות למידה יעילות יכולות לשפר את התפקוד האקדמי של התלמיד.
גלקסיית סקסטנט A

מאפיינים

גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-6 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-8,000 שנות אור, מסתה מוערכת בכ-‎10⁹‎ מסות שמש, כרבע אחוז ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ-‎4.4×10⁷‎ מסות שמש ובנוסף יש בה יחסית הרבה מימן נייטרלי שמסתו כ-‎7.7×10⁷‎ מסות שמש. שאר מסת הגלקסיה, כ-87%, מורכבת מחומר אפל שטיבו אינו ידוע. בהירותה הנראית הכוללת של הגלקסיה היא פי 41 מיליון מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות הממוצעת של כוכבי הגלקסיה נמוכה למדי ועומדת על כ-3.5% מזו של השמש, מה שמצביע על אוכלוסיית כוכבים זקנה יחסית לזו של שביל החלב, אך למרות זה יש בגלקסיה גם אזורים שבהם קיימת אוכלוסייה של כוכבים חמים וצעירים מסוג ספקטרלי B ו-O שקרינתם החזקה בתחום העל-סגול מייננת את המימן החופשי ויוצרת אזורי H II. אזורים אלה נראים בצורה של כתמים כחולים בולטים על רקע הצבע הצהבהב של רוב כוכבי הגלקסיה.
וילהלם שטקל

וילהלם שְׁטֶקֶל (בגרמנית: Wilhelm Stekel;‏ 18 במרץ 1868 – 25 ביולי 1940) היה רופא ופסיכואנליטיקאי יהודי.

פועלו והשפעתו בתחום הפסיכואנליזה

עיקר חשיבותו של שטקל בפועלו להפצת הפסיכואנליזה. חיבוריו התאורטיים מכילים לא אחת סתירות, שכן הסבריו היו בחלקם מדעת, ובחלקם אינסטינקטיביים דווקא. 
כתביו של שטקל תורגמו ל-26 שפות (נכון לשנת 1980).
פול האבילאן

פול האבילאן (בצרפתית: Paul Haviland; ‏1880, פריז - 1950, פריז) היה צלם אמריקאי-צרפתי, סופר, מבקר אמנות וחסיד אומות העולם מצרפת. האבילאן היה מקורבו של אלפרד סטיגליץ ומחבריו של הזרם האמנותי Photo-Secession שביקש לקדם את ההתייחסות לצילום כאל אמנות נפרדת.

קורות חיים

אביו של האבילאן היה יצרן חרסינה בלימוז' ואמו הייתה בתו של מבקר האמנות פיליפ בורטי . לימים היה האבילאן בעליו של מפעל החרסינה של אביו. הוא למד באוניברסיטת פריז ובהרווארד ועבד בניו יורק כנציג חברת החרסינה של אביו. בשנת 1908 הוא ואחיו פרנק, שהיה צלם, צפו בתערוכת רישומים של אוגוסט רודן, שם פגש בסטיגליץ. האבילאן החל לפקוד בקביעות את הגלריה, "291" והפך לאחד מתומכיה הכלכליים. הוא החל לכתוב בקביעות בעיתון הצילום של סטיגליץ. אחד מתצלומיו פורסם בעיתון, והוא הפך לעורך שותף וסייע בניהול הגלריה. במסגרת זו קיים בה מספר תערוכות של אמנים צרפתיים. מספר צילומים שלו זכו בפרסים ופורסמו בכתבי עת אחרים. האבילאן יזם את הפקתו של כתב עת חדש לצילום ששמו כשם הגלריה שבניהולה סייע, "291". 
בשנת 1916 היה עליו לחזור לצרפת עקב בריאותו המידרדרת של אביו, שביקש ממנו לסייע בניהול מפעל החרסינה המשפחתי. שם נישא לסוזן לליק, בתה של מעצבת הזכוכית רנה לליק. הוא המשיך להתכתב עם סטיגליץ לעיתים תכופות, אך עקב נישואיו ומעורבותו הגוברת בניהול עסקי המשפחה בצרפת, מעולם לא חזר לניו יורק. אביו מת ב-1922 והאבילאן עבר לאיזר-סור-קרס  שם הקים כרם. האבילאן מת בפריז ונקבר באיזר-סור-קרס.

פעילותו בתקופת השואה

בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, סייע האבילאן לז'ורז' גבריאל פיקאר, צייר יהודי ובעל אות לגיון הכבוד, שחי באוברנה (Obernai) שבאלזס. בסוף המאה ה-19 סייע פיקאר לכלתו של האבילאן, רנה לליק (René Lalique), שהייתה אמנית זכוכית, להציג את יצירות הזכוכית והתכשיטים שלה בתערוכה פריזאית. ביולי 1940 ביקש פיקאר עזרה מהאבילאן. הוא ועוד 18 משפחות יהודיות גורשו מבתיהן על ידי הגסטפו. האבילאן הזמין אותו אליו, לאיזר-סור-קרס ולאחר מכן ללה מות (La Mothe) שבחבל הוט-מארן  שבצפון מערב צרפת. פיקאר הגיע לאיזר-סור-קרס בינואר 1941 ושהה במקומות אלה - איזר-סור-קרס ולה מות - עד מותו מהתקף לב בשנת 1943. בכך שאפשר לפיקאר היהודי להתגורר אצלו, עמד האבילאן בסכנת מוות עקב החוקים נגד מסתירי יהודים. בשנת 2006 הוכר האבילאן על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
אקפולקו

היסטוריה

אקפולקו הייתה קיימת כבר זמן רב לפני שהספרדים הגיעו אליה. יש שתי גרסאות לסיפור גילוי העיר בידי הספרדים. לפי הראשונה, ב-1523, כשנתיים לאחר כיבוש מקסיקו, הרנאן קורטס שלח משלחת למערב מקסיקו כדי שיחפשו זהב, אשר מצאה את היישוב הילידי. לפי הגרסה השנייה, העיר התגלתה על ידי ספינה קטנה בשם אל טפצ'ה סנטיאגו ב-1526. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-16 קורטס ייסד יישוב ספרדי באקפולקו במטרה להפוך אותו לעיר נמל מרכזית באזור. אקפולקו קושרה בדרך למקסיקו סיטי ב-1531, ורציף הנמל נבנה ב-1533.
אקפולקו הפכה לחלק מרכזי בכלכלת מלכות המשנה של ספרד החדשה הודות לכך שהנמל שלה שירת את המסחר הספרדי במזרח הרחוק. ספינות גליאון ספרדיות החלו להגיע לנמל העיר מאסיה מ-1550, וכמו כן באותו זמן נשלחו לעיר כ-30 משפחות ספרדיות ממקסיקו סיטי כדי שיהיה בעיר בסיס קבוע של מתיישבים אירופאים. במהלך הזמן אקפולקו הפכה לנמל השני בחשיבותו באזור מקסיקו, אחרי וראקרוס, הודות למסחר הישיר שלה עם הפיליפינים במסגרת הגליאון של מנילה, עליו היא קיבלה מונופול ב-1573.
הסחורה היקרה שהובאה לאקפולקו משכה שודדי ים אנגלים והולנדים, כמו פרנסיס דרייק והנרי מורגן. כדי להגן על הספינות ומטענן הוקם מבצר סן דייגו. למרות הקמת המבצר ב-1615 צי הולנדי פלש לאקפולקו והשמיד את מרבית העיר והמבצר לפני שנאלץ לעזוב. המבצר נהרס ברעידת אדמה ב-1776 והוקם מחדש ב-1783.
בעקבות צו של המלך קרלוס הרביעי ב-1799 הפכה העיר למרכז חשוב של הכתר הספרדי. עם זאת, כעבור שנים ספורות, ב-1810 החלה מלחמת העצמאות של מקסיקו. באותה שנה, תקף כוח בהנהגתו של חוסה מריה מורלוס את העיר ושרף אותה, לאחר שהביס את מפקד המלוכנים באזור. בעקבות עצמאות מקסיקו ב-1821 נפסק המסחר עם הפיליפינים וחשיבות אקפולקו כנמל ירדה. חשיבותה עלתה מחדש במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה באמצע המאה ה-19, כששימשה תחנה בנתיב מהחוף המזרחי לקליפורניה דרך פנמה.
ב-1911, במהלך המהפכה המקסיקנית, השתלטו כוחות המהפכנים על הכיכר הראשית באקפולקו.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, שיפר נשיא מקסיקו, מיגל אלמאן ולדס, את התשתיות של נמל העיר והדרכים בתוך העיר, וכמו כן סלל כביש מהיר מאקפולקו למקסיקו סיטי. בשנות ה-70 הורחב הנמל משמעותית. הכלכלה צמחה וכמו כן ההשקעות הזרות בעיר. במהלך השנים צמחה גם תעשיית התיירות בעיר והיא הפכה ליעד תיירותי מרכזי במקסיקו. האוכלוסייה גדלה מכ-5,000 בשנות ה-40 ל-50,000 בשנות ה-60.
הנמל המשיך לגדול וב-1996 הוקמה חברה פרטית לניהול הנמל. ב-1997 פגע בעיר הוריקן פאולין והותיר אחריו למעלה מ-100 הרוגים. המלחמה בסחר בסמים במקסיקו שהתחילה ב-2006 משפיעה לרעה על התיירות בעיר.

גיאוגרפיה ואקלים

אקפולקו שוכנת לחוף האוקיינוס השקט. במדינת גררו, שבה נמצאת אקפולקו, שורר אקלים טרופי, המאופיין בטמפרטורות גבוהות וקבועות יחסית לאורך השנה. הטמפרטורה הממוצעת לחודש היא לעולם גבוהה מ-18° צלזיוס, יחד עם לחות גבוהה וגשמים כבדים, היורדים בעיקר בקיץ. 
האקלים באקופלקו הוא אקלים סוואנה טרופי , שהחורף בו הוא עונה שחונה, ללא משקעים. (Aw/As).

כלכלה

כלכלת העיר מתבססת בעיקר על הנמל שלה ועל התיירות בה. בנוסף יש ברמה פחותה יותר תעשייה, הכוללת ייצור בקבוקים, מוצרי חלב, קרח וייצור אנרגיה, כרייה וחקלאות, הכוללת גידול עגבניות, תירס, אבטיחים, שעועית ועוד.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי חנרל חואן נ. אלברס, הנמצא במרחק של כ-26 קילומטרים מהעיר, ומציע טיסות ליעדים שונים במקסיקו וכמו טיסות לערים בארצות הברית וקנדה.
חיל המשלוח הבריטי (מלחמת העולם הראשונה)

מבנה

כאשר הוקם חיל המשלוח, הוא כלל שני קורפוסים והיה למעשה בסדר גודל של ארמייה (שש דיוויזיות; 80,000 איש), במרץ 1915 מספר זה עלה ל-29 דיוויזיות. החיל כלל בראשיתו את מרבית כוחות הצבא המאומנים הזמינים בבריטניה, שלא היו פרוסים ברחבי האימפריה, לאחר מכן זרמו אליו מתנדבים מהודו הבריטית ומושבות נוספות. מפקד הכוח היה הפילדמרשל ג'ון פרנץ' וראש המטה שלו היה גנרל ארצ'יבלד מארי (מינואר 1915 גנרל ויליאם רוברטסון), בראשות שני הקורפוסים הראשונים ניצבו דאגלס הייג והוראס סמית'-דוריאן. קצין הקישור למפקדת הכוחות הצרפתיים, הנרי יוז וילסון היה בעל חשיבות מרכזית, כיוון שהכוח עבד בצמוד לבעל-בריתו הצרפתי.
ב-26 בדצמבר 1914 הורחבו גייסות חיל המשלוח לשתי ארמיות (הראשונה בפיקודו של הייג ובהמשך הנרי הורן; והשנייה בפיקודו של סמית'-דוריאן ובהמשך הרברט פלומר). ביולי 1915 נוצרה הארמייה השלישית (בפיקודו של אדמונד אלנבי ובהמשך ג'וליאן בינג), בפברואר 1916 נוספה גם הארמייה הרביעית (בפיקודו של הנרי רולינסון) ובמאי 1916 הוקמה הארמייה החמישית (בפיקודו של הוברט גוף ובהמשך ויליאם בירדווד).