google/wiki40b huggingface dataset:
איליין צ'או

ביוגרפיה

צ'או נולדה בטאיפיי שבטאיוואן, בת להורים שנמלטו לאי בעקבות מלחמת האזרחים הסינית. ב-1961 עברה עם אמה ואחיותיה הצעירות לארצות הברית, שם חברו בניו יורק לאביה ששלוש שנים קודם לכן החל ללמוד במדינה. אביה נהיה לאיל ספנות ופילנתרופ.
ב-1975 סיימה תואר ראשון בקולג' מאונט הוליאוק במסצ'וסטס וב-1979 סיימה תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד. לאחר לימודיה עבדה בסיטיקורפ ובבנק אוף אמריקה.
ב-1983 התקבלה לתוכנית עמיתי הבית הלבן ועבדה עבור ממשל נשיא ארצות הברית רונלד רייגן. ב-1986 מונתה למשנה לראש מנהל הספנות במחלקת התחבורה של ארצות הברית וב-1988 מונתה לעמוד בראש סוכנות הפיקוח על תחום הספנות. ב-1989 מונתה לסגנית מזכיר התחבורה סמואל סקינר. בתקופת מלחמת המפרץ הייתה אחראית על התיאום עם ציי הסוחר לתמיכה במאמץ המלחמתי.
בשנים 1991–1992 כיהנה כמנהלת חיל השלום. ב-1993 מונתה לנשיאה ומנכ"לית ארגון הסיוע "United Way of America", ושיקמה את הארגון שסבל משערוריית הונאה מצד מנהלו הקודם. ב-1996 הצטרפה כעמיתה למכון המחקר השמרני "Heritage Foundation".
לאחר היבחרו של ג'ורג' ווקר בוש מונתה צ'או בינואר 2001 למזכירת מחלקת העבודה ומילאה תפקיד זה בכל שמונה שנות כהונתו של בוש כנשיא. בתקופת כהונתה הביאה לשינוי בחוק תנאי העבודה התקינים, כך שגם עובדי צווארון לבן יכללו בו ויהיו זכאים לתשלום עבור שעות נוספות ושכר מינימום.
ב-31 בינואר 2017 נכנסה לתפקידה כמזכירת מחלקת התחבורה בקבינט של דונלד טראמפ, לאחר אישור מינויה בסנאט (ברוב של 93–6).
צ'או נשואה מ-1993 למיץ' מקונל, סנאטור מטעם מדינת קנטקי ומנהיג סיעת הרוב הרפובליקנית בסנאט.
מאט דיימון

ביוגרפיה

דיימון נולד בקיימברידג', מסצ'וסטס שבארצות הברית למשפחה נוצרית ממוצא בריטי, פיני ושוודי. הוריו הם קנט וננסי דיימון. לו אח, קייל, שהוא פסל ואמן. בגיל צעיר החל להשתתף בהצגות בבית ספרו, עליהן זכה במספר פרסי דרמה בתחרויות ארציות.
התחיל ללמוד באוניברסיטת הרווארד בסתיו 1988, אך עזב את השיעורים כדי לפתח את קריירת המשחק שלו בלוס אנג'לס.

קריירה

תפקידו הראשון של דיימון בסרט היה ב-1988 בקומדיה הרומנטית "מיסטיק פיצה". זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר יחד עם חברו מבית הספר בן אפלק עבור "סיפורו של ויל האנטינג" (1997), והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור אותו סרט.
יחד עם אפלק ייסד את פרויקט גרינלייט שמטרתו למצוא ולממן יוצרי סרטים מתחילים ומבטיחים. שיחק גם בסרטו של סטיבן ספילברג "להציל את טוראי ריאן" – בתור ריאן; בסרט "זהות כפולה" וסרטי ההמשך ב"זהות במלכודת", "זהות אבודה" ו"ג'ייסון בורן". כמו כן שיחק בסרט "מוריד הגשם" על-פי ספרו של ג'ון גרישם בתור עורך דין צעיר מממפיס התובע חברת ביטוח גדולה. שיחק גם באושן 11, באושן 12 ובאושן 13.
בשנת 2009 שיחק בסרט "אינוויקטוס" עליו קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2015 קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט קומי ו/או מיוזקל על גילום דמותו של מארק וואטני בסרט המדע הבדיוני "להציל את מארק וואטני" בבימויו של רידלי סקוט. הסרט היה מועמד ל-7 פרס אוסקר.
בשנת 2017 שיחק בסרט הפנטזיה "החומה הגדולה" לצדם של פדרו פסקל, ווילם דפו.
בשנת 2017 שיחק בתפקיד אורח בסרט "תור ראגנארוק" לצידם של מארק ראפלו, כריס המסוורס' וטום הידלסטון כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול

חיים אישיים

דיימון כתב את התפקיד הראשי של סקיילר בסרט "סיפורו של ויל האנטינג", שיצא ב-1997, על חברתו סקיילר סטנשטיין (שנישאה כמה שנים מאוחר יותר למתופף של להקת מטאליקה לארס אולריך), איתה יצא בתקופת האוניברסיטה.
במהלך צילומי הסרט "תקועים לנצח" ב-2003, דיימון פגש את הארגנטינאית לוסינה בוזן ברוסו במיאמי, שם עבדה כברמנית. הם התחתנו בטקס אזרחי-פרטי ב-9 בדצמבר 2005 בניו יורק. דיימון היה לאביה החורג של בתה של בוזן מנישואיה קודמים. לזוג נולדו שלוש בנות.
מוטי ברשצקי

קריירה

ברשצקי החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל רמת גן, וב-22 בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, במשחק מול הפועל ירושלים בליגה הלאומית שהסתיים בתיקו 0–0. בעונת 2015/2016 הפך ברשצקי לשחקן הרכב בקבוצה, וב-15 בינואר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 2–0 על הפועל ירושלים. לזכותו של ברשצקי 14 הופעות במדי הנבחרת הצעירה של ישראל, בהן כבש ארבעה שערים.
ב-23 בינואר 2017 חתם ברשצקי בהפועל תל אביב. ב-12 בפברואר 2017 ערך במדי הפועל תל אביב את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב בניצחון 2–0 על מ.ס. אשדוד. ב-18 במרץ 2017 הבקיע ברשצקי צמד שערים בניצחון 3–2 על עירוני קריית שמונה, ובתום עונת 2016/2017 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית. בעונת 2017/2018 כבש ברשצקי שישה שערים בליגה הלאומית, וסייע לקבוצה להעפיל בחזרה לליגת העל.
את עונת 2018/2019 פתח ברשצקי בהפועל תל אביב, אך ב-17 בספטמבר 2018 הושאל למכבי נתניה עד לסיום העונה. ב-22 באוקטובר 2018 כבש ברשצקי את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–0 על מכבי חיפה. בסך הכל כבש ארבעה שערי ליגה בעונה זו, העפיל עם הקבוצה לפלייאוף העליון ולגמר גביע המדינה, במהלכו נכנס כמחליף וכבש בבעיטות ההכרעה, אך קבוצתו הפסידה את הגביע לבני יהודה.
לקראת עונת 2019/2020 חזר ברשצקי להפועל תל אביב.
אנשי המזימות

עלילה

רוי ולר (ניקולס קייג') הוא נוכל מקצועי מלוס אנגלס, הלוקה בהפרעה טורדנית-כפייתית. בין מזימותיו, עם שותפו לפשע פרנק מרסר (סם רוקוול), הוא עוסק בזיוף כרטיסי לוטו, מוכר מסנני מים במחיר מופקע וכיו״ב. לאחר שרוי עובר הפרעת פאניקה, פרנק מייעץ לו לראות פסיכיאטר, ד"ר האריס קליין (ברוס אלטמן).
הפסיכיאטר מצייד את רוי בתרופות ומתחיל איתו אנליזה, במהלכה נזכר רוי באשתו לשעבר, הת'ר (מלורה ולטרס), ממנה התגרש כשהייתה בהריון. הפסיכיאטר מודיע לרוי שיצר עבורו קשר עם הת'ר, ומצא שיש לרוי ילדה בת 14, אנג'לה (אליסון לוהמן). רוי ואנג'לה נפגשים, ואנרגיית נעוריה ממריצה אותו. רוי מסכים לעבוד עם פרנק בהונאה לטווח ארוך: היעד שלהם הוא צ'אק פרשט (ברוס מקגיל), איש עסקים יהיר שהצמד מחליט להונות.
יחסי פיג'י–רוסיה

היסטוריה

פיג'י הקימה יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות ב-30 בינואר 1974, אך כמעט ולא הייתה תחושה של יחסים בין השתיים. למרות זאת, ​​לאחר הידרדרות היחסים בין פיג'י לאוסטרליה וניו זילנד, יחד עם ארצות הברית בשנת 2009, פיג'י החלה לחזק את קשריה עם רוסיה וסין.
ב-8 בפברואר 2010 הציג השגריר איזיקלי מטאיטוגה אישורים לנשיא רוסיה לשעבר, דמיטרי מדבדב. 
השגריר נפגש עם מספר פקידים רוסים, ביניהם אלכסיי בורודבקין, סגן שר החוץ, ופקידים בכירים במשרד לפיתוח כלכלי, משרד החקלאות, סוכנות הדיג הפדרלית ולשכת המסחר והתעשייה של הפדרציה הרוסית. 
הפגישה נועדה לטפח שיתוף פעולה בין רוסיה ופיג'י בתחומי הסחר וההשקעות ולהגברת הקשרים הבילטרליים בין שתי המדינות. 
בחודש מאי 2010, קבוצה המורכבת מעורכי דין מפיג'י ומאנשי עסקים רוסים נפגשה למטרת תכנוני הקמת מועצת עסקים פיג'ית-רוסית
בתחילת שנת 2011 ביצעו המדינות עסקת נשק בשווי 8.8 מיליון דולר כדי לחמש מחדש את הכוחות הצבאיים של הרפובליקה של פיג'י

ביקורים מדרג גבוה

בפברואר 2012 ביקר שר החוץ הרוסי, סרגיי לברוב את פיג'י, כביקורו הראשון של פקיד בכיר.
רובה צלפים M89SR

הנדסה

רובה ה-M89SR הוא למעשה רובה M-14 בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו שהומר לתצורת בולפאפ (bullpup) ושודרג בארגונומיה על מנת לתפקד כרובה צלפים או רובה קלעים קומפקטי ומדויק. הרובה קצר מאוד (85 ס"מ) וקל למדי (רק 4.5 ק"ג ריק, כ-6 ק"ג טעון עם כוונת טלסקופית).
תצורת bullpup היא תצורה של רובה בה המחסנית ומנגנון הפעולה נמצאים בתוך הקת, הרבה מאחורי ההדק. באמצעות תכנון זה אפשר לייצר רובה קצר, ללא התפשרות על אורך הקנה (שחיוני לעוצמת הירי ולדיוק, בייחוד לטווחים ארוכים). תצורת ה-bullpup הייתה נפוצה אז באירופה עבור רובי סער (דוגמת ה-FAMAS הצרפתי או ה-SA80 הבריטי) אך רוב רובי הצלפים היו רובים בריחיים עם קנים ארוכים, על מנת להשיג דיוק מרבי. היתרון המרכזי בתצורת ה-bullpup הוא השגת רובה קצר עם קנה ארוך. רובה צלפים קצר הוא רובה שקל להחביא ולפרוש בשטח במתארים של לחימה אורבנית וקצב האש החצי-אוטומטי שלו הופך אותו לנשק קלעים מצוין. יתרה מכך, הרובה כה קצר, עד שניתן להרכיב עליו גם משתיק-קול ולשמור על אורך של כמטר - קצר ביחס לרובי צלפים אחרים. 
למרות התצורה החדשנית, ה-M89SR מציג ביצועי צליפה טובים מאוד עבור רובה צלפים חצי-אוטומטי: טווח ירי אפקטיבי מקסימלי של 1,000 מטר, עם דיוק של 1 דקת קשת (1 MOA) עם תחמושת צבאית תקנית.

היסטוריה

ה-M89SR הוצג לראשונה כ"Sardius M36 Sniper Weapon System" בשנות ה-80 של המאה ה-20. את הרובה תכנן ד"ר נחמיה סירקיס. הרובה התבסס על מנגנון הפעולה והקנה של רובה ה-M14 האמריקני המדויק, ומשתמש באותה תחמושת (קליבר (7.62x51mm NATO) אך נבדל ממנו בכך שהורכב בתצורת bullpup (ראו בהמשך) ומתפסי הרובה מעץ הוחלפו במתפסים מפלסטיק. הרובה יועד להחליף את רובי ה-M14 כרובה הצלפים התקני של צה"ל והצבא אף הזמין 1,300 יחידות, אך הדבר לא יצא לפועל עקב קשיי מימון של החברה, שלא יכלה לעמוד בעסקה. בסופו של דבר צה"ל רכש רק 50 רובים, ונשאר עם ה-M14 כרובה הצלפים הסטנדרטי עד 1997 (אז אומץ הרמינגטון M-24).
כאשר סרדיוס פשט את הרגל, חברת Technical Consulting International (בקיצור: TCI) קנתה את הרישיון לייצר את ה-M36. החברה ביצעה מספר שינויים ותיקונים בנשק (כגון הוספת קת מסיבי פחמן), וקראה לרובה M89SR, ראשי תיבות של Model 89 Sniper Rifle (דגם 89 רובה צלפים).
משום שהרובה יוצר בכמויות קטנות, נעשה בו שימוש רק ביחידות המיוחדות של צה"ל, בכוחות מסתערבים (יחידת דובדבן של צה"ל וביחידות הימ"ס של משמר הגבול), וגם בהם השימוש מועט. ה-M89SR נחשב לרובה צלפים מצוין, עם דיוק לא רע בכלל עבור רובה חצי-אוטומטי, אך עם היתרונות של אורך קצר יחסית (לרבות עם משתיק קול) וקצב אש מהיר, דבר שהופך אותו למצוין עבור לוחמה בשטח בנוי. הרובה נמכר בהצלחה ליחידות מיוחדות בחו"ל.
כאמור, ה-M89SR עלה באופן ניכר על רוב רובי הצלפים של צה"ל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 (ובפרט על הגליל צלפים) הן בדיוק והן בקומפקטיות. קשיי תקציב של החברות המייצרות מנעו ממנו להפך לרובה העתיד של צה"ל, למרות איכויותיו. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוחלט בצה"ל להתבסס על רובה צלפים בריחי על מנת לשפר את היכולות ואת הדיוק של צלפים, ורובה הרמינגטון M-24 נבחר בתור נשק הצלפים התקני של צה"ל. כדי למלא את הצורך ברובה צלפים/קלעים חצי-אוטומטי הוחלט לרכוש את רובה M82A1 בארט (זהו רובה כבד בקליבר 12.7 מ"מ שבסופו של דבר יועד לשימוש כנגד מטרות קשות ולא כרובה צלפים רגיל) ומאוחר יותר את רובה ה-SR-25, שנחשב לאחד הטובים מסוגו בעולם (דיוק של 0.75 דקות הקשת). על אף ש-SR-25 אומץ רשמית ב-2001, קיימים עדיין מספר רובי M89SR שנמצאים בשימוש ביחידות המיוחדות.
פרידריך החמישי, מרקיז באדן-דורלאך

ביוגרפיה

פרידריך נולד ב-6 ביולי 1594 בזולצבורג, לגאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך וליוליאנה אורסולה מזאלם-נויפוויל, בתם של פרידריך הראשון, רוזן זאלם-נויפוויל ופרנציסקה מזאלם-ארדן, וחונך בין השאר על ידי י' ויינינגר. בשנים 1613 ו-1614 טייל פרידריך במסגרת הטיול הגדול בצרפת, בריטניה ובהולנד.
בשנת 1622, החליטה מועצת אוליק להעניק את מרקיזות באדן-באדן לאדוארד פורטונאט, מרקיז באדן-באדן. מאוכזב מההחלטה, ויתר אביו ב-22 באפריל 1622 על תפקידו, לטובת בנו, פרידריך, אשר עלה לשלטון במקומו.
אחרי שבאדן-דורלאך הפסידה בקרב וימפפן, המדינה נהרסה על ידי חייליו של טילי. דורלאך ועיירות אחרות נשרפו ונשדדו ונבזזו שוב ושוב. פרידריך לא קיבל את ההסמכה המלכותית שלו עד לשנת 1627, וגם אז קיבל זאת בתנאים קשים. בנוסף, תושבי המרקיזות סבלו מדבר במהלך תקופה זו. בשנת 1648, פרצה מגפה נוספת בדורלאך, אשר השמידה את האוכלוסייה במדינה. בשל היותו פרוטסטנטי הודח פרידריך על ידי הקיסר פרדיננד השני במהלך מלחמת שלושים השנים, ונחלתו נמסרה ל, מרקיז באדן-באדן עד סוף המלחמה.
ב-21 בדצמבר 1616 התחתן פרידריך עם ברברה מווירטמברג, ממנה היו לו 7 ילדים. ב-8 במאי 1627 מתה ברברה, וב-8 באוקטובר 1627 התחתן פרידריך בשנית עם אלאונורה מזולמס-לאובאך, ממנה נולדו לו 3 ילדים. ב-6 ביולי 1633 מתה אלאונורה, וב-21 בינואר 1634 התחתן פרידריך עם מריה אליזבת מוולדק-אייזנברג, אך ממנה לא היו לו ילדים. ב-19 בפברואר 1643 מתה מריה אליזבת, וב-13 בפברואר 1644 התחתן פרידריך עם אנה מריה מגרולדסק, אלמנתו של פרידריך, רוזן זולמס-לאובאך, אך גם ממנה לא היו לו ילדים. אנה מריה מתה ב-25 במאי 1649, וב-20 במאי 1650 התחתן פרידריך עם אליזבת אוזביה מפירסטנברג, ואף ממנה לא היו לו ילדים.
בשנת 1632 לודוויג הראשון, נסיך אנהלט-קתן צירף את פרידריך לאגודה מניבת הפירות (Fruchtbringende Gesellschaft)
כדי להתחמק מצו הפיצויים, הצטרף פרידריך לגוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, וחידש את הברית עם שוודיה וצרפת בשנת 1635 לאחר קרב נורדלינגן. כתוצאה מכך, פרידריך נכלל בחנינה שהוענקה על ידי הדיאט בשנת 1640.
במהלך המשא ומתן לשלום במינסטר שהוביל לשלום וסטפליה, פרידריך יוצג על ידי חבר המועצה, יוהאן גאורג פון מרקלבאך  מבאדנוויילר. באדן-דורלאך הוחזרה לפרידריך, אולם ללא באדן העילית. פרידריך חזר לדורלאך בשנת 1650, והקדיש עצמו למחקריו. בשנת 1654 הוא הנהיג את הקוד האזרחי, אשר אביו כונן בשנת 1622.
ב-8 בספטמבר 1659 מת פרידריך בדורלאך, ובנו פרידריך השישי, מרקיז באדן-דורלאך עלה לשלטון במקומו.
אליהו מזרחי

תולדות חייו

הרא"ם נולד בקושטא בין השנים 1435 - 1437 (או 1450), למשפחה רומניוטית מן הבלקן. למד תורה אצל רבי אליהו הלוי בן רבי משה הלוי האשכנזי, ואצל מרדכי כומטינו למד מתמטיקה ואסטרונומיה.
העמיד תלמידים רבים, בחכמת התורה ובחכמות אחרות (הרא"ם שלט גם בערבית וביוונית ונאמר עליו כי היה הראשון שגילה שיטה למציאת שורש ריבועי). בין התלמידים שהעמיד היו גם תלמידים קראים וזאת למורת רוחו של הרב משה אליהו קפשאלי, שהיה הסמכות התורנית העליונה באימפריה העות'מאנית באותה עת. בכך ובנושאים נוספים הגיע לעימות עם הרב קאפסלי. עם זאת, על אף הוראתו של הרב קולון (המהרי"ק) שלא לציית לרב קאפסלי בתפקידו כחכם באשי (תפקיד שכלל גם סמכויות לגבית כספים שונים מהיהודים עבור השולטן), נמנע הרא"ם בעצת רבו, הרב יהודה מינץ, מלהביע עמדה בסוגיה.

חכם באשי

לאחר מות הרב משה אליהו קפשאלי ב-1495 מונה במקומו הרא"ם לחכם באשי, ולמעשה היה לחכם הבאשי האחרון. ביטל את החרמות שהוטלו על לימוד תורה לקראים ונימק את הדבר בכך שקנאת תלמידים תרבה חכמה. בסובלנותו לקראים היה הרא"ם יוצא מן הכלל בזמנו ומקומו. למרות ביטול החרם כלפיהם, הוסיף לשמור על היחס התקיף כנגד דעותיהם וביסס את איסור החיתון עימם.
הרא"ם גילה יחס מקל להתרת עגונות מטעמי צניעות. הרא"ם קבע בדעת מיעוט כי גם לאחר חרם דרבנו גרשום, מקום בו יפקיד בעל את הגט והכתובה בידי בית הדין, יהיה פטור מתשלום דמי מזונות לאשתו. הלכת מיעוט זו אומנם לא אומצה על ידי מרבית הרבנים, אך אומצה בבתי משפט לדיני משפחה, במקום בו קיים פירוד ארוך בין בני זוג, והאשה דוחה אפשרות חזרה לחיי משפחה, ראו למשל כאן.
הרא"ם התנגד בחריפות למנהגים שנתפסו בעיניו כגרועים ואמר כי "מנהג גרוע שאינו על פי העיקר, מנהג בטל הוא אצל כל אדם ואין מחייבים ללכת אחריו אף על גב דאתפשט אסוריה לכולא מתא (=אף על גב שהאיסור פשט בכל אותה העיר) ואף על גב דהוי גבי אסורא...". ועוד כתב "דאין כח המנהג יכול להתפשט על מי שאינו רוצה באותו מנהג בעל כרחו". 
הרא"ם התפרסם בידענותו, ועסק הרבה בצרכי ציבור למרות חולשתו הגופנית, ועם מינויו לחכם באשי היה מיועצי השולטן באיזמיר, והיה לו מקום בדיואן עם הפטריארך והמופתי. בימיו התחילה כניסת המוני יהודים לטורקיה בעקבות גירוש ספרד, והרא"ם עשה מאמצים להקל על הבאים את כניסתם לארץ החדשה.
הרא"ם נפטר בגיל מופלג בקושטא בשנת 1526. חתנו, רבי משולם מוולטירה הביא לביטול הרבנות הראשית בתוגרמה (טורקיה) לאחר פטירתו. הראשון לציון רבי ניסים חיים משה מזרחי וישראל מאיר מזרחי מירושלים הם מצאצאיו של הרא"ם.
מנחם זולאי

ד"ר מנחם זוּלַאי (Zulay; ב' באדר תרס"א, 1901, גליציה – ד' בכסלו תשט"ו, 29 בנובמבר 1954, ירושלים) היה חוקר הפיוט והשירה העברית בימי הביניים.
התמקד בקטעי הגניזה הפיוטיים, ועליהם כתב את ספרו הגדול "פיוטי יניי״" (1938).

ביוגרפיה

מנחם זולאי נולד בכפר אושציאנצי שליד העיירה רוּדקי (רידיק) בגליציה, שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרו-הונגרית והייתה משויכת תרבותית ללשון הגרמנית. הוא למד כילד אצל אביו, ועבר עם המשפחה לבירת האימפריה וינה. עלה לארץ ישראל בשנת תר"ף (1920), בהיותו כבן 19. את שנותיו הראשונות בארץ עשה בירושלים, שם עבד כפועל בניין והשלים לימודיו בבית המדרש למורים של תנועת "המזרחי" אצל ר' אליעזר מאיר ליפשיץ. בתרפ"ד סיים את לימודיו, ויצא להורות בכפר חסידים.
בשנת 1926 נסע מנחם זולאי לצוויקאו שבגרמניה, כדי להצטרף לצוות המקורב לשלמה זלמן שוקן בספרייתו. הוא היה מורה לעברית של ילדיו של שוקן, ועסק במיון ובקיטלוג ספרייתו העשירה של שוקן. תוך עבודתו בחקר הפיוט העברי הקדום, בסיוע אוצרות כתבי היד ודפוסים ראשונים, שרכש שוקן לספרייתו, גם השלים את לימודיו בפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת בון אצל פרופ' פאול קאלה, עם דוקטורט בנושא הליטורגיה של יהדות בבל (הדיסרטציה, שכותרתה Zur Liturgie der babylonischen Juden: Geniza-Texte ediert, übersetzt und bearbeitet sowie auf ihre punktation hin untersucht, תורגמה לעברית על ידי בתו עדה ירדני במלאת חמישים שנה למותו).
בשנת 1930 התמנה מנחם זולאי לעוזרו של חיים ברודי בספריית שוקן, קודם בגרמניה, ועם חזרתו לארץ, לירושלים, בשנת 1933, הצטרף לצוות הספרנים כשהועברה ספריית שוקן לירושלים, בשנת 1934. הוא עבד בספריית שוקן עד פטירתו.
מנחם זולאי היה מראשוני החוקרים של כתבי היד של הפיוט העברי הקדום. הוא שגילה לעולם המדעי ולקורא המשכיל את הפייטן הארצישראלי הקדום יניי; הוא אסף, ליקט, פירש וההדיר את פיוטי יניי. מנחם זולאי תרם תרומה ראשונית וחשובה גם לחקר שירתו של רב סעדיה גאון.
נפטר בשנת 1954 בירושלים, בן 53 במותו. הותיר אישה ובת - ד"ר עדה ירדני.
שון קונרי

ביוגרפיה

קונרי נולד באדינבורו שבסקוטלנד לאוּפֶמיה ולג'וזף קונרי. אמו היא סקוטית פרוטסטנטית ואביו קתולי ממוצא אירי. עבודתו הראשונה הייתה חלבן בחנות. לאחר מכן הצטרף לצי המלכותי הבריטי, אך השתחרר מסיבות בריאותיות (כיב פפטי בקיבה).
בתחילת הקריירה שלו שיחק קונרי בתיאטרון בתפקידי משנה, והתפרנס כמודל בסטודיו לציור.
תפקידו הראשון בטלוויזיה האמריקנית היה בפרק של הסדרה "The Jack Benny Program".
ב-1961 קיבל תפקיד ראשי בסרט ד"ר נו, בסדרת ג'יימס בונד, ומאז שיחק בעוד שישה סרטי ג'יימס בונד. ב-1972 פרש מתפקיד זה, באמרו שהוא צריך לחפש כיוונים חדשים בקולנוע. ב-1983 חזר בפעם האחרונה לשחק את בונד בסרט "לעולם אל תאמר לעולם לא", שחזור לאחד מסרטיו הקודמים. מאז שיחק בסרטי קולנוע רבים וזכה בכמה פרסים שהחשוב שבהם הוא פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הסרט "הבלתי משוחדים" על אל קפונה עם רוברט דה נירו.
קונרי הוא תומך נלהב בעצמאות סקוטלנד ובמפלגה הלאומית הסקוטית, ומסיבה זו זכה בתואר אבירות בריטי רק בשנת 2000, אף על פי שנחשב מועמד מוביל שנים רבות קודם לכן. סיבה נוספת לעיכוב תואר האבירות היא מגוריו של קונרי ב"מקלט המס" פלמה דה מיורקה - מגורים אלה פוטרים אותו מתשלום מיסים לבריטניה וכמעט מתשלום מיסים כלשהם.
קונרי נודע במבטא הסקוטי הכבד שלו.
במרץ 2006, בחגיגות "Tartan Day" בניו יורק, הודיע קונרי כי הוא פורש ממשחק, וכי הוא כותב ספר היסטורי.
הוא היה נשוי לשחקנית דיאן סילנטו, ילידת אוסטרליה, מ-1962 עד 1973. לזוג בן בשם ג'ייסון (נולד ב-11 בינואר 1963), ונכד מנישואי ג'ייסון לשחקנית מיה שרה.
ב-1975 נישא קונרי לאמנית הצרפתייה מישלין רוקיוברון.
קונרי למד קיוקושינקאי, שהיא שיטת קראטה.
ב-1993 עבר קונרי טיפולי רדיותרפיה, והתקשורת דיווחה שהוא חלה בסרטן הגרון בגלל היותו מעשן כבד. בראיון בפברואר 1995 טען קונרי שהוא עבר טיפולים כדי להסיר "גוש קטן" ממיתרי הקול. אביו, אשר גם הוא היה מעשן כבד, נפטר מסרטן הגרון ב-1972. ב-2003 עבר קונרי ניתוח להוצאת הקטרקט משתי עיניו.
בשנת 1996 קיבל את פרס גלובוס הזהב למפעל חיים ע"ש ססיל ב. דה מיל.
באוגוסט 2008 יצאה לאור אוטוביוגרפיה שלו.
שנה ליטורגית

שנה ליטורגית הוא מונח הבא לתאר התנהלות על פי תאריכים המופיעים בלוח השנה, בהם יש הנחיות בדבר התנהגות דתית. התנהגות זו יכולה לכלול תפילות (שונות מהתפילות הנערכות ביום-יום), טקסי חליפין, צומות, קטעי קריאה שיש לקרוא, קורבנות שיש להקריב וכדומה. מחזור הליטורגיה יכול להיות במחזור שנתי או מחזור של מספר שנים.
הקטעים אותם יש לקרוא מפורטים ב-lectionárium (ביהדות זהו הסידור)

באסלאם

תאריכי החגים ומועדים באסלאם נקבעים על פי הלוח המוסלמי שהוא לוח שנה ירחי ולכן חגי האסלאם חלים בעונות שנה שונות ולא בעונה קבועה מסוימת והשינוי הוא בקצב של 11-10 ימים אחורנית בכל שנה.
טיגריס לבן

אזכורים בספרות

הספר 'טיגריס לבן׳ מאת ארווינד אדיגה
רוברט סקלטון

ביוגרפיה

סקלטון נולד בווילמט, אילינוי. הוא התאמן תחת הדרכתו של ויליאם "ביל" באכרך יחד עם ג'וני וייסמילר, נורמן רוס, סיביל באואר, אתל לאקי ואלופים אולימפיים נוספים.

שיאן עולם

בתחרות שחייה שנערכה במילווקי, ויסקונסין ב-21 במרץ 1924 קבע סקלטון במשחה ל-200 מטר חזה שיא עולם חדש של 2:52.6 דקות, שיפור לשיא של אריך ראדמכר (2:54.4 דקות). שיא זה החזיק מעמד שבועיים ונישבר על ידי ראדמכר (2:50.4 דקות).

אלוף אולימפי

באולימפיאדת פריז (1924) זכה סקלטון במדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אולימפי חדש של 2:56.6 דקות, לפני ג'וזף דה קומב מבלגיה (2:59.2 דקות) וחברו לנבחרת ויליאם קירשבאום (3:01.0 דקות).
סקלטון נפטר ב-25 ביוני 1977, ביום הולדתו ה-74 ביוסטון, שבטקסס.
יוסף מיוחס

יוסף בר"נ מיוחס (לעיתים בכתיב חסר: מיֻחס) ('בר"ן' – בן רחמים נתן) (25 בינואר 1868 – 4 בספטמבר 1942) היה מחנך, סופר וסופר ילדים עברי ואיש ציבור בתקופת היישוב, מראשי הקהילה היהודית בירושלים, ממייסדי שכונת שערי צדק בעיר, ממייסדי בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, חבר הוועד הלאומי. כתב רבות על הערבים ותרבותם (בעיקר על ספרותם העממית) ועודד את אנשי היישוב להכירם ולהתקרב אליהם.
חתנו של יחיאל מיכל פינס, גיסו של דוד ילין, מחותנו של אריה פייגנבאום.

ביוגרפיה


יוסף מיוחס, הבכור לארבעה אחים נולד בשנת 1868 בירושלים למזל ולרחמים נתן, בן משפחת מיוחס הענפה, משפחת רבנים ספרדית שהגיעה לארץ ישראל מאיזמיר במאה השבע עשרה. למד בישיבת "אוהל יוסף" ובבית הספר כי"ח. רישומי ילדותו בכפר השילוח גרמו לו לחבב את מנהגי הערבים, להתמסר ללימוד הערבית ולחקור את הפולקלור הערבי. לצד לימודים אלה, למד מיוחס גם לימודי יהדות ושפות נוספות. כחוקר פולקלור ערבי, תיאר מיוחס לעיתים את עולמו של הפלאח הערבי באופן ביקורתי ביותר.
מיוחס ניהל בית ספר לבנים בירושלים. במשך כשלושים שנה שימש מורה לעברית, ערבית וצרפתית, בבית הספר של החברה האנגלית-יהודית בירושלים. היה ממייסדי בית המדרש למורים של "עזרה" ואף בו לימד ערבית.
כתב מאמרים בעיתונות העברית וחיבר ספרים. היה ממייסדי בית הספרים "מדרש אברבנאל" ו"גנזי יוסף", ולימים ממייסדי בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים.
היה מבוני ומייסדי שכונת שערי צדק בירושלים. היה יושב ראש ועד העיר ליהודי ירושלים, גוף שקדם לוועד הקהילה שנוסד בתקופת המנדט הבריטי. הוא היה חבר בלשכות "בני ברית" בירושלים ובערים שונות בטורקיה ובבולגריה, היה מראשי ועד העדה הספרדית בירושלים והשתתף בחלק נכבד של האגודות והמוסדות הציבוריים בירושלים ובארץ ישראל.
מיוחס נפטר ב-1942, בגיל 76. בשבעה למותו נערכה לו בירושלים אזכרה המונית מטעם המוסדות הלאומיים.
אלגיז

צורה

אלגיז דומה בצורתו לצורת הפות'ארק המאוחר של הרונה מַנַז (ᛘ).
הסימן בנוי מקו ישר אנכי, אשר מנקודה שנמצאת עליו, בין מרכזו לבין קצהו העליון, יוצאים שני קווים ישרים, לימין ולשמאל, הנוטים למעלה בזוויות חדות, ועוצרים בגובה הקצה העליון של האנך. צורה זו דומה לאדם זקוף המרים ידיים, ונקראת גם "צלב שבור" או "צלב מזלג".

פירוש סמלי אפשרי

פירוש הסמל כאדם המרים ידיים יכול להיות חיובי (כמחוות צהלה וניצחון, כפי שנפוץ, למשל, בתרבות הכדורגל) או שלילי (הבעת כניעה, כפי שנראה בדוגמה בולטת בציור השלושה במאי 1808). כך גם יש הרואים את צורת האלגיז כדמוית רגל של ציפור, מה שיכול לסמל רע (טלפי טורף) או טוב (יד המושטת לעזרה או יונה המביאה עמה תקווה). רגל יונה ודמות אנושית הפורשת ידיה היו הדימויים שהועלו במהלך עיצוב סמל ההתנגדות לחימוש גרעיני. רגל העורב הוא המקור לסמל האלגיז המתנוסס על דגלי מפלגת העורבים בסדרה שאלתיאל קוואק. בסדרה, מפלגה זו מוצגת כבעלת מספר מוטיבים של המפלגה הנאצית.

שימוש מודרני

בגרמניה הנאצית, כחלק מההתחברות למורשת הגרמנית הקדומה, נעשה שימוש בסמלים רוניים בדגליהם של ארגונים לאומיים (כולל סמל האס-אס המציג את האות סִיגֶל ᛋ). שם הופיע האלגיז, כסימן לרפואה, בשלטי בתי מרקחת ועל מדי חובשים בתנועת הנוער ההיטלראי; וכסמל החיים, על מצבות, כאשר האלגיז ᛉ מסמן תאריך לידה והסימן ההפוך יר ᛦ סימן את תאריך הפטירה.
מאז 1945 ממשיך האלגיז להופיע כסמל החיים בארגונים של שונאי-שחורים או נאו-נאצים כגון הנשיונל אליאנס והתנועה הפלמית הלאומנית Voorpost.

האלגיז בתרבות

האלגיז מופיע בסדרת האנימציה שאלתיאל קוואק בתור דגלה של מפלגת העורבים הלאומית, המתוארת כתנועה פשיסטית הסוגדת לגזע העורבים. בסמל שבדגלי מפלגת העורבים ניתן להבחין בדמיון לצורת רגלי עורב המסוגננות כדוגמת פלר דה ליס.

אלגיז הפוך

מאחר שהאלגיז מזוהה עם ארגוני שנאה, ניתן לראות בסמל השלום וופירוק הנשק הגרעיני של ג'רלד הולטום היפוך של האלגיז הניצב בתוך מעגל. יש לשים לב להבדל בין שימוש זה בסמל הפוך לבין המשמעות הקדומה של אלגיז הפוך (יר), שהיא מוות.
בבון דובי

מאפיינים

הבבון הדובי הוא אחד מהקופים בעלי הזנב הגדולים ביותר ויכול לשקול עד 21–45 ק"ג בזכרים ו12-25 ק"ג בנקבות. אורכם הממוצע 0–115 ס"מ והזנב מגיע ל45-84 ס"מ. כמו רוב הבבונים גם בבונים אלה בעלי פרווה אפורה ועבה, בעיקר סביב הלחיים אך לא על הפנים הכהות והם בעלי ניבים ארוכים וחוטם מוארך כמו של כלב. הבבונים יודעים לטפס בזריזות לענפים גבוהים ויודעים לקפץ בין העצים, אם כי פחות משאר הקופים.
הם חיים בעיקר על הקרקע בסביבות שונות ומרובות: יערות, סוואנות, ביצות ורמות ואפילו במדבר קלהרי או ברמות דראקנסברג. הם ישנים בלילות בעיקר על צוקים בהם ישנם מאות בבונים.
המבנה החברתי שלהם מורכב מזכרים תקיפים ומבוגרים, נשים רבות וצאצאים צעירים. בראש הזכרים עומד זכר דומיננטי המקיים קואליציית זכרים המרתיעה יריבים ומעמדה נשאר קבוע בדרך כלל עד שקורה משהו למנהיג או שמגיע יריב חזק יותר. הנקבות כנועות לזכרים ונקבה חצופה עלולה להינשך מהזכרים. המריבות ביניהם עלולות להסתיים לעיתים בפציעות חמורות מהניבים אך הם נדירות מאוד.
הבבונים הם אוכלי כל הניזונים מטווח רחב של מזון מפירות ופטריות שונים ועד זרעים עשבים וחרקים וכן נבלות וביצים. הריגה של חולייתן גדול היא מקרה נדיר אם כי לעיתים הם טורפים צבאים צעירים ובמקרה אחד אפילו תינוק אנושי. עם זאת בדרך כלל הם בורחים כשמתקרב אליהם בנאדם. 
כמה בבונים חיים בקרבה לחופי הר השולחן וניזונים ממאכלים שהשפל מביא עמו מהים.
הם נטרפים על ידי נמרים, אריות, צבועים ותנינים והקטנים גם על ידי ברדלסים, פיתונים או עופות דורסים כמו עיט לוחם. בעת סכנה הם קופצים אל העצים או מתגייסים לתקוף את היריב אם הוא קטן מספיק, דבר היכול להניס נמרים ואפילו אריות רעבים.