google/wiki40b huggingface dataset:
סארס

ההתפרצות בסין

נגיף הסארס החל להופיע במחוז גואנגדונג בנובמבר 2002, למרות מספר פעולות שבוצעו נגד התפשטות המחלה, ממשלת סין לא הודיעה לארגון הבריאות העולמי על ההתפרצות עד פברואר 2003, ואיפשרה רק סיקור מצומצם של המגפה בגלל מדיניות פנים מסוגרת.
בתחילת אפריל הופיעה מגמת שינוי במדיניות הרשמית, והתקשורת הרשמית החלה לסקר בהרחבה את הסארס. לאחר שהופעל לחץ רב, הסכימה סין שארגונים בינלאומיים יחקרו את המצב שם. לקראת סוף אפריל הודתה סין שדיווחה על מספר נפטרים נמוך ממספר הנפטרים האמיתי, ובעקבות כך פוטרו פקידים רשמיים, שר הבריאות וראש עיריית בייג'ינג. המערכות החלו לדווח יותר על הסארס ולפקח יותר על החולים בסארס, והלחימה בסארס הפכה להרבה יותר פעילה ושקופה לציבור.

התפשטות למדינות נוספות

המגפה רכשה התעניינות ציבורית בפברואר 2003, כאשר איש עסקים אמריקאי שטייל בסין קיבל סימפטומים דומים לדלקת ריאות במהלך הטיסה לסינגפור. המטוס נאלץ לנחות בהאנוי, וייטנאם, שם הקורבן מת בבית חולים. מספר רופאים ואחיות שניסו לטפל בו פיתחו תוך זמן קצר את אותה המחלה, חרף הנהלים הבסיסיים בבית החולים. אחדים מהם נפטרו. ארסיות הסימפטומים וזיהום צוות בית החולים החרידו את רשויות הבריאות העולמיות שחששו מהגחתה של מגפת דלקת ריאות נוספת. ב-12 במרץ 2003 ארגון הבריאות העולמי פרסם התרעה עולמית שבאה בעקבות התרעה בריאותית של המרכז לבקרת מחלות ומניעתן של ארצות הברית.

התפרצויות נוספות

ב-29 במאי 2013 דווח בארגון הבריאות העולמי כי התפרצות של נגיף דמוי סארס התרחשה באזור המזרח התיכון, צרפת, הולנד וגרמניה.

תסמינים

תסמינים ראשוניים דומים לשפעת: חום, כאב שרירים, עייפות, תסמינים של הקיבה והמעיים, שיעול, כאב גרון ותסמינים לא מוגדרים נוספים. התסמין היחיד המשותף לכל החולים הוא הופעת חום מעל ל־38 מעלות צלזיוס. בהמשך המחלה, החולים הרגישים יפתחו קוצר נשימה.
התסמינים מופיעים לרוב לאחר 2 - 10 ימים (מעל ל-13 יום דווח) מההידבקות במחלה.
אבן פלרמו

אבן פלרמו היא שבר גדול של אסטלה המכילה חלק מרשימת מלכי מצרים בתקופת הממלכה הקדומה מהשושלת הראשונה ועד השושלת החמישית. האבן מוצגת היום במוזיאון הארכאולוגי האזורי של פלרמו בסיציליה ומכאן שמה. שברים נוספים של האסטלה מוצגים במוזיאון המצרי בקהיר, ובמוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית בלונדון.
האסטלה העשויה מבזלת מתוארכת לסוף תקופת השושלת החמישית של פרעוני מצרים, המאה ה-25 לפנה"ס, והיא מפרטת את המלכים שמלכו במצרים לאחר איחוד מצרים העליונה (הדרומית) עם מצרים התחתונה (הצפונית).
הטקסט על גבי האסטלה מתחיל בתיעוד רשימת מלכים (רשימה הנחשבת אגדתית) ששלטו במשך מספר אלפי שנים שקדמו לעלייתו של האל הורוס, שעל פי הטקסט נתן את המלכות למנס שהיה מאחד מצרים העליונה והתחתונה (יש המזהים את מנס עם נערמר ויש עם יורשו חור אחע).
הכתובות על האסטלה מפרטות את רשימת המלכים מהשושלת הראשונה ועד המלך נפריר כא רע שהיה המלך השלישי של השושלת החמישית. ניתן להניח שבאסטלה המקורית השלמה, פורטו גם מלכים לאחר שלטונו. באסטלה יש גם פירוט של שמות אמהות המלכים.
רשימה זו ביחד עם רשימות מלכים אחרות שנמצאו כגון רשימת המלכים מכרנך, רשימת המלכים מטורינו, רשימת המלכים מאבידוס, ספרו של מנתון "אגיפטיקה" ועוד, שימשו את האגיפטולוגים במחקרם ליצירת רשימה של מלכי מצרים בעת העתיקה, וכתיבת הכרונולוגיה המצרית, תוך הצלבת המידע מהמקורות השונים.

האסטלה

הטקסט על האסטלה נכתב על שני צדדיה, בכתב חרטומים, והוא הטקסט הידוע הקדום ביותר. גובה האסטלה המקורית היה 2.1 מטר, רוחב 60 ס"מ ועובי 6.5 ס"מ. האסטלה נשברה למספר שברים, שרבים מהם חסרים. מיקומה המקורי ההיסטורי של האסטלה אינו ידוע. אבן פלרמו נמצאה באתר הארכאולוגי ממפיס ליד קהיר. רוב המידע על האבן שהתייחס לשושלות הראשונה והשנייה לא שרד.
ההיסטוריון הקדום מנתון שחי במאה ה-3 לפנה"ס, אולי השתמש במידע שהיה על האסטלה השלמה בספרו אגיפטיקה (Aegyptiaca) הכולל רשימות של מלכי מצרים.
אבן פלרמו שוכנת במוזיאון מאז שנת 1866. חשיבותה של האבן הוכרה רק בשנת 1895 בעת ביקור של ארכאולוג צרפתי במוזיאון. תרגום הטקסט פורסם לראשונה בשנת 1902 על ידי היינריך שייפר (Heinrich Schäfer). במוזיאון המצרי בקהיר נמצאים שני שברים, האחד התגלה בשנת 1910, השני נרכש בשוק העתיקות בשנת 1963. השבר שנמצא במוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית בלונדון ניתן להם על ידי פלינדרס פיטרי.
שיירת בן שמן

שיירת בן שמן (שיירת השלושה עשר) יצאה ב-14 בדצמבר 1947, מפתח תקווה לכפר הנוער בן שמן, בתחילתה של מלחמת העצמאות, והותקפה על ידי חיילי הלגיון הערבי - חלק מכוח המשמר והאבטחה המנדטורי בארץ ישראל.

רקע היסטורי

בן שמן הייתה מוקפת יישובים ערביים עד כי לפי תוכנית החלוקה לא נמצאה דרך לכלול אותה במדינה היהודית.  כוח האדם שלה היה דל וכלל אחוז ניכר של נערים ונערות צעירים מכפר הנוער וכמות הנשק שבה הייתה מעטה לאחר שרובו הוחרם על ידי הבריטים.
ב-5 בדצמבר 1947 נשלחה אליה תגבורת של 20 לוחמים מגדוד 54 של חטיבת גבעתי. השיירה הצליחה לעבור דרך לוד אבל בחזרה נתקלה השיירה בעברה דרך לוד בהמון ערבי שיידה בה אבנים ובקושי הצליחה לפלס דרכה לתל אביב.
ב-11 בדצמבר 1947 הצליחה שיירה נוספת לחדור לבן שמן דרך לוד ובה הועבר לנקודה מכשיר אלחוט שהיה במשך זמן רב הקשר היחידי של בן שמן עם העולם החיצוני.
ב-13 בדצמבר 1947 הגיעה מכונית של חברת התעופה הבריטית ובה עובדים יהודים וערבים, למרכז לוד. המכונית נעצרה ליד מחסום והמוני ערבים הסתערו עליה והוציאו מתוכה את הנוסעים הערביים. לאחר מכן הופנתה המכונית לדרך בן שמן והועלתה באש על ארבעה נוסעיה היהודים.
בגלל חוסר האפשרות להעביר שיירה דרך לוד, הוחלט להעביר אותה בדרך פתח תקווה - מגדל צדק - קולה - בית נבאלא- בן שמן.
במחנה בית נבאלא היה כוח של הלגיון הערבי שהוכנס לארץ ישראל על ידי כוחות בריטים במטרה לשמור על הסדר. ההנחה הייתה שהלגיון לא יתערב בעת מעבר השיירה ליד המחנה.

ההתקפה על השיירה

השיירה יצאה מפתח תקווה ב 14 בדצמבר 1947, בשעה 14:30. היא כללה 7 מכוניות ובהן 48 איש: 27 אנשי חי"ש, 13 נוטרים, 7 נהגים ו-2 מתושבי בן שמן.
השיירה הותקפה ליד קולה וליד דיר טאריף אולם החיילים השיבו אש והשיירה המשיכה בדרכה. במחנה בית נבאלא ניתן אות אזעקה. חיילי פלוגת משמר של הלגיון הערבי שהגיעו למחנה לפני זמן קצר בחסות הבריטים תפסו עמדות משני צידי הכביש כשנשקם, ובכלל זה מקלעי ברן לרוב, דרוך בידם.
מפקד השיירה, אברהם בר עם, הבחין בנעשה ונתן הוראה למכוניות להגביר את המהירות ולא לירות באנשי הלגיון כדי לא להסתבך אתם בקרב. פקודתו מולאה במלואה אבל זה לא מנע מחיילי הלגיון מלפתוח באש על השיירה. רוב המכוניות הצליחו להגביר מהירות ולהסתלק, אבל שתי מכוניות נעצרו כשחיילי הלגיון משני צידי הכביש יורים בהם, ולאחר מכן נגשו אליהן והרגו את הפצועים. כל נוסעי שתי המכוניות נהרגו פרט לשניים שעשו את עצמם מתים וניצלו על ידי קצינים בריטים. בקרב נהרגו שלושה עשר לוחמים.

התגובות על אסון השיירה

אנשי השיירה שניצלו והגיעו לבן שמן היו המומים וקשה היה להוציא מפיהם מה אירע בדיוק. בכפר הוכרז שבעה ימי אבל לזכר החללים.
אלפי תושבי תל אביב השתתפו בהלווית 13 חללי השיירה שנקברו בקבר אחים בבית הקברות נחלת יצחק. ההלם והזעם הציבור היה גדול לא רק בגלל מספר החללים הרב, אלא משום שנהרגו על ידי הלגיון הערבי שהוכנס לארץ על ידי שלטון המנדט והיה נתון לשליטתו המלאה. היישוב היהודי תבע מהבריטים לפנות את הלגיון מגבולות המדינה העתידית. הבריטים לא נענו לתביעות אלה ובמקומם פירסמו הודעה שקרית כי: "הנוטרים היהודים איבדו את עשתונותיהם בראותם ערבים מזוינים והחלו להמטיר עליהם רימונים".
לאחר שלושה ימים נפגשה גולדה מאיר עם הנציב העליון בירושלים ודרשה ממנו לסלק את חיילי הלגיון מהבסיסים הסמוכים ליישובים יהודיים ומבסיסים הממוקמים בדרך אליהם.
הבריטים לא נענו לתביעות לפנות את הלגיונרים, אבל כדי לשכך את זעם היישוב היהודי, הם צירפו מאז ליווי צבאי לכל שיירה שנסעה לבן שמן.
ליד מקום האסון, בצומת בית נחמיה (צומת נבלט), הוקם גלעד זיכרון לחללי השיירה.
אייל וייס

קורות חייו

אייל וייס נולד בתל אביב ב-21 באוגוסט 1967 כבן זקונים. הוא למד בבית הספר היסודי בצהלה, שכונת מגוריו, והיה פעיל בתנועת הצופים. וייס עסק בספורט ושיחק כדורסל בקבוצת הילדים והנוער של מכבי תל אביב. נוסף על כך היה רץ למרחקים ארוכים, רכב על אופניים והתחרה בטריאתלונים. בהיותו בן 17 נפטר אביו, אברהם.
שנה לאחר פטירת אביו, בשנת 1985, התגייס וייס לשירותו הצבאי בחטיבת הנח"ל במסגרת גרעין נח"ל. בנח"ל עבר וייס מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר, אותו סיים בהצטיינות. עם שובו לחטיבה היה למפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד שחם 931 ולאחר מכן מונה למפקד פלס"ר נח"ל. לאחר סיום תפקידו בסיירת פיקד על פלוגת צוערים בבה"ד 1 ולאחר מכן השתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם) וכן למד ניהול משאבי אנוש. במהלך לימודיו פגש וייס את אשתו לעתיד, שיר, איתה התחתן לאחר מספר שנים, עם סיום לימודיו עבר וייס לסיירת מטכ"ל, שם היה מפקד פלגת האימונים. 
וייס שב לחטיבת הנח"ל ומנה למפקד גדוד 931. בזמן פיקודו על הגדוד בגזרת זרעית התקרבה אישה לבנונית לגדר המערכת בקרבת קבוץ אדמית ועלתה על מוקש. האישה נפצעה קשה ווייס, יחד עם הקשר שלו וחובש מהתאג"ד, סיכנו את חייהם ונכנסו לשדה המוקשים על מנת לחלצה בהצלחה. באירוע משמעותי אחר בחיי הגדוד מאותה תקופה (סוף 1998), נהרגו המ"כ אהד נחמיאס ומפקד הטנק הנלווה, אייל כהן, בתקרית בסמוך למוצב כרכום. שני המפקדים האחרים בכוח נפצעו, ואחד החיילים הצעירים תפס פיקוד על שארית הכוח. אייל וייס הוביל את כוח החילוץ תחת אש רצופה והצליח לסיים את האירוע ללא נפגעים נוספים. עם סיום תפקיד המג"ד התמנה וייס לסגן מפקד עוצבת חירם (החטיבה המרחבית האחראית על החלק המזרחי של גבול ישראל-לבנון).
בעקבות כישלון מבצע סימפוניית החיים בעסירה א-שמלייה, בה נהרגו שלושה מלוחמי דובדבן מירי דו צדדי, הוחלט על הדחת מפקד היחידה. מחליפו המיועד, נדב פדן, דחה את קבלת הפיקוד על היחידה מסיבות אישיות ובאפריל 2001 מונה וייס למפקד היחידה. אחרי סדרת מפקדים שבאו מיחידות מיוחדות, כגון יחידת שלדג ושייטת 13, היה וייס למפקד היחידה הראשון מזה שנים שהיה בראש ובראשונה איש חי"ר. במהלך התקופה הקצרה בה פיקד וייס על דובדבן לכדה היחידה 1,800 פעילי טרור, וזכתה בצל"ש הרמטכ"ל ובפרס ראש הממשלה לפעילות מיוחדת, הייתה זו הפעם הראשונה בה יחידה צבאית זכתה בפרס זה.
בבוקר יום ה-16 בפברואר 2002, יצא וייס בראש חייליו למעצר של שבעה פעילי הג'יהאד האסלאמי ותנזים בכפר ציידא, באזור טולכרם. במהלך ביצוע נוהל סיר לחץ הפיל דחפור די-9 פיסה מהבית שגרמה להתמוטטות קיר אבן מאחוריו תחקר וייס את ג'אסר רדד, אחד המבוקשים שהסגיר עצמו ונעצר. קריסת החומה הביאה למותו של וייס.
וייס הובא למנוחות בחלקה הצבאית בבית העלמין של זכרון יעקב. וייס הותיר אחריו את אשתו שיר, בת בגיל 7 חודשים, אם ושתי אחיות.
לאחר מותו, החל משנת 2002, נקרא טריאתלון תל אביב השנתי על שמו.
מהו מחבר?

מהו מחבר? (צרפתית: ?Qu'est-ce qu'un auteur) היא כותרת הרצאה שנשא הפילוסוף מישל פוקו בפני האגודה הצרפתית לפילוסופיה, ב-22 בפברואר 1969. ההרצאה היא הרחבה של נושא אותו מפתח פוקו בספרו הארכאולוגיה של הידע, שפורסם זמן קצר לאחר מכן. בהרצאה מבקש פוקו לבחון מהו תפקידה של פונקציית המחבר ביחס לטקסט, ומה תפקידה באופן ארגון, סיווג והערכה של טקסטים. 
ההרצאה נכתבה כתגובה, גם אם לא מפורשת, למאמר של רולאן בארת, "מות המחבר", שפורסם בסוף 1968. פוקו מבקר את ניסיונות הקריאה הסטרוקטורליסטיים לנטוש את "המחבר" (למשל, בהכרזתו של בארת על "מות המחבר") ולעבור לניתוח היצירה כשלעצמה, מבחינת מבניותה וצורתה הפנימית. פוקו מדגים כיצד קריאה כזו משמרת בחשאי את קיומו של המחבר דרך המונח "יצירה", שהוא מונח בעייתי לא פחות. 
ראשית מראה פוקו עד כמה שברירית ונזילה מבחינה תאורטית וטכנית היא הקטגוריה של "מחבר" בתרבות המערבית; למי אנו מתכוונים, הוא שואל, כאשר אנו מדברים על "מחבר" כמרקס, פרויד או דרווין, למשל? לאדם? ליצירתו? ומהו היחס בין סיפור חייהם של "מחברים" ובין "יצירתם"? וכיצד נגדיר את יצירתם? האם כל מה שפרסם אדם בחייו הוא מכלול יצירתו? ומה בנוגע לכתבים שערך אך הוצאו לאור לאחר מותו? ומה מעמדם של דברים שנשא, אך לא פרסם (כמו, למשל, הטקסט החשוב "קורס בבלשנות כללית" שמיוחס לפרדינן דה סוסיר [1857-1913], אך לא נכתב על ידו, אלא נערך מתוך מחברות של תלמידיו לאחר מותו)? וכיצד נסווג הערות שוליים, מכתבים פרטיים ורשימות מכולת? "מתוך מיליוני העקבות שאדם משאיר לאחר מותו", תוהה פוקו, "כיצד אפשר להגדיר יצירה?" (עמ' 29). 
הפנייה למחבר, טוען פוקו, היא יותר מהפנייה אל אינדיבידואל פרטי; יש להבחין בין השֵם הפרטי לשם "המחבר", משום שהם ממוקמים בקטבים שונים ואינם מתפקדים באופן זהה. שם המחבר אינו מצביע לעבר האדם הממשי והחיצוני שיצר אותו, אלא נע לאורך גבולות הטקסטים, מיישר ומגדיר את קווי המתאר שלהם, ומאפיין את צורות הקיום שלהם: 
המחבר ממלא תפקיד ייחודי ביחס לטקסט - תפקיד מסווג; הוא מאפשר לאסוף ולקבץ יחד מספר טקסטים, מאפשר לתחום אותם (למשל, "כל כתבי פרויד"), להוציא מתוכם טקסטים (למשל, אם יוכח שהספר "אחותי ואני" לא נכתב על ידי ניטשה), לייצר מערכות יחסים בין טקסטים ("שייקספיר המוקדם לעומת שייקספיר המאוחר", למשל, או "יצירות בסגנון הרנסאנס האיטלקי"). לבסוף, שם המחבר מתפקד כמאפיין של צורת-קיום מסוימת של שיח: "העובדה שלשיח כלשהו יש שם של מחבר, שאפשר לומר 'זה נכתב בידי זה' או 'זה המחבר של זה', מצביעה על כך שהשיח הזה אינו דיבור יומיומי, זניח, דיבור שמסתלק, שצף ועובר, איננו דיבור שמתכלה מיד, אלא שהוא דיבור שחייב להיקלט ברמה מסוימת, וזכאי למעמד מסוים בתרבות נתונה" (מהו מחבר?, רסלינג, עמ' 36).
ההרצאה ניתנה כמה חודשים טרם נבחר פוקו (ב-30 בנובמבר 1969) להיות חבר מן המניין בקולז' דה פראנס, כראש הקתדרה להיסטוריה של מערכות חשיבה.
מרפאת זמנהוף

מרפאת זָמֶנהוֹף הייתה מרפאה של שירותי בריאות כללית, ששכנה במרכז העיר תל אביב, בין הרחובות זמנהוף, גדעון, השופטים ושמשון הגיבור, ופעלה משנת 1936 ועד שנת 2012.

היסטוריה ומאפיינים

המבנה תוכנן על ידי האדריכל יוחנן רטנר בשיתוף עם עמנואל וילנסקי ויוסף נויפלד, בשנים 1934 עד 1936. הוא קם על שטח חקלאי בגודל של 1.8 דונם, שהיה שייך לשכונת נורדיה, ואשר צורתו כשל טרפז. המבנה נבנה לפי עקרונות אדריכלות הסגנון הבינלאומי ושטחו הבנוי עמד תחילה על 2,500 מ"ר. במשך השנים נוספו למבנה שני אגפים נוספים, ושטחו הבנוי הועמד בשנת 1947 על כ-4,700 מ"ר, שהשתרעו על-פני ארבע קומות. 
המבנה מתאפיין בחזיתות פשוטות וחלקות, ללא מרפסות או עיטורים ובקירות לבנים. חלק מהפינות מעוגלות, והחלונות נקבעו בשורות ובמרווחים קבועים. המבנה הוגדר על ידי עיריית תל אביב-יפו כמבנה לשימור ברמה בינונית. וכך תואר המבנה בתערוכת ההסתדרות "עשרים שנות בנייה" שנערכה בשנת 1940: 
"זהו בניין ענק עם חזית שאורכה 70 מטר, מספר חדריו 70-80 ושטחו כ-2,500 מ"ר... חדריו, כמעט כולם פונים כלפי מערב. דרישה קפדנית זו השפיעה בלי ספק השפעה מכרעת על כל התוכנית. חדרי ההמתנה, המשתרעים לשלושה עברים, מאולם כניסה מרכזי, מפזרים את הקהל ומונעים את הצפיפות. פתרון זה נוח בייחוד מבחינת האוריינטציה. החדרים הם כאן כמעט בגודל סטנדרטי, חדרים גדולים יותר מורכבים משתי יחידות."
 
המרפאה נקראת על שם רחוב זמנהוף שמצפון לה, הקרוי על שמו של אליעזר זמנהוף, על אף שהכניסה הראשית למבנה נמצאת בצדו הדרומי, הפונה אל רחוב השופטים. במשך שנים רבות, תפקדה מרפאת זמנהוף כאחת המרפאות החשובות בתל אביב ובארץ כולה, וניתנו בה שירותים שונים של רפואה מקצועית. עם זאת, המבנה מיושן והוא שוכן בלב אזור מגורים שרחובותיו צרים והסובל ממצוקת חניה. כל אלה הביאו את הנהלת שירותי בריאות כללית לכלל החלטה למכור את הנכס, וחלק מהמחלקות הועברו למרפאות אחרות, ובעיקר למרפאה חדשה שנחנכה במגדל המאה שברחוב אבן גבירול. בתחילת מרץ 2012 עברו שאר המחלקות למגדל המאה, והמרפאה נסגרה.

תוכניות עתידיות

ביולי 2005 נמכר הנכס לחברת "בניני העיר הלבנה", אשר מכרה אותו ליזם פרטי תמורת סכום של 5.3 מיליון דולר. הוא מיועד להפוך לבית-מגורים שבו 51 יחידות דיור. בהתאם לאישורה של מחלקת השימור של עיריית תל אביב-יפו, שניים משלושת אגפי המבנה יהרסו ויבנו מחדש, בעוד שהשלישי ישומר. בנוסף תותר הקמת קומה חמישית בבניין, אשר תשתרע על חלק משטחו, ומתחתיו יחפר חניון תת-קרקעי. ב-2012 נהרסה המרפאה.

בספרות

מרפאת זמנהוף היא מקום התרחשותו של ספר הילדים "מה קרה לקרוקודיל", מאת ע. הלל.
מאסטרינג

מאסטרינג (מאנגלית: mastering) הוא שלב סופי של בקרה והפקת המאסטר הסופי של קטע או רצף של קטעים מוזיקליים המיועדים ליצור תקליט או תקליטור, וזאת לאחר שלב ההקלטה. המאסטר הסופי מופק לשם שכפול וייצור העתקים לצורך ההוצאה לאור. לעיתים קרובות יש צורך בשלב המאסטרינג בטיפול בצלילים או במרווחים בין הקטעים במיוחד בהפקת אלבומי אוסף כשהקטעים המוזיקליים מגיעים ממקורות שונים ומגוונים. המאסטרינג עדיין עושה שימוש במערכות אנלוגיות בשילוב עם מערכות דיגיטליות.

היסטוריה

בתחילת תעשיית הקלטות המוזיקה, ההקלטה נעשתה ישירות ממכשיר איסוף הצליל, אל מערכת אשר חרטה את האנרגיה האקוסטית שהועברה על פלטת מאסטר ממתכת רכה או משעווה.
בסוף שנות העשרים של המאה הקודמת, לאחר המצאת המיקרופון, נעשה התהליך אלקטרו-מכני אך עדיין ההקלטה נעשתה ישירות לפלטת המאסטר.
כך שעד להמצאת מכשירי ההקלטה של הסרט המגנטי, כל ההקלטות נעשו כבהופעה חיה.
כניסת הרשמקול המגנטי בסוף שנות הארבעים של המאה הקודמת יצרה מהפכה בתחום ההקלטות בכך שאפשרה חיתוך בין קטעים שונים וחיבור בין קטעים אחרים.
כניסת רשמקול עם מספר ערוצים אפשר להקליט כל כלי או זמר בנפרד ורק לאחר סיום ההקלטות, חיבורם יחדיו בעזרת מערבל אותות (Mixer) לדיסק מאסטר עם ערוץ אחד (Mono) או שני ערוצים (Stereo). 
לפני הקלטת המיקס לדיסק המאסטר החלו לעיתים טכנאי המאסטרינג לטפל בצלילים. במהרה נמצא כי טיפול באיזון הצלילים ועוצמתם יכול ליצור אופטימיזציה של איכות המוזיקה במיוחד למוזיקת פופ. 
מאסטרינג הפך למקצוע הדורש מיומנות גבוהה במיוחד והוכר שביכולתו של המאסטרינג להפוך תקליט להצלחה או לכישלון.
בתקופת הפריחה של מוזיקת הפופ בין השנים 1950-1980, אומני המאסטרינג הפכו למאוד מבוקשים.

העידן הדיגיטלי

עם כניסת הטכנולוגיה הדיגיטלית בשנות התשעים עבר תחום המאסטרינג שינוי ואומני המאסטרינג החלו להשתמש במערכות הדיגיטליות החדשות אשר אפשרו מגוון חדש נוסף לטיפול בצלילים.
יחד עם זאת, עד היום משתמשים אמני המאסטרינג באקולייזרים וקומפרסורים אנלוגיים ודיגיטליים גם יחד.

תהליך המאסטרינג

המוזיקה עוברת תהליך של איזון (איקווליזציה), קימפרוס, הדגשה או הפחתה של תדרים מסוימים, הפחתת רעשים והגבלת עוצמה.
טיפול טוב במאסטרינג יעניק לדיסק גוון אחיד וייחודי.
בשלב זה נקבעים סדר השירים וסוג החיתוך ביניהם (fade in - Fade out). 
בסופו של התהליך, המוזיקה מוקלטת למדיה דיגיטלית או אופטית שתשמש כמאסטר שאיתה ישוכפלו העתקים.

מאסטרינג בישראל

בישראל תחום המאסטרינג התפתח רק בשנות התשעים, הרבה בעזרתו] של המפיק המוזיקלי לואי להב אשר היה בין המפיקים המוזיקליים של הזמר ברוס ספרינגסטין. להב הביא עמו לארץ את הידע שצבר בארצות הברית.
חיים גיל (שדרן)

חיים גיל (נולד ב-10 בדצמבר 1979) הוא עיתונאי, קריין ושדרן רדיו ישראלי, משדר כיום מוזיקה בשילוב אקטואליה בתחנת הרדיו אקו 99 FM. בעבר שידר אקטואליה בתחנת הרדיו החרדית רדיו קול ברמה. גיל מתאפיין בקולו הרדיופוני אשר מעניק לו את ייחודיותו.

ביוגרפיה

דרכו המקצועית החלה בשנת 2004 בתחנת רדיו אמצע הדרך, בה שידר רצועת-לילה בשם "קו התפר". 
בשנת 2006 גיל עבר לשדר ב-רדיו 99, שם הגיש רצועה יומית קבועה. במקביל, החל לערוך ולקריין את מהדורות החדשות של חדשות 10 ששודרו בפריסה ארצית בכל תחנות הרדיו האזורי. 
באמצע שנת 2007 לאחר רכישת רדיו 99 על ידי איש העסקים ארקדי גאידמק עזב חיים את התחנה, עקב ביטול תוכניות המוזיקה והחלפתן בתוכניות מלל.
מ-1 בינואר 2008, ועד למועד ירידת התוכנית, הוא הגיש פינת תרבות ורכילות יומית בתוכנית "ערב נהדר" ברדיו לב המדינה.
בין השנים 2009 ל-2016, קריין את מבזקי החדשות של תחנת הרדיו החרדית רדיו קול ברמה.
מאז פברואר 2012 הוא עורך ומגיש מדי לילה באקו 99 FM את התוכנית "עד חצות" המשלבת מוזיקה עם אקטואליה.
כרמי ברינג'ר

כרמי ברינג'ר (באנגלית: Beringer Vineyards), הוא יקב גדול השוכן בסנט הלנה, קליפורניה.
כרמי ברינג'ר נוסד ב-1875 והוא "היקב הפעיל הוותיק ביותר בעמק הנאפה". זהו היקב הראשון שהציע סיורים לציבור ב-1934, בעקבות ביטולה של תקופת היובש. ב-1939, הזמינו ברינג'ר את הבאים לתערוכה הבינלאומית של שער הזהב לבקר ביקב והשתמשו במפות מודפסות לקידום מכירות שעליהן הודפס המשפט "כל הדרכים מובילות לברינג'ר". היקב גם הזמין לביקור כוכבים הוליוודיים בכללם קלארק גייבל, צ'ארלס לוטון וקרול לומברד. מבצעי קידום מכירות ראשוניים אלה נחשבים ללידתה של תיירות היין שעליה מתבססת כיום חלק ניכר מכלכלתה של עמק הנאפה.
השם ברינג'ר והיקב עצמו נמכרו בידי משפחת ברינג'ר לחברת נסטלה ב-1971, והם מכרו את היקב ב-1996. הוא היה בבעלות קבוצת פוסטרס' בשנים 2011-2000. נכון ל-2011, היקב הוא בבעלות Treasury Wine Estates.
בית גרימלדי

בית גרימלדי (איטלקית: Grimaldi) הוא בית אצולה מקושר להיסטוריה של הרפובליקה של ג'נובה ושל נסיכות מונקו.

מקור המשפחה

בני משפחת גרימלדי הם צאצאיו של גרימלדו קנלה (Grimaldo Canella), אשר היה מדינאי מג'נובה בזמן מסעי הצלב הראשונים. גרימלדו קנלה הפך להיות הקונסול של ג'נובה בשנים 1160, 1170, ושוב בשנת 1184. צאצאיו הרבים וילדיהם הובילו משלחות ימיות ברחבי הים התיכון, הים השחור והים הצפוני, ועד מהרה הפכה משפחת גרימלדי לאחת המשפחות החזקות ביותר של ג'נובה.

ברית הגואלפים

בני משפחת גרימלדי חששו כי ראש המשפחה היריבה מג'נובה יכול היה לשבור את האיזון העדין של השלטון בהפיכה פוליטית ולהיות אדון ג'נובה כמו שקרה בערים איטלקיות אחרות, ועקב כך נכנסו לתוך ברית הגואלפים יחד עם בני משפחת פיאסצ'י על מנת להגן על האינטרסים המשפחתיים. בשנת 1271 נאסר על בני משפחות הקשורות לברית הגואלפים לשהות בג'נובה, ולכן מצאו בני המשפחות מקלט בבניית טירות משלהם באזורי ליגוריה ופרובאנס.

המעבר הסופי מג'נובה לליגוריה ופרובאנס

עם הזמן חתמו בני גרימלדי על הסכם ברית עם שארל הראשון מלך נאפולי וסיציליה, כדי לכבוש מחדש את השליטה על ג'נובה ובאופן כללי להעניק סיוע הדדי. בשנת 1276 הם קיבלו את הסכם השלום בחסות האפיפיור, אך עם זאת לא הפסיק את מלחמת האזרחים. עם השנים החולפות לא כל בני גרימלדי בחרו לחזור לג'נובה, אלא העדיפו להישאר ולהתיישב בהתיישבויות פיאודליות שאותן בנו, ושם יכלו לגייס צבאות להגנת יישוביהם.
נורמן מיילר

חייו

מיילר נולד בלונג בראנץ' בניו ג'רזי. אביו, איזק ברנט מיילר, יליד ליטא שהיגר לארצות הברית מדרום אפריקה, היה מנהל חשבונות, אמו פאני לבית שניידר ניהלה סוכנות למטפלות. אביה שהיה בעל מכולת שימש כעין רב של הקהילה המקומית.
נורמן גדל בברוקלין, ובשנת 1939 החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד. במהלך לימודיו החל מתעניין בכתיבה, ופרסם את סיפורו הראשון כשהוא בן 18.
עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בשנת 1941 התגייס מיילר לצבא האמריקאי, ושירת כלוחם בחזית האוקיינוס השקט, בפיליפינים וביפן.
לאחר שחרורו מן הצבא, החל ללמוד באוניברסיטת הסורבון בפריז, עם מלגה מהצבא, ובשנת 1948 פרסם את ספרו הראשון "הערומים והמתים" המתבסס על ניסיונו כחייל. זהו רומן מלחמה ריאליסטי, המתאר בצורה חזקה ואלימה קבוצת חיילים אמריקנים הנלחמת לכיבושו של אי המוחזק בידי היפנים. ספר זה נחשב לאחד הספרים החשובים בסוגו, ולמייצג נאמן של הספרות שנכתבה על ידי דור הצעירים שלחם במלחמת העולם השנייה.
בשנים שלאחר מכן עבד מיילר כתסריטאי בהוליווד. חלק ניכר מעבודתו הספרותית לא התקבל על ידי המוציאים לאור. באמצע שנות החמישים התפרסם מיילר כמסאי המבקר את התרבות האמריקנית בת זמנו. ספרו "פרסומת לעצמי" (1959) המבוסס על קטעי יומן ורשימות, בוחן את האלימות, ההיסטריה, הפשע והבלבול בחברה האמריקנית, והיה בעל השפעה על דור הכותבים הצעירים בשנות השישים.
ב-1987 ביים את הסרט הקולנועי "גברים קשוחים אינם רוקדים" על פי תסריט של רוברט טאון. ב-2002 כתב מיילר את התסריט לסרט "מרגל ראשי: הסיפור של רוברט הנסן", אשר מבוסס על חיו של רוברט הנסן.
נמנה עם מייסדי המגזין "Village Voice".
מיילר זכה פעמיים בפרס פוליצר. בפעם הראשונה על ספרו "צבאות הלילה" (1968), ובפעם השנייה על ספרו "שירת התליין" (1979). ספר זה, שהוא מפסגת יצירתו של מיילר, מתאר את הוצאתו להורג של הרוצח גארי גילמור. כן זכה מיילר במדליית אמרסון ת'ורו על מפעל חיים (1989), ושימש כנשיא הסניף האמריקאי של ארגון הסופרים PEN. 
מיילר היה גם ביוגרף מוכשר, וכתב את הביוגרפיה (עם הרבה אלמנטים דמיוניים) של מרילין מונרו, פבלו פיקאסו ולי הארווי אוסוואלד. רצח קנדי העסיק אותו אף בספר "רוחו של הארלוט" משנת 1991 העוסק באיש CIA המעורב באירועי תקופתו - המלחמה הקרה, הפלישה למפרץ החזירים ורצח קנדי.
נטייתו של מיילר אל הפוליטיקה הובילה אותו לכתיבת ספרים כ"מדוע אנו בווייטנאם" (1967). בשנת 1969 התמודד על משרת ראש עיריית ניו יורק בתור "שמאלני שמרן" שצידד בהקמת מדינה נפרדת של העיר ניו יורק ונכשל. למרות היותו יהודי, מיילר לא היה אוהד ישראל, לא ביקר בה מעולם, והביע לא פעם תמיכה בפלסטינים.
מיילר הופיע כשחקן במספר סרטים, ביניהם סרטי אוונגרד של במאים "מחתרתיים" בשנות השישים. כן ביים מספר סרטים מסוג זה. כן ביים את הסרט "בחורים קשוחים אינם רוקדים", על פי ספרו. ספריו "העירומים והמתים", "חלום אמריקני" ו "שירת התליין" הוסרטו אף הם. 
מיילר היה נשוי שש פעמים ואב לתשעה ילדים (לרבות בן חורג אחד), בהם הבמאי סטיבן מיילר, השחקנית קייט מיילר והעיתונאי (עורך המגזין "היי טיימס") ג'ון בפאלו מיילר. נפטר עקב אי-ספיקת כליות חריפה בבית החולים מאונט סיני במנהטן.
ויליאם הרטסטון

קורות חיים

ויליאם הרטסטון נולד בלונדון. הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג', התחיל דוקטורט אך לא השלים אותו.
בשנים 1973 ו-1975 הוא זכה באליפות בריטניה. בשנת 1976 הוא ניצח בתחרות בינלאומית בסרייבו. דרגת אמן בינלאומי הוענקה לו בשנת 1973.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוא התחיל לפרשן שחמט ב-BBC. הוא כתב ספרי שחמט וכתב בדיילי אקספרס.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא עסק בפסיכולוגיה תעשייתית.
הרטסטון היה הבעלה הראשון של רב אמן לנשים יאנה בלין.
יחסי אסטוניה–צרפת

סקירה כללית

על פי משרד החוץ הצרפתי "צרפת ואסטוניה מקיימות קשרים הדוקים ודיאלוג פוליטי סדיר." מאז 2014, אזרחים צרפתים יכולים לנסוע ולעבוד בארגון המצטיינים ללוחמה בטרור הסייבר ולהגנה. בשנת 2016 נחתם הסכם טכני דו-צדדי בתחום ההגנה הקיברנטית. בשנת 2017, בבריטניה, נרכשו כלי נשק צרפתים על ידי אסטוניה.
אסטוניה היא מדינה חברה מלאה בלה פרנקופוני וצרפתית היא השפה השלישית בתפוצתה באסטוניה, לאחר האנגלית והאסטונית עצמה. השפה הצרפתית נלמדת בבתי הספר בכל רחבי המדינה וקיים בית ספר תיכון צרפתי "Lycee français de Tallinn".