אזרחות ארץ ישראלית

אזרחות ארץ ישראלית ניתנה על ידי שלטונות המנדט הבריטי לתושבי ארץ ישראל. בהודעה שפרסמה ממשלת המנדט הבריטית ביולי 1922 נקבע שהאזרחות תינתן בשווה לכל תושבי ארץ ישראל, יהודים וערבים, אך שיקבעו הסדרים להקל על יהודים שיעלו אליה לרכוש אזרחות ארץ ישראלית. בספטמבר 1925 התפרסמה פקודת ההתאזרחות במלואה, ונכנסה לתוקפה ב-1 באוגוסט באותה שנה.

התאזרחות יהודים

יהודים רבים שעלו לארץ ישראל נמנעו מקבלת אזרחות ארץ ישראלית בגלל רצונם לשמור על נתינותם הזרה והזכויות הנלוות לה. דבר זה הביא לוויכוח חוצה מפלגות בדבר הזכות של מי שאינם אזרחי ארץ ישראל להצביע בבחירות לועד הלאומי. יד המתנגדים הייתה על העליונה ונקבע שלא תנתן זכות הצבעה לתושבים זרים. מדי פעם יצא הוועד הלאומי בתעמולה למען התאזרחות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, פנו שלטונות צרפת והקונסול של פולין אל אזרחיהם בארץ ישראל בדרישה להרשם לגיוס. פנייה זאת הביאה להגברת הגשת הבקשות להתאזרחות בארץ ישראל.
במפקד שנערך בתחילת מרץ 1937 ביוזמת ההסתדרות בקרב ציבור הפועלים, חברי ההסתדרות, הפועל המזרחי, פועלי אגודת ישראל והתאחדות התימנים, שהקיף כמחצית מהיישוב היהודי בארץ ישראל, נמצא ש-35.4% היו בעלי אזרחות ארץ ישראלית ובניכוי עולים חדשים שלא היו זכאים להתאזרח נמצא ש-47.9% מהזכאים לבקש להתאזרח ניצלו את האפשרות הזאת.
שאלת האזרחות הייתה נבדלת משאלת הזכות לעלות לארץ ישראל והעולים נדרשו להתגורר שנתיים בארץ ישראל לפני שיכלו לבקש אזרחות ארץ ישראלית.

בקרב הערבים

בקרב הערבים עלו תלונות לגבי סירוב ממשלת המנדט להעניק אזרחות ארץ ישראלית לקבוצות שונות. ראש עיריית בית לחם טען בשנת 1937 שכ-40,000 מהגרים מארץ ישראל, בעיקר בדרום אמריקה, שאינם מעוניינים לשוב לארץ ישראל מבקשים אזרחות ארץ ישראלית מכיוון שהממשלה הטורקית אינה מכירה באזרחותם אצלה, והם נותרו חסרי אזרחות.

לאחר תום המנדט

עם הקמת מדינת ישראל היו רק כ-400,000 מתושביה אזרחים ארץ ישראליים וותיקים. באופן כללי, מוסדות המדינה קבעו שהאזרחות הארץ ישראלית פקעה עם תום המנדט הבריטי. בעיתונות נכתב על כך, באופן פיוטי, שאולי כל אזרחי המדינה, כולל נשיא המדינה הם זרים בארצם. בהתאם לכך לא הונפקו דרכונים ליוצאים לחוץ לארץ אלא תעודות מסע. גם בתי המשפט בישראל קבעו כמעט בכל המקרים בהם הנושא נדון, שעד חקיקת חוק האזרחות היו תושבי מדינת ישראל חסרי אזרחות.
בחוק האזרחות מ-1952 נקבע שמתן אזרחות ישראלית, מתוקף ישיבה בארץ בעת הקמת המדינה, תהיה רק למי שהיה נתין ארץ ישראלי. תנאי זה היה משמעותי רק ללא יהודים, שכן יהודים היו זכאים לאזרחות ישראלית מתוקף חוק השבות, ללא קשר לשאלה האם היו אזרחים ארץ ישראלים. דוברי המפלגות מפ"ם ומק"י טענו שהכנסת תנאי זה לחוק, כמו התנאים האחרים, נועדו להכביד על התושבים הערבים בישראל לקבל אזרחות ישראלית. לעומת זאת, הממשלה טענה שהתנאים נדרשים כדי להאבק בהסתננות הערבים לשטחי מדינת ישראל וכי הדרישות תפורשנה באופן ליברלי ולא יוטלו קשיים על ערבים השוהים כחוק בישראל לקבל אזרחות ישראלית. זמן קצר לאחר חקיקת חוק האזרחות, בקיץ 1952, טען שר הפנים ש-95% אחוז מכ-175,000 ערביי ישראל השוהים בה באופן חוקי זכו באזרחות ישראלית. 
לעומת זאת, המבקרים המשיכו לטעון שערבים רבים לא זכו לאזרחות ישראלית. לטענת פרופ' דון פרץ, לרוב הערבים שנותרו בישראל לא הייתה הוכחה שהם היו אזרחים ארץ ישראלים, ועל כן לא יכלו לקבל אזרחות ישראלית, גם אם עמדו בתנאים האחרים של חוק האזרחות. בשנת 1968 תוקן חוק האזרחות בהוספת פסקה 4א שאפשרה למי שנולד בישראל ולא הייתה לו שום אזרחות לבקש אזרחות ישראלית החל מהיותו בן 18 למשך שלוש שנים, ללא צורך להראות שאחד מהוריו היה אזרח ישראלי.
בממלכת ירדן נקבע בחוק בדצמבר 1949, ושוב בשנת 1954, לאחר שממלכת ירדן הכריזה על סיפוח שטחי יהודה ושומרון ("הגדה המערבית") לממלכה, שכל בעלי אזרחות ארץ ישראלית שהתגוררו בשטחים אלה זכאים לאזרחות ירדנית.