מבצע נחשון

רקע

כמעט כל הדרכים שמחוץ לערים היהודיות, עברו בקרבת, ולעיתים בתוך, יישובים ערביים, עד כדי טווח של נשק קל. היישוב היהודי, העירוני יותר והמתקדם יותר, היה תלוי יותר מן הערבי בתקינות התחבורה, ולכן השקיעו הכוחות הערבים מאמצים רבים בלחימה מסוג זה, שאף התאימה מאד לאופי הכוחות שברשותם, עת רבים מהם לא היו מגויסים גיוס מלא. באזורים בהם שלטו הערבים באופן מוחלט על קטעים נרחבים מן הדרך, כמו הכבישים מירושלים לשפלה ולגוש עציון, הדרכים לנגב ועוד, הלחימה על הדרכים הייתה קשה ורבת קורבנות. הכישלון ליישם את תוכנית החלוקה הביא את נציג ארצות הברית באו"ם, וורן אוסטין, להעלות הצעה, ב-17 במרץ 1948. במועצת הביטחון, להקפיא את 'תוכנית החלוקה' ולכונן בארץ ישראל משטר נאמנות של האו"ם.
עם זאת, עד סוף חודש מרץ, למרות הקרבנות, נשמר הקשר עם היישובים היהודיים. אולם באותו שלב החמיר המצב: מספר שיירות שיעדן יישובים מבודדים, כשיירת חולדה, שיירת נבי דניאל, ושיירת יחיעם, הושמדו כולן או חלקן (השלוש האמורות הותקפו בשבוע אחד בסוף מרץ, 'שבוע השיירות'). המצב בירושלים החמיר, ואף עלה חשש לנפילתה.
ב-10 במרץ 1948 הוציא מטכ"ל 'ההגנה' פקודת-אב למבצעים צבאיים, שנקראה בשם תוכנית ד', אשר הייתה התוכנית האסטרטגית הראשונה של פיקוד 'ההגנה' במלחמת העצמאות. התוכנית נועדה להשתלטות על כל השטח שהוקצה בהחלטת האו"ם למדינה היהודית ועל גושי ההתיישבות שמחוץ לשטח זה, וכן על שטחים השולטים על נתיבי הפלישה הצפויה של מדינות ערב. לראשונה הוחלט על השתלטות קבועה על השטחים שיכבשו.

הצד הערבי

על פי דיווחי המודיעין של 'ההגנה', אשר המידע שבידו היה קלוש למדי, במחנה ואדי סראר (נחל שורק), היו שלוש פלוגות של מתנדבים עיראקים; בחולדה הערבית היה כוח בגודל פלוגה, בערך; בדיר מוחייסין היה כוח של כ-300 לוחמים; בבית ג'יז: כשתי פלוגות; בין שער הגיא ללטרון היו כ-800 לוחמים. על פי אותו מידע מודיעיני, שלא אומת, היו לערבים משוריינים ומרגמות. במבט לאחור, נראה כי הייתה הפרזה באשר לכוחם האמיתי של הערבים.

הגזרה המערבית

למבצע בגזרה המערבית קדם פיצוץ אגף במפקדת חסן סלאמה על ידי כוח של חטיבת גבעתי, בלילה שבין 4 ל-5 באפריל 1948. אמנם חסן סלאמה, מפקד החטיבה המערבית של צבא הג'יהאד הקדוש, הכוח הערבי העיקרי בגזרה, נעדר בעת הפיצוץ, אך בכל זאת נהרגו בפיצוץ כמה עשרות מלוחמיו.
הכוח המערבי יצא מחולדה, חסם את כבישי הגישה וחסם את דרכים הצדדיות, המובילות לנתיב השיירה. באותו זמן חלק מהכוח יצא לתקוף את חולדה הערבית, את הכפר סיידון ואת דיר מוחיסין. בחצות הלילה (5/6.4) נעה מחולדה שיירת נחשון הראשונה בת 62 כלי רכב וחולדה הערבית נכבשה ללא התנגדות. הכוח כבש את סיידון, את דיר מוחיסין ואת שייח' מוסא, גבעה בקרבת דיר מוחיסין. הערבים פתחו בהתקפות נגד על דיר מוחיסין ב-6 וב-7 באפריל, ואלה נהדפו בקושי רב, תוך סיוע של כוח מגדוד העתודה. בשלב זה הבריטים תבעו מן 'ההגנה' לפנות את הכפר, הניצב על ציר התפנותם מן הארץ. 'בתמורה', הבטיחו להחזירו ל'הגנה' לאחר שיתפנו (ועמדו בהבטחה). כיוון שכך, 'ההגנה', שסבלה ארבעה הרוגים ו-14 פצועים, פינתה את הכפר לקראת חצות ה-7 באפריל, והבריטים נכנסו לכפר למחרת. מכאן ואילך, האזור המערבי היה שקט יחסית עד גמר המבצע, וכוחות 'ההגנה' בגזרה הסתפקו בעיקר בביצוע מספר פשיטות על יעדים ערביים. כיוון שאזור המחנה הצבאי הבריטי בוואדי צראר (נחל שורק) נותר מוקד של אי שקט מצד הערבים, הוחלט באמצע החודש להשתלט גם עליו. פלוגה שנשלחה לבצע את המשימה מצאה את המחנה ריק.
'ההגנה' סבלה, עד 11 באפריל, עת הסתיימו עיקר הקרבות באזור זה, משבעה הרוגים בקרבות הגזרה המערבית, חייל אחד שנעדר ו-38 פצועים.

לקחים

עם ההצלחה הצבאית, מול יריב שאינו צבא סדיר אף הוא, עלו על פני השטח ליקויים ארגוניים ומבצעיים, חלקם תולדת חוסר ניסיון, כמו גם המעבר ממחתרת לצבא סדיר. כך למשל, נעדרה בחלק מן הכוחות משמעת אפסנאית (חתימה על ציוד, שמירתו, החלפת בלאי, והחזרת הציוד בהתאם לחתום). גם רמת המשמעת הכללית לא הייתה גבוהה. כך, סירבו כוחות 'עציוני' לקבל את מרות טבנקין, למרות שהאחרון נתמנה למפקד הגזרה המזרחית. במישור הקרבי, רמת האימון התגלתה לעיתים קרובות כלא מספקת. למשל, חיילים רבים עדיין לא הפנימו שעליהם להסתער, שכן בתקופת המחתרות, כמו גם בפשיטות ובקרבות ההגנה, שאיפיינו את חודשי המלחמה הראשונים, הם התרגלו להתגנב אל היעד, או לחילופי יריות. כן התרגל הפלמ"ח, בקרבות ימים עברו, שלא להחזיק בכיבושיו, וכללית, לא רגיל היה לנהל קרב הגנה. הדבר הציב קשיים חמורים בקרב הקסטל, וכמעט עלה בכישלון.
עם חשיבותן, מעברן של שלוש שיירות בלבד (ועוד שלוש עד ה-20 לחודש) לאחר מבצע חטיבתי, הוכיח את הצורך בארגון שיירות יסודי יותר ויעיל יותר. ואכן, במבצע 'הראל' ניכר שיפור בנושא זה.