יהונתן אינדורסקי

נעוריו

נולד בשכונת גבעת שאול בירושלים, כבן הזקונים מתוך חמישה אחים במשפחה בעלת אורח חיים חרדית-ליטאית ממוצא רוסי הונגרי. למד בישיבת אור אלחנן לצעירים ובישיבת פוניבז'. בשנת 2002, בתום שלוש שנות לימודים פרש מפוניבז' ובמשך כמה שנים כתב עבור השבועון החרדי בקהילה, תחת שם העט יהונתן ענבר. ב-2005 החל ללמוד קולנוע ב"סם שפיגל", לאחר צפייה באחד היומנים של דוד פרלוב והיחשפות לסרטי איכות בסינמטק. במקביל המשיך בעבודתו כעיתונאי. בשנים 2010-2007 שימש כעורך השבועון שעה טובה.

יצירתו

ב-2010 נבחר סרט הגמר דרייבר לסרט המצטיין ב"סם שפיגל" ואף השתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים. דרייבר, בהשתתפות ערן איוניר ומיכאל וויגל, מתאר מסע לילי של גיוס כספים. באותה שנה ביים וצילם את הסרט התיעודי עולים ויורדים בו, ובו חמש מעשיות ודמויות שוליים בנחלאות בירושלים. הסרט השתתף בפסטיבל קולנוע דרום 2010 והוקרן בפסטיבל הקולנוע היהודי בירושלים.
ב-2012 יצר וכתב יחד עם הסופר אורי אלון את סדרת הדרמה "שטיסל", המספרת את קורותיהם של אב חרדי ובנו החיים בשכונת גאולה בירושלים. בעונתה הראשונה והשנייה זכתה "שטיסל" ב-17 פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה, בהם פרס התסריט לאינדורסקי ולאלון. הסדרה נמכרה בשנת 2018 לרשת נטפליקס ומשודרת בעשרות מדינות ברחבי העולם. באותה שנה, במסגרת החממה הבינלאומית לקולנוע ירושלים, החל בכתיבת התסריט לסרטו העלילתי הארוך הראשון "דרייבר", הפקה ישראלית-צרפתית על בסיס הסרט הקצר "דרייבר".
ב-2013 עלה לאקרנים סרטו התיעודי זמן פוניבז', המתעד את חיי היום יום של כמה מתלמידי ורבני הישיבה. הסרט הופק עבור זכיינית ערוץ 2 רשת ו-yes דוקו, השתתף בין היתר בפסטיבל חיפה, וזכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2013 בקטגוריית סרטי ביכורים בטקס פורום היוצרים הדוקומנטרים, ובפרס הסרט התיעודי הטוב בפסטיבל Jewish Motifs בוורשה 2014.
בשנת 2015 ביים את הסרט הקצר "החזן והים" שזכה בפרס לבימוי בסרט עלילתי קצר בפסטיבל ירושלים ומועמד לפרס אופיר בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר. באותה שנה החל בשיתוף פעולה עם אורי אלון ליצירת מיני-סדרה בשם "אוטונומיות" עבור חברת הכבלים HOT.
באפריל 2016 החל לביים את סרטו העלילתי הראשון "דרייבר", הסרט הוא הרחבה של סרט הגמר שלו משנת 2010, הנושא את אותו שם. בדרייבר מככבים משה פולקנפליק, רבקה מיכאלי, דובלה גליקמן, יעל אבקסיס, יחזקאל לזרוב ואחרים. הסרט יצא לאקרנים ביוני 2018 וזכה בשלושה פרסים מטעם פורום מבקרי הקולנוע בישראל: פרס הסרט, פרס התסריט ופרס השחקן הראשי הטובים ביותר לשנת 2018.  
ב-2018 יצר יחד עם אורי אלון את המיני-סדרה  אוטונומיות, המתרחשת תחת היסטוריה חלופית, בה מפוצלת מדינת ישראל לשתיים: מדינה חילונית ואוטונומיה חרדית. הסדרה זכתה בנובמבר 2018 בפרס הסדרה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בז'נבה ונבחרה על ידי עיתון הארץ כאחת מחמש הסדרות הטובות ששודרו בישראל ב-2018.

סגנונו

ביצירתו מרבה אינדורסקי לעסוק בהתמודדות של חיי היום יום של הגיבורים, שהם בדרך כלל אנשים מן השורה בציבור החרדי, עם סיפור שיכל להתרחש גם במנותק מהיותם חרדים. זאת בניגוד לאופן שבו הוצגו דמויות אלו בקולנוע הישראלי במשך שנים רבות, כבר מימי קונילמל, בדרך כלל כדמויות חריגות המתייסרות בהתחבטויות אמוניות, או חיות בחוסר השלמה עם אורח חייהם.
מה שמעניין אותי לבחון הוא הקונפליקט בין האדם העומד מול היקום ותוהה על מצבו, יותר מאשר הקונפליקט, החשוב גם הוא, של האדם מול דתו... לראות חרדים שאוהבים להיות חרדים, שלא קמים בבוקר וחושבים על העולם מעבר, אלא מתמודדים עם המצוקות הקיומיות והצורך הנואש באהבה. את כל זה עוטפת היכולת החרדית המופלאה לצחוק מכל דבר, כי מה נותר לנו בעולם הזה מלבד איזו אנחה טובה, האוכל שאהבנו בילדותנו, והמעייש'ס – הסיפורים שבלעדיהם היינו נשכחים
— מחפש מקום – ראיון עם יהונתן אינדורסקי על סרטו זמן פוניבז'
במובן זה, יצירתו היא חלק מגל יצירות קולנועיות שהחל בעשור הראשון של המאה ה-21, של אמנים בעלי זיקה לעולם החרדי, בדרך כלל חוזרים בתשובה או יוצאים בשאלה. את חייו שלו מגדיר אינדורסקי כנעים על שני מסלולים, אך "במהותי אני חרדי". ביוצרים הללו הוא רואה אנשים שאולי עשו "שינוי מתקן של שנות קולנוע ישראלי רבות בהן דמות החרדי הייתה כמעט קלישאה והיה ניתן לשאול אותה מסרט אחד למשנהו". ביניהם נמנים היוצר והשחקן שולי רנד (האושפיזין), הבמאי דוד וולך (חופשת קיץ), הבמאי מני פיליפ (ויהי חושך ויהי אור) והבמאית רמה בורשטיין (למלא את החלל).
יחד עם זאת, על אף ההתמקדות ביצירתו בתיאורי הווי ובחוויות הפשוטות אין מדובר בעיניו בהתעלמות מהסוגיה האמונית. אדרבה, עניין האמונה מבצבץ ועולה ביתר שאת מתוך תיאור שכזה:
""אחד היסודות הגדולים ביותר באמונה היהודית הוא שאלוהים מסתיר את עצמו, סוד הצמצום. אלוהים, כדי לברוא את העולם, היה צריך לצמצם ולהסתיר את עצמו, כי הכול הוא אלוהים. בשביל ליצור משהו נפרד ממנו הוא היה חייב להיעלם... מדברים על הקולנוע המודרניסטי של אנטוניוני וברגמן כקולנוע שמעמיד את האדם במרכז, שאלוהים לא קיים בו. ואני תמיד הרגשתי שזה הפוך, זה שאלוהים לא קיים שם זו הנוכחות הכי גדולה שלו. כשהאדם עומד מול עצמו במראה ומבין שהוא בסופו של דבר מה שיש לו, זו הנוכחות הכי גדולה של אלוהים".

חיים אישיים

אינדורסקי גרוש. מתגורר בתל אביב.