google/wiki40b huggingface dataset:
דוברופלוט

דּוֹבְּרוֹפְלוֹט (ברוסית: Добровольный флот – דּוֹבְּרוֹבוֹלְנִי פְֿלוֹט, או Доброфлот – דּוֹבְּרוֹפְֿלוֹט) הייתה חברת ספנות רוסית בשליטת המדינה שנוסדה ב־1878. היא מומנה על ידי תרומות שנאספו באמצעות מְנוּיִים ומכאן שמה. החברה נודעה גם בשם צי המתנדבים הרוסי (Russian Volunteer Fleet). בעיתוני התחייה בעברית היא נקראת "צי המתנדבים", "חיל נדבה בים" ו"צי הנדבה".

תולדותיה

דוברופלוט נוסדה ב־1878 בעקבות המלחמה בין רוסיה וטורקיה. מטרת הקמתה הייתה להעמיד לרשות רוסיה צי של אוניות סוחר חמושות ומהירות. את שלוש אוניותיה הראשונות רכשה דוברופלוט מחברת ספנות הנוסעים הגרמנית המבורג-אמריקה (HAPAG), אך כשהגיעו האוניות לידיה כבר הסתיימה המלחמה; בשל כך שימשו האוניות בתחילה כמובלות חיילים להחזרת החיילים הרוסיים מטורקיה, ואחר כך כאוניות סוחר אזרחיות. הקמת דוברופלוט עוררה מרוץ חימוש בין המעצמות הימיות העולמיות, שממשלותיהן סיבסדו את בנייתן של אוניות סוחר בבעלות פרטית בתנאי שיהיו זמינות להסבתן לסיירות עזר בשעת מלחמה.
בכל שנות קיומה סייעה דוברופלוט רבות לממשלה, ותרמה תרומה חשובה להתפתחותה הכלכלית של רוסיה – במיוחד במזרח הרחוק הרוסי, שם הקימה החברה שירות אוניות סדיר בין ולדיבוסטוק ורוסיה האירופית. יתרה מכך, במלחמת רוסיה-יפן ובמלחמת העולם הראשונה מילאו אוניות הדוברופלוט משימות צבאיות, בהתאם לייעודן המקורי.
אחרי המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים ברוסיה, היו אוניות הדוברופלוט מפוזרות במדינות שונות ברחבי העולם, ורוסיה הסובייטית עשתה מאמצים באמצעות בתי דין בינלאומיים להשיב אותן לידיה. ב־1922 חודשה פעילותה של דוברופלוט בברית המועצות, וב־1925 היא הוטמעה בתוך צי הסוחר הסובייטי (סובטורגפלוט).
רגישות לקרינה

רגישות לקרינה היא שם כולל לטענות על סימפטומים מידיים בחשיפה רגעית לקרינה אלקטרומגנטית בלתי מייננת בתדרי רשת החשמל (סביב 50 הרץ) ובתדרי רשת הסלולר (בין 500MHz- 2.5GHz) ושידורי רדיו-מיקרוגל (תחום המיקרוגל מוגדר בין 100KHz ל-300GHz). הטענות מגוונות ושונות מאדם לאדם, וכוללות כאבי ראש, כאבי מפרקים, הפרעות שינה, בעיות זיכרון, קשיים בריכוז, עייפות כרונית, בעיות עור, צלצולים באוזניים, סחרחורות, קשיי נשימה, בעיות שיווי משקל, הפרעות בקצב הלב, מתח שרירים ועוד. לפי ארגון הבריאות העולמי מדובר לרוב על סימפטומים שמופיעים בלי קשר ישיר להופעת קרינה אלקטרו־מגנטית, כפי שהודגם במחקרים בעלי סמיות כפולה.

יחס הרפואה לרגישים לקרינה

הרפואה לא מכירה ברגישות לקרינה ובדרך כלל משייכת את הסימפטומים לסטרס (לחץ נפשי ופיזי) של החולה ומטפלת בסימפטומים על ידי מדכאי מערכת העצבים. מחקרים שנעשו לא מצאו קשר, אצל מטופלים שהתלוננו על הסימפטומים, בין חשיפה לקרינה והופעת הסימפטומים.
בין הקטבים

בין הקטבים הוא כתב עת  העוסק באסטרטגיה צבאית, טרנספורמציה ואמנות המערכה היוצא לאור במרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית בצה"ל. כתב העת מתפרסם כשלוש–ארבע פעמים בשנה ועוסק במגוון נושאים אשר נמצאים בליבת העיסוק של צה"ל: בניין הכוח, המטה הכללי, לוחמת יבשה, ביטחון שוטף, המערכה שבין המלחמות, סייבר ובנושאים נוספים

היסטוריה ומיקוד

כתב העת נוסד בפברואר 2014 על ידי תת-אלוף ערן אורטל (אז אלוף-משנה), ראש צוות החשיבה במרכז דדו. כתב העת מבקש לתרום לפיתוח הידע בצה"ל על תופעות חדשות ומתהוות המשפיעות על סביבתו, ועל המתחים והזיקות המגדירים את המערכת האסטרטגית ואת העיסוק האופרטיבי, באמצעות סדרת עיונים בתופעות ובמתחים אלו. כל גיליון מוקדש לנושא אחר, ומבקש לעורר שיח עיוני חדש (או להרחיב שיח קיים) בתופעות ומגמות המאפיינות את סביבתנו. כתב העת מופץ בקרב הפיקוד הבכיר של ארגוני הביטחון, ארגונים ממשלתיים, מכוני מחקר, ארגוני מגזר שלישי רלוונטיים, ספריות של מכללות ואוניברסיטאות, ולקהל הרחב, באמצעות אתר האינטרנט של מרכז דדו באינטרנט ועמוד פייסבוק.

כותבים בכירים בכתב העת

בין היתר התפרסמו ב"בין הקטבים" מאמרים של כותבים בכירים כמו האלוף אביב כוכבי שכתב על תהליך השינוי באמ"ן בעת היותו ראש האגף, האלוף יואב הר אבן שכתב על אסטרטגיית צה"ל, האלוף גיא צור שכתב על תהליך השינוי המתקיים בזרוע היבשה, אלוף רוני נומה מפקד פיקוד המרכז שכתב על אירועי גודל השעה, אלוף קובי ברק מפקד זרוע היבשה שכתב על הצורך בלוחמה רב ממדית ביבשה, אלוף אלי שרביט מפקד חיל הים שכתב על הקמת המטה המבצעי בזרוע הים, אלוף פיקוד העורף תמיר ידעי שכתב על הטרנספורמציה שערך בפיקוד, אלוף תמיר היימן שכתב על למידה במטה הכללי ורבים נוספים.
מלבד מאמרים, ניתן למצוא הקדמה מאת הרמטכ"ל הנוכחי אביב כוכבי, הקדמה מאת הרמטכ"ל לשעבר גדי איזנקוט לגיליון יבשה, הקדמה מאת מפקד חיל האוויר הישראלי לשעבר, האלוף (במיל') אמיר אשל, והקדמה מאת ראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר, האלוף ליאור כרמלי.

מגמות מרכזיות

"בין הקטבים" משקף זרם הולך וגובר בצה"ל הקורא לרפורמה ארגונית ומודרניזציה של הכוח הצבאי. זאת ניתן לראות במאמרים "'עוד מאותו הדבר' - על הצורך בדילוג תפיסתי בבניין הכוח", של האלוף אהרון חליוה, במאמר "מבולבלים? גם אנחנו! - פרספקטיבה היסטורית לדיון על "יבשה באופק"", מאת אלוף-משנה ערן אורטל, ובמאמר "מכיפת ברזל ל"תקרת זכוכית"", מאת רס"ן שלומית רודניצקי.
דן דאור

חייו

דן דאור נולד בתל אביב. הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, ממנה קיבל תואר שני בהצטיינות ב-1970. בשנת 1974 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת לונדון בתחום הפילוסופיה הסינית (כותרת הדיסרטציה: "The Yin Wenzi and the renaissance of philosophy in Wei-Jin China"). לימד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית. תרגם שירים, ספרים וסיפורים מסינית, מצרפתית, מאנגלית ומגרמנית. כתב רשימות מסע וביקורות על סרטים, ספרים ומסעדות. היה מבעלי הוצאת "חרגול" (עם יהונתן נדב).
דאור ערך את סדרת "מיתוסים" בהוצאת "מפה", שבה כתבו מחברים מומחים על המיתולוגיות של עמים שונים. בסדרה זו כתב ספר על המיתולוגיה הסינית. בנוסף ערך את "דפי עשב", אסופה של סיפורי קנביס. כתב יחד עם יגאל צור את ה"מדריך למטייל בסין", ואת "הודו: מדריך למטייל, מקומות, הקשרים, סיפורים".
ב-30 בדצמבר 2009, במהלך כנס על פילוסופיה סינית באוניברסיטה העברית, חש ברע, הוחש לבית החולים, שם מת מדום לב.
דאור היה נשוי ואב לשתי בנות.
ג'יימס בארטלי

ג'יימס בארטלי (באנגלית: James Bartley) הייתה דמות מרכזית באגדה אורבנית אשר הופצה בסוף המאה ה-19 (השנה המדויקת היא 1891) ובתחילה המאה ה-20, בתור אדם אשר נבלע על ידי לווייתן מסוג ראשתן גדול-ראש בזמן ציד לוויתנים.
על פי האגדה, סירתו של בארטלי התהפכה בעקבות התקפתו של הלוויתן, והוא נחת הישר לתוך פיו. בארטלי שרד את הנפילה ואת תהליך הבליעה, ומאוחר יותר אף הוצא מתוך הקיבה על ידי עמיתיו שהפשיטו את עור הלוויתן. דווח כי עורו של בארטלי נאכל על ידי מיצי הקיבה. הוא חזר לעבודתו בתוך שלושה שבועות.
הסיפור המקורי (בו בארטלי נבלע על ידי לוויתן מצוי) שנוי במחלוקת בעקבות העובדה שגרונו של לוויתן אינו גדול מספיק כדי לבלוע אדם בשלמותו. הלוויתן היחיד שמסוגל לעשות זאת הוא ראשתן גדול-ראש. כמו כן יש ספק רב אם היה לבארטלי מספיק חמצן לנשום מכיוון שפיו של הלוויתן נמצא מתחת למים רוב הזמן והוא אינו מחובר למערכת הנשימה.
הספינה שמוזכרת בדרך כלל בסיפור היא ספינה ממשית העונה לשם "כוכב המזרח" (The Star of the East) ובעוד הספינה אכן קיימת, לא קיים שום תיעוד על אדם בשם ג'יימס בארטלי מפליג על סיפונה, זאת ועוד, היא כלל לא הייתה ספינת לוויתנים.
סמל קרינתיה

סמל קרינתיה הוא סמלה הרשמי של מדינת קרינתיה שבאוסטריה.
הסמל מעוצב כמגן מעוגל בתחתיתו שמחולק בניצב. בחצי הימני (מכיוון נושא השלט) שדה זהב שבו מוטענים שלושה אריות שחורים שלשונותיהם, טפריהם ועינם אדומות, פוסעים. בחצי השמאלי שדה אדום עם פֶס לבן. הסמל שימש בתחילה כסמלו של אולריך השלישי דוכס קרינתיה (1220 - 1269) ולאחר מכן כסמלה של דוכסות קרינתיה שהתקיימה עד 1335 במסגרת האימפריה הרומית הקדושה. הסמל המשיך לשמש את השלטון המקומי ללא שינוי כמעט, והוא מופיע גם בציור מהמאה ה-16 של מרגרטה מאולטש שהייתה דוכסית טירול, אליה אוחדה קרינתיה. השינויים שנעשו בסמל במשך השנים לא היו במגן אלא בשאר התקני הסמל כמו הקסדה שלעיתים הוחלפה בכתר.

מעל המגן קסדה כסופה בעלת סורגים מוכתרת בכתר זהב ומעטה אדום וזהב. הציצה היא שתי קרני תאו זהובות שמכל אחת מהן יוצאים חמישה מקלות ועליהם תלויים שלושה עלי טיליה, שחורים מימין ואדומים משמאל.
לסמל קיימת גם גרסה מוקטנת שמורכבת מהמגן לבדו והוא מופיע בדגל המדינה.
הסמל נקבע בחוק המדינה ב-1996.
יחסי אוסטריה–איטליה

היסטוריה

מאז ימי הביניים הייתה לאוסטריה השפעה רבה על המדינות באיטליה, ובעיקר בצפונה, ומאידך אוסטריה הושפעה מאיטליה מבחינה תרבותית, ובעיקר בתחומי האדריכלות והמטבח.
לאחר קונגרס וינה, קיבלה האימפריה האוסטרית את השליטה בממלכת לומברדיה-ונציה, יחד עם ערי המפתח ונציה ומילאנו. בשנת 1848 פרצה מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה, אולם על אף הצלחות ראשוניות הובסו לבסוף כוחות ממלכת סרדיניה, ואוסטריה חזרה לשלוט בצפון איטליה. בשנת 1859 פרצה מלחמת אוסטריה-סרדיניה שהסתיימה כעבור זמן קצר ובעזרת סיוע צרפתי בניצחון איטלקי, ובעקבות כך איבדה אוסטריה את שליטתה במילאנו, והחל תהליך איחוד איטליה. בשנת 1866 סייעה ממלכת איטליה הצעירה לפרוסיה במלחמת אוסטריה-פרוסיה (מלחמת העצמאות האיטלקית השלישית), ובתמורה קיבלה לאחר מכן את ונציה. גם לאחר מכן נותרו עדיין שטחים איטלקיים תחת שליטה אוסטרית טרנטינו וטרייסטה), ובעקבות המתיחות ביצרה אוסטריה את גבולה עם איטליה. בשנת 1876 הציע הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן לפתוח במלחמת מנע נגד איטליה, אך התוכנית לא יצאה לבסוף אל הפועל.
בשנת 1882 הצטרפה איטליה לברית המשולשת עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה, משום שכעסה על צרפת שהשתלטה על תוניסיה ב-1881, ואיטלקים רבים ראו בתוניסיה מושבה פוטנציאלית.
עם זאת, דעת הציבור באיטליה לא תמכה בהסכם עם אוסטרו-הונגריה מפני שאוסטרו-הונגריה הייתה יריבתה של איטליה במהלך איחוד איטליה. בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, הציעו אנשי צבא רבים שאיטליה תעבור לצדן של בריטניה וצרפת. הצעה זו התחזקה לאחר הפלישה האיטלקית לטריפולי ומלחמת איטליה-טורקיה, שבמהלכה גרמניה תמכה בעיקר באימפריה העות'מאנית. זוהי הייתה ההוכחה שגרמניה ואוסטרו-הונגריה לא סומכות במאת האחוזים על בני בריתן האיטלקים.
עם פתיחת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 נמנעה איטליה מלפתוח במלחמה, מפני שאוסטרו-הונגריה וגרמניה נקטו קו התקפי, ולפי ההסכם איטליה הייתה צריכה לבוא לעזרתם רק אם הן היו מותקפות. לאיטליה ובריטניה הייתה הסכמה על הים התיכון: בריטניה הייתה צריכה גישה לים התיכון ומעבר לקולוניות שלה באפריקה ובהודו, ואיטליה גבלה בים התיכון. עימות בין שני הציים של המדינות היה גרוע לשתי המדינות. לכן, העדיפה איטליה להימנע מלהיכנס למלחמה עם בריטניה.
בשנת 1915 נכנסה איטליה למלחמה לצד מדינות ההסכמה, ובעקבות כך התנהלו קרבות קשים בין אוסטריה לאיטליה (קרבות הנהר איזונצו, קרב קפורטו, קרב ויטוריו ונטו). לאחר המלחמה קיבלה איטליה את דרום טירול וטרייסטה, ובכך הושלם למעשה איחוד איטליה.
בשנת 1934 התייצב מוסוליני לצד אוסטריה, ואיים על היטלר שאם ינסה לספח את אוסטריה, תתערב איטליה לעזרתה, אולם לאחר ההתקרבות בין השניים והקמת ציר רומא-ברלין, הסכימה איטליה לגרמניה הנאצית לספח את אוסטריה במרץ 1938.
כיום שתי המדינות אשר חולקות גבול של 430 ק"מ ביניהם, חברות באיחוד האירופי ובארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, והם משתפות פעולה במגוון תחומים.

יחסים דיפלומטיים

אוסטריה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, ו-10 קונסוליות בבארי, בולוניה, פירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי, פאלרמו, טרייסטה, טורינו, ונציה וורונה. מאידך, איטליה מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה, ו-6 קונסוליות בפלדקירך, אינסברוק, גראץ, קלגנפורט, לינץ וזלצבורג.
בעיית פשיטת רגל

משחק בצורה קואליציונית

ניתן להגדיר הצגה קואליציונית של בעיית פשיטת הרגל: מגדירים משחק  בו קבוצת השחקנים היא קבוצת הנושים והפונקציה הקואליציונית מוגדרת באופן הבא: .

כלומר כשקואליציה  רוצה לקבוע מה תוכל להבטיח לעצמה היא מחשבת את המקרה הגרוע ביותר, שבו כל השחקנים שאינם ב  מקבלים את חובם במלואו, אם הרכוש  מאפשר זאת.

פתרונות לבעיה

פתרון נקודתי לבעיית פשיטת רגל הוא פונקציה  אשר מתאימה וקטור תשלומים יעיל (כלומר ) לכל בעיית פשיטת רגל. מציאת הפתרון עצמו תלויה בעקרונות אותם מחשיבים להיות "הוגנים". פתרונות אפשריים הם:

חלוקה פרופורציונלית לחוב

כל נושה מקבל את אותו אחוז מתביעתו. זוהי הגישה הנהוגה במשפט המודרני. בדוגמה לעיל כאשר גודל העיזבון הוא 100 החלוקה תהיה  לאישה הראשונה,  לשנייה ו-50 לשלישית.

חלוקת הרכוש שווה בשווה

חלוקה של הרכוש שווה בשווה אך לא יותר מאשר מגיע לכל נושה. בדוגמה לעיל אם גודל העיזבון הוא 400 החלוקה תהיה 100 לאישה הראשונה, 150 לשנייה ו-150 לשלישית.

מימוש פיזיקלי עבור n שחקנים

ניתן לחשב את הפתרון  המקיים עקביות עם כלל "שניים אוחזין בטלית" בדרך פיזיקלית המבוססת על חוק הכלים השלובים.
בתרשים הבא הדרישות של הנושים מתוארות על ידי מכלים בעלי שטח בסיס של יחידה. כאשר דרישה של  מתוארת על ידי שני מכלים בגובה , האחד מונח על הקרקע והשני תלוי על התקרה. שני מכלים אלה מחוברים בצינור חסר נפח ושני המכלים מונחים על הקרקע ואף הם מחוברים בצינורות חסרי נפח. נסדר את המכלים מהקטן לגדול:
כדי לחשב את  נזרים לתוך מערכת הצינורות מים בנפח E (בגודל רכושו של פושט הרגל) ולפי חוק הכלים השלובים גובה המים בכל המכלים ישתווה.
נסמן ב- את כמות הנוזל  (על שני חלקיו) והוא יסמן את התשלום לנושה  (שהוא לכל היותר ).

נקבל ש  ולכן הווקטור  יגדיר לנו פתרון לבעיית פשיטת הרגל.
מונרו (מטבע מבוזר)

היסטוריה

המטבע מונרו פותח בשנת 2014 כפיצול מהמטבע Bytecoin, והוא נקרא במקור BitMonero, הֶלְחֵם של ביט (כמו ביטקוין) ומוֹנֶרוֹ ("מַטְבֵּעַ" בשפת אספרנטו — הטעמה מלעילית).
מונרו היה אחד מהמטבעות הדיגיטליים הראשונים שהשתמשו בפרוטוקול CryptoNote, בניגוד למטבעות אחרים שהם נגזרות של ביטקוין.
בשנת 2016 המטבע חווה גידול משמעותי בביקוש ובהיקף העסקאות, בין היתר בעקבות אימוצו על ידי שניים מהאתרים המובילים ברשת האפלה, Oasis ו-AlphaBay. 
בינואר 2017 הודקה עוד יותר הפרטיות של המטבע עם האימוץ של האלגוריתם Confidential Transactions שפותח על ידי גרגורי מקסוול, המפתח של Bitcoin Core.
ֵ
נחלת יצחק (מבשרת ציון)

נחלת יצחק היה שטח ובו מבנה בודד ליד שמורת עין חמד בו תוכנן להקים בימי המנדט הבריטי יישוב עברי בדרך לירושלים, בין קריית ענבים למוצא. בשנות ה-40 של המאה ה-20 הופקע חלק מהשטח לצורך סלילת מעקף לקסטל, והשכונה לא קמה. בימי המרד הערבי הגדול ישבו בבית שבנחלת יצחק מייסדי מעלה החמישה ופלוגת נוטרים של בית"ר. 
שטח נחלת יצחק נרכש  ב-1925 על ידי האחים יהודה ויצחק פלר, פעילי המזרחי שהיגרו מסאנוק לארצות הברית. במקום היה בית אבן שנבנה כמה שנים קודם לכן על ייד מזכיר הקונסוליה הצרפתית בירושלים ושימש נווה קיץ לקונסול הצרפתי בירושלים. הרוכשים קראו למקום "נחלת יצחק" או "קריית יס"ף" (יצחק סגל פלר) והציבו שלטים גדולים עם שם המקום בשני צידי הכביש לירושלים. בהמשך נעשו מאמצים למכור חלקות במקום ליהודי ארצות הברית. במרץ 1929 עלה יצחק פלר לארץ ישראל והודיע שבקרוב יונח אבן פינה ל-30 בתים ראשונים במקום.
בשנת 1936 עברו למקום חברי קיבוץ גורדוניה-במעלה שהיו קודם לכן בגבעת הקיבוצים ברחובות. לאחר רצח חמישה מחבריהם הקימו חברי הקיבוץ את מעלה החמישה.
ב-1936 המקום גם שימש כנקודת אימון של הנודדת. בשנים 1937–1938 הייתה במקום תחנת נוטרים שאויישה על ידי אנשי פלוגת הגיוס של בית"ר בירושלים שנקראה "פלוגת הכביש". בקרבת מקום הייתה מחצבה והנוטרים הביתרי"ם היו יוצאים בלילות לשמור עליה מפני חבלות וגנבות ופטרולים מזוינים היו נשלחים מן הפלוגה לסייר בכביש. עד מהרה הפכה התחנה ה"ליגלית" לבסיס אימונים והדרכה של אצ"ל. מרתפי הבית שימשו מטווחים לירי ב"כלים קטנים" ופיצוצי סלעים במחצבה שמשו הסוואה לאימונים בזריקת רימונים. 
הערבים היו פותחים באש על כלי רכב עבריים שנסעו בכביש הראשי ירושלים - תל אביב. ב-26 בדצמבר 1937 נערכו בכביש בסביבה שלוש התקפות על כלי רכב עבריים.
ב-27 בדצמבר 1937 ירד אחד הנוטרים, יחזקאל אלטמן (בן-חור), לכביש ופתח באש על אוטובוס ערבי, משאית ומכונית של משטרת אבו גוש. באוטובוס נהרג ילד ערבי. הפעולה לא קבלה את אישור מפקדת אצ"ל. הבריטים פתחו בחקירה ועצרו אותו. הוא הובא למשפט בבית הדין הצבאי בירושלים ונידון למוות בתלייה. כעבור שבוע המיר הגנרל ארצ'יבלד ויוול, מפקד הצבא הבריטי במזרח התיכון את עונשו למאסר עולם. הוא שוחרר מכלאו לאחר שש שנים.
בסוף שנות ה-30 המקום נזנח ונכנסו אליו ערבים. לאחר פטירת אלמנתו של יצחק פלר נכתב בהצופה שהייתה בכוונתו למסור את המקום להקמת יישוב על שם יהושע גורדון. אולם באותה עת נסלל כביש עוקף לקסטל ולצורך כך הפקיעו השלטונות חלק נכבד משטח נחלת יצחק. במהלך מלחמת העצמאות הוחזק המקום ובוצר בידי צה"ל, שהחזיק במקום גם שנים רבות לאחר מכן.
בשנת 1969 הושאל המבנה שבראש הגבעה, והשטח סביבו, על ידי בעליו, בנימין פלר, לישיבה תיכונית צעירה וקטנה שהעתיקה את פעילותה מהנגב אל היישוב מבשרת ירושלים.
במשך כארבע שנים שימש המבנה כאולם הלימודים, חדרי כיתות ואף מטבח וחדר אוכל לעשרות נערים תלמידי הישיבה שבילו בו את רוב שעות היום במשך שנת הלימודים.
בשנת 1994 אושר לבנות במקום קוטג'ים ליחידות נופש של "מלון דירות". היזמים מכרו את הקוטג'ים למגורים ולאחר דיונים משפטיים ארוכים חייב בית המשפט העליון את המשפחות שגרו במקום להתפנות.
לונג איילנד נטס

היסטוריה

ב-5 ביוני 2015 הודיעה קבוצת ה-NBA ברוקלין נטס על כוונתה להקים קבוצת בת בליגת הפיתוח, וב-5 בנובמבר פרסמה כי הגיעה להסכם עם ליגת הפיתוח על הקמת קבוצת "לונג איילנד נטס". עוד פורסם כי אולמה הביתי של הקבוצה יהיה נסאו וטרנס קולוסיאום אשר באי לונג איילנד, אותו אולם בו שיחקה ניו ג'רזי נטס בתקופתה בליגת ה-ABA. בעונתה הראשונה בליגה אירחה לונג איילנד את משחקיה הביתיים בברקליס סנטר, אולמה של ברוקלין נטס, בשל שיפוצים בנסאו קולוסיאום.
ב-15 באפריל 2016 מונה רונלד נורד למאמן הראשי של הקבוצה. בעונתה הראשונה רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות 17–33 (34%), וסיימה במקום העשירי באזור המזרחי. בעונה הבאה שיפרו הנטס את מאזנם ל-27–23, אך שוב נשארו מחוץ לפלייאוף. בעונת 2018/2019 הפסידו הנטס מול ריו גראנדה ואלי וייפרס בסדרת גמר הליגה, בתוצאה 1–2.
עירית שילה

קורות חייה

שילה נולדה בקיבוץ גבעת חיים. היא בוגרת בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי. במהלך השנים היא דיבבה ושיחקה במספר סרטים וסדרות טלוויזיה ישראליות. בשנת 1969 שיחקה בסרט הקולנוע "להט במים", לצדם של זאב רווח, יעקב בנאי ועוד. בין השנים 1982- 2004 גילמה את דמותה של אוזה, בתוכנית הילדים "פרפר נחמד", ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית. בשנת 1984 דיבבה בסדרת האנימציה "בארץ הקטקטים". בשנת 1986 דיבבה בסדרת האנימציה "נילס הולגרסון", את דמותם של "דפי" ו"אוגי". באותה שנה דיבבה בסדרת האנימציה "גברת פלפלת".
בין השנים 1988- 1989 דיבבה בסדרת האנימציה "הקוסם מארץ עוץ", בה דיבבה את דמותה של "המכשפה המרשעת מן המערב". במהלך השנים 1989 עד 1990 תרמה את קולה לתוכנית הילדים "דודו מספר לגולו", בה היא גילמה את הבובה "גולו", לצדו של דודו טופז. בתחילת שנות ה-90 תרמה את קולה בסדרת האנימציה "היי בינבה". במהלך השנים 1990- 1993 גילמה את הבובה "שלומפי" בתוכנית "לילה טוב שלומפי".   
בשנת 1991 תרמה את קולה לסרט האנימציה "אגדות ברווזים - אוצר המנורה האבודה". באותה שנה דיבבה את דמותו של "פשוש", בסדרת האנימציה "פשוש". בשנים 1998- 1999 שיחקה את דמותה של דפי בתוכנית הילדים "רחוב סומסום". 
בשנת 2004 שיחקה בסרט הקולנוע "אהבה קולומביאנית", בבימויו של שי כנות על פי תסריט של רשף לוי. בשנת 2006 שיחקה בסרטו של דני סירקין "למראית עין", לצדם של הדס ירון, אסי דיין, מיכאל אלוני ועוד.
שילה הייתה נשואה לשחקן ששי סעד.
נמס ממך

סינגלים

"להיאבד ברוח", שנכתב והולחן על ידי דורון מדלי, הוא השיר הראשון שיצא לאור כסינגל. השיר התפרסם בספטמבר 2009, כחודש לפני שאדם חגג את יום-הולדתו ה-16. "אל תבכי, הסינגל השני מתוך האלבום, יצא בדצבר אותה שנה. השיר נכתב והולחן על ידי אסף לביא צנעני, בנה של מרגלית צנעני, שהייתה שופטת בתוכנית "כוכב נולד". לביא צנעני היה אחראי גם הסינגל הבא, "את בליבי" שיצא לאור במרץ 2010.
שני הסינגלים הבאים זכו להצלחה גם במצעדי הפזמונים. שיר הנושא, שיצא בחודש מאי נכתב על ידי מדלי והולחן על ידי יוני רועה הגיע למקום ה-17 במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' בשנת תש"ע. הסינגל האחרון מתוך האלבום הוא השיר "הופה", גרסה עברית לשיר "Opa" שייצג את יוון בתחרות האירויזיון אותה שנה. השיר הציג למקום ה-20 במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' שנה לאחר מכן.
צ'לארבו

היסטוריה

היישוב מאוזכר לראשונה בכתובים במסמכים מ-1437 עת נשלט על ידי ממלכת הונגריה. במהלך המאה ה-16 נכבש המקום על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר היישוב לחזקת ממלכת הבסבורג שתחת האימפריה הרומית הקדושה.
במהלך המאה ה-19 נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרית אשר הפכה בהמשך לאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לחזקת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש, ואזור צ'לארבו נמסר לחזקת הונגריה. באוקטובר 1944 שוחרר האזור על ידי צבא השחרור העממי של יוגוסלביה, ולאחר המלחמה נכלל בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. עד מלחמת העולם השנייה נקרא הכפר צ'יב (בסרבית: Čib), ולאחריה הוסב לשמו הנוכחי לזכרו של הפרטיזן זדראבקו צ'לאר (בסרבית: Zdravko Čelar), שנהרג במלחמה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה, נכלל צ'לארבו בשטחי סרביה.

האתר הארכאולוגי בצ'לארבו

בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, במהלך עבודות פיתוח של מפעל לייצור לבנים, נתגלו מצבות מאתר קבורה קדום. במקום החלו חפירות ארכאולוגיות. עד אמצע שנות ה-80 נחפר נקרופוליס, ובו כ-650 קברים שונים ולצידם כתובות וחפצים שונים. נתגלו כ-130 חרסים ועליהם חרוטים סמלי מנורת שבעת הקנים, שופרות, אתרוגים ולולבים. החוקרים הצליחו לאתר טקסטים בעברית. הממצאים נודעו בשם "מנורות צ'לארבו".
הפרשנות לממצאים נתונה במחלוקת בקרב היסטוריונים. חלקם טוענים שהנקרופוליס הכיל שלושה אתרי קבורה: אתר קבורה מהמאה ה-3, תקופת האימפריה הרומית; אתר קבורה מהמאה ה-6, התקופה האווארית; ואתר קבורה מן המאה ה-8 של שבט כוזרי שהתגייר. חוקרים אחרים מציינים כי מדובר בשני אתרי קבורה. האחד, אתר רומי עתיק ובו נקברו יהודים רומניוטים; ואתר קבורה אווארי, שבו נעשה שימוש משני בחרסים ובמצבות של נקברים יהודים מהתקופה הרומית. המקום הוכרז אתר מורשת סרבית. המוצגים הועברו למוזיאון הארכאולוגי בנובי סאד. ב-1984 נערכה תערוכה של חלק מהמוצגים בבית התפוצות בשם "תעלומת המנורות מצ'לארבו".
יחסי איסלנד–קוריאה הצפונית

היסטוריה

לפי מקורות שונים, המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן בשנת 1973, כחלק מהחלטת כל מדינות סקנדינביה להכיר בקוריאה הצפונית, ובכך תם עידן הבידוד המדיני של קוריאה הצפונית במערב אירופה. עשר שנים מאוחר יותר, ב-2 באפריל 1982, הוקמה שגרירות איסלנד בצפון קוריאה.
במהלך שנות השמונים הוקמו באיסלנד ארגונים שתמכו בצפון קוריאה ובאידאולוגיית ג'וצ'ה, כחלק מהמאמצים של צפון קוריאה לבנות תמיכה באיסלנד. אחד מהארגונים הללו היא ארגון הסולידריות האיסלנדית למען קוריאה, אשר ביקר בפיוגיאנג בעשור הראשון של היחסים. המערכת התרבותית והחברותית בין איסלנד לצפון קוריאה דעכה עד שנת 2011.
בעקבות אולימפיאדת סיאול ב-1988, שגריר איסלנד לצפון קוריאה שאינו תושב במדינה, הכריז כי מעולם לא ביקר בה. ב-2009 שר החוץ של איסלנד בזמנו, אוסר סקארפינסון הביע חששות עמוקים ממשבר הטילים וקרא לצפון קוריאה לשוב לשולחן המשא ומתן עם הקהילה הבינלאומית. בשנת 2013 הגיש שגריר צפון קוריאה לאיסלנד שאינו תושב במדינה, את כתב האמנתו לנשיא איסלנד אולפור רגנר גרימסון. השניים דנו בין היתר בנושא הדיג, אנרגיה גאותרמית, ועוד. השגריר הושב לצפון קוריאה חודשיים בלבד לאחר מכן, בעקבות הטיהור של צ'אנג סונג-טק, אליו היה השגריר מקורב.
סוסנה מלקורה

ביוגרפיה

מלקורה נולדה ברוסאריו שבפרובינציית סנטה פה. ב-1978 סיימה לימודי הנדסת חשמל באוניברסיטה הלאומית ברוסאריו. ב-1979 החלה לעבוד בחברת IBM והתקדמה עד לתפקיד מנהלת השלוחה הארגנטינאית של החברה. ב-1993 עברה לחברת ארגנטינה טלקום וכיהנה כסמנכ"לית תפעול וכמנכ"לית החברה עד 2002. לאחר מכן הקימה חברת ייעוץ פרטית. 
בספטמבר 2004 החלה לעבוד כסמנכ"לית תפעול בארגון הסיוע הבינלאומי "תוכנית המזון העולמית" (WFP) של האומות המאוחדות. היא ריכזה את מאמצי האו"ם לסייע לנפגעי הצונמי באוקיינוס ההודי. ב-2008 מונתה לתת-מזכ"ל האו"ם לענייני תמיכה לוגיסטית ולראש מחלקה חדשה האחראית על נושא הלוגיסטיקה והפריסה של כוחות שמירת השלום. ב-2012 מונתה לראש לשכת מזכ"ל האו"ם באן קי-מון.
לאחר היבחרו של מאוריסיו מאקרי לנשיא ארגנטינה מונתה מלקורה לשרת החוץ בקבינט שלו והושבעה לתפקיד בדצמבר 2015. ב-2016 ניסתה להתמודד על משרת מזכ"ל האו"ם, אך היא סיימה בהצבעה בין המקומות האחרונים.
ב-2017 הודיעה על פרישתה מסיבות אישיות, שנכנסה לתוקף ב-12 ביוני. היא הוחלפה על ידי הדיפלומט חורחה פורי.
מלקורה נשואה ואם לבן.
התזמורת הפילהרמונית של לואיזיאנה

התזמורת הפילהרמונית של לואיזיאנה (באנגלית: Louisiana Philharmonic Orchestra) מגישה עונת קונצרטים מלאה של 36 שבועות בשנה, בתוכנית הכוללת מוזיקה קלאסית, מוזיקה קלאסית קלה, קונצרטים לכל המשפחה וכן תוכניות חינוכיות במבט לקהילה, זאת בנוסף לאירועים מיוחדים. חברי הפילהרמונית של לואיזיאנה יושבים דרך קבע בניו אורלינס. תזמורת לואיזיאנה היא התזמורת הסימפונית המקצועית הוותיקה ביותר, הפועלת בניהול ובשיתוף פעולה של הנגנים בארצות הברית.
המנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של לואיזיאנה הוא קרלוס מיגל פריאטו.

היסטוריה

הפילהרמונית של לואיזיאנה, המכונה LPO, נוסדה בספטמבר 1991 על ידי נגנים מקודמתה, התזמורת הסימפונית של ניו אורלינס. המנהל המוזיקלי הראשון שלה היה קלאוספטר זייבל (2011-1936). זייבל פרש מתפקידו בשנת 2005. עבודתו עם התזמורת זכתה לשבחים רבים בהספדים שנכתבו במותו בהמבורג, גרמניה, ב-8 בינואר 2011.
באוגוסט 2005 אילץ הוריקן קתרינה את נגני תזמורת להתפנות, כשאולם הקונצרטים שלהם, "תיאטרון אורפיאום" בניו אורלינס, הוצף.
נגני התזמורת החלו להופיע באולמות ובאתרים שונים בשנת 2006. אחד האתרים האלה היה פאלמר פארק.
תיאטרון אורפיאום נפתח מחדש בשנת 2015. האירוע הראשון התקיים ב-17 בספטמבר 2015 וכלל קונצרט של הפילהרמונית של לואיזיאנה, שנועדה להיות הדיירת העיקרית בתיאטרון.