google/wiki40b huggingface dataset:
ע'ול

ע'ול (בערבית: غول; בעברית נכתב גם רול) בתרבות הערבית הוא יצור אגדי, סוג של שד או מעין מפלצת מפחידה. צורתו או תיאורו אינם ניתנים במדויק, ולעיתים משתמשים במילה לתיאור דבר מה מפחיד ולא ידוע. בתרבות העממית הע'ול משמש כגורם מאיים על ילדים המסרבים לישון: "אם לא תישן מוקדם, ייקח אותך הע'ול" (هسة بيطلعلك الغول اذا ما نمت). הע'ול בסיפורים אלו מתגורר בדרך כלל במערה בכפר או בפרדס.
מבחינה אטימולוגית, "ע'ול" משמעו הרס, חורבן או אסון. המילה התגלגלה גם לשפות אירופאיות כדוגמת אנגלית, שם ה"גול" (Ghoul) הוא סוג של אלמת (שאינו חי ואינו מת), האוכל בשר גוויות.
בתרבות הבדואית מתוארות גם הע'ולות, מפלצות נשיות שחציין אישה מפתה וחציין עז. הללו אורבות ומפתות את אנשי המדבר ואוכלות את אלה שהן לוכדות. בין הבדואים נפוצות אגדות על גיבורים ונוודים בעלי תושייה שמתגברים על הע'ולות ואף מחסלים אותן לרווחת תושבי האזור הסובלים מהתקפותיהן.

בתרבות הפופולרית

הסרט "הגול המשוגע" (1943; The Mad Ghoul) בבימויו של ג'יימס הוגאן מספר על פרופסור לכימיה שבעקבות ניסויים בגז הופך את עוזרו לע'ול.
היצור היווה השראה לדמותו של ראס-אל-גול, דמות בדיונית ביקום של חברת DC קומיקס, ואחד מאויביו הגדולים של באטמן, אשר הופיעה בסרטו של כריסטופר נולאן, באטמן מתחיל משנת 2005, בגילומו של ליאם ניסן. 
בסוגת הפנטזיה האורבנית מופיעים ע'ולים לרוב, לעיתים כדמויות משנה ולעיתים כבעלי תפקיד מרכזי יותר. בסדרת ספרי "אניטה בלייק" של לורל ק' המילטון, העו'לים הם שוכני בתי קברות מטרידים. בסדרת "ציידת הלילה" של ג'אנין פרוסט, ע'ולים תופסים מקום מרכזי אף על פי היותם אוכלי בשר אדם. גיבורת הסדרה, קתרין מנספילד עצמה, נחשדת שהיא שואפת להפוך ליצור היברידי (חצי ערפד וחצי ע'ול) בעלת כוחות מיוחדים. בסדרת "תיקי דרזדן" של ג'ים בוצ'ר מופיעים ע'ולים בעלי בינה היכולים להתחזות לבני אדם רגילים.
הארנב הלבן

הארנב הלבן (באנגלית: White Rabbit, לעיתים מתורגם כהשפן הלבן או הארנבון הלבן) הוא דמות ספרותית בדיונית המופיעה בספרו של לואיס קרול "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" (הידוע גם בשם "עליזה בארץ הפלאות").
הארנב הלבן מופיע לראשונה בפרק הראשון של הספר לבוש מקטורן ורוטן לעצמו על כך שהוא מאחר. אליס עוקבת אחריו וכך מגיעה אל ארץ הפלאות. בהמשך נפגשת עמו אליס כשהוא מזהה אותה בטעות כעוזרת הבית שלו, מרי אן, וכך מוצאת עצמה אליס לכודה בתוך ביתו אחרי שהיא גדלה יותר מדי מכדי לצאת. בהמשך מופיע הארנב הלבן כמעין משרת או כרוז של מלך ומלכת הלבבות.
במאמר אליס על הבמה שכתב קרול, הוא מתאר את הארנב הלבן כאנטיתזה של אליס הצעירה, עזת-המצח ומלאת החיוניות, כלומר כזקן, ביישן, חלוש ולחוץ. קרול מציין שעל הארנב להרכיב משקפיים, להיות בעל קול רועד וברכיים פקות. הוא עובר הלוך ושוב בין התנהגות שחצנית וגאוותנית כלפי הכפופים לו, למשל משרתים, ובין התרפסות וכניעה בפני הממונים עליו, למשל הדוכסית או מלך ומלכת הלבבות.
בסרט של וולט דיסני שנעשה על פי ספרו של קרול, הארנב הלבן מוצב כדמות ההגיונית ביותר מבין הדמויות אותן פוגשת אליס בארץ הפלאות., הופיע גם בסדרת ההנפשה של דיסני "בית העכבר".
דמותו של הארנב הלבן זכתה לאזכורים רבים בסרטים, ספרים ושירים.
נתן בירנבוים

תולדות חייו ופועלו

בירנבוים נולד בווינה בירת אוסטריה, למנחם-מנדל בירנבאום ומרים זלנפרוינד, אמו הייתה נכדת הרב אלעזר לעוו. בצעירותו למד בבתי ספר גרמניים והתרחק משמירת מצוות. בגיל חמש עשרה הוציא, מתוך תודעה לאומית, חוברת נגד ההתבוללות.
בשנת 1881 הצטרף לתנועת חובבי ציון, ושנה לאחר מכן הקים עם ראובן בירר ומשה שנירר את "אגודת קדימה" – אגודת הסטודנטים היהודית הראשונה באוסטריה. היה פעיל בהפצת רעיונות התחייה הלאומית ועורך העיתון היהודי הלאומי הראשון בגרמניה - "Der colinist". שמו המשני של עיתון זה היה "Magazine for the advancement of oppressed jews" (מגזין עבור התקדמותם של יהודים מדוכאים) שעסק באפשרות התיישבות בפלשתינה. בשנת 1885 הוציא לאור עלון שהוקדש לרעיון חיבת ציון ונקרא בעברית השתחררות עצמית. ב-1 באפריל 1890 טבע בעיתונו את המונח "ציונות" ('ציוניזמוס'), לתיאור תנועת "חובבי ציון".
למד באוניברסיטת וינה ובשנת 1897 קיבל תואר דוקטור למשפטים. באותה שנה השתתף בקונגרס הציוני הראשון כמזכיר הראשון של הוועד הפועל הציוני המצומצם, שנוהל על ידי הרצל, אשר אימץ את השם שקבע בירנבוים לתנועה. לבירנבוים היו חילוקי דעות עם הרצל בנוגע למטרת הציונות: לפי הרצל המגמה הייתה הגשמה לאומית, ולפי בירנבוים המגמה הייתה הבלטת חשיבותה של התרבות הלאומית בתנועה הציונית. בשנת 1898 עזב את התנועה הציונית ונעשה אחד מדובריה של "הלאומיות הגלותית". הוא העדיף פעילות מדינית בארצות הגולה לשם השגת אוטונומיה לאומית תרבותית של יהודים בארצות בהם ישבו, במקום הגשמת תוכנית הציונית מדינית.
ב-1907 העמיד עצמו לבחירה במחוז בוצ'אץ' לפרלמנט האוסטרי, אולם לא נבחר.
בירנבוים עסק בתעמולה ספרותית עניפה לפרסום דעותיו. בשנת 1908 היה בין יוזמי "ועידת הסופרים היהודים" בצ'רנוביץ, שבה הוכרזה היידיש כשפה הלאומית של העם היהודי.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה חזר בתשובה, הצטרף לאגודת ישראל והיה מזכיר התנועה. הוא דרש "קידוש החיים היהודיים לשם הגשמתו של היעוד הרוחני של עם ישראל", וביקר את היהדות החרדית שלטענתו פעלה כ"מאובנת". הוא הטיף ליסוד חבר "עולים" שדרך חייהם המוסרית תשמש מופת לאחרים ותכשיר את הקרקע לעלייה הרוחנית של העם היהודי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התגבש סביבו חוג של סופרים חרדיים, שכלל את בנימין מינץ. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עזב בירנבוים את גרמניה והתיישב בהולנד, שם המשיך לפרסם כתבי עת ומאמרים.
בירנבוים נפטר בכ"א בניסן ה'תרצ"ז (2 באפריל 1937) בסכוונינגן שבהולנד.
בנו האחד של בירנבוים היה הצייר, הקריקטוריסט, הסופר והמשורר האקספרסיוניסטי אוריאל בירנבוים (1894–1956).
בן נוסף, שלמה (סאָלאָמאָן) אשר בירנבוים, היה חוקר יידיש חשוב, שעקר מגרמניה ללונדון בשנת 1933. בנו של שלמה אשר (ונכדו של נתן בירנבוים) הוא יעקב בירנבאום (2014-1926), אשר היה לוחם למען יהודי ברית המועצות.
ז'וזף מרי טרא

ביוגרפיה

טרא נולד ב-9 בדצמבר 1715 בבואן שבעמק הלואר.
טרא היה כומר (אבה טרא) שמונה כיועץ כנסייתי לפרלמנט של פריז בשנת 1736, שם התמחה בענייני כספים. הוא עורר את תשומת לבו של מופו, ראש ממשלתו של לואי החמישה עשר, שהפך אותו לשר האוצר בדצמבר 1769. תרומתו המשמעותית הראשונה בתפקיד הייתה סיועו בהפלת שר החוץ שואזל שנה אחרי כן, בכך שהראה כי צרפת לא יכלה להרשות לעצמה להסתבך באותה עת במלחמה עם בריטניה. 
טרא בילה מספר שנים בניסיון לייצב את מצבה הכספי של צרפת באמצעות שמיטה חד צדדית של חלק מהחוב הלאומי, השעיית תשלומי ריבית על שטרות חוב ממשלתיים והטלת מלווה חובה. פעולות אלו עוררו מחאות קשות בקרב האצולה והעם כאחד, ומופו ביטל את סמכויותיהם הפוליטיות של הפרלמנטים בשנת 1771 כדי להמשיך ברפורמות. 
טרא המשיך בשינוי המערכת הפיננסית המתמוטטת של צרפת באמצעות רפורמה במסים כמו "חלק העשרים" (vingtième), מס בשיעור חמישה אחוז מההכנסה, ומס גולגולת של פריז, וחתם הסכמים נוחים יותר עם הפרמייה ז'נרו, זכייני גביית המיסים העקיפים עבור בית המלוכה. צעדים אלו הגבירו בתחילה את הכנסות הממשלה, אך ערערו עוד יותר את האיתנות הפיננסית של צרפת. התנגדות קשה הייתה לטרא על רקע הגבלת המסחר החופשי בתבואה, שלטענת מתנגדיו היה חלק מ"חוזה רעב" שלואי החמישה עשר תכנן כדי לאפשר למלך ליהנות ממחירי תבואה גבוהים באופן מלאכותי.
אחרי מותו של לואי החמישה עשר במאי 1774 נכנע יורשו, לואי השישה עשר ללחץ ופיטר את מופו וטרא הכושלים ומינה במקומם את מורפה ואת טורגו.
אלי על

שְׁמוּרַת אֵלִי עַל היא שמורת טבע הממוקמת במחוז הצפון, בדרום רמת הגולן, מערבית דרומית ממושב אבני איתן, צפונית מזרחית ממושב אליעד לצדי נחל אל על.
שם השמורה נקבע לפי קרבתה למושב אליעד (שנקרא בעבר "אלי-על"), ולעיתים נקראת בשמות דומים כגון שמורת נחל אל על, שמורת אל על או שמורת נחל דיפלה.
השמורה משתרעת משני צדי נחל אל על לאורך כ-3.5 קילומטרים. הנחל עובר בשמורה בערוץ עמוק ויוצר במהלכו כמה מפלי מים, ביניהם "המפל הלבן" החותר באבן גיר לבנה ומכאן שמו. מזרחית מהמפל הלבן התגלו שרידים של אמת מים עתיקה לסוסיתא. מפל נוסף הוא "המפל השחור" הצונח מסלעי בזלת - מקור שמו, וכמה ברכות.
צמחייה שופעת בתוואי הנחל; קנה מצוי, הרדוף הנחלים, שיח אברהם וערבה. במדרונות המובילים אל הנחל נמצא צמחים רבים חד שנתיים ובהם מיני אירוס צבעוני וכלניות. על סלעי הגיר פורחת חלמונית גדולה.
מסלול הליכה יפה מתחיל במושב אליעד ומסתיים בחניון המפלים שליד אבני איתן, אורכו כ-5 ק"מ, ומשכו כ-3 שעות.
קרלו פטיטי די רורטו

תחילת הקריירה

פטיטי נולד למשפחת אצולה פוליטית-צבאית איטלקית שמקורה בחבל פיימונטה. סבו קרלו אילריונה פטיטי די רוטרו היה סנטור בממלכת סרדיניה ולוחם נודע למען איחוד איטליה. דודו אוגוסטינו היה גנרל שלחם למען אותה המטרה ומאוחר יותר הפך לשר המלחמה האיטלקי.

מלחמת העולם הראשונה

פטיטי פיקד על אוגדת הקרבינרים ה-35 של צבא איטליה ובהמשך מונה למפקד הגיס ה-33 האיטלקי שלחם בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ומנה בשיאו 55,000 חיילים. הגיס הורכב מ-4 אוגדות, ה-28, ה-35, ה-54 וה-61 של צבא איטליה וכן מגדודי ארטילריה ואסקדרוני פרשים.
הגיס האיטלקי בפיקודו של די רורטו נחת בסלוניקי ב-11 באוגוסט 1916 והקים מפקדה ובית חולים. הכוח האיטלקי צורף למערך כוחות מדינות ההסכמה בזירה עליה פיקד הגנרל הצרפתי מוריס סראי. מרבית הכוחות האיטלקים הוצבו בגזרת אגם דויראן-נהר צרנה שהיו מרוחקים כ-170 קילומטרים ממפקדתם ונותרו בה עד למתקפה לאורך עמק הוארדאר, בספטמבר 1918. האיטלקים שהוצבו באזור נמוכים יחסית וליד מקורות מים, סבלו קשות ממלריה ועניין זה העסיק את די רורטו לא פחות מהתמודדות הצבאית.
למרות רצון הפיקוד הצרפתי, התקבלה דרישתו של די רורטו להשארת הכוחות האיטלקים במבנה האוגדתי שלהם במשימות אליהן נשלחו. לדי רורטו כמו לסגל הקצינים הבכירים משאר הצבאות היו עימותים רבים מול הגנרל סראי, שלא הועילו למורל הכוחות ואיכות ביצועיהם.
די רורטו ומחליפו בפיקוד על האוגדה ה-35, הגנרל ארנסטו מומבלי סייעו בשיקומו וארגונו מחדש של הצבא הסרבי בחזית המקדונית, אשר חייליו הגיעו במורל ירוד והיה צורך להחזירם למבנה של כוח לוחם. התעורר גם הצורך לשקם את היחסים בין הסרבים לאיטלקים על רקע טענת הסרבים לאי קבלת עזרה מספקת מהאיטלקים בעת נסיגתם דרך אלבניה. הגנרל די רורטו פעל בעיקר לשיקומו החומרי של הצבא הסרבי ובאספקת ציוד אישי וצבאי לחיילים. ביולי 1916 השתתף הכוח האיטלקי בקרבות סביב העיר מונאסטיר. בנובמבר במהלך חילופי אש בגזרת מונאסטיר פגע פגז במטה הפיקוד האיטלקי, הגנרל די רורטו וסגנו נפצעו והובהלו לבית החולים בסלוניקי ומספר קצינים וחיילים נהרגו.
בראשית 1917 גדל הכוח האיטלקי תחת פיקודו של די רורטו לכדי 55,000 חיילים. במהלך חודש מאי נקרא הגנרל די רורטו לרומא ומונה למפקד ארמייה בחזית האיטלקית הצפונית ובמקומו מונה הגנרל ג'וזפה פנלה אשר הוחלף לאחר זמן קצר בגנרל ג'ובאני בטיסטה. ב-2 ביולי מונה ארנסטו מומבלי לפקד על הגיס האיטלקי והוא נותר בתפקידו עד לסיום המלחמה,.
ב-3 בנובמבר 1918 כבשה הארמייה בפיקודו של די רורטו את טריאסטה וטרנטו ודי רורטו נאם בטריאסטה בפני קהל איטלקי משולהב, בהבטיחו שהשטח ישאר איטלקי לעד והחיילים האיטלקים לא נפלו לשווא. ב-6 בנובמבר מונה די רורטו למושל הצבאי של העיר. עם הגיעו לעיר לצורך כניסתו לתפקיד, על גבי משחתת שהגיעה מונציה נתקבל די רורטו בידי קהל המונים מקרב האוכלוסייה ממוצא איטלקי. בהגיעו ציין די רורטו שזהו הרגע בו הוא חש את הגאווה הגדולה בחייו.

שלהי הקריירה ואחריתו

בעת כהונתו כמושל גברה הלאומנות האיטלקית בטריאסטה, התושבים ממוצא סלבי הותקפו ורבים מהם נמלטו למדינות השכנות. שיעור התמיכה וההצטרפות לתנועה הפשיסטית היו מן הגבוהות באיטליה.
ב--6 באוקטובר 1919 נבחר לפרלמנט האיטלקי. הוא נפטר בטורינו בינואר 1933 והוא בן 70 שנים.
מרס קנינגהם

מרסיר פיליפ "מרס" קנינגהם (באנגלית: Mercier Philip "Merce" Cunningham;‏ 16 באפריל 1919 - 27 ביולי 2009) היה כוראוגרף אמריקני. היה לאורך שנים שותפו המקצועי ובן זוגו לחיים של המלחין ג'ון קייג'. לעיתים קרובות מתייחסים אליו בשמו הפרטי מרס.

ביוגרפיה

קנינגהם נולד בסנטראליה, וושינגטון, ארצות הברית ב-16 באפריל 1919.
את הכשרתו הרשמית הראשונה בתחום המחול והתיאטרון רכש קנינגהם במכללת קורניש לאמנויות, שם פגש את ג'ון קייג', שהיה פסנתרן מלווה בשיעורי המחול. מאוחר יותר עבר לניו יורק ולמד בבית הספר האמריקני לבלט. בין השנים 1939 ו-1945 שימש כרקדן סולן בלהקת המחול של מרתה גרהם, וחיבר בשנת 1943 כוריאוגרפיה לאופרה "הרוח נשארת", פרי עטו של פול בוולז. באפריל 1944 הופיע לראשונה בניו יורק בקונצרט סולו עם ג'ון קייג'. בקיץ של שנת 1953 הקים את "להקת המחול מרס קנינגהם" שהופעותיה הראשונות היו במכללת בלאק מאונטן.
קנינגהם הושפע ממילותיו של אלברט איינשטיין "אין נקודות קבועות בחלל", ופיתח שיטת יצירה הידועה בשם "פעולות המקרה" שאותה עיצב בשיתוף פעולה הדוק עם קייג'. קנינגהם הושפע אף מזן ומדאדאיזם ויצר בהמשך מספר משפטי ריקוד המתבססים באופן אלאטורי וסריאלי על הטלות קובייה, קלפים או מטבעות לקביעת סדר התנועות, כיוונן בחלל ומספר החזרות על כל תנועה. פעמים רבות הזמין מוזיקאי שילחין מוזיקה ואמן פלסטי שייצור סביבה חזותית בזמן שהוא מחבר את התנועה. השלושה עובדים בנפרד ואת התוצר האמנותי ישלבו לראשונה על הבמה בפני קהל. אף על פי שאחדים ראו זאת כביטול האחריות האמנותית מצד היוצר, קנינגהם נלהב מאוד מתהליכי יצירה המולידים תוצרים אמנותיים שלא היו נולדים בשיתוף פעולה מסורתי. אין זה אומר, כמובן, שקנינגהם הכתיר כל יצירה שחוברה בתהליך שכזה כיצירת מופת; את אלה שלא צלחו סילק מהרפרטואר ואילו את אלה שכן שיבח כ"תגליות של הצלחה מקרית". במובן זה, "פעולות המקרה" דומות במידת מה לאלתור, ששימש יוצרים רבים כמקור השראה.
בשנות השמונים לחייו לא היה מסוגל לרקוד, אך עדיין המשיך ליצור כוריאוגרפיות בעזרת תוכנת מחשב ועבד עם הרכבים מוזיקליים שונים (בהם סיגור רוס ורדיוהד) על מנת ליצור פסי-קול לעבודותיו.
קנינגהם היה בצוות המפַתֵּחַ של תוכנת המחשב ליצירת קומפוזיציות בכוריאוגרפיה "Danceforms", אשר נקראה לפנים "Lifeforms".
הטכניקה המפורטת והמובנית של קנינגהם לאימון הגוף בתנועה שמה דגש על כוח ועל קלות תנועה. יצירותיו של קנינגהם ידועות בדרישות האתלטיות הקשות והכמעט בלת-אפשריות מן הרקדנים.
קניגהם נפטר בביתו שבמנהטן ב-26 ביולי 2009.
שמקיר

היסטוריה

העיר מוזכרת עוד במאה ה-5 בשם שמקור, אז הייתה למרכז חשוב של תעשייה ומסחר של פרס. ב-652 נכבשה על ידי צבאות ערב. ב-732 בעיר החלו להשתקע הכוזרים, עשרים שנה מאוחר יותר היישוב נהרס על ידי שבטים שהתנגדו לשלטון הערבי.
העיר שוקמה ב-854. במאה ה-12 וה-13 העיר הייתה חלק מהממלכה הגאורגית המאוחדת. ב-1235 העיר נהרסה בזמן הפלישה המונגולית. ב-1803 נכבשה על ידי האימפריה הרוסית. ב-1818 ביישוב החלו להשתקע איכרים מוירטמברג ושמו של היישוב שונה לאננפלד, ב-1914 שמו שונה לאנינו וב-1938 שונה לשמחור. ב-1944 שמחור קיבלה מעמד של עיר. ב-1991 לעיר הוחזר שמה ההיסטורי שמקיר.
אקספדיטוס

אקספדיטוס הוא מרטיר וקדוש נוצרי. לפי החיבור "Martyrologium Hieronymianum", אקספדיטוס היה חיל בצבא הרומי אשר המיר את דתו לנצרות, והוצא להורג בעריפת ראש עקב אמונתו הנוצרית, במהלך הרדיפות של הקיסר דיוקלטיאנוס, בתחילת המאה ה-4 לספירה.
לפי האמונה, בעת שהחליט אקספדיטוס להתנצר, הופיע בפניו השטן בצורת נחש או עורב, וביקש ממנו להמתין עם המעשה. אולם אקספדיטוס דרך עליו והרג את החיה, ואמר "אני אהפוך לנוצרי היום!". בגרמניה במאה ה-17, היה נהוג לצייר את אקספדיטוס כעורך דין אשר מוחץ ברגלו עורב, אשר צועק "Cra! Cra!", אשר בלטינית מפורש כ"מחר".
"אקספדיטוס", אשר משמעו "מהירות", משמש כפטרון של מאמינים אשר נדרשים לפתרונות מהירים ולהימנע מעיכובים.
פולחן אקספדיטוס נפוץ כיום גם בדרום ארצות הברית, במדינות לואיזיאנה וניו אורלינס.
וטריס

וטריס (בלטינית: Veteris או Vheteris) או ויטיריס (Vitiris) הוא אל מהמיתולוגיה הקלטית שפולחנו היה נפוץ בבריטניה בתקופת הרומית בקרב החיילים של הליגיונות הרומיים ששהו בבריטניה.
וטריס היה אל מקומי (בדומה לאל מוגונס) ולא זוהה עם אל מהמיתולוגיה הרומית.
מרכזי פולחן ומזבחות לוטריס התגלו ברחבי בריטניה, בעיקר בנית'רבי, וכן בסמוך לחומת הדריאנוס.
על מזבח מקארוורן התגלה תגליפים של חזיר בר ונחש המסמלים כנראה את היות האל אל ציד ומלחמה או אל רפואה.
גן הנעדרים

הקמת הגן

לפי החלטת שר הביטחון שאול מופז בשנת 2003, הקמת הגן תשמש בתור אתר ההנצחה המרכזי לזכר חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע. לפני הקמת הגן, שכנה במקום חלקה מיוחדת לזכרם של חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, שבו שכנו "קברים ריקים" לזכרם של כל החללים ולידה רחבת הטקסים המרכזית של הר הרצל.
הגן הוקם ביוזמת היחידה להנצחת החייל של משרד הביטחון ביום ז' באדר - 29 בפברואר 2004 במעמד ראשי צה"ל, שר הביטחון, ארגון יד לבנים ועיריית ירושלים. הגן הוקם ברחבת הטקסים הצמודה אל רחבת בית הקברות הצבאי שבו נערך הטקס המרכזי לפתיחת אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. לאחר חנוכת הגן הוקם לוח זיכרון ורחבת הטקסים של הגן הורחבה עד לאנדרטת הצוללת אח"י דקר הנמצאת בצידו הצפוני של הגן. יוזם הקמת הגן בהר הרצל היה משה אורן, בתפקידו כראש תחום מפעלי הנצחה במשרד הביטחון. עיצוב הגן נעשה על ידי משרד אדריכלי הגנים של שלמה אהרונסון.
בתחילה נקרא המקום בשם "יד לחייל האלמוני" בדומה אל קבר החייל האלמוני בארצות אחרות בעולם, המשמש בתור אנדרטה לחללים נעדרים.

הגן והרחבה

בצמוד לרחבת הטקסים נמצאת חלקת הנעדרים ההיסטורית, בה נמצאת מצפון אנדרטת הצוללת אח"י דקר. בצדו המערבי של הגן מונחים 201 מצבות זיכרון שהובאו על ידי המשפחות השכולות במהלך השנים, ביניהם מצבות זיכרון לזכר נעדרי מלחמת העצמאות ולזכר נעדרי מלחמת יום כיפור. במרכזו של הגן קיר זיכרון עם מפל מים ועליו שמות כל חללי ישראל שנהרגו בגבולות הארץ ומחוצה לה, שמקום קבורתם לא נודע משנת 1914 ועד ימינו. מדרום תוחמת את הגן האנדרטה לזכר כ"ג יורדי הסירה שמקום הימצאם לא נודע. בנוסף ישנה גם מצבה לזכר המרגל הישראלי אלי כהן שנתלה בדמשק ומקום קבורתו לא נודע עד היום.
מדי שנה, ביום ז' באדר, נערך ברחבת הגן טקס האזכרה הממלכתי לנעדרים במערכות ישראל, שהוא על פי המסורת יום פטירתו של משה רבנו. יחד עם חנוכת גן הנעדרים נחנך גם "מסלול מבקרים" לאורכו של כל הר הרצל ובו שלטים המסבירים על כל חלקה בהר הרצל, כולל מפות וחוברות הסבר.
הטקס המרכזי לזכר החיילים האלמונים אמור לעבור אל היכל הזיכרון הלאומי, שעתיד לקום בכניסה אל בית הקברות הצבאי בשדרות הרצל בירושלים.
בשנת 2014 נוסף אל לוח השמות לוח נוסף ובו שמות החללים שמקום קבורתם התגלה. משפחות שכולות שהתגלה מקום קבורתו של יקירם מזיזים את אבני הזיכרון של יקירם אל מקום הקבורה החדש.
אוברי בירדסלי

חייו

אוברי בירדסלי נולד בברייטון, ובשנת 1883 עקרה משפחתו ללונדון. בשנים שלאחר מכן הוצג בירדסלי כ"גאון מוזיקלי צעיר" והוא הופיע במספר קונצרטים עם אחותו. לאחר סיום לימודיו הוא עבד במספר משרות משרדיות כגון במשרד לאדריכלות ובמשרד של חברת ביטוח. בעקבות עידודם של הציירים אדוארד ברנז ג'ונס (Edward Burne-Jones) ופייר פובי דה שאבאן (Pierre Puvis de Chavannes) הוא נרשם אל בית הספר לאמנות בווסטמינסטר (Westminster School of Art).
החל משנת 1884 היה בירדסלי שותף לקבוצה של אמנים אשר הוציאו את כתב העת המאוייר "ספר הצהוב" (Yellow Book). בירדסלי שימש כעורך האמנותי של ארבעת הגליונות הראשונים של כתב העת ואף יצר בעצמו חלק מן האיורים. בנוסף, היה בירדסלי מקורב אל התנועה האסתטית (Aestheticism) הבריטית, שהייתה דומה במאפייניה לתנועות הדקדנס והסימבוליזם הצרפתי. בנוסף בין הפרסומים הרבים שאייר ידועה המהדורה האנגלית הראשונה של המחזה "סלומה" (Salome) מאת אוסקר ויילד. בנוסף יצר גם קריקטורות בעלות גוון פוליטי.
למרות שבירדסלי זוהה כהומוסקסואל בעקבות קשריו עם ויילד ועם כותבים אנגלים אחרים, וכן בשל מוטיבים הומוארוטיים בעבודותיו, נשארו הפרטים אודות מיניותו בגדר תעלומה. שמועות שונות טענו כי היה מעורב בקשר עם אחותו, מייבל, אשר הרתה ממנו אך הפילה את הוולד. תקופות רבות בחייו היה בירדסלי חולה כרוני. הוא נפטר במנטון (Menton) שבצרפת ממחלת השחפת בגיל 25 בלבד.
שלום קונסטרום

שלום קונסטרום (בכתיב יידי: קאנסטארום; נודע גם כשלום בלעכער; תר"ו, 1846 - ט' באב תרנ"ד, 11 באוגוסט 1894), היה יזם ואיש נדל"ן ירושלמי. יחד עם יוסף נבון והבנקאי יוהנס פרוטיגר היה שותף בהקמת השכונה בית יוסף וכן בהקמת השכונות מחנה יהודה, סוכת שלום ונווה שלום בנחלאות.

תולדות חייו

קונסטרום נולד במינסק והגיע לירושלים בגיל 12 עם הוריו. בנעוריו למד את מקצוע הפחחות והיה לאומן מומחה, לפיכך קיבל את הכינוי "שלום בלעכער" (פחח, ביידיש). הוא קלט בנקל שפות וידע להתנהל בערבית, ספניולית, גרמנית, צרפתית ואנגלית בנוסף ליידיש. עברית, שידע כלשון קודש, כמעט ולא דיבר. עקב ידיעותיו בשפות ויכולת ניהול המשא ומתן שלו, סייע לבנקאי פרוטיגר בתיווך עסקאות נדל"ן. הוא סייע גם ליוסף נבון במשא ומתן מול השלטון העות'מאני לקבלת הזיכיון לסלילת מסילת הרכבת לירושלים. קונסטרום צבר רווחים מעמלות התיווך ובנה בית בשכונת נחלת שבעה.
ב-1887 רכש מגרש ליד משכנות ויזם את הקמת שכונת "סוכת שלום" לה קרא על שמו. באותה שנה חבר לפרוטיגר ונבון להקמת חברת בית יוסף להקמת שכונה יהודית בשם זה ליד אבו טור וחברת "מחנה יהודה" להקמת השכונה בשם זה. כל אלו היו יוזמות עסקיות שסימנו עידן חדש ביציאה מהחומות, עידן הקמת שכונות למטרות רווח.
קונסטרום עבר לגור בבית מרווח במחנה יהודה והקים בית פרטי נוסף עבור משפחתו בשולי מאה שערים. כמו כן רכש עם פרוטיגר קרקע בשכונת נווה שלום שליד יפו, עליה בנו השניים מספר חנויות.
בביתו במחנה יהודה ניהלו רעייתו שרה ובתו רבקה בית תמחוי בימי שני וחמישי. בשנת 1892 התגורר בביתם רוברט סקוט מונקריף, נציג החברה הלונדונית לעזרת היהודים הנרדפים (The Society for Relief of Persecuted Jews), שפעל בארץ ישראל לצד הקונסוליה האנגלית לסיוע ליהודים העניים. קונסטרום סייע למונקריף ליצור רשת עזרה בסיועם של הבנקאי חיים ולירו ורבה של עדת האשכנזים שמואל סלנט. ב-1894, מעט לפני מותו, קיבל קונסטרום מאת הקונסול האנגלי מדליית זהב מאת "החברה לעזרת היהודים הנרדפים", אותה קיבל בהיותו מאושפז בבית החולים הצרפתי בביירות.
בתו, רבקה, נישאה ב-1896 לאריה לייב גיסין מראשון לציון. אשתו, שרה, נפטרה בהיותה בת 80 בראשון לציון בכ"ג בתמוז תרפ"ט (31 ביולי 1929).
קליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית

אנטומיה

קליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית מקושרת לאזורים רבים במוח, היא מקבלת קלט מאזור הטגמנטום הגחוני, האמיגדלה, האונה הרקתית, מערכת הריח והתלמוס הגבי-מדיאלי. היא שולחת אקסונים לאונה הרקתית, אמיגדלה, היפותלמוס הצידי, פיתול החגורה ותצורת ההיפוקמפוס. קשרים נרחבים אלו מעניקים ל-vmPFC מידע רב על תפקוד המוח ויכולת לפקח ולהשפיע על אזורי מוח אחרים, מביניהם הקשר המשמעותי של ה-vmPFC הוא עם האמיגדלה.

תפקוד

ה-vmPFC מקשר בין חלקים שונים במוח ומאפשר לאדם לכוון את התנהגותו על פי התנסויות קודמות וידע כללי. הוא מעכב התנהגויות בלתי הולמות ומתאים את ההתנהגות לסיטואציה הרלוונטית. פגיעה ב-vmPFC תביא להתנהגות בלתי מאורגנת וחסרת שליטה, כך לדוגמה המקרה המפורסם של פיניאס גייג' אשר מוט חדר למוחו והביא לנזק ב-vmPFC, לאחר הפגיעה התאפיינה התנהגותו של גייג' בחוסר אחריות, אימפולסיביות וילדותיות.
תפקיד חשוב נוסף שיש ל-vmPFC הוא בהכחדה של התניה קלאסית רגשית. בתהליך של התניה קלאסית נוצר קשר בין גירוי מותנה לגירוי בלתי מותנה, כמו בניסוי המפורסם של פבלוב שבו הכלב קישר בין הגירוי המותנה - הצליל, לבין הגירוי הבלתי מותנה - האוכל, התוצאה של ההתניה היא שתגובתו המולדת של הכלב - הריור, באה לא רק למראה אוכל אלא גם לשמיעת צליל. עם זאת התניה כזו לא נשארת לנצח, במידה ובה כמה פעמים הכלב ישמע צליל ולא יבוא האוכל, ההתניה תפסק והכלב יפסיק לרייר בשמיעת הצליל. התהליך הזה נקרא הכחדה. התניה רגשית היא התניה שבה האורגניזם לומד תגובה רגשית מותנית, לדוגמה התניה שבה חיה למדה להגיב בפחד לצליל מסוים מכיוון שבתהליך הלמידה נלווה לצליל הזה כאב. כאשר מדובר בהכחדה של כזו התניה, לקליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית יהיה תפקיד מרכזי בה. למעשה גם בהכחדה ההתניה לא נעלמת, מרגע שנוצרים במוח קשרים עצביים בין הגירוי המותנה ללא מותנה הקשרים הללו נשארים, אלא שבתהליך הכחדה האורגניזם לומד שאין סיבה להגיב את התגובה המולדת לגירוי המותנה וה-vmPFC מעכב את התגובה הזו, כך שלמרות שהדחף הראשוני יהיה לפחד בשמיעת הצליל, התגובה הזו תעוכב על ידי ה-vmPFC.
מבחינה עצבית תהליך ההכחדה מתבצע על ידי הקשרים בין האמיגדלה לקליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית, התניה קלאסית נוצרת על ידי הגרעין הצידי של האמיגדלה וכאמור בהכחדה המעגל העצבי שהאמיגדלה יצרה לא נעלם, אלא הוא רק לא מצליח להביא את ההתניה לידי ביטוי בהתנהגות, מאחר שההתנהגות מעוכבת על ידי ה-vmPFC.
המלחמה הפלופונסית הראשונה

המלחמה הפלופונסית הראשונה היא כינוי למלחמה שהתנהלה בין השנים 460 ל-445 לפנה"ס בין ספרטה שעמדה בראש הליגה הפלופונסית לבין הליגה האטית-דלית ובראשה אתונה. יש מההיסטוריונים שאינם מתייחסים למערכה זו כמלחמה עצמאית ורואים את המלחמה הפלופונסית כמכלול אחד.

רקע

קרב סלמיס בשנת 479 לפנה"ס בו נחלה האימפריה הפרסית תבוסה מוחצת במסגרת סדרת המלחמות שבין פרס ליוון, שם קץ להתערבות הפרסית ביוון. עובדה זו אפשרה לכל אחת מהפוליס היווניות להתארגן כראות עיניה. אתונה חיזקה את צי האוניות שלה ואילו ספרטה שהסתגרה באזורה, המשיכה לחזק את כוחה היבשתי.
אתונה הקימה את הברית האטית דלית, שפעולותיה היו התקפיות כנגד פרס ואילו ספרטה נשארה בברית הפלופונסית, שאמנם היא בעלת אוריינטציה צבאית אך הגנתית ולא התקפית. בעוד אתונה מתחזקת, קרנה של ספרטה החלה יורדת, מאחר שהיא נמנעה פעמיים מלהילחם מול הפרסים ונתנה לאתונאים לנצח. הביטחון העצמי של האתונאים עלה וממעמד של מנהיגת הברית האטית דלית, הפכה להיות האוליגרכית של הברית. היא לא נתנה לפוליס אחרות לצאת מן הברית והכריחה את כולן לעבור לכלכלה מוניטארית אחידה, כזאת של אתונה.

הגורמים למלחמה

בשנת 466 לפנה"ס ביקשה העיר טאסוס לצאת מהברית האטית דלית, אך אתונה לא הסכימה וצרה עליה. טאסוס פנתה לספרטה וביקשה את עזרתה. ספרטה הייתה מעוניינת לעזור אבל הייתה עסוקה בעצמה בדיכוי מרד של ההלוטים ואף ביקשה מאתונה עזרה בכך. האתונאים, בעצת קימון, שלחו 4,000 הופליטים לספרטה, אבל האחרונים החזירו אותם כלעומת שבאו, כנראה מחשש שכוונות האתונאים אינן כשרות. האתונאים חשו מושפלים וזעמם התעורר על הספרטנים.
בשנת 460 לפנה"ס השתלטה אתונה על נאופקטוס שהייתה במוצא המפרץ הקורינתי וככל שגדלו ציי האוניות שלהם והקלרוכיות (השלוחות של אתונה), כך גדל כוחה של אתונה. אתונה נהייתה כוח כלכלי משמעותי וגורם מאיים על כוחות כלכליים אחרים בעולם היווני כגון קורינתוס ואיגינה אשר נמצאת על אי בין אתונה וספרטה. כאשר השתלטה אתונה על נאופקטוס, חשה קורינתוס שהייתה שייכת לברית הפלופונסית, מאוימת.
בשנת 457 סיפחו האתונאים את איגינה, יישבו בה הלוטים שברחו מספרטה ואף נתנו להם זכויות. פעולה זו נתפסה כבדיחה צינית על ספרטה.

הקרב

באותה שנה התרחש קרב טנגרה, סכסוך גלוי בין האתונאים לספרטנים שהסתיים כשידם של האתונאים על העליונה. קרב זה מכונה בחלק מהמחקרים כ"מלחמה הפלופונסית ה-1". גם אם לא הייתה זו המלחמה הראשונה, קרב זה היה ללא ספק נקודת מפנה משמעותית ביחסי שתי המדינות. בתוך שאר הפוליס התקיימו דעות שונות, מתמיכה באתונה ועד תמיכה בספרטה.
לאחר הקרב הזה, המשיכה אתונה לתקוף עמדות בחצי האי הפלופונסי ב-456 והדבר הראה לספרטנים כי לאתונה יש את היכולת לכבוש חלקים של ספרטה עצמה.

תוצאות הקרב

קרב זה הוא הרקע הממשי למלחמה הפלופונסית השנייה, אתונה המשיכה לעלות וספרטה ספגה מכות קשות מכל עבריה, מה שגרם לה בהמשך לכרות ברית עם פרס.