google/wiki40b huggingface dataset:
אור חדש על ספר ירמיהו

תוכן הספר

בפרק הראשון של הספר דן הראובני בשלושה מונחים נפוצים בספר ירמיהו, שנוצרו בהשפעת הסביבה: "השכם ודבר", "הלוך וקראת" ו"יושבת העמק". על סמך שכיחות הביטויים בספר טוען הראובני כי זו הייתה צורת הדיבור הרגילה של ירמיהו. לדברי הראובני המונח "יושבת העמק", המתייחס לירושלים שלמעשה אינה שוכנת בעמק, מקורו בכך שהאנשים שהגיעו לירושלים מכיוון צפון ראו אותה כאילו היא בעמק. את המונח "השכם ודבר" הוא מסביר בכך שהדבר תואם את ההתנהגות הרגילה של רועה צאן באזור מגוריו של ירמיהו. הקב"ה מצווה עליו להשכים בבוקר כרגיל, ובמקום לרעות את צאנו ללכת ולהתנבא בירושלים. לכן, לדעת הראובני, כאשר הוא נשלח למטרה נבואית נאמר לו "השכם" ולאחר מכן "דבר", וזאת בניגוד לנביאים אחרים שלהם נאמר "דבר אל בני ישראל".
בפרק השני של הספר מתאר הראובני את תנאי הקיום של תושבי מדבר בנימין, ומסביר כי הרקע החקלאי של ירמיהו משפיע על הדימויים והמשלים המופיעים בנבואותיו. כדוגמה לכך הוא מציין את הגשמים והתנאים החקלאיים. היישוב ענתות שכן באזור של מדבר צל גשם, בו יורדת כמות משקעים נמוכה, וכל תנודה בה משפיעה רבות על חיי התושבים. בפרק י"ד מתוארת בצורת, ופרשני ביקורת המקרא סוברים כי אין מדובר בטקסט מקורי אלא בציטוט ממקור אחר. לעומתם טוען הראובני שהתיאור בתחילת הפרק אכן מתאים למציאות, גם בתקופה המודרנית. הראובני טוען גם שתנאי המים והחקלאות באזור ענתות גרמו לנביא להדגיש רבות את המחסור בגשם ובמים, וכי ניתן להבין חלק מהפסוקים בספר לפי חיי השגרה של הרועים.
בפרק השלישי של הספר מסביר הראובני כי ירמיהו היה רועה צאן בצעירותו, וכי החוויות מתקופה זו היוו את הבסיס למשליו ולנבואותיו. 
בפרק הרביעי והאחרון טוען הראובני כי האתר קַבּוּר בני אסרָאיל, הנמצא בראש נחל פרת ודרומית ליישוב גבע בנימין, הוא מקום קבורתה של רחל ולא האתר המכונה קבר רחל. במקום ניצבות חמש מצבות גדולות, השוכנות ליד "דרך אפרתה" המקראית, שהיא דרך האבות העוברת ליד עין פרת. המקום המשוער של מצבת הקבר הוא לדעתו בין העיר אפרת, ששכנה ככל הנראה ליד המעיין בעין פרת, לבין העיר המקראית גבע. החוקר הצרפתי שארל קלרמון-גנו העלה את ההשערה הזו כבר במאה ה-19.
מגדל אמות השקעות

עיצוב

המגדל תוכנן על ידי האדריכלים אברהם יסקי ויוסי סיוון. תוכנית המגדל היא בצורת משולש בעל צלעות מעוגלות, שבכל אחד מקודקודיו מגרעת קטנה היוצרת חלון צר ומאורך לכל גובה הבניין. צורה זו "מנופחת" (באקסטרוזיה) לכדי צורה דמוית גליל גבוה הניצב על גזע מרכזי אחד. המגדל בנוי בטון מזוין, חופה במקור באריחים בגוון חום בהיר, וחופת זכוכית עוטפת בבסיסו את גזעו המרכזי, אשר במקור שימשה כמבואת המגדל. עיצוב המגדל שיקף נכונה את סגנונה של חברת יבמ, הידועה בכל העולם מאז הקמתה כחברה המיישמת את מיטב אדריכלות התקופה]; בין השאר משקף המגדל את חברת המחשבים הגדולה באופן שבו הוא משדר אלגנטיות ותחכום, ויש אומרים כי הוא מזכיר את עיצוב כרטיסי הניקוב של שנות ה-70. עיצובו התמיר מהווה ניגוד לזה של "בית אסיה" הסמוך לו, בהדגישו את הקו ה"זכרי", האנכי השואף מעלה, בעוד בית אסיה מדגיש את הקו האופקי, ה"נשי" הרך והזורם, ובעל הפרופורציות הנמוכות והשטוחות. שטח המשרדים בבניין עוצב בשיטת "החלל הפתוח" (open space), בית יבמ היה מחלוצי השיטה בישראל ואחת הדוגמאות הבולטות ליישומה. גם שלד הבניין, הבנוי על עמוד צר ומתרחב, הצריך מאמץ הנדסי משמעותי שהיה אז טכנולוגיה חדשה יחסית בארץ. בקומתו הראשונה של המגדל הייתה הקפיטריה של המגדל, אשר מאז עזיבת חברת יבמ את הבניין, הוסב לשטח משרדים.
שטח הבניין 11,000 מ"ר, גובהו של המגדל 93.2 מטרים ובו 24 קומות, הכוללת שתי קומות טכניות בבסיסו המתרחב של המגדל, ועוד 3 קומות תת-קרקעיות המשמשות לחנייה. בעת השלמתו, היה המגדל השני בגובהו בארץ, לאחר מגדל שלום.
קרב צפין

קרב צִפין (ערבית: وقعة صفين) נערך בין צבאו של הח'ליף הרביעי עלי בן אבי טאלב לצבאו של גדול מתנגדיו, מועאויה אבן אבו סופיאן מושל סוריה. זו הייתה המלחמה הראשונה בתוך האסלאם בין שתי קבוצות יריבות.

אודות הקרב

כוחות שני היריבים המרים נערכו זה מול זה בשטח סורי הנקרא צִפין בשנת 657. צבאו של עלי היה גדול מאוד אם כי לא מאומן ומלוכד דיו, לעומת צבאו של מועאויה שהיה חזק ומנוסה אך קטן בהרבה. למרות זאת נלחם צבאו של עלי בנחישות, מתוך ייאוש, בנכונות לסכן הכול מתוך ידיעה שאין לו מה להפסיד. במשך זמן רב של לחימה לא הושגה הכרעה, אם כי נראה היה שידו של עלי על העליונה.
מועאויה אובד העצות פנה ליועצו עמר אבן אל-עאץ (عمر بن العاص), שנודע בכינויו "דאהִיַת אלערב" ("הערמומי שבערבים"). אבן אל-עאץ הציע למועאויה לפקוד על חייליו לשים על רומחיהם דפי קוראן כדי לסמל את אחדות בני האסלאם. חיילי צבאו של עלי סירבו להמשיך להילחם נגד ספרי הקוראן המורמים נגדם, ובעצם להילחם באלוהיהם. על מנת להכריע את הקרב, הסכימו שני המנהיגים לגשת לבוררות ולהסכמי שביתת נשק. כל אחד שלח את יועצו על מנת לנהל משא ומתן בנושא בחירת הח'ליף. עלי שלח את יועצו הבכיר, אבו מוסא אלאשערי (ابو موسى الاشعري), ואילו מועאויה שלח את "הערמומי שבערבים". השניים נכנסו להידבר באוהל, וכשהבינו שלא יגיעו להכרעה, הציע אבן אלעאץ שכל אחד מהם יצא החוצה ויתמוך באויבו, וכך יבין ההמון המוסלמי כי אפילו היועצים הבכירים ביותר מבולבלים, לאחר שהצליחו לשנות האחד את דעתו של השני. השניים יצאו מהאוהל; אלאשערי, יועצו של עלי, צעק ראשון וקרא בשמו של מועאויה, דבר שגרם להלם בקרב עלי וצבאו. מיד אחריו קרא גם אבן עאץ בשמו של מועאויה.
בעקבות זאת ניצח מועאויה בקרב צפין, אך עלי לא הסכים לקבל עליו את הדין, ולוחמיו הסכימו איתו וקראו "לָא חֻכּם אִלָא לִלָה" (אין משפט אלא לאללה). הם טענו שעלי נכנע לבוררות בשר ודם ולא לבוררות האל, שהייתה נקבעת בהמשך הקרב. אנשים אלה פרשו ממחנהו של עלי ויסדו את הכת הדתית–אופוזיציונית הראשונה באסלאם, שכונתה ח'וארג'. הם פנו אל מזרח עיראק ובסיסם היה בנהרואן. הם השליטו אנרכיה בכל הארץ במהלך מסעי השוד והביזה שניהלו. בכך, למעשה, הפך הוויכוח הפוליטי בעניין הח'ליפות לוויכוח דתי. הח'וארג' מינו להם ח'ליף משלהם תוך השקפה שלפיה הח'ליף לא חייב להיות מצאצאי הנביא אלא רק ברמה מוסרית ודתית גבוהה. הם הכריזו כ"כופר" על כל מי שלא היה מוסלמי כרצונם ונלחמו במוסלמים-כופרים אלו מלחמת מצווה - ג'יהאד. בשנת 658 יצא עלי נגדם למלחמה וערך בהם טבח גדול, אולם לא השמיד אותם לחלוטין.
בינתיים נמשך המאבק בן עלי למועאויה. מועאויה סכסך בין עלי לבין מושל מצרים, שהיה תחת חסותו של עלי, ובכך גרם להחלפת המושל במושל חלש יותר, שלמעשה הקל את השתלטותו של מועאויה על מצרים. משהכיר עלי בטעותו, שלח את מאלכ בן חארת' אלאשתר, מפקד הצבא המוכשר שלו, להחזיר את הסדר במצרים על כנו, אך בדרכו לשם הרעילו אותו שליחי מועאויה.
בשנת 658 חדר מועאויה למצרים בעזרת עמר בן אלעאץ, ובכך חתם למעשה את גורלו של עלי כח'ליף. למעשה, הפך מועאויה לשליט העליון בחלק המערבי של עולם האסלאם דאז. בשנת 660 הוא קיבל את ה"ביעה" (שבועת אמונים) בירושלים והכריז על עצמו כח'ליף. עלי, שתכנן להילחם בו, נרצח בשנת 661 בכופה, בדרכו למסגד, בידי חַ'ארֵג'י בשם אבן מֻלגַ'ם.
ברוך טרקטין

ברוך טרקטין (ברומנית: 'Baruch Tercatin; נולד ביאשי, רומניה, ב-1 במאי 1928), מהנדס והיסטוריון ישראלי.

ביוגרפיה

טרקטין נולד ליעקב קופל טרקטין ומלכה לבית מכלס. גדל בבית מסורתי.
בבית היו עוד שתי אחיות ואח. אחיו יצחק היה מפקד בית"ר יאשי ממעפילי אניית ״סטרומה״. 
ברוך טרקטין למד בבית ספר בעיר הולדתו ובבוקרשט, ולימודים אקדמיים במכון הפוליטכני של בוקרשט. ב-1950 עלה לישראל.

פרסים ותפקידים

טרקטין הוא אזרח כבוד של העיר תל אביב, מזוכי פרס שרה וחיים ינקולוביץ', בדצמבר 2010 קיבל ברומניה את הפרס היוקרתי ביותר - פרס האקדמיה הרומנית, על ספרו האחרון. 
טרקטין הוא חבר הוועד הפועל של התאחדות הסופרים בשפה הרומנית בישראל, חבר הוועד הפועל העוסק בהכנת מוזיאון יהודי רומניה בישראל, סגן נשיא מוזיאון סטרומה בבאר שבע, נשיא כבוד של השבועון הישראלי בשפה הרומנית, Jurnalul săptămânii, משתתף קבוע בשבועון וגם בכתב העת Realitatea evreiască. הוא משמש כיועץ לענייני יהדות של הוצאת הספרים HASEFER ושל Realitatea evreiască.
CD-R

CD (ראשי תיבות של: Compact Disc) הוא תקליטור דיגיטלי שהומצא על ידי חברות סוני ופיליפס. 
ניתן לשמור עליו מוזיקה, מידע ואף סרטים (באמצעות VCD).

סימונים

CD-R : התקליטור ניתן לכתיבה/צריבה פעם אחת בלבד ומרגע שהמידע נכתב עליו הוא ניתן לקריאה בלבד (Read-only), כלומר, אין אפשרות להוסיף עוד נתונים לתקליטור אפילו שנשאר עוד מקום פנוי. בעבר נקרא CD-WO (ראשי תיבות של: Compact Disc Write Once).
CD+R: בתקליטור ניתן לכתוב/לצרוב עוד נתונים אם נשאר מקום פנוי בצריבה הראשונה.
CD-RW: התקליטור ניתן למחיקה ומאפשר כתיבה/צריבה חוזרת (עם מגבלות מסוימות). 
R (ראשי תיבות של: Recordable) 
W (ראשי תיבות של: Rewritable)

מבנה ותקנים

מבחינת מבנה ומראה התקליטורים זהים לתקליטורים אחרים (ההבדל היחד הוא באופן שבו מיוצג המידע). התקליטור עשוי מחומר פלסטי שקוף בעובי 1.2 מ"מ ועליו עלה אלומיניום דק המשמש כמחזיר אור. על גבי התקליטור ערוכים תאים המסודרים בצורת ספירלה, כאשר קרן הלייזר של כונן התקליטורים מאירה על התאים הקרן מוסטת מעט ומוחזרת בחזרה וההיסט מתורגם למידע בינארי.
התקן לכתיבת וקריאת נתונים מתקליטור נוצר ב-1988 על ידי מהנדסים של חברות סוני ופיליפס וקובצו ל"ספר הכתום", שהוא אחד מ"ספרי הקשת" בהם הוגדרו התקנים בנושאי תקליטורים.
קוטרו של התקליטור הסטנדרטי הוא 120 מ"מ והוא יכול להכיל עד 74 דקות של מוזיקה. ישנם גם תקליטורים שמסוגלים להכיל 80 דקות ואף דיסקים של 90 ו-99 דקות תוך שימוש בפונקציה שנקראת Overburn. קיימים גם תקליטורים בקוטר 80 מ"מ, חלקם בממדים דומים לכרטיס אשראי, אך תקליטורים אלו נדירים יותר.
עמק הפלאות

השראה

תצלום משנות ה-20 מתוך ספר על שנחאי בו נראו קורטיזנות סיניות צעירות בלבוש ובכיסויי ראש מיוחדים שהיו מוכרים לטאן מתמונה ישנה של סבתה, אמה של אמה, חשפו בפניה סוד משפחתי מפתיע והובילו אותה לפצוח בפרויקט מחקר וכתיבה בן שבע שנים על חיי הקורטיזנות בשנחאי בשנות ה-20 – מעמד משל עצמן בתעשיית המין הסינית, שאליו ככל הנראה השתייכה גם סבתה. הקורטיזנות, המכונות גם “פרחים”, אמנם נקנו בעודן ילדות צעירות והוכשרו לתפקיד מגיל צעיר אך הן חיו ועבדו בבתים מסודרים והיו יחסית חופשיות: הן קמו מתי שרצו, אכלו מה שרצו, תפרו ועיצבו לעצמן את הבגדים, הן חוזרו ופונקו בתכשיטים וכסף. סבתה של טאן הפכה לפילגשו של איש עשיר, סבה של טאן והתאבדה בבליעת אופיום לעיני בתה דייזי בת התשע, אמה של הסופרת.

תקציר עלילה

החלק הראשון של הספר, הוא סיפור ילדותה והתבגרותה של ויולט. כילדה היא גדלה לתוך עולם הקורטיזנות מאחר שאמה היא המאדאם האמריקאית של בית קורטיזנות ממעלה ראשונה בשנחאי. למרות נסיונותיה של אימה להסתיר זאת מפניה, ויולט מגלה שהיא בת תערובת ושאביה הוא סיני, גילוי שהיא מקבלת כפגיעה ועלבון. ויולט חסרת ביטחון לגבי רגשותיה של אמה כלפיה.
עם נפילת שושלת צ'ינג בשנת 1912, האם והבת מופרדות וויולט נמכרת למאדאם אחרת והופכת בעצמה לקורטיזנה מבוקשת. חברות נרקמת בין ויולט לבין קורטיזנה אחרת ובין השתיים נוצרת מערכת יחסים שנמשכת לאורך כל חייהן הקשים. ויולט יולדת בת ומאבדת את המשמורת עליה כיוון שנישואיה לא מוכרים.
החלק השני של הסיפור מסופר על ידי האם, שחזרה לארצות הברית וככל שידוע לה, הבת שלה מתה. היא נזכרת בילדותה בארצות הברית בבית הוריה, הקשוחים והאטומים-רגשית, בבריחה מהבית עם צייר סיני מתחיל, ובמאבקה להתקבל בקרב משפחתו כאם לשני ילדיהם.
ויולט בסופו של דבר מתאחדת עם אמה, וגם עם בתה פלורה.
אביעזר זיגמונד גסטטנר

אביעזר זיגמונד גסטטנר (13 באוגוסט 1898, לונדון אנגליה - 16 באפריל 1956, ניס צרפת), בנו של ממציא מכונת השכפול הראשונה, עסקן ציוני ואיש עסקים בריטי, ששימש כנשיא הקק"ל באנגליה.

קורות חייו

גסטטנר נולד בלונדון ב-1898 לדוד גסטטנר  וסופי (לבית לזרוס). בנוסף נולדו לזוג 6 בנות. אביעזר נקרא על שם סבו. אביו המציא את מכונת השכפול עליה רשם ב-1879 פטנט ועל בסיס פטנט זה הקים את חברת גסטטנר  למכונות שיכפול.
התגייס לצבא הבריטי ונלחם בשורותיו במהלך במלחמת העולם הראשונה. השתתף בקרבות בחזית אירופה שם נפגעו ריאותיו מגז כימי. לאחר שהשתחרר מהצבא השתלב בחברת הציוד המשרדי "גסטטנר" שיסד אביו ומשנות ה-30 ניהל אותה עד יום מותו.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימשה החווה של משפחתו בסאסקס כקיבוץ לאימון מתיישבים לעתיד.
נישא להני (Henny) לבית לנג (Lang) ולזוג נולדו 2 בנים (דוד ויונתן) ובת (סופי). נפטר ב-1956 לאחר שחלה בסרטן ריאות ונקבר בניס שבצרפת. אשתו (ילידת 1907) נפטרה ב-2005. בניו המשיכו את העסק המשפחתי.
חיל הלוחמה האלקטרונית של רוסיה

מאפיינים כלליים

יחידות חיל הלוחמה האלקטרונית מבצעים פעולות לצורך הגנה על מערכות בקרה ושימוש בכלי נשק המשבש את פעולות האויב, כגון שיבוש מערכות השליטה והבקרה של האויב וצמצום יעילות הנשק שברשותו.

היסטוריה

השימוש הראשון אי פעם בעולם בלוחמה אלקטרונית בעת מלחמה התבצע בהצלחה במהלך מלחמת רוסיה-יפן כאשר ממלא מקום  מפקד צי האוקיינוס השקט של רוסיה, סגן אדמירל פאבל אוחטומסקי הורה לחייליו ב-15 באפריל 1904 לנסות ליירט תשדורות יפניות. חייליו הצליחו לשבש את תשדורות הרדיו היפניים בהצלחה. במהלך התקפה של הארטילריה היפנית על פורט ארתור, מערכות הרדיו של ספינת הקרב הרוסית "ניצחון" והעמדה היבשתית המכונה "הר הזהב" יצרו הפרעות יזומות במערכות הקשר היפניות ושיבשו את העברת הקואורדינטות מספינות הקרב היפניות לכוחות הארטילריה שביבשה.
בשנים 1911-1912 אורגן לראשונה באימפריה הרוסית גוף ללוחמה אלקטרונית: המטה של הצי הבלטי ביצע משימות ציטוט ופיקוח על אוניות גרמניות בסיוע ספינות שעגנו בלייפאיה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ובתקופת מלחמת העולם השנייה מבצעי לוחמה אלקטרונית ושיבוש תשדורות רדיו היו מתפקידי הצי.
בשנת 1950 הוקם לראשונה בברית המועצות  חיל ייעודי ללוחמה אלקטרונית. 
בשנת 1991 המטה הכללי הרוסי יזם את הקמתו של חיל הלוחמה האלקטרונית של רוסיה.
צוללים קדימה

תקציר העלילה

"צוללים קדימה" מתאר את חייו של טבול, נער מצפון אפריקה שנולד באלג'יריה ובילדותו עבר למרוקו. טבול מתואר כנער אמיץ ונחוש בדעתו לעלות לארץ ישראל, אף על פי שאביו מתנגד לכך בתוקף "ניסיתי שוב למלמל משהו באוזני אבא על עליה לארץ, אך מבט מזרה אימה השתיק אותי. המילים קפאו על שפתיי. ידעתי כי אסור לי לחזור על נושא זה; אבא לעולם לא יסכים לכך". טבול התייתם מאימו בעת הלידה וגדל עם אב קשוח שתלה בו תקוות כממשיכו בענף הטקסטיל, אך הוא בוחר לעלות בחשאי לארץ ישראל כנוסע סמוי, כדי להגשים חלום ולהפוך לצוללן בקומנדו הימי של צה"ל. טבול מצטרף לקבוצה של נוער ציוני ומפליג באונייה לארץ. בארץ, לקראת גיוסו לצה"ל, טבול מחליט לשנות את שמו לשם ישראלי ובוחר את בשם 'שחר'.
עוד לפני הצבא, בתחילת דרכו בארץ, הוא עובר חוויות הסתגלות רבות וקשות. הוא חי בקיבוץ ועובד עבודה חקלאית פיזית קשה, אך קשים לא פחות געגועיו לאביו, לאחיותיו ולאומנת שטיפלה בו. הוא זוכה ללעג על שמו ואינו מתקבל מבחינה חברתית בקיבוץ: "חבר'ה! טמבול המטובל הגיע! זו הייתה קבלת הפנים שלה זכיתי בקיבוץ החדש". לבסוף הוא עוזב את הקיבוץ וחי בגנים ציבוריים. על סף רעב, ייאוש וחרטה על הצעד שעשה, מתגייס טבול לצבא. גם אז דרכו אינה קלה. הוא נשלח לקורס נהיגה ובדרכו הנחושה והעקבית הוא מצליח לחבור לאסף, בן קיבוץ מהדרום, שעוזר לו להתקבל לקורס הצלילה הנכסף. אז הוא גם מאמץ את השם שחר.
במהלך שירותו הצבאי הוא מציל חבר מאימת שיניו של כריש, ואף נופל בשבי המצרי במלחמת ששת הימים. במהלך השבי, שחר וחבריו ליחידה עוברים עינויים וחקירות, אך לא מספרים דבר.
במהלך ביקורו בקיבוץ של חברו אסף הוא פוגש באחותו של אסף, דלית, ומתאהב בה "מעולם לא האמנתי באהבה ממבט ראשון; ולפתע-מה פשר ההרגשה שירדה עליי ושראיתי לראשונה את דלית". לימים מתחתן שחר עם דלית, ונולד להם בן בשם גל.
במשך כל תקופת פעילותו של שחר בארץ, שחר לא מפסיק לשלוח מכתבים רבים לאביו אך אביו מסרב להחזיר לו במענה. לאחר שגל נולד שולח שחר מכתב לאביו ומודיע לו שיש לו נכד חדש ומספר לו על דלית אשתו. הפעם אביו מחזיר לו מענה ומודיע לו שהוא יבוא לביקור בארץ.

השוואה בין העלילה למציאות

שמו של גיבור הספר הוא טבול, ומוצאו ממרוקו ולא מאלג'יריה (בניגוד לסלע שעליו מבוסס הסיפור). עומר שילבה בספר את הגרסה כאילו סלע הצליח להגיע לשייטת בדרך לא פורמלית, בעזרת קשרים עם חבר שהתקבל לשייטת, ברמז לאיתן ליפשיץ, חברו האמיתי של סלע.
חלקו האחרון של הספר, המתאר את הגיבור טבול (או שחר, לאחר ששינה את שמו) בפשיטה על אלכסנדריה במהלך מלחמת ששת הימים הוא בדוי; סלע לא השתתף בפעולה זו. מי שהשתתף בפעולה ונפל בשבי היה ידידו של סלע, רס"ן איתן ליפשיץ, שסייע לו בשעתו להתקבל לשייטת 13. גם פרטי הפעולה בדויים: בספר מתואר כיצד הלוחמים מצליחים לחמוק משבי ולשוב לישראל, ואילו במציאות נפלו הלוחמים בשבי.

ציטוטים נבחרים

"לא האמנתי למראה עיניי כשאחזתי את מברק הברכה שהגיע ממנו, ובו ידיעה כי הוא מתכונן לבוא ביקור".
"'שחר' "אז מה לרשום? שאלה החיילת...מה את דעתך על השם שחר?...שחר הוא שם יפה מאוד, אמרה מיד ורשמה. נעים להכיר אותך, שחר, שמי ניצה"

ביקורות על הספר

רוב הביקורות על הספר הן ביקורות של אנשים פרטים ומהן עולה שרוב הקוראים אהבו את הספר מאוד, אוהבים ומעריכים את דבורה עומר ואת האופן שבו היא כותבת. הקוראים אהבו את דמותו של טבול והצליחו להתחבר אליו, אל הקשיים שלו ואל הצלחתו להקים בית בישראל אחרי שהשלים עם אביו.
הדוב פדינגטון (סרט)

תקציר עלילת הסרט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  וכן חסר פרטים על דמות הנבל בסרט.
דוב צעיר שנולד בפרו מגיע ללונדון על גבי ספינה. הדוב המוזר עוטה מעיל כחול וכובע אדום, שניהם מצמר ולצווארו הפתק "נא לטפל יפה בדוב הזה". כשהוא מוצא את עצמו לבדו בתחנת הרכבת פדינגטון, הוא מתחיל להבין כי חיי העיר הם לא מה שהוא חשב שהם. זאת, עד שהוא פוגש במר וגברת בראון בתחנת הרכבת והם מחליטים לקרוא לו על שם התחנה בה מצאו אותו. משפחת בראון מתאהבת בדוב ומחליטה שישהה בביתם לצמיתות והוא הופך לחברם טוב של ילדיהם ג'ודי וג'ונתן, ולחלק מן המשפחה. הדוב מתגלה כחכם, שובה לב ובעל חוש צדק מפותח, אך גם נוטה לשובבנות והוא נקלע להרפתקאות שונות ומוזרות.

הפקה

פיתוח הסרט יצא לדרך בשנת 2007 כאשר מפיק סרטי "הארי פוטר", דייוויד היימן הוכרז כמפיק הסרט בעוד האמיש מק'קול החל בכתיבת התסריט. אך ההפקה יצאה לדרך באופן ממשי רק בשנת 2013 כאשר החלו הצילומים בלונדון והוכרז על ליהוקו של קולין פירת' לתפקיד הדוב פדינגטון.
ב-13 בספטמבר 2013 החלו הצילומים, ובסיוע טכנולוגיית לכידת תנועה והוספת אפקטים ממוחשבים נוצר הדוב פדינגטון הקולנועי. ביוני 2014 קולין פירת' ויתר על דיבוב קולו של הדוב, לאחר שבאולפני ההפקה הוחלט כי קולו אינו מתאים לדמות וביולי 2014 הצטרף בן וישו להפקה כמחליפו של פירת'.
הסרט יצא לאקרנים בנובמבר 2014 בארצות והברית ובמרץ 2015 בישראל.

סרט המשך

באוקטובר 2016 הוכרז על סרט ההמשך "הדוב פדינגטון 2" שיצא ב-10 בנובמבר 2017.
העתקה חלקה פורמלית

במתמטיקה, ובמיוחד באלגברה קומוטטיבית ובגאומטריה אלגברית, הומומורפיזם  בין שני חוגים קומוטטיביים נקרא חלק פורמלית (בצרפתית Formellement lisse) אם הוא מקיים את תנאי ההרמה האינפיניטסימלית הבא:
נניח כי לB יש מבנה של A-אלגברה על ידי ההעתקה f. בהינתן A-אלגברה קומוטטיבית C, יחד עם אידיאל נילפוטנטי , ניתן להרים כל העתקה של A-אלגבראות  להעתקה של A-אלגבראות . אם ההרמה היא יחידה אז ההעתקה היא העתקה אטל פורמלית. כל העתקה חלקה היא חלקה פורמלית. העתקה חלקה פורמלית היא חלקה אם ורק אם היא מוצגת סופית.
העתקות חלקות פורמלית הוגדרו ונחקרו לראשונה על ידי אלכסנדר גרותנדיק בספרו EGA, בכרך הרביעי. בין היתר הוכיח גרותנדיק כי העתקה חלקה פורמלית בין חוגים נתריים היא בהכרח שטוחה

לקריאה נוספת

* Grothendieck, Alexandre; Dieudonné, Jean (1964). "Éléments de géométrie algébrique (rédigés avec la collaboration de Jean Dieudonné) : IV. Étude locale des schémas et des morphismes de schémas, Première partie". Publications Mathématiques de l'IHÉS 20: 5–259.
פיצה פצה

"פיצה פצה" היא פיצריה ותיקה בתל אביב, שהתפרסמה בזכות היותה אחד העסקים הראשונים בארץ שהעסיק עובדים בעלי מוגבלויות בולטות לעין.
הפיצריה הוקמה על ידי סוזאנה ושלומי סלומון, שלמדו בישול באיטליה והקימו מאוחר יותר גם את המסעדה "Amore Mio" הסמוכה. "פיצה פצה" היא אחת המסעדות הוותיקות במרכז רחוב אבן גבירול, שהתפתח מאז שנות ה-90 כמרכז תוסס של מסעדות רבות. בתחילת שנות ה-90 פנו אליהם במקרה נציגי פרויקט "תעסוקה בדרך אחרת" של אקים, הפועלים לשלב אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית בעבודות שונות, בעקבות מודעת דרושים כללית שפרסמו.
תחילה העסיקה הפיצריה צעירה אחת עם מוגבלות שכלית התפתחותית בשטיפת כלים, אולם לאחר מספר שבועות החליטו לאפשר לה גם למלצר. עם הזמן לקוחות שמצאו עניין במסעדה בה מועסקים בעלי מוגבלות חזרו אליה, גם מסיבה זו. צוות המלצרים המוגבלים גדל עם הזמן, והפיצריה הפכה לשם דבר.
בעלי המסעדה זכו לאות "בזכות" מטעם אקים, והמסעדה ממשיכה להעסיק מלצרים עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
שרה הירש

שרה הירש, בתו של רש"ר הירש, הייתה סופרת.
כתבה את הרומן "יאקובינה" ב-1897. תורגם על ידי בלומה ביינאשווייץ ונקרא בעברית "בת רוחמה"; תרגומו פורסם בכתב העת הגרמני "דר יזראליט".
La France périphérique

התזה של צרפת הפריפריאלית

בספרו הצביע גילווי על הפער החמור בין "שתי צרפת", מחד - צרפת המטרופוליטנית, כלומר זו של הערים הגדולות, פריז, ליון, מרסיי וטולוז, בהן מתגוררת קצת פחות ממחצית האוכולסיה ומנגד - צרפת הפריפריאלית, כלומר עיירות קטנות וערים קטנות ובינוניות בהן מתגוררת מעט יותר מן המחצית השנייה של האוכלוסייה. בעוד החיים בערים הגדולות מאופיינים בנגישות גבוהה לשירותי חינוך, בריאות ורווחה, מן הטובים בעולם, ברמה גבוהה יחסית של תעסוקה (אחוז אבטלה נמוך יחסית) ובתחבורה ציבורית מעולה; הרי שמחוצה להן מתקיימת מציאות שונה לחלוטין בה אחוז האבטלה גבוה ביותר (עד כדי 40%), מתקיימת הגירה שלילית לכיוון המטרופוליטנים המרוקנת את הערים והעיירות (חלקן עתיקות ביותר) מתושביהן בעלי היכולת, הנגישות לשירותי בריאות, חינוך ורווחה נמוכה ורמתם ירודה ומעל הכל - אין שירותי תחבורה ציבורית יעילים. עובדה אחרונה זו מחייבת משק בית בפריפריה להחזיק רכב פרטי אחד לפחות כצורך חיוני (בשל האבטלה, רבים נוסעים שעה ויותר מביתם על מנת לעבוד בעיר אחרת), זאת בעוד שבערים הגדולות אין צורך ברכב פרטי וגם אם כן הרי שלרוב מדובר ברכב חשמלי עירוני קטן.
בנוסף לפערים אלה, הגורמים לכך שהמחייה בפריפריה יקרה יותר ובטוחה פחות מהמצב בערים הגדולות, הרי שגם סדר היום האזרחי שונה. לדברי גילווי, בעוד שב"צרפת המטרופוליטנית" מתהדרים באידאולוגיה פרוגרסיבית "שבעה" (המופנה לאלה שביטחונם הכלכלי מובטח) של הכרה במיעוטים ופליטים, זכויות להט"ב וסביבתנות, קשיי המחייה בפריפריה אינם מאפשרים התחברות לערכים אלה.
בעוד המטרופולינים נהנים מן הגלובליזציה של סחורות וכוח אדם, הרי שהפריפריה אינה נהנית מפירות הגלובליזציה, אך נאלצת לסבול את חולייה כגון אבדן הזהות והפניית העורף לתוצרת מקומית לטובת תוצרת חוץ זולה. חלק מה"פריפריאלים" נופלים לפיכך למלכודת של שנאת זרים וגזענות, כאשר הם רואים כי מהגר או פליט החי בפרברי פריז נהנה מתעסוקה וממערכות בריאות, רווחה וחינוך נגישות, זולות וטובות יותר מאלו של "צרפתי שורשי" החי באלבי או לה רושל, למשל.

ביקורת

הביקורת העיקרית המופנית אל גילווי היא שהוא מציג תאוריה של נאו-קונסרבטיזם, המבטלת את ערכם של ערכים כגון סביבתנות וזכויות להט"ב ומגדירם כ"ערכים לעשירים", בעוד הם נוגעים לכלל האוכלוסייה וחיוניים לטובתה. יש גם המאשימים אותו במתן מצע אידאולוגי לשנאת הזרים של מפלגת האיחוד הלאומי של מרין לה פן. בנוסף, נמתחה על התזה ביקורת כגסה, לא מדעית ומדויקת מספיק, שטחית ופשטנית.
הקהילה המדעית

המונח הקהילה המדעית מתייחס לכלל המדענים המקיימים ביניהם פעילות גומלין. הקהילה המדעית מחולקת באופן טבעי לתת קהילות בהתאם לנושאי המחקר. תכליתה של הקהילה לאפשר דיון, שיתוף מידע והפריה הדדית, המסייעים לייעול שיטות מחקר ושיפור הישגי מחקר.
ההשתייכות לקהילה המדעית היא תולדה של השכלה, מעמד תעסוקתי, או השתייכות למוסד אקדמי. המעמד בתוך הקהילה מושפע בעיקר ממספר ואיכות הפרסומים (מאמרים וספרים) של המדען, אם כי ממחקרים סוציולוגיים שבוצעו בקרב קהילות מדעיות עולה כי מין, גזע, או מעמד חברתי עלולים להשפיע על הקבלה לקהילה.
חברי אותה קהילה מדעית אינם בהכרח שותפים לצוות מחקר. התקשורת בין המדענים מבוססת בעיקרה על הפצת עבודות מחקר באמצעות פרסום מאמרים בכתבי עת בתחומי המחקר השונים, או על ידי השתתפות בכנסים בהם מוצגים מחקרים ורעיונות חדשים.
אחוזת דאונטון (סרט)

הפקה

עלילת הסרט ממשיכה את עלילת סדרת הטלוויזיה שהסתיימה בדצמבר 2015 לאחר שידור 52 פרקים. באפריל 2016, פורסם לראשונה שנשקלת האפשרות של הפקת סרט קולנוע לדאונטון אבי. התסריט לסרט הופץ לצוות השחקנים המקורי בתחילת 2017.
ב-13 ביולי 2018 המפיקים אישרו לראשונה שהם עובדים על הפקת סרט קולנוע באורך מלא.
הצילומים לסרט החלו בלונדון בסוף אוגוסט. הצילומים הסתיימו בנובמבר 2018.

צוות השחקנים

צוות השחקנים המקורי, בהם יו בונוויל, אליזבת מקגוברן, מישל דוקירי, לורה קרמייקל ומגי סמית' יגלמו בסרט את דמויותיהם מהסדרה.
בהודעה שפורסמה באוגוסט צוין כי השחקנים החדשים אימלדה סטאונטון, ג'רלדין ג'יימס, טופנס מידלטון, סיימון ג'ונס, דייוויד הייג, קייט פיליפס וסטיבן קמפבל מור יקחו חלק בצוות השחקנים הראשי של הסרט. בספטמבר אושר שג'ים קרטר, ברנדן קויל, קווין דויל, הארי האדן-פאטון, רוב ג'יימס-קולייר, אלן ליץ', פיליס לוגן, סופי מקשרה, לסלי ניקול ופנלופה ווילטון יגלמו גם הם את דמויותיהם מהסדרה.
זאור קלואב

ביוגרפיה

זאור קלואב נולד בשנת 1931 בטביליסי, בירת גאורגיה הסובייטית; קבוצת הבוגרים הראשונה שבה שיחק הייתה ספרטק טביליסי; הוא הופיע במדיה בשנים 1952-1950, שבמהלכן שיחק ב-26 משחקים והבקיע 13 שערים.
בשנת 1953 קלואב עבר לקבוצת דינמו טביליסי; באותה עונה הוא זכה עם קבוצתו החדשה במדליית כסף על סגנות אליפות ברית המועצות; אחרי 67 הופעות במדיה והבקעת 23 שערים לזכותה, בשנת 1957 הוא עזב ללוקומוטיב מוסקבה; בסוף אותה עונה, קלואב זכה עם קבוצתו החדשה בגביע ברית המועצות. קלואב נשאר בקבוצה הרוסית עד סוף עונת 1958; בסך הכול, הוא שיחק במדי "לוקומוטיב" ב-21 משחקים והבקיע שבעה שערים לזכותה.
בשנת 1959 קלואב חזר לשחק בדינמו טביליסי; באותה שנה הוא הפך למלך השערים של ליגת העל הסובייטית, וגם הוכר כחלוץ המרכזי השני בטיבו של עונת האליפות (נכלל ברשימת 33 מצטייני העונה כסגן ראשון של החלוץ המרכזי שבין 11 המצטיינים); בשנת 1959 קלואב גם זכה עם קבוצתו במדליית ארד על מקום שלישי באליפות ברית המועצות והוזמן לנבחרת האולימפית של ברית המועצות, שבמדיה ערך שלוש הופעות.
בשנת 1960 קלואב צורף לנבחרת ברית המועצות לקראת השתתפותה באליפות אירופה הראשונה; הוא לא שותף במשחקי הטורניר, אך זכה בתואר אליפות אירופה יחד עם הנבחרת הסובייטית; באותה שנה הוא המשיך להיות המבקיע המוביל בדינמו טביליסי והוכתר שנית כמלך השערים של ליגת העל הסובייטית (קלואב הצטיין במיוחד בנגיחת כדורים לרשת).
בשנת 1962 קלואב זכה במדליית הארד השנייה שלו עם דינמו טביליסי - על מקום שלישי באליפות ברית המועצות; בשנת 1963 הוא זכה בתואר "אמן ספורט נכבד של ברית המועצות".
בשנת 1964 קלואב זכה עם דינמו טביליסי באליפות ברית המועצות הראשונה שלה; בסוף אותה עונה הוא סיים את קריירת המשחק שלו.
מאז חזרתו לדינמו טביליסי בשנת 1959 ועד פרישתו בשנת 1964, קלואב שיחק במדי הקבוצה ב-138 משחקים והבקיע 75 שערים לזכותה; בסיכום שתי תקופות המשחק שלו בקבוצה, הוא הופיע במדיה ב-205 משחקים והבקיע לזכותה 98 שערים (תוצאותיהם של שלושה מאותם 205 משחקים בוטלו בדיעבד, כך שרשמית, קלואב שיחק במדי דינמו טביליסי ב-202 משחקים והבקיע 96 שערים לזכותה).
בשנת 1996 קלואב זכה בעיטור הכבוד של גאורגיה.
זאור קלואב מת בשנת 1997 בטביליסי; נכון לשנת 2014, הוא ניצב במקום ה-24 במועדון המבקיעים של גריגורי פדוטוב, עם 139 שערים (המועדון הלא-רשמי מהווה רשימת דירוג של כדורגלנים סובייטים ורוסים, שהבקיעו 100 שערים ויותר במשחקים רשמיים בכול המסגרות).