google/wiki40b huggingface dataset:
מפקדת קצין בטיחות ראשי ומבק"א יבשה

מפקדת קצין בטיחות ראשי (מקבט"ר) ומחלקת בטיחות ובקרת איכות (מבק״א) של זרוע היבשה היא הסמכות הצבאית המקצועית המובילה לתחום ניהול הבטיחות בצה"ל ויחידותיו ובתחומי הבטיחות בפעילות יבשתית - נשק אישי ואמל"ח, אימונים ופעילות מבצעית, בטיחות באש, בטיחות בעבודה ובטיחות בדרכים. המחלקה מהווה את גוף הבטיחות המרכזי בצה"ל ובראשה עומד אל"ם אוריה חצרוני המשמש כקצין בטיחות ראשי של צה"ל.

רקע

המחלקה הוקמה ב-1992 כחלק מהמלצות וועדת לפידות ולאחר אירועי תאונות אימונים קשות בצה"ל, בניהם אסונות צאלים א' ו - ב', וכללה שני ענפים: ענף העוסק בבטיחות ובקרה של תחומי האימונים בצה"ל והכשרת מפקדי היחידות לבטיחות, וענף חקירות ללמידה והפקת לקחים מתחקירי תאונות בצה"ל.
באוגוסט 2004 הועבר למחלקה ענף בטיחות בדרכים ממחלקת הבטיחות המטכ"לית וב-2016 הוקם ענף בטיחות בעבודה ואש על בסיס מנהל הבטיחות של אט"ל ומדור בטיחות באש ממקל"ר. במהלך 2016, הוחלט על הפיכת מבק"א יבשה למפקדת בטיחות ראשית של צה"ל ואת ראש מבק"א יבשה כקצין הבטיחות הראשי של צה"ל (קבט"ר) אשר ישמש כסמכות מטכ"לית ויועץ לרמטכ"ל במינוי שנכנס לתוקפו באוגוסט 2017. ביולי 2018 הושק בטקס מערך הבטיחות החדש של צה"ל.

יעוד

ייעוד המחלקה הנו מניעת תאונות ונפגעים ביבשה ובצה"ל.
מבק״א יבשה מובילה כמפקדה ראשית לבטיחות בצה"ל ומנחה את יחידות צה"ל על אופן ניהול הבטיחות ביחידות ע״י העלאת המודעות והרמה המקצועית של מפקדי וחיילי צה״ל בסדיר ובמילואים בתחום ניהול הסיכונים הבטיחותי, באמצעות קורסים, הדרכות, השתלמויות מקצועיות ושימוש במערכות בטיחות מתקדמות. האתגר הייחודי של המחלקה הנו מניעת נפגעים תוך מתן מענה לצורכי הכשירות המבצעית הנדרשת מהיחידות בהכנת הכוח ובהפעלתו ומתוך הדגשת מציאת פתרונות בטיחותיים רלוונטיים לסביבת הפעולה של צה"ל.

סמכויות מקצועיות

מבק"א יבשה משמשת כסמכות מקצועית במאפייני הפעילות בשירות; שגרה, אימונים ופעילות מבצעית וכן בתחום הבטיחות בחופשה. המאפיינים התחומיים בהם מבק"א משמשת כסמכות בטיחותית הם; דרכים, נשק אישי ומטווחים, תרגילים יבשתיים ואימוני אש, עבודה וגובה, בטיחות באש ובחומרים מסוכנים ועוד. בנוסף, מבק״א פועלת בחירום לצמצום הנפגעים מאירועי בטיחות בזמן לחימה ומלחמה, כתוצאה מסיכונים שאינם נובעים מאויב כגון ירי-דו צדדי, היפגעות מהפעלת אמל"ח כוחותינו ועוד.
תמונת טוביה גרוסמן

תמונתו של טוביה גרוסמן היא צילום עיתונות מה-29 בספטמבר 2000 המתעד את טוביה גרוסמן, תלמיד ישיבה יהודי אמריקאי, המדמם לאחר שהותקף על ידי פלסטינים ומולו שוטר ישראלי מניף אלה בניסיון להרתיע את התוקפים הפלסטינים. התצלום הופץ על ידי סוכנות הידיעות AP, עם מידע מוטעה לפיו הפצוע הוא פלסטיני בהר הבית, וכך פורסם התצלום במספר כלי תקשורת, בהם העיתונים וול סטריט ג'ורנל וניו יורק טיימס. סוכנות הידיעות AP הודתה בשגיאה ופעלה לתיקון הכיתוב המוטעה יחד עם רוב העיתונים שהדפיסו את התצלום.

ההתקפה

ב-29 בספטמבר 2000, ערב ראש השנה, נסע גרוסמן, יהודי אמריקאי תושב שיקגו, תלמיד בישיבת בית ישראל בשכונת נווה יעקב הירושלמית, עם שני חברים במונית שעברה דרך השכונה הערבית ואדי אל-ג'וז. תקופה זו הייתה ראשית  האינתיפאדה השנייה במהלכה היו עימותים רבים בין מתפרעים פלסטינים לאנשי כוחות הביטחון הישראליים. מספר ערבים הקיפו את המונית, ניפצו את שמשותיה וגררו את גרוסמן ושני חבריו החוצה, בעודם מכים אותם. גרוסמן נדקר ברגלו וסלעים הוטחו בראשו, אך הוא הצליח לנוס אל תחנת דלק סמוכה, ושוטר משמר הגבול ישראלי שהיה סמוך למקום הגן עליו מפני ההמון. חמש שנים לאחר מכן עלה ארצה.

הסיקור החדשותי

צלמים עצמאיים ששהו בסמוך לאזור צילמו את השוטר מנופף באלה ומגן על גרוסמן, בעוד זה זב דם. התמונה פורסמה לאחר מכן בכלי תקשורת שונים ברחבי העולם עם ביאור מטעה, לפיו גרוסמן הפצוע הוא פלסטיני. בחלק מהמקרים אף נטען כי האירוע המתועד בתצלום התרחש בהר הבית.
אביו של גרוסמן, ששהה בארצות הברית, זיהה את בנו בתצלום ומיהר לשלוח מכתב בדרישה לתיקון לניו יורק טיימס. העיתון פרסם התנצלות ותיקון כי מדובר ב"סטודנט אמריקאי בישראל, ולא בפלסטיני לא-מזוהה" והמיקום תוקן לעיר העתיקה. שלושה ימים לאחר מכן פורסם מאמר מפורט, שבו הוסבר כי גרוסמן הוא יהודי שנפצע בהתפרעות פלסטינים וכי השוטר ניסה לגונן עליו, וכן תוארו הנסיבות שגרמו לפרסום השגוי. באתר האינטרנט של "ניו יורק טיימס" הוצמדו הודעות על הטעות גם לידיעה המקורית, שבה הופיעה התמונה השגויה.
לפי ארגון FAIR ‏(Fairness & Accuracy In Reporting), לעורך סוכנות הידיעות AP שנמצא בירושלים ניתן מידע מעורפל מהצלם שצילם את התמונה ובטעות זיהה את האדם הפצוע כפלסטיני שנפגע בהתפרעויות אותו היום. לדברי סת אקרמן מ-FAIR, שבעה מתוך שמונה עיתונים בארצות הברית הציגו את התמונה יחד עם הכיתוב המטעה המקורי. סוכנות הידיעות AP הודתה בשגיאה ופעלה לתיקון הכיתוב המוטעה יחד עם רוב העיתונים שהדפיסו את התצלום.

תגובות בעקבות הסיקור

התמונה נתפסה על ידי פרשנים מסוימים כהוכחה לדיווחים המוטים נגד ישראל, או לחלופין בעד הפלסטינים, תוך כדי סילוף האמת ובניסיון להשפיע על דעת הקהל. בעקבות הפרסום והתיקונים פורסמו מאמרים ומכתבים למערכת בנושא.
בעקבות האירוע נוסד ארגון Honest Reporting, אחד הארגונים הבולטים בביקורת התקשורת ובדיווח על סילופים ודיווחים מוטעים ומוטים שנעשים כנגד ישראל.
באפריל 2002 הורה בית-המשפט המחוזי בפריז לעיתון הצרפתי "ליברסיון" ולסוכנות הידיעות AP לשלם 4,500 אירו לגרוסמן כפיצוי על הנזק שהתיאור השגוי גרם לו.

שימוש חוזר

על אף התיקונים לתיאור התמונה עדיין נעשה בה כמה פעמים שימוש חוזר תוך ציון הפרטים השגויים, קרי זיהויו של גרוסמן כפלסטיני. בין השאר עשו שימוש בתמונה אתרי אינטרנט מוסלמיים או ערביים, וכן נעשה בתמונה שימוש בקמפיין נגד חברת קוקה-קולה, בטענה כי זו תומכת בישראל.
אסקס

היסטוריה

מקורו של שם המחוז נמצא בתקופה האנגלו-סקסונית בימי הביניים המוקדמים. האנגלוסקסיים פלשו לאנגליה בשנת 527 והתיישבו באזור דרום-מזרח אנגליה. בשטח המחוז נמצאת העיר קולצ'סטר, אשר נחשבת לאחת הערים העתיקות בבריטניה. לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה אסקס הפך למחוז.
במהלך ימי הביניים שטח המחוז יועד ליעור, אך תוכניות אלו צומצמו במהלך השנים.

כלכלה

התעשייה המקומית נמצאת בעיקר בדרום המחוז סמוך לשפך נהר התמזה ולנמל טילברי, כשרוב המחוז הוא חקלאי. באסקס נמצא המטה הארצי של חברת ייצור הרכבים פורד. ישנן גם כמספר חברות ביטוח הפועלות במחוז. מזרח אסקס נחשב לאחד מהאזורים העניים ביותר בדרום מזרח המדינה. באזור זה אחוז האבטלה עומד על כ-44%. בניגוד לכך, צפון ומערב אסקס נחשבים לעשירים ומבוססים, עם מעמד ביניים רחב. במחוז ישנן שתיים מתוך 20 הערים האמידות בבריטניה.
נמל התעופה הבינלאומי אוסטאפייבו

תיאור

שדה התעופה שייך למשרד ההגנה הרוסי ומופעל במשותף עם גזפרום אוויה. זהו ביתם של חברת גזפרום אוויה וחברת המטען Shar ink. המטפל המורשה היחיד הוא חברת Aviapartner LLC.
שדה התעופה נפתח לטיסות בינלאומיות בשנת 2007 ועומד בסטנדרטים המודרניים של ארגון בטיחות ושירותים של טיסות בינלאומיות ופנימיות.
אוסטאפייבו מופעל כשדה תעופה בינלאומי עסקי, המוכן לספק שירותים בנושאי טיפול בשירותי קרקע למטוסים, חניה, תדלוק, קייטרינג, העברה ואירוח לצוות, סיוע במכס, מתן מידע אווירונאטי ותמיכה ארגונית, כולל ניווט ותמיכה למטוסים זרים שטסים בפדרציה הרוסית.
בשטחו של אוסטאפייבו ממוקמים מרכזי תחזוקה מוסמכים עבור מטוסי עסקים (מאושרים על ידי Dassault Aviation) ומסוק EC-120B Colibri. במתחם שדה התעופה 26 חניוני מטוסים פתוחים, 12 מהם נמצאים במרחק הליכה מהטרמינל. ישנם שני מתחמי האנגר מחוממים לארבעה מטוסים. המקומות בהאנגרים מצוידים בכל הציוד הנדרש, כולל סורגי גרירה זמינים. ניתן לקבל שירותים בנושא ניקוי מטוסים ומסוף הנוסעים של שדה התעופה יכול לטפל בעד 70 נוסעים לשעה בקווים טיסות פנים ו-40 נוסעים לשעה בטיסות בינלאומיות.
כדי להקל על התקשורת התחבורתית עם מוסקבה, שיפוץ כביש הגישה נמצא בעיצומו.
מוזיאון איי פוקלנד

מוזיאון איי פוקלנד (באנגלית: Falkland Islands Museum) הוא מוזיאון הממוקם באתר המספנות ההיסטורי שבעיר סטנלי, בירת איי פוקלנד, בדרום האוקיינוס האטלנטי .
המוזיאון מנוהל על ידי קרן מוזיאון איי פוקלנד והקרן הלאומית (the Falkland Islands Museum and National Trust).
המוזיאון מציג את ההיסטוריה של ההתיישבות באיים, ואת החי והצומח של איי פוקלנד, וכן המוזיאון מטפל בשימור והגנה על מבנים בעלי חשיבות ארכאולוגית והיסטורית באיי פוקלנד.
במוזיאון למעלה מ-5,000 מוצגים, ובהם תצלומים, סרטים, אפמרה, וכן הקלטות של עדויות חיות של תושבי האיים.
המוזיאון הוא אחד מאתרי התיירות המרכזיים של העיר סטנלי.

היסטוריה

הרעיון להקים מוזיאון באיים, הועלה בראשית המאה ה-20 על ידי הגברת אולארדייץ', רעייתו של מושל איי פוקלנד סר ויליאם לאמונד אולארדיץ'.
אולארדייץ' הציעה לאסוף מוצגים הנוגעים להיסטוריה של האיים. ב-9 בנובמבר 1909 נחנך המוזיאון הראשון על ידי מושל האי.
אוסף המוצגים הוצג בבית הספר היסודי הישן של האיים, והציג ממצאים שונים (חלקם ללא קשר לאיים), ובהם אוסף של ביצי ציפורים מקומיות, וכן אבנים שהתגלו בקיבות בעלי חיים ימיים, ומאובנים. המוזיאון היה פתוח לשעתיים, בימים בהם הגיעה אוניית הדואר לאיים.
לאחר מספר שנים עבר המוזיאון לקומה התחתונה של בית העירייה, ובהיותו שם נוספו ממצאים רבים העוסקים בטבע של האיים, ואולם כל המוצגים נשרפו עת שהמבנה עלה באש ב-16 באפריל 1944.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 קבוצת מתנדבים פתחה את המוזיאון מחדש בחדר האחורי של אולם הספורט של העיר סטנלי. האוסף גדל עד שצר המקום להכילו, וחברת איי פוקלנד הציעה שני חדרים עבור המוזיאון בבניין החברה.
במהלך מלחמת פוקלנד, אוסף המוזיאון נארז ואוכסן על מנת להגן עליו.
הוחלט לפתוח את המוזיאון מחדש בשנת 1987. מאחר שאזור המספנות שבו רצו לפתוח את המוזיאון להא היה מוכן לכך, הוחלט לפתוח את המוזיאון ב-"בית בריטניה" שהיה זמין באותה עת. בית בריטניה היה מבנה טרומי שהובא מברזיל בשנת 1981 עבור חברת תעופה ארגנטינאית (Argentine airline L.A.D.E.) - והורכב עבור חברת תעופה זו בשדה התעופה של סטנלי. לאחר תום מלחמת פוקלנד שונה שמו של המבנה, והוא שימש את מפקדי חיל האוויר הבריטי ששהו בסטנלי, עד שהכוחות הצבאיים האלה הועברו בשנת 1985 לשדה התעופה הר פלזנט והמבנה התפנה.
המוזיאון נפתח רשמית ב -13 בפברואר 1989 ב"בניין בריטניה" על ידי מושל איי פוקלנד לשעבר, סר רקס האנט.
במשך מספר שנים גויסו כספים, והמבנה הנוכחי, בשטח המספנה ההיסטורית נפתח בשנת 2014.
במבנה החדש נפתח חדר ובו תצוגות אינטראקטיביות המציגות את מלחמת פוקלנד, וכן תצוגות חדשות המציגות את ההיסטוריה הימית של האיים. בשנת 2010 קיבל המוזיאון את אוסף הבולים הלאומי של איי פוקלנד.
דורי מדיה דרסט

דורי מדיה דרסט הפקות היא חברת יזמות, פיתוח והפקות טלוויזיה, שנוהלה על ידי מפיק הטלוויזיה דני פארן. החברה פועלת מ-1999, וממוקמת בקריית התקשורת נווה אילן.
דרסט-הפקות היא חברת ההפקות הישראלית הראשונה שהביאה את ז'אנר הטלנובלות לתעשיית הטלוויזיה הישראלית. החברה יוצרת תוכן מקורי וכן מפיקה מחדש פורמטים בינלאומיים של טלנובלות. דרסט הפקות מפיצה את הפורמטים שלה בעולם באמצעות זרוע ההפצה של דורי מדיה, דורי-מדיה דיסטריביושן.
בשנת 2007 הודיעה דורי מדיה גרופ כי הגיעה להסכמה עם דניאל פארן, המנכ"ל ובעל המניות היחיד של פארן הפקות בע"מ, על רכישת 75% ממניות החברה בסכום כולל של 1.6 מיליון דולר.
המכון לארכאולוגיה (אוניברסיטת תל אביב)

המכון לארכאולוגיה על שם סוניה ומרקו נדלר באוניברסיטת תל אביב ממוקם בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. המכון הוקם בשנת 1966 על ידי פרופסור יוחנן אהרוני. כיום משמש המכון את החוקרים, עמיתי המחקר ותלמידי המחקר מהחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב. המכון מתמקד במגוון גדול של תחומים ותקופות; החל מן התקופות הפרהיסטוריות, דרך המקראיות, התקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית וכלה בימי הביניים.
במסגרת מחקרי המכון מתקיימים בכל שנה מספר רב של חפירות וסקרים ארכאולוגיים. בין אלה ניתן לציין את החפירות במערת קסם, נחל זהורה, תל בית שמש, תל מגידו, תל בית ירח, יבנה ים, אפולוניה-ארשף ועוד.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20, עורך המכון חפירות הצלה מגוונות בכל רחבי הארץ באמצעות המכון ישראלי לארכאולוגיה. אלה חפירות חוזיות. עם סיום החפירות, משוחרר בדרך כלל השטח בידי רשות העתיקות להמשך פיתוחו בידי היזם.

פרסומי המכון

המכון מפעיל את מערכת ההוצאה לאור על שם אמרי וקלייר יאס המפיקה סדרות של פרסומים קבועים בארכאולוגיה ובהם סדרת מונוגרפיות, פרסומי חפירות הצלה וכתב העת המדעי Tel Aviv.
שון באק

ביוגרפיה

באק נולד באינדיאנפוליס שבאינדיאנה. אביו אדוארד שירת במשך 30 שנה כקצין בצי וכך גם סבו. ב-1983 סיים תואר ראשון בפיזיקה ובאוקיינוגרפיה מהאקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לצי. 
ב-1985 סיים הכשרה כאיש צוות מטוסי סיור לוקהיד P-3 אוריון. שירת בטייסת הסיור 40 של הצי במשך שלוש שנים ולאחר מכן כראש מדור ביחידת הניסויים של הצי. שימש קצין חילוץ ושיגור מטוסים בנושאת המטוסים "תאודור רוזוולט" ובטייסת 26 של הצי. שימש קצין שיבוץ בנושאות מטוסים באגף כוח אדם של הצי ושירת במחלקת מבצעי הסיור באגף המבצעים של המטות המשולבים. 
ממרץ 2001 עד אפריל 2003 פיקד על טייסת הסיור 26. בתפקידיו הבאים שירת באגף הדרישות במטה הצי ובמשרד הסיור הלאומי. במאי 2006 מונה למפקד כנף הסיור 11. ביוני 2008 מונה לסגן ראש אגף תכנון בפיקוד הכוחות השלובים (הפיקוד האטלנטי). ביוני 2010 מונה למפקד כוחות הפטרול והסיור של הצי החמישי והצי השביעי של ארצות הברית. ביולי 2010 מונה למפקד הכוחות האווירים הקדמיים של הצי. באפריל 2012 מונה למפקד כוחות הסיור והפטרול של הצי. ביוני 2013 מונה לראש משרד "אנשי הצי במאה ה-21" ובמקביל שימש קצין למניעת תקיפות מיניות בצי. באוגוסט 2014 קודם לדרגת אדמירל משנה (גבוה) ומונה לראש מטה אגף התכנון של המטות המשולבים. 
באוגוסט 2016 מונה למפקד הצי הרביעי והכוחות הימיים בגזרת פיקוד דרום של ארצות הברית.
ביולי 2019 מונה לנשיא האקדמיה הימית של ארצות הברית.
באק בוגר מכללת המלחמה של הצי ובעל תואר שני במדיניות ביטחון מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
ברדיוב

אטימולוגיה

מקור שמה של העיר במילה ההונגרית "bárd" המציינת מידת שטח שאדם בודד יכול לכרות ביום בודד. משמעות התוספת "fa" בשמה של העיר בהונגרית היא "עץ".

גאוגרפיה

העיר שוכנת בגובה של 277 מטר מעל פני הים בחלקם המזרחי של הרי הבֶסקידים הנמוכים, על הגדה הימנית של  הנהר טופלה. היא ממוקמת באזור השאריש העליון (Šariš) שבמחוז פרשוב, צפונית לעיר המחוז בשם זה. עיירת המרחצאות ברדיובסקה קופל'ה (Bardejovske Kupele) היא פרבר של ברדיוב. חלקה העתיק של העיר נמצא במזרחה, ובמרכזו הכיכר המרכזית המוארכת שאורכה 250 מטר ורוחבה 50 מטר. באמצעה של הכיכר ניצב בית העירייה ההיסטורי של העיר ובצפונה כנסיית אגידיוס הקדוש.

היסטוריה

האיזכור המוקדם ביותר של העיר הוא משנת 1241 במסמכי מנזר איאפייב (Ipatyiev) וב-1247 נזכר אזור העיר בשם "Terra Bartfa".
בסוף המאה ה-13 ובתחילת המאה ה-14 הגיעו מתיישבים משלזיה והתיישבו במקום ששכן על ציר תחבורה מרכזי. ב-1320 הוענקו להם זכויות נרחבות אשר האיצו את תהליך התפתחותו של הכפר לעיר. העיר זכתה ב-1352 בזכות לקיים יריד בן שמונה ימים ולמשתתפים בו הובטחה חירות. בשלב זה העיר כבר הייתה מבוצרת ומוקפת בחומה ובתעלת מים.
ב-1365 הוענקה לעיר הזכות לגזור עונש מוות על עבריינים והיא הפכה ל"עיר חופשית מלכותית" ב-1376. ברדיוב הגיעה לשיא עושרה במאה ה-14 ובמאה ה-15 כאשר פעלו בה 50 גילדות ותושביה עסקו ב-64 משלחי יד שונים. מתקופה זו שרדו מבניה ההיסטוריים של העיר שהחשובים שבהם הם כנסיית אגידיוס הקדוש ובית העירייה משנת 1505.
המאה ה-16 סימנה את תחילת שקיעתה של העיר. רעב, דבר ומגפות אחרות ושריפות כמעט וכילו את העיר לחלוטין. ב-1950 הוכרזה העיר כאזור מוגן והחלו בה עבודות שחזור. עבודות אלה נשאו פרי וב-1986 זכתה העיר בפרס אירופי על שימור מסורתה ומבניה, ו-14 שנים לאחר מכן הוכרה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.

קהילת יהודי ברדיוב

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
נונאטאק דארנל

מקור השם

שמו של הנונאטאק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הנונאטאק נקרא על שם המכונאי האווירי הראשי שפארד ל. דארנל (Shepard L. Darnell), מצי ארצות הברית, בטייסת VX-6. בתקופה שבין 27 בדצמבר 1962 - 4 בינואר 1963, החליף דארנל וצוות של שישה מכונאים מנוע של מסוק שנפל על קרחון עמנואל, בתנאי שטח, בהיותם על הקרחון.

לקריאה נוספת

• Carosi, R., F. Giacomini, F. Talarico, and E. Stump, Geology of the Byrd Glacier Discontinuity (Ross Orogen): New survey data from the Britannia Range, Antarctica, (2007). Related Publications from ANDRILL Affiliates. 19, PP 3,5
מפרץ חיפה (רובע)

שימושים ותפקוד

רובע מפרץ חיפה הוא מאז שנות ה-30 משכנו של אזור התעשייה העיקרי של מטרופולין חיפה, ולמעשה של ישראל, זהו אזור התעשייה המודרני הראשון שהוקם בארץ ישראל וגם אחד הגדולים בארץ. שימוש התופס את מרבית שטחו של הרובע. הוא מאוכלס במפעלי תעשייה רבים, המתמקדים בעיקר בתחום הכימיקלים, זיקוק נפט וטיפול בחומרים מסוכנים. בתחומי מפרץ חיפה שטחי צבא, מתקני אחסון חומרים לרבות מאגר אמוניה מסוכן, תעשיות פלדה ונפט לצד מתחמי מסחר פרווריים, שדה תעופה לטיסות קצרות ונמל קטן בשפכו של נחל קישון, המשמש להעברת חומרים לבתי הזיקוק. כן פועלים בו מספנות ישראל, מסופים לקליטת כימיקלים, מתקני ספורט ודיג ובתי מלאכה שונים, אולמי-שמחות רבים, תעשיות רפואיות ומספר עסקים קטנים. מעל כולם מתנוססים שני מכלי הקירור של בתי הזיקוק. אדמתו של המפרץ ספוגה בפסולת רעילה והאוויר בו טעון בחומרים מזהמים; נחל קישון, החוצה את השטח הזה בדרכו אל הים, נחשב אחד הנחלים המזוהמים בישראל, מהסיבה שהשפכים מהמפעלים שלגדותיו הוזרמו אליו במשך שנים רבות.
בשנות ה-80 החל תהליך של יציאת מרכזי מסחר לתחום המפרץ, תחילה לצ'ק פוסט, בעיקר לאורך כביש 4 (שדרות ההסתדרות), ומאוחר יותר צפונה משם למספר מרכזי קניות שפותחו על מנת לשרת את תושבי חיפה והקריות. מרכזים אלה נמצאים בצומת אתא, במתחם חוצות המפרץ הסמוך למחלף ההסתדרות, שם פעלו בעבר המפעלים וולקן ופניציה; באזור אצטדיון קריית חיים ועל מקומו של מחנה אדמירליטי בקניון לב המפרץ.
ב-2009 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את פרויקט העתקת טרמינל מכלי הדלק שלחוף הים אל הקרקע החלופית שהוקצתה לצורך ריכוז חָווֹת הדלקים הפרוסות באזור חיפה, באתר חדש ממזרח לבתי הזיקוק, מה שאמור לתרום לשיפור איכות החיים בכרך.

תחבורה

רובע המפרץ מרושת בדרכים עורקיות ראשיות, ולמעשה כל התחבורה המגיעה לחיפה ממזרח ומצפון עוברת בו ומכאן חשיבותו, לצד שימושיו התעשייתיים. הכבישים במסלול צפון-דרום - נתיבי המפרץ-יגאל ידין ושדרות ההסתדרות, חוצים את נחל קישון ומובילים לקריית חיים וצפונה לעכו. הדרכים שחוצות אותם ומקשרות ביניהם הן דרך משה דיין - בין מחלף ההסתדרות ונמל הדיג, ורחוב חלוצי התעשייה - בין קריית אתא וחוף הים (חוות המכלים). המחלפים כוללים את מחלף ידין ("הטכני", "מחלף מבוא כרמל"); מחלף הצ'ק פוסט; מחלף מוטה גור בצומת אתא, מחלף ההסתדרות בצומת וולקן ומחלף קישון, כחלק מהמשכו של מסלול נתיבי המפרץ; וחיבור בינו ובין הכניסה המזרחית של מנהרות הכרמל בצ'ק פוסט.
בשטח הרובע עוברת מסילת החוף בקו חיפה-נהריה, ובדרומו עובר תוואי רכבת העמק. עיקר התחבורה הציבורית מתנקז כיום למחלף קישון, למסוף האוטובוסים והמטרונית "מרכזית המפרץ" ולתחנת הרכבת מרכזית המפרץ. הנמל שבפתח נחל קישון משמש פחות לתחבורה אזרחית ויותר לשינוע בשירות בתי הזיקוק והמספנות, עם זאת, הוא מהווה מוצא ליאכטות ולמספר הפלגות מטיילים. שדה התעופה חיפה הסמוך משרת הן תעופה אזרחית והן תעופה צבאית.

סיכון לאסון פתע רב-נפגעים

הסיכון לאפר"ן במטרופולין חיפה, אם בשל כשל טכני, תאונה, ירי תלול מסלול עם דיוק פגיעה של מטרים בודדים או רעידת אדמה - הרובע יושב על העתק גאולוגי פעיל, גבוה מהסיכון באזורים אחרים בארץ בהינתן יכולת ההרס הטמונה בחומרים המסוכנים המיוצרים ומאופסנים במפעלי אזור התעשייה שברובע וקרבתם המיידית אל ריכוזי אוכלוסייה.
שמואל ברונר

שמואל ברונר (נולד ב-1950) הוא זמר חסידי ישראלי.

ביוגרפיה

ברונר הוא בן לניצולי שואה. אביו יצחק, שעלה ארצה מבלגיה, הוא אחיו של יעקב ברונר, מראשי פא"י. אימו יוצאת אוסטריה. 
ברונר למד בצעירותו במוסדות חרדיים ובישיבות. בגיל 18 התגייס לצה"ל לנח"ל החרדי ההיסטורי. בגיל 21 נישא והמשיך להתגורר בבני ברק. עבד אצל אביו במפעל יהלומים ובבורסת היהלומים הישראלית. אביו, שהיה בעל קורא וחזן, החדיר בו את האהבה למוזיקה. 
תקליטו הראשון "שלהבת" יצא לאור על ידי להקה שהקים יחד עם דודו פישר ומונה רוזנבלום. לאחר מכן הוציא כעשרה תקליטים יחד עם אחיו, אריה ברונר. את אחד מתקליטיו עיבד יצחק גרציאני, ואת האחרים עיבדו משה לאופר ואחיו.
הופיע במשך שנים עם אחיו כזמר חתונות. בשנות ה-90 הם החלו האחים לעבוד בנפרד ובסגנונות שונים. שמואל נשאר בסגנון החסידי המקובל, ואילו אריה הלך לסגנון החסידי המז'ורי, ונחשב לרוקיסט של מוזיקה חסידית.
נשוי לצפורה, בתו של פרופ' מרדכי ברויאר, ומתגורר בבני ברק. בתו היא הבמאית והמפיקה החרדית יעל לוינשטיין.
אמנואלה פיליברטו, נסיך ונציה

ביוגרפיה

אמנואלה פיליברטו נולד ב-22 ביוני 1972 בז'נבה, לויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי ולמרינה, נסיכת נאפולי, בתם של רנאטו ריקולפי דוריה ואיריס עמליה בננוטי.
ב-10 בנובמבר 2002 ליווה אמנואלה פיליברטו את אביו ואמו לאיטליה, בעקבות ביטול ההוראה בחוקה האיטלקית שאסרה על צאצאי מלכי איטליה מבית סבויה להציב את רגליהם בארץ. בטיול בן שלושת הימים הוא לווה את הוריו בביקור בוותיקן, ואף נפגשו 20 דקות עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני. אמנואלה פיליברטו הופיע גם בפרסומת טלוויזיה עבור מותג של זיתים, שבו הוא אמר שהם יגרמו לך להרגיש כמו מלך.
ב-10 ביולי 2003 התארס אמנואלה פיליברטו עם קלוטילד קורו, שחקנית צרפתייה, וב-25 בספטמבר אותה שנה התחתנו השניים ברומא. לזוג יש שתי בנות, הנסיכה ויטוריה והנסיכה לואיזה והם לוקחים חלק באירועים של משפחות המלוכה האירופאיות השונות.
ביוני 2006 הכריז הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה על עצמו כ"דוכס סבויה", ובעקבות כך תבעו אותו אמנואלה פיליברטו ואביו לבית משפט איטלקי, והלה פסק על דוכס אאוסטה לשלם להם 50,000 אירו פיצויים, ולהפסיק להשתמש בתואר. דוכס אאוסטה ערער על פסק הדין, והמחלוקת לא נפתרה עד עתה.
קאטי לנה נ'דיאייה

ביוגרפיה

נ'דיאייה נולדה בסנגל, וגדלה באירופה. היא למדה ספרות מודרנית בפריז, והמשיכה משם ללמוד עיתונות משודרת. היא עבדה כעיתונאית עבור TV5 Monde ו - RTBF, ומתגוררת בבריסל.
הסרט התיעודי של נ'דיאייה Traces, empreintes de femmes – שתואר בביקורתו של אלביס מיטשל בניו יורק טיימס "חד ויזואלית, ונטול פורמליות באופן אוהב". – נסוב על ציורי קיר של נשים מעם הקסנה בבורקינה פאסו. בסרט, שלוש נשים זקנות מסבירות את תוכני הציורים המכסים את בקתות החימר בכפר לאנטינה, אישה צעירה ולא נשואה. En attendant les hommes (מחכות לגברים) מתעד שלוש נשים מבוגרות שמדברות בזמן שהן מציירות את חומת העיר ולאתה, הממוקמת בקצה הסהרה בדרום-מזרח מאוריטניה.
מלחמות הפנטגון

העלילה

האלוף פרטרידג' מופיע בפני הוועדה הצבאית של בית הנבחרים של ארצות הברית בו הוא מגן על הליך פיתוח נגמ"ש המלחמה בראדלי M2 עליו הוא ממונה. הסרט בנוי כסדרת פלשבקים בהם האלוף פרטרידג' נזכר בהשתלשלות האירועים שהובילו אותו לשבת בפני הוועדה.
הסרט מתחיל בכך שפרטרידג' מקבל מהפנטגון את סגן-אלוף ג'יימס בורטון שיפקח מטעמם על תהליך הבדיקות לנגמ"ש. סא"ל בורטון מעוניין לעשות את עבודתו אך הוא מגלה כי מפתחי הנגמ"ש מעגלים פינות ולא מאפשרים לו לבצע את עבודתו כך שהוא יורד לחקר האמת החל מההיסטוריה של פיתוח הנגמ"ש שהחל 17 שנה קודם לכם ועד לביצוע בדיקות בפועל ולא להסתפק בקבלת תוצאות הבדיקות. הוא מגלה כי פרטרידג' וכל האחראים על הפרויקט מונעים ממנו לבצע את עבודתו בגלל שהם מעוניינים להביא את הנגמ"ש לייצור אז הם יקבלו קידום. לעומתם, סא"ל בורטון מעוניין לבדוק את הנגמ"ש כך שהחיילים שישתמשו בו לא ימצאו בסכנת מוות בתוכו.
אלדד בן-חורין

אלדד בן-חורין (נולד ב-4 באפריל 1960) הוא מאסטר לאמנויות לחימה ומורה ישראלי לקראטה, המכהן כיושב ראש התאחדות הסומו בישראל, וכיושב ראש ארגון מצילי הבריכה בישראל.

ביוגרפיה

אלדד בן-חורין נולד בתל אביב, להורים ניצולי שואה. בילדותו התנסה בן-חורין בענפי ספורט רבים ובאמנויות לחימה רבות, כגון: קראטה, סומו, ג'ודו, טאקוונדו, קרב מגע ואייקידו. בטרם שירותו הצבאי הוסמך לחגורה שחורה בקראטה על ידי מורים בכירים מיפן. במהלך שירותו הצבאי, השתתף במלחמת לבנון הראשונה ולאחר מכן שירת 10 שנים כמדריך קרב מגע. בן-חורין הוא בוגר המכללה לחינוך גופני במכון וינגייט, והוא בעל תואר אקדמאי בחינוך, מורה בכיר לאמנויות לחימה ומנחה בכיר ל-שיטת NLP.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, השתלם בן-חורין שנה וחצי ביפן והתמקצע באמנויות הלחימה קראטה וסומו. במהלך שהותו ביפן התמחה בשוריקן - כוכבי נינג'ה, בטמאשיוורה - שבירות ובבאליסונג - סכיני פרפר. לאחר חזרתו לישראל, הקים שמונה מועדוני אמנויות לחימה ברחבי הארץ.
בשנת 1998 ייסד את התאחדות הסומו הישראלית לחובבים, מהלך שנעשה בעידוד ובתמיכת ארגון הסומו העולמי, הממוקם בטוקיו. במהלך כהונתו כיו"ר ההתאחדות הסומו, התקבלה ההתאחדות כחברה מן המניין להתאחדות הסומו האירופאית, מהלך שסלל את הדרך להשתתפויות של משלחות ישראליות בתחרויות בחו"ל. בשיאה, בשנת 2006, דורגה נבחרת ישראל תחת הדרכתו של בן-חורין במקום ה-7 בעולם לנוער, ובמקום ה-7 בעולם לבוגרים. בשנה זו אף זכתה מדינת ישראל לביקור היסטורי של מועדון הסומו המקצועני מטוקיו, סאדוגאטאקה. בכירי המועדון ערכו קרבות ראווה בחוף תל אביב ובאמפי בקיסריה עם מתאבקי סומו צעירים תחת הדרכתו של בן-חורין, ואף נפגשו עם שר התיירות, יצחק הרצוג.
סגנו של בן-חורין בהתאחדות הסומו הוא הזמר והמומחה העולמי לסומו מקצוענים, מוטי דיכנה.
בן-חורין השתתף בשנת 2009 בעשיית סרט הסומו הישראלי המצליח "סיפור גדול", בכיכובם של איציק כהן, דביר בנדק, אלון דהן, שמוליק כהן ועירית קפלן, ובבימוים של שרון מימון וארז תדמור. כוכבי הסרט למדו סומו אצל בן-חורין, אשר שימש כיועץ מקצועי לעשיית הסרט וככוריאוגרף קרבות הסומו שבו. הסרט סייע לפריצת היאבקות הסומו לתודעה המקומית, וצפו בו מעל ל-300,000 צופים.
בשנת 2009 ייסד את ארגון מצילי הבריכה בישראל, בצוותא עם מנכ"ל הארגון, ד"ר בני כנען. הארגון פועל להביא להתאגדות מצילי הבריכה בישראל, להעלאת שכרם ולשיפור תנאי העסקתם.
כיום, מפעיל בן-חורין בית ספר לאמנויות לחימה, שמרכזו במודיעין, מנחה קורסים להסמכת מטפלים בשיטת NLP ומפעיל קליניקה ל-NLP ואימון אישי בשיטת אדלר. בן-חורין מחזיק בחגורה שחורה דאן 7 בקראטה בשיטת קוניבה-קאי ובחגורה שחורה דאן 5 בשיטת שיטו-קאי.
מוזיאון ואינו אאלטונן לאמנות

היסטוריה

במרץ 1964 החליטה מועצת העיר טורקו על הקמת מוזיאון המוקדש ליצירותיו של אאלטונן, ואאלטונן עצמו תרם למוזיאון את אוספיו. עבודות בניית המבנה החלו באוקטובר 1965. תוכניות מבנה המוזאון הוכנו על ידי מאטי אאלטונן (בנו של האמן) ורעייתו, אירמה אאלטונן, ואאלטונן עצמו השתתף בתכנון המבנה.
המוזיאון נפתח ב-17 בספטמבר 1967.

אוספי המוזיאון

מלבד אוספו של אאלטונן, ויצירותיו, מציג המוזיאון את אוספי האמנות של העיר טורקו. כ-60 יצירות אמנות נרכשות למוזיאון מדי שנה, תוך התמקדות באמנים מקומיים.
חוה אוסטרייכר-אלון

ביוגרפיה

אוסטרייכר התאמנה בקבוצת הפועל חיפה.

אלופת ישראל הראשונה

באליפות ישראל הראשונה בטניס שולחן שנערכה בדצמבר 1952 זכתה אוסטרייכר במדליית זהב לאחר ניצחון בגמר על י. ריגר מהפועל תל אביב 1-2.

אלופת המכביה

בתחרויות טניס השולחן של המכביה הרביעית שנערכו בספטמבר 1953 זכתה אוסטרייכר במדליית זהב בטורניר זוגות נשים ביחד עם עליזה לייפניק לאחר ניצחון במשחק הגמר על ליטמן מאנגליה ושרה גולדמן מישראל 1-2.