google/wiki40b huggingface dataset:
פרויקט גנו

GNU הוא פרוייקט סביבת פיתוח תוכנה הכולל מערכת הפעלה מבוססת יוניקס ותוכנות נלוות שהושק בתחילת שנות ה-80 על ידי ריצ'רד סטולמן. השם GNU מוגדר באופן היתולי כראשי תיבות רקורסיביים של "GNU's Not Unix" (גנו אינו יוניקס). פרויקט זה היה חלוץ רעיון התוכנה החופשית והקוד הפתוח. הפרוייקט התחיל בכתיבת מערכת ההפעלה והוא כולל היום עשרות רבות של תוכנות וכלי פיתוח.

היסטוריה

יוניקס הייתה (ועודנה) מערכת הפעלה קניינית בשימוש נרחב; כיוון שהארכיטקטורה שלה הייתה מוכחת היטב, מערכת GNU תוכננה להיות תואמת לה. הארכיטקטורה של יוניקס אפשרה ל-GNU להיות מתוכנתת כרכיבי תוכנה נפרדים: רכיבים שכבר היו זמינים באופן חופשי, כמו מערכת סידור הדפוס TeX והמערכת הגרפית X Windows, אומצו ונעשה בהם שימוש חוזר, אחרות נכתבו מהבסיס.
הפרויקט הוכרז לציבור ב-27 בספטמבר 1983 בקבוצות הדיון net.unix-wizards ו ו-net.usoft. העבודה על הפרויקט החלה באופן רציני ב-5 בינואר 1984, כאשר סטולמן התפטר מעבודתו ב-MIT, כך שהוא יכול היה להשקיע את זמנו ב-GNU. ההודעה המקורית לוותה במנשר של גנו (GNU Manifesto) ומאמרים אחרים של סטולמן אשר פרשו את המניעים שלו בנוגע לפרויקט גנו. אחד מהם היה "להחזיר את תחושת שיתוף-הפעולה אשר שלטה בקהילת המחשוב בימים עברו".
כדי להבטיח שהתוכנה של GNU תישאר חופשית לכל משתמשיה "להרצה, העתקה, שינוי והפצה", שוחרר הפרויקט תחת רישיון אשר מיועד לתת לכל אחד את ההיתרים הנ"ל, בעת שהוא גם מונע מכולם להוסיף הגבלות משל עצמם לרישיון המקורי. רעיון זה, אשר מוזכר כ-copyleft (משחק מילים באנגלית עם הביטוי "copyright", אשר מתורגם כ"זכויות יוצרים"), הפך מאוחר יותר לבסיס ה-GPL, הוא "הרישיון הציבורי הכללי של GNU".
ב-1985 ייסד סטולמן את "המוסד לתוכנה חופשית" (FSF), מוסד הפטור ממס, כדי לספק תמיכה לוגיסטית, חוקית ופיננסית לפרויקט גנו. כמו כן, המוסד העסיק מתכנתים אשר תרמו ל-GNU, אם כי את החלק העיקרי של הפיתוח ביצעו (וממשיכים לבצע) מתנדבים. כאשר גנו החלה לצבור פרסום, חברות מגלות עניין החלו לתרום לפיתוח או למכירה של תוכנה של GNU ושל עזרה טכנית. הבולטת והמוצלחת מבין החברות הללו הייתה Cygnus Solutions, כעת חלק מ-Red Hat.
ב-1990 היה למערכת גנו כבר עורך תמלילים בר-הרחבה בשם Emacs, מהדר יעיל ומצליח בשם GCC, ומרבית ספריות הגרעין והכלים של הפצת יוניקס סטנדרטית. המרכיב העיקרי שעדיין היה חסר היה הליבה (Kernel).
הפרויקט החל לכתוב ליבה בשם Hurd אולם פיתוחה של זו נתקל בקשיים, ובמקביל ליבת לינוקס נכתבה ובראשית שנות התשעים של המאה העשרים החלו לצוץ הפצות של ליבת לינוקס בשילוב עם שאר הכלים מבית פרויקט גנו.
לרדוף אחרי איימי

עלילת הסרט

הולדן מק'ניל (בן אפלק) ובנקי אדוארדס (ג'ייסון לי) הם חברי ילדות השותפים ביצירת חוברת קומיקס מצליחה המבוססת על דמויותיהם של ג'יי ובוב השקט (ג'ייסון מיוז וקווין סמית', בהתאמה).
במהלך כנס קומיקס הולדן פוגש את אליסה (ג'ואי לורן אדמס) - אמנית קומיקס עצמאית ולסבית. לאחר שבילו זמן רבה ביחד, כידידים, הולדן מתאהב בה.
במהלך הסרט מתמודד הולדן עם רגשותיו כלפי אליסיה, אשר בשלב מסוים מחזירה לו אהבה, כמו גם עם רגשותיו השליליים של חברו הטוב לגבי אליסה ועם תגליתו לגבי עברה הנועז של אליסיה בתיכון.

מקור השם

במהלך הסרט, ג'יי ובוב השקט נפגשים עם הולדן לצורך קבלת תשלום על השימוש בדמויותיהם בקומיקס המצליח שלו ושל בנקי - Bluntman & Chronic. הולדן מספר על מערכת היחסים שלו עם אליסה, ובוב בתורו (במונולוג הארוך ביותר של בוב השקט בטרילוגיה) מגיב על סיפורו של הולדן בקביעה: "אתה רודף אחרי איימי", ומספר לו שבתקופה בה גר בלאס וגאס הכיר מישהי בשם איימי, כאשר גילה על עברה המפוקפק, לא יכל להתמודד עם כך. הוא נפרד ממנה והצטער על כך מאז. הוא יצא עם נשים אחרות, אבל לגביו כל מה שהוא באמת עושה - זה "לרדוף אחרי איימי".
אמיך קרל, נסיך ליינינגן

ביוגרפיה

אמיך קרל נולד ב-27 בספטמבר 1763 בדירקהיים, לקרל פרידריך וילהלם, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-הארטנבורג ולכריסטיאנה וילהלמינה לואיזה, רוזנת זולמס-רדלהיים ואסנהיים, בתם של וילהלם קרל לודוויג, רוזן זולמס-רדלהיים ואסנהיים ומריה מגדלנה לאופולדה, רוזנת וורמבראנד-שטופאך. בשנת 1779 קיבל אביו את התואר נסיך ליינינגן, ואמיך קרל הפך לנסיך הכתר.
ב-4 ביולי 1787 התחתן אמיך קרל עם הנרייטה, נסיכת רויס-אברסדורף, בתם של היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף וקרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג, ממנה נולד לו בן אחד שמת בצעירותו. בשנת 1801 מתה אשתו, וב-21 בדצמבר 1803 התחתן אמיך קרל עם אחייניתה ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, בתם של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ואוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף, ממנה נולדו לו שני ילדים.
ב-4 ביולי 1814 מת אמיך קרל, ובנו קרל, נסיך ליינינגן ירש את תאריו ונחלותיו. בשנת 1818 התחתנה אלמנתו עם הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן, בנו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ממנו נולדה לה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ברוך דרור

ברוך דרור (נולד ב-2 בנובמבר 1964; טקסס, ארצות הברית) הוא שחקן, יוצר ומוזיקאי.
גדל והתחנך בבת-ים. בנעוריו שיחק כדורגל בקבוצת הפועל תל אביב והיה אלוף ג'ודו. שירת בחטיבת גולני והשתתף במלחמת לבנון הראשונה כלוחם ואחר כך כמפקד כיתה. לאחר מכן עבר ליחידת מסתערבים שפעלה במרחב צידון וסיים את שירותו כסמל מחלקה של נוער במצוקה בחוות השומר.
למד משחק בבית צבי. במסגרת הלימודים נסע ב-1989 עם משלחת שחקנים למוסקבה (הביקור הראשון של תיאטרון ישראלי בברית המועצות מאז 1918) שם זכה יחד עם משתתפי ההצגה "אקווס" בפרס הראשון בפסטיבל הבינלאומי להצגות סטודנטים "פודיום". הוא סיים את לימודיו ב-1989 ומאז משחק בעיקר בתיאטרון.

טלוויזיה

"הביל"ויים", "Signal C.Q", "צוללים קדימה", "אריק הראשון", "רמת אביב גימל", "אסתי המכוערת", "פרשת השבוע", "טיפול נמרץ", "זכר ונקבה ברא אותם" (אותו גם כתב והלחין את הפסקול).

קולנוע

"לבנים", "פיתוי" על פי ספרו של רם אורן, "מחץ הדלתא 3", "שעתנו היפה ביותר" עם רוב לאו.
ויקיפדיה הקטלאנית

היסטוריה

ב-16 במרץ 2001 הכריז ג'ימי ויילס כי ברצונו ליצור ויקיפדיות בשפות נוספות וציין שישנה התעניינות ביצירת ויקיפדיה בקטלאנית. הבדיקות הראשונות נערכו דרך כתובת האינטרנט deutsche.wikipedia.com (ויקיפדיה בגרמנית), ומספר דקות לאחר מכן נוצר הדומיין הראשוני של ויקיפדיה הקטלאנית, catalan.wikipedia.com.
העריכה הראשונה בוויקיפדיה שאינה באנגלית בוצעה ב-16 במרץ 2001 בשעה 21:07 בעמוד הראשי של ויקיפדיה הקטלאנית. הערך הראשון שנכתב בוויקיפדיה שאינה ויקיפדיה האנגלית היה הערך הראשון של ויקיפדיה הקטלאנית. הוא נוצר ב-17 במרץ 2001 בשעה 1:41 והיה הערך "חשבונייה". אף על פי שהאתר נפתח לאחר ויקיפדיה הגרמנית, במשך חודשיים רצופים הייתה זו המהדורה היחידה של ויקיפדיה שאינה אנגלית שהכילה ערכים.
לאחר זמן מה שונה הדומיין של האתר ל-ca.wikipedia.com ובהמשך לכתובת ca.wikipedia.org. בקטלאנית נקרא מיזם ויקיפדיה "Viquipèdia", וכך החלו לכנות את האתר החל משנת 2003. בשנת 2005 נוצרה הכתובת www.viquipedia.net, והיא הפנתה למהדורה זו.
המשתמש הרשום הראשון באתר נקרא "AstroNomer", אך הוא ביצע בעיקר עריכות סרק. המשתמש הראשון שתרם ערכים לאתר ששרדו עד היום נקרא "Cdani" והוא זכה למכתב תודה מג'ימי ויילס.
בשנת 2005 התגלע ויכוח באשר לשם המהדורה. היו שטענו שצריך לקרוא לה דווקא "ויקיפדיה הוולנסית", או "ויקיפדיה הקטלאנית-ולנסית". אומנם לא הושג קונצנזוס בנושא, אך קהילת הכותבים החליטה שערכים הקשורים לקהילת ולנסיה יכונו "ערכים בוולנסית", בעוד יתר הערכים יכונו "ערכים בקטלאנית".
משה בן חנוך

רבי משה בן חנוך היה רב בן ימי הביניים ואחד מארבעת השבויים, שלפי האגדה נטל חלק מרכזי בהעתקת המרכז התורני היהודי מבבל לספרד. הוא נפטר בערך בשנת 965. בנו הוא רבי חנוך בן משה.

האגדה

לפי האגדה היה רבי משה בן חנוך אחד מארבעה חכמים שיצאו מסורא, מקום מושבה של ישיבה משגשגת ששקעה, במטרה לגייס תרומות למענה. במהלך מסעם מבארי (עיר), על חופה של איטליה, הם נלכדו על ידי האדמירל הספרדי-מורי איבן רומאיס, שעל פי האגדה, התאהב באשתו היפה והצעירה של רבי משה. במצוקתה, היא שאלה את בעלה בעברית האם אלו שטובעים בים יכולים לצפות גם הם לתחיית המתים, והוא ענה בפסוק מתהלים: "אמר ה' מבשן אשיב, אשיב ממצולות ים". היא הטילה את עצמה למצולות. רבי משה נלקח לקורדובה עם בנו הצעיר חנוך, שם נפדו בידי הקהילה היהודית, בשנת 945 או 948.
במהלך שהותו שם, הלך לבית המדרש והחל לעבוד כשמש, התיישב בפינה והאזין בשקט לדרשה התלמודית של הדיין והרב נתן. באותו זמן יהודי קורדובה עדיין לא היו בקיאים בדרכי לימוד התלמוד, והסברו של רבי משה לפסקה אותה ציטט רבי נתן, השימוש שעשה בארמית ותשובותיו המוכנות לכל השאלות שהופנו אליו הדהימה את הקהל כולו. בעקבות כך פרש הדיין ר' נתן ממשרתו והחליט להיות תלמידו של רבי משה. הקהילה העשירה של קורדובה הראתה לרבי משה כבוד רב ומיד בחרה בו לרבה.
חסדאי אבן שפרוט, שנכח באירוע, דחק בעבד א-רחמן השלישי לדרוש מאיבן רומאיס למחול על הכופר-נפש שהוסיף על רבי משה בעבור הכבוד שניתן לו. משה הקים בית מדרש חשוב בקורדובה, שאליו באו תלמידים רבים, ועל ידו הפכה קורדובה למקום תורה.
מתלמידיו היה הרב יוסף אבן אביתור.
כמה מתשובותיו נכללו בקובץ  גאוני מזרח ומערב על ידי יואל מילר, ברלין ה'תרמ"ח.
סנטה אנה (קליפורניה)

היסטוריה

לפני הגעת האירופים, שבטים אינדיאנים התיישבו באזור. ב-1 בנובמבר 1776 החלה התיישבות מקסיקנית בסביבת העיר. האזור עבר לשלטון ארצות הברית בשנת 1848, לאחר מלחמת ארצות הברית-מקסיקו. לאחר מכן החלו מהגרים אמריקאים להגיע לאזור. ההתיישבות בעיר עצמה החלה בשנת 1869 וההתיישבות הוכרזה בעיר בשנת 1886. באותו העשור הוקם קו רכבת העובר בעיר.
בשנת 1912 נוסדה בעיר חברת גלן ל. מרטין, חברת תעופה שהפכה בעשורים שלאחר מכן לאחת מהחברות הגדולות בעולם - לוקהיד מרטין.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם ליד העיר בסיס של חיל האוויר של ארצות הברית, דבר דגרם לגידול באוכלוסייה.

דמוגרפיה

נכון לשנת 2015 גרים בעיר כ-335,000 תושבים.

פוליטיקה

מועצת העיר מורכבת משישה נציגים הנבחרים על ידי תושבי העיר אחת לארבע שנים. חבר מועצה לא יכול לכהן יותר משלוש קדנציות. ראש העירייה נבחר על ידי מועצת העיר ומתוכה.
העיר מאופיינת בשמרנות בכל הקשור לנושאים חברתיים, כמו שאר צפון המחוז. למרות זאת, למפלגה הדמוקרטית יש רוב ניכר בכמות הרשומים אליה לעומת המפלגה הרפובליקנית.
דיוקנו של חואן דה פארחה

דיוקנו של חואן דה פארחה (אנגלית: Portrait of Juan de Pareja) הוא ציור מאת האמן הספרדי דייגו ולסקס, שצוייר בסביבות 1650, ומוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.

היסטוריה

ב-1648, כאספן יצירות אמנות מטעם פיליפ הרביעי, מלך ספרד, נשלח הצייר דייגו ולסקס לרומא, איטליה, כדי לרכוש יצירות אמנות עבור ארמון המלך במדריד. ולסקס הביא איתו את העבד חואן דה פארחה (Juan De Fareja),, ששימש כעוזר בסדנת העבודה שלו. במהלך שהותו ברומא, פרסם ולסקס דיוקן בצבעי שמן של חואן דה פארחה, שהוצגה כחלק מתערוכת ציורים ב-19 במרץ 1650. הציור היה מפתיע בתוכנו: דיוקן של אדם שחור, לבוש בבגדים מכובדים, דבר שהיה יוצא דופן לתקופתו. בביוגרפיה של ולסקס, שכתב לימים הסופר אנטוניו פאלומינו, הוא תיאר את השבחים שקצר הציור על ידי הציירים השונים בתערוכה. נאמר על ציור זה כי שאר הציורים באותה תערוכה היו אמנות, אך ציור זה בלבד היה "אמיתי". 
ולסקס תיאר בציור זה את דיוקנו של חואן דה פארחה, אדם שחור ממוצא מורי, כשהוא עומד בסדנת העבודה שלו, כתרגיל ההכנה הרשמי לציור דיוקנו של אינוקנטיוס העשירי, האפיפיור באותה תקופה. 
ציור דיוקנו של האפיפיור אינוקנטיוס העשירי, בעל הפנים הזעופות וגלימתו הוורודה, שדמותו בוהקת על רקע הארגמן, היווה אתגר מורכב למדי מבחינת הצבעים והקומפוזיציה. בנוסף, מאחר שרצה לתאר אירוע מהחיים, בעודו מבקר במקום, ולא ניתן היה להשתמש באפיפיור המכובד עצמו כמודל, נדרש ולסקס לתפוס את מהות הקומפוזיציה והצבעים של הדמות במהירות, לצורך ציור דיוקנו של האפיפיור. הציור "דיוקנו של חואן דה פארחה", שנועד להוות הכנה לציור אחר, פורסם והוא בעל חשיבות רבה בזכות עצמו.

הציור

בציור "דיוקנו של חואן דה פארחה", צייר ולסקס את העבד, ששימש כעוזרו האישי בסדנה, תוך התנסות באתגרי הציור, החל מהצבעים וכלה בהעמדה. כדי לפצות על טווח הצבעים המצומצם, אימץ ולסקס סגנון כמעט אימפרסיוניסטי של המכחול, שנים רבות לפני המצאת המושג, כדי להביא חיות, עניין ועוצמה לציור. עיניו של חואן דה פארחה המצויר, מביטות באופן גאה ונוקב, ונראה כי האדם שבתמונה הוא המתבונן בצופים. עצם השימוש באדם שחור כמודל, הלבוש בבגדים מכובדים, אשר מרים את ראשו בגאווה ונועץ מבט נוקב, הוא דבר שנחווה כיוצא דופן ואולי אף מתריס לתקופתו. אתגר הצבעים בציור נראה מרשים גם כיום: למרות צבעיו הכהים מאוד של הציור, המתאר אדם כהה עור, הלבוש בגלימה שחורה, עומד על רקע כהה, עם מיעוט של צבע לבן בצווארון, הציור הוא עדיין מעורר, מסקרן ומלא חיים.
חואן דה פארחה הפך לאמן בזכות עצמו, לאחר שבשנת 1654 שוחרר מהעבדות על ידי ולסקס.
הציור "דיוקנו של חואן דה פארחה" נרכש על ידי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בשנת 1971. מחיר הרכישה, שהיה מעל 5.5 מיליון דולר, קבע שיא חדש לאותה תקופה עבור רכישת ציורים במכירה פומבית. ההוצאה הכספית הגדולה לזמנה היוותה מקור לביקורת על הנהלת המוזיאון. כיום מהווה התמונה חלק חשוב ויוקרתי מאוסף הציורים במוזיאון.
עפרה גלברט-אבני

ביוגרפיה

עפרה גלברט-אבני נולדה ב-1947 בתל אביב. נכדתו של שר המשטרה הראשון של מדינת ישראל, בכור-שלום שטרית.
הייתה חברה בתנועת נוער המחנות העולים, למדה לנגן בפסנתר, ובתיכון למדה במגמה הומנית. את שירותה הצבאי עשתה בנח"ל. לאחר מכן למדה עבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב ועבדה במרכז הרפואי שיבא.
בשנת 1978 יצא לאור ספרה הראשון, "טאבו". באותה השנה גם יצא ספרה הראשון לילדים, "טיול בצבעים".
גלברט ייסדה וערכה את עיתון הילדים "משהו", שפעל בין השנים 1986–1992.
משנת 1978 ועד היום הוציאה לאור 40 ספרים, ביניהם "נסיך אדום, נסיכה כחולה", "קירות שלא רואים", עליו זכתה בפרס הבינלאומי לספרות ילדים על שם יאנוש קורצ'אק (1993), ו"המכוערים של דניאל", שעליו זכתה בפרס זאב לשנת תשס"ו. בשנת תשע"ג זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול; מנימוקי השופטים: "מבכירי סופרי הילדים בארץ. כתיבה רב-גילאית על נושאים הקרובים ללבם של הילדים, על חריגים ועל הלא מקובלים. בעקיפין ובאיפוק, היצירות המותחות-קולחות שלה, מעבירות ערכיות רבה לקורא."
אם לשניים וסבתא לנכדים.
שער המוות

שער המוות הוא משחק מחשב המבוסס בחופשיות על סדרת ספרי מחזור שער המוות שנכתבו בידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן. חברת לג'נד אנטרטיינמנט החלה בהפצת המשחק בשנת 1994. הוא היה מועמד, ואף זכה במספר פרסים. כיום המשחק נחשב בחזקת Abandonware - תוכנה שאינה נמכרת יותר, ואינה נתמכת על ידי היצרן או המפיץ.
על עטיפת המשחק מופיע איור של קיית' פארקינסון, אותו אייר לספר השלישי "ים האש".
המשחק רץ תחת DOS, וכלל דיבוב מלא של הדמויות וגרפיקת SVGA. בזמן הפצתו הגרפיקה והאנימציות נחשבו למרשימים במיוחד.
הדסה אביגדורי אבידוב

הדסה אביגדורי אבידוב (1927–2014) לחמה במסגרת הפלמ"ח במבצעים רבים בתקופת מלחמת העצמאות. אחת מגיבורות שיירת נבי דניאל. השלימה למודי תואר ד"ר באגרונומיה ועסקה במחקר חקלאי.

נעורים

הדסה נולדה ב-1927 בירושלים ליונה ולד"ר שניאור זלמן אביגדורי. למדה בבתי חינוך בעיר (גימנסיה סוקולוב, בית החינוך לילדי עובדים ובית הספר למל) וב-1943 הצטרפה לצופים ולהגנה.

השירות בפלמ"ח

ב-1944 התגייסה הדסה לפלמ"ח (יחד עם שבט הצופים אליו השתייכה) ונשלחה להכשרה בדגניה א'. עם סיום ההכשרה הוצבה בגדוד השלישי עד 1946 אז שוחררה והחלה ללמוד בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים. בדצמבר 1947 התגייסה בשנית והוצבה לגדוד השישי של חטיבת הראל (גדוד ירושלים) שם עסקה בליווי השיירות לירושלים ולגוש עציון (קבוצה שכונתה "הפורמנים") וכן שותפה במספר רב של מבצעים של הפלמ"ח (מבצע נחשון, מבצע יבוסי, מבצע מכבי ועוד). 
ב-27 במרץ 1948 ליוותה הדסה שיירה שחזרה מגוש עציון (ולימים נודעה בשם שיירת נבי דניאל). השיירה הותקפה ליד בית לחם וחלק מהלוחמים התבצרו בנבי דניאל. הדסה ששימשה בתפקיד חובשת סייעה לחבוש את הפצועים ובהמשך עזרה לפנות אותם לרכבי הפינוי הבריטים.
בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה ירדה לדרום שם השתתפה במספר מבצעים של צה"ל (ביניהם מבצע ההר ומבצע חורב). 
הדסה שוחררה משירות צבאי ב-1949 אולם ב-1956 נקראה שוב לשירות, כחובשת קרבית, במלחמת סיני שם השתתפה קרבות אבו עגילה ואל עריש.

פעילותה המדעית

בשנת 1952 השלימה הדסה את לימודי האגרונומיה (אותם החלה לפני המלחמה). לאחר לימודיה התמחתה בתחום גידול ירקות בחממות וסייע לפיתוח הענף בערבה. ב-1960 מונתה לנהל את חוות גילת בצפון הנגב והמשיכה לחקור ולקדם את החקלאות בדרום. במקביל לעבודתה המשיכה את לימודיה וב-1980 הוענק לה תואר דוקטור באגרונומיה. ב-1992 פרשה הדסה לגמלאות.

משפחתה

הדסה נישאה לדב אבידוב (ששירת כטכנאי רדיו בטייסת הפטישים של חיל האוויר בתקופת מלחמת העצמאות ומבצע סיני) ונולדו להם 2 בנים (עופר ואייל). המשפחה גרה בעומר. דב נפטר ב-2012 והדסה נפטרה בעומר ב-2014 ושניהם הובאו לקבורה בבית הקברות ביישוב.
In My Bed

רקע וכתיבה

את השיר כתבו איימי ויינהאוס וסאלאם רמי, והוא הופק על ידי רמי גם כן. עטיפת הסינגל היוותה גם כעטיפת הסינגל של "You Sent Me Flying", שיצא בסמוך לשיר הזה, ובה ניתן לראות את ויינהאוס כשהיא יושבת על מדרכה, ואת שני שמות השירים בצד.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר היה בבימויו של פול גור, והוא מתחיל כאשר ניתן לראות את ויינהאוס כשהיא בבית מלון אומרת לילה טוב לגבר צעיר, ככל הנראה החבר שלה, ומיד לאחר מכן הולכת לחדרה. כשהשניים נפרדים הולכת ויינהאוס במסדרון של בית המלון, ומתחילה לשיר את השיר. 
בסמוך לכך היא הולכת אל תוך אולם הנשפים של המלון לפרק זמן קצר. כשהיא עוזבת את אולם הנשפים, היא עולה לחדרה עם תיק גיטרה, ובפתאומיות מגיח המאהב שלה מפינת החדר. לבסוף, ויינהאוס מכסה את עדשת המצלמה והשניים מתחילים להתנשק אחד עם השני.
הקליפ זכה להצלחה נאה, ונכון לדצמבר 2017, מונה הצפיות שלו עומד על כ-36 מיליון צפיות.
וינלנד

וינלנד (מנורדית עתיקה: Vinland) הוא השם שנתן לאי בצפון אמריקה על ידי לייוו אייריקסון, מהמושבה האיסלנדית באי גרינלנד, שנשלח על ידי אביו, אייריק תורוואלדסון, למסע שבו נתגלתה היבשת בפעם הראשונה ליושביה של אירופה בסביבות שנת 1000 לספירה, שנים רבות לפני גילוי אמריקה על ידי קולומבוס.
לפי המסופר בשתי סאגות איסלנדיות, כשעלה לייוו בן איריק על חופה של היבשת קרא לה וינלנד (ארץ היין) משום שהתפעל משפע הגפנים שראה בארץ החדשה שגילה.
בחפירות ארכאולוגיות בין השנים 1961 ל-1968 התגלו עדויות ארכאולוגיות להתיישבות נורדית בצפון אמריקה בל'אנס או מדוז (L'Anse aux Meadows) שבניופאונדלנד, קנדה. אף על פי שהעדויות מוכיחות קיום התיישבות נורדית בצפון אמריקה, לא ברור אם אמנם זהו האזור שאליו התייחס לייוו בן איריק כווינלנד.

היסטוריה

וינלנד מוזכרת לראשונה על ידי אדם מברמן, גאוגרף והיסטוריון, בספרו "תולדות הכנסייה של המבורג" משנת 1075. אך המקורות העיקריים למסעות האיסלנדים לצפון אמריקה נלמדים משני סאגות איסלנדיות, "הסאגה על איריק האדום" ו"הסאגה של אנשי גרינלנד". סאגות אלו נכתבו כ-250 שנה לאחר ההתיישבות בגרינלנד וניתנות לפירושים שונים. חיבור של שני הסאגות השונות מעלה שהיו ניסיונות אחדים ליישב את צפון אמריקה, אף לא אחד החזיק מעמד. הסיבות לחוסר ההצלחה המתוארות בסאגות הן המחסור בנשים והמלחמות עם התושבים המקומיים של צפון אמריקה. 
הסיפורים גורסים כי לאחר ההתיישבות בגרינלנד בשנת 985 או 986, סוחר איסלנדי בשם ביארני בן הריולף הפליג מאיסלנד לגרינלנד לבקר את אביו. הספינה, שנקלעה לסופה, נסחפה לחופי צפון מזרח אמריקה, הדבר היה בסוף הקיץ והסוחר שחשש להישאר בחורף בארץ החדשה המשיך את דרכו לגרינלד, במיוחד לאור הכפור שראה בחופי צפון אמריקה. לאחר שהגיע לגרינלנד הוא סיפר את הסיפור ומכר את ספינתו ללייוו בן איריק שהפליג, לפחות לפי סיפורו, לאותם אזורים והקים בהם התיישבות קצרה, במושבה שהקים קרא וינלנד. 
על פי סיפוריו של לייוו, האזור הראשון שגילה היה הטלולנד (ארץ האבן השטוחה) שמיוחסת לאי באפין. לאחר מכן מתאר לייוו שהגיע למארקלנד (ארץ היערות) שמזוהה עם לברדור ובסופו של דבר הגיע לווינלנד (שמפורשת ברוב המקרים כ"ארץ היין", אך יש הטוענים שיש לפרש את השם כ"ארץ המרעה"). מטרת המסע הייתה למצוא מקומות יישוב חדשים וכללה מלבד הגברים גם נשים וחיות משק. המושבות לא החזיקו מעמד וננטשו לאחר שהותקפו על ידי תושבים מקומיים, המכונים במקורות האיסלנדיים "סקריילינגים" (Skrælingjar). 
עד תחילת המאה ה-19 האמינו ההיסטוריונים כי הרעיון שלפיו האיסלנדים בגרינלנד הגיעו לצפון אמריקה אינו יותר ממעשיית עמים. ההיסטוריון הראשון שהעלה את הסברה היה ההיסטוריון הדני קארל כריסטיאן ראפן, בשנת 1837. הוא ביצע מחקר מעמיק בסאגות ומקומות התיישבות אפשריים בצפון אמריקה.
משה אירנשטיין

ביוגרפיה

נולד בפולין לחנוך אירנשטיין. בשנת 1935 עלה עם משפחתו לישראל. נשוי ליפה, בתו של זלמן בן יעקב (ינקלביץ'), שכיהן כחבר הכנסת מטעם אגודת ישראל.
אירנשטיין היה פעיל בהנהגת חסידי גור בסניף של אגודת ישראל בבני ברק מראשית שנות ה-60. בשנות ה-70 היה סגן יו"ר מרכז אגודת ישראל ויו"ר הוועדה למען השבת בבני ברק. בשנת 1978 נבחר למועצת עיריית בני ברק כנציג שני של חסידות גור ברשימה החרדית המאוחדת, אחרי יצחק מאיר. לקראת הבחירות בשנת 1983 הוא הועמד בראש הרשימה החרדית האשכנזית 'למען בני ברק התורתית' והיה מועמדה לראשות העיר. בבחירות קיבל אירנשטיין 55% מהקולות והרשימה שלו זכתה ב-9 מתוך 21 מקומות במועצה. בקדנציה הראשונה גיבש אירנשטיין קואליציה מקיר לקיר. בשנים 1991-1993 העביר את כיסא ראש העיר לנציג של דגל התורה, ירחמיאל בויאר, בהתאם להסכם רוטציה.
תפקידו הסתיים בשנת 1995, עם החלטת שר הפנים דאז דוד ליבאי על הדחתו והקמת ועדה קרואה לניהול העיר.
נודע במרצו הרב ויזמותיו המקוריות. בין מפעליו: מגדל המים החדש של בני ברק, שכונת קריית הרצוג, החוף הנפרד המשותף של הרצליה ובני ברק, הקמת בניין העירייה החדש, ברית ערים תאומות עם עיריית ברוקלין שהניבה את הקמת פארק ברוקלין שבפאתי שכונת רמת אלחנן, הפשרת בנייה על גגות גני ילדים לשם הקמת בתי כנסת מגזריים, וכן הפשרת הפרדסים הגדולים טריווקס וברמן לבנייה עירונית תוך הפקעת שטחים נרחבים למען הציבור ופיתוחם. כמו כן היה היוזם לפיתוח BBC - בני ברק ביזנס סנטר - מרכז העסקים הראשי של בני ברק הממוקם בשכונת פרדס כץ בצפון העיר.
בשנת 1986, במהלך הלווית הרב יעקב לנדא, הכריז אירנשטיין כי בהתאם לבקשתו בנו הרב משה יהודא ליב לנדא ימלא את מקומו ברבנות העיר. ההכרזה עוררה סערה בעיר, בשל התנגדות הרב שך למינוי.
במערכת הבחירות לכנסת החמש עשרה הוצב במקום ה-111 הסמלי ברשימת יהדות התורה. בבחירות לכנסת השש עשרה והשבע עשרה הוצב במקום ה-120 והאחרון ברשימה ובבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-119 ברשימה.
אנטיוכוס האחד עשר

אנטיוכוס האחד-עשר (אֶפִּיפָאנֶס או פִילָדֶלפוּס) (? - 92 לפנה"ס) היה דמות משנית במלחמות הירושה בשנים האחרונות של בית סלאוקוס, שהיו בעבר שליטי ממלכה מפוארת, הממלכה הסלאוקית, אך בימיו של אנטיוכוס האחד-עשר היו רק מלכים מקומיים בסוריה.
אנטיוכוס האחד-עשר היה בנו של אנטיוכוס השמיני (גריפוס), ואחיו של סלאוקוס השישי (אפיפאנס). לאחר תבוסת אחיו ב-95 לפנה"ס בידי אנטיוכוס העשירי (איוסבס פילופטור), החליטו אנטיוכוס האחד-עשר ואחיו התאום, פיליפוס הראשון (פילדלפיוס), לנקום, וערכו מצור על אנטיוכיה, מרכז שלטונו של אנטיוכוס העשירי. המצור נכשל, ואנטיוכוס האחד-עשר נאלץ להימלט אך טבע בנהר אורונטס כשניסה לחצותו על-גב סוס (92 לפנה"ס).
ארצות הברית נגד ספר בשם יוליסס

ארצות הברית נגד ספר בשם יוליסס (אנגלית: United States v. One Book Called Ulysses) הוא משפט שהתנהל בארצות הברית ב-1933 ועסק בשאלת חופש הביטוי  על רקע הניסיון להוציא לאור את "יוליסס", רומן פרי עטו של ג'יימס ג'ויס.

המשפט

הניסיונות לאי-לגליזציה של ג'ויס ויצירתו איימו להתרחב גם ליצירות אחרות שלו, עד שב-1933 הפכה פסיקת בתי המשפט בארצות הברית את הקערה על פיה. באותה שנה ניסה בית ההוצאה "רנדום האוס", בעל הזכויות על הספר בארצות הברית, להכניס למדינה עותק אחד של הספר, בניסיון לבדוק אם השלטונות יאשרו זאת. העותק הוחרם על ידי שלטונות המכס.
במשפט שהתנהל בבית המשפט המחוזי של דרום מדינת ניו יורק טענה המדינה כי הספר מכיל דברי תועבה ולכן אין להכניסו לתחומי ארצות הברית.
בית ההוצאה יוצג על ידי הפרקליט מוריס ארנסט, ממייסדי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות. ארנסט היה עורך דין שנרתם למאבקים בנושאים עקרוניים, ושזכה כבר במשפט סביב הוצאתו לאור של הספר "תהום הבדידות". הוא טען כי אין בספר תועבה וכי איסור הכנסתו לארצות הברית מנוגד לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
בפסק הדין קבע השופט וולסי ג'ונס:
"אני מודע היטב לכך, שבגלל סצנות מסוימות שבו, "יוליסס" יהיה קשה לעיכול לאנשים רגישים, אם כי נורמליים. אבל ... אף על פי שבמקומות רבים "יוליסס" עשוי לגרום לתחושת בחילה לקוראיו, הרי שבשום מקום אין הספר מעורר את היצר המיני.
לפיכך מותר להכניס את יוליסס לגבולות ארצות הברית."
— מתוך פסק הדין United States v. One Book Called Ulysses
ג'ויס אמר על פסק הדין כי "מחצית מהעולם דובר האנגלית כבר נכנעה; המחצית השנייה תלך בעקבותיה". הפרקליט שייצג את "רנדום האוס", מוריס ארנסט, ביקש מראש ששכרו יהיה תמלוגים מ"יוליסס", והוא זכה לתמלוגים עד יום מותו ב-1976.
בפברואר 1934, לאחר ניסיון כושל לערער על ההחלטה, יצא הספר לאור בארצות הברית באופן חוקי, ותוך חודשיים נמכרו ממנו 33,000 עותקים. בבריטניה נדרשו עוד כשלוש שנים של מאבק משפטי וציבורי, עד שבנובמבר 1936 אישרו השלטונות את פרסום הספר. לבקשת ג'ויס נכללו במהדורה הבריטית של הספר פסקי הדין באנגליה ובארצות הברית עד שנת 1960.
יורם לוקוב

יורם לוקוב (נולד ב-1940) הוא צייר ישראלי.

ביוגרפיה

לוקוב נולד בקיבוץ נען ב-1940, ולאחר שירותו הצבאי עבר ללמוד ציור במחלקה לאמנות בבצלאל בירושלים. לאחר שסיים את לימודיו ב-1965 הציג תערוכת יחיד בגלריה גורדון בתל אביב והחל מאותה עת הציג בגלריות בארץ ובעולם. שנה לאחר מכן הופיע ציור שלו על עטיפת האלבום "ישן וגם חדש" של הזמר אריק איינשטיין שהיה בשעתו בשיא הצלחתו.
בגיל 40 כחלק מגל החזרה בתשובה שפקד רבים מאנשי הבוהמה התל אביבית, התקרב לוקוב לדת והפך מקורב לחסידות גור. כך גם השתנו נושאי ציוריו כשהחל לצייר סצנות מהעולם הדתי והחרדי, סצנות מהשטייטל היהודי באירופה של המאה ה-19, וכן פורטרטים של רבנים. ב-1986 חזר אריק איינשטיין והזמין ציור מלוקוב שהופיע בעטיפת אלבומו אוהב להיות בבית. את הציור עיצב לוקוב בהשראת שירי האלבום.
מתגורר בתל אביב.
הארמייה החמישית (איטליה)

מלחמת העולם הראשונה

הארמייה הוקמה לראשונה במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-25 במאי 1916, כדי לבלום את מתקפת טרנטינו של הצבא האוסטרו-הונגרי. כמפקד הארמייה מונה פייטרו פרוגוני, אשר ב-19 ביוני הוחלף בסטימיו פיאצ'נטיני. הארמייה פורקה כבר ב-2 ביולי של אותה שנה.

מלחמת העולם השנייה

הארמייה הוקמה בשנית בלוב ב-7 בספטמבר 1939 במהלך מלחמת העולם השנייה. כמפקדה מונה איטלו גריבולדי. הארמייה הגנה על קירנאיקה והגישות לטריפולי מפני פלישה אפשרית של צרפת מתוניסיה ואלג'יריה. הצורך בארמייה פחת לאחר הקרב על צרפת, והארמייה הפכה להיות מקור אספקה ואנשים עבור הארמייה העשירית בגבול מצרים. הארמייה פורקה ב-16 בפברואר 1941. היא הוקמה פעם נוספת לתקופה קצרה בין 15 באפריל-5 בספטמבר 1941. היא הוקמה פעם שלישית ואחרונה ב-10 באפריל 1942, ובסיסה היה בפירנצה. היא הגנה על טוסקנה וסרדיניה, ובנובמבר הורחבו תחומי אחריותה גם לקורסיקה. עם כניעתה של איטליה בספטמבר 1943, פורקה הארמייה וחייליה נשבו בידי הגרמנים.
שמור על העולם

שמור על העולם הוא פזמון שכתב הלחין וביצע דוד ד'אור, ועיבד עופר מאירי. השיר יצא לאור בשנת 1993.

רקע

השיר נכלל באלבום השני של ד'אור "בגובה משתנה". את השיר כתב ד'אור לרגל הולדתו של אחיינו, אור, ולפי גרסה אחרת, לרגל גיוסו לצה"ל של אחיו יניב.
השיר זכה להצלחה והגיע למקום השמיני במצעד העברי השנתי של רשת ג'. ד'אור ביצע את השיר במופע המשותף שלו עם שלמה בר, והשיר נכלל גם באלבום המשותף שלהם.
אף שלא נכתב כשיר זיכרון, נחשב השיר כמזוהה עם יום הזיכרון לחללי צה"ל, ועם יום הזיכרון לשואה ולגבורה.