google/wiki40b huggingface dataset:
דניאל גוטליב

ביוגרפיה

דניאל גוטליב נולד בבוקסווילר במחוז ריין תחתון בערב ראש השנה שנת ת"ש (1939). אביו, נח גוטליב, היה פילוסוף, חבר של עמנואל לוינס, מזכיר אגודת "כל ישראל חברים" (כי"ח) והעורך הראשון של כתב העת של אליאנס, "שלום ומשפט".
אמו, של דניאל גוטליב, בלנש גוגנהיים, היא צאצאית לשושלת ארוכה של רבנים. גוטליב נכדו של הרב מקס גוגנהיים, אחיינו של הרב הראשי ארנסט גוגנהיים, בן דודו של הרב הראשי לפריז דהיום מישל גוגנהיים ושל הרב הראשי אלקסיס בלום.
בזמן מלחמת העולם השנייה עברה משפחתו לוישי, ולאחר המלחמה לפריז.
דניאל גוטליב למד בבית בבית הספר קונדורסה. הוא מכר של הרב אלי מונק מבית הכנסת עדת יראים ברובע התשיעי בפריז.
לאחר בית הספר למד גוטליב פיזיקה בפקולטה למדעים, ובאותו זמן למד גם לימודי עברית ויהדות במכון הלאומי לשפות ותרבויות של המזרח (INALCO), וכן באקול פראטיק דה אוטז אטיד ובסורבון. קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה לעברית באוניברסיטת שטרסבורג ודיפלומה ללימודים מתקדמים (ד.א.א) בפריז.
בשנת 1959 התחיל ללמוד בסמינר לרבנות. בקיץ 1963 למד בישיבת עץ חיים במונטרה, שווייץ. לאחר הסמכתו לרבנות בשנת 1965 הגיע ללמוד במשך שנה בישיבת מרכז הרב בירושלים. בשנה זו גם למד קורסים מפי אפרים אורבך באוניברסיטה העברית בירושלים.
בחזרתו לצרפת התמנה לרב הנוער והסטודנטים, וביולי 1972 החליף את הרב ז'אן שוורץ בתפקיד רב בית הכנסת של רחוב מונטווידאו, תפקיד בו כיהן עד חודש דצמבר של שנת 2002. באותה שנה הוא נישא לאודיל עזיזה, ממשפחת מהגרים מאלג'יריה. יחד נולדו להם ארבעה ילדים: יהודית, נעמי, אוריאל ויונתן. הוא לימד באקול נורמל ישראלית אורינטל (פריז) וב-INALCO. כיהן גם כמזכירו האישי של הרב הראשי של צרפת, הרב שמואל סיראט.
בדצמבר 2002 יצא הרב גוטליב לפנסיה. לאחר מכן עלה לישראל והתגורר בשכונת רחביה בירושלים עד מותו בשנת 2010.
פרנקו ארמני

קריירה במועדון

פרנקו ארמני עזב את המועדון הארגנטינאי דפורטיבו מרלו בשנת 2010 ועבר לקבוצה הקולומביאנית אתלטיקו נסיונל. הוא נשאר שם במשך 8 עונות והפך לשוער בבחירה הראשונה. הוא זכה לאהדה רבה בקרב קהל האוהדים של הקבוצה, וזכה לשבחים על היותו עוצר כדורים אמין ואפקטיבי. ארמני זכה בשלוש עשרה גביעים עם נסיונל, כולל גביע ליברטדורס, ליגת האלופות של דרום אמריקה, נגד אינדפנדיינטה דל ואיה ב-2016.
בשנת 2018 ריבר פלייט שילמה על פי הדיווחים כ-$3,000,000 על מנת להשיב אותו לשחק במולדתו.
ארמני זכה בפרס השחקן המצטיין במשחק הסופר קאפ הארגנטינאי בו גברה קבוצתו בתוצאה 0–2 על בוקה ג'וניורס. גם בגמר גביע ליברטדורס 2018 גברה ריבר על בוקה, בעוד ארמני נבחר לשוער הטורניר.

קריירה בינלאומית

ארמני נישא לאישה קולומביאנית והגיש בקשה לקבלת אזרחות. קולומביה דיווחה כי היא מעוניינת להעניק אזרחות לארמני, כך שהוא יוכל לשחק עבור הנבחרת הלאומית שלה, אך ארמני חזר לבסוף לארגנטינה לשחק עבור מדינתו המקורית במוקדמות גביע העולם. ארמני הביא ביצועים טובים עבור קבוצתו ועיתון הספורט אולה תיאר אותו כשוער המביא לניצחונות במשחקים.
ביוני 2018, שמו הופיע ב-23 השחקנים בנבחרת ארגנטינה שישחקו במונדיאל 2018.
דואו קנאזאווה-אדמוני

דואו קנאזאווה-אדמוני הוא דואו פסנתר  אשר נוסד על ידי צמד הפסנתרים היפני-ישראלי טמי קנאזאווה ויובל אדמוני (Tami Kanazawa and Yuval Admony).
הדואו נוסד בשנת 1996 בבאנף סנטר, קנדה ומאז הופיע במדינות רבות, הקליט מספר דיסקים וזכה בפרסים נחשבים בתחומם.
ההרכב הופיע באולמות ידועים כגון קרנגי הול, תיאטרון ארג'נטינה, היכל קזלס , תיאטרון הפילהרמונית של אודסה , היכל איצומי  ועוד.
קנאזאווה ואדמוני הופיעו במגוון פסטיבלים עולמיים: פסטיבל האביב בבודפשט, פסטיבל פסיפיק-רים בקנדה, פסטיבל דואו הפסנתר בבאד-הרנלאב שבגרמניה, פסטיבל אודסה, פסטיבל מלחיני אסיה, פסטיבל ישראל ופסטיבל פליציה בלומנטל בת"א.
הדואו הקליט למגוון תחנות רדיו: תאגיד השידור של יפן, CBC קנדה, רדיו ורשה וקול המוזיקה. הדואו גם יזם ב-2003 פסטיבל ישראלי של דואו פסנתר במשכן לאמנויות הבמה, תיאטרון ירושלים וסוזן דלל.
כיום הדואו מלמד בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, בכיתות אמן שונות כדוגמת תל-חי, ושופט בתחרויות שונות.
סן-פול-דה-ואנס

שם היישוב

למשך מאות שנים היישוב נקרא רשמית "סן פול" בלבד, אבל על מנת להבדילו מכפרים רבים בעלי אותו השם, ובגלל סמיכותו לכפר ואנס, נהגו לקרוא לו תכופות "סן- פול-דה-ואנס".
פעם בתחילת המאה ה-19 נקרא גם "סן-פול- דה-ואר" בגלל היותו יישוב בגבול המחוז ואר.
משנת 2011 סן-פול-דה-ואנס הפך לשמו הרשמי.

כלכלה

סן פול הוא אתר תיירות מבוקש בגלל גלריות האמנות הרבות שבו.

ימי הביניים

תחילת היישוב בסביבות המאה השמינית, כשתושבי שפת הים נמלטו לגבעות ולהרים מסביב מפני הפולשים המורים (ה"סראזינים") ובנו בהם מה שנקרא "קני אבן".
הביצורים שרואים אותם עד היום נבנו ב-1537–1547 בימי המלך פרנסואה הראשון על חשבון שבע מאות בתים שנהרסו. התושבים של הבתים הללו הועברו לכפר חדש שקם בסביבה -בשם"לה קול" (La Colle).
הכפר שומר עדיין מאחורי חומותיו, מראה של עיירה מהעידן הפאודלי, שהייתה אמונה על שמירת הגבול של המחוז ואר עד שנת 1870.

דמויות חשובות

מתוך האמנים, השחקנים, הזמרים, הסופרים הרבים שפקדו את האכסניה "קולומב ד'אור" ונפשו בכפר יש לציין כי מרק שאגאל חי כאן כעשרים שנים מחייו. הוא נפטר והובא בו לקבורה בשנת 1985.
גם הסופר האפרו-אמריקני ג'יימס בולדווין (בשנת 1987) והשחקן הבריטי דונלד פלזנס (בשנת 1995) נפטרו בסן-פול-דה-ואנס.
ביישוב פעל בשנות ה1920–1930 המחנך סלסטן פרנה שהמציא שיטות חינוך חדשות שבגללן נכנס למחלוקת עם רשויות הכפר וסולק מבית הספר שבו לימד. בסופו של דבר הקים בית ספר לפי שיטותיו בכפר הסמוך, ואנס.

"לה קולומב ד'אור"

סן-פול-דה-ואנס הוא אחד מהכפרים המבוצרים מימי הביניים של האלפים הימיים, אבל פרסומו יצא בעולם על ידי כך שהפך במאה ה-20 למקום עלייה לרגל של אמנים ושוחרי אומנות.
יפי הכפר ריתק אליו אמנים רבים, ביניהם בונאר, סיניאק, אוטריליו, מודיליאני, מאטיס, פיקאסו, מרק שאגאל ואחרים.
הם היו אורחים של האכסניה והמסעדה הפרובנסאלית המפורסמת "לה קולומב ד'אור" (La Colombe d'Or) של המלונאי פול רו (Paul Roux). שנת יסודה הייתה 1921 אבל את השם "לה קולומב ד'אור" ("יונת הזהב") קיבלה בשנת 1931. האמנים האורחים יכלו לתגמל את המארחים על הלינה והארוחות המשובחות באמצעות עבודותיהם האמנותיות.
כך הפך המקום לאכסניה לדברי אמנות. במלון נאגר אוסף עשיר בציורים ופסלים מאת מוריס ולאמנק, דופי, בונאר, סוטין, מודיליאני, קוקטו, פיקאסו, שאגאל,
בראק, לז'ה,מירו. בעקבות האמנים והאוכל הגורמה באו למלון גם מפורסמים אחרים כמו בריז'יט ברדו, גרטה גרבו, סופיה לורן, ברט לנקסטר, קתרין דנב, הסופרים ז'אן פול סרטר וסימון דה בובואר, ג'יימס בולדווין,ז'אק פרוור, ז'אן ז'יונו. כאן נפגשו ומאוחר יותר התארסו
איב מונטאן וסימון סיניורה.
לאחרונה המקום סגור בפני קהל.

מורשת מרק שאגאל

מרק שאגאל עבר לגור בכפר בשנת 1966 וחי בו כ20 שנה. במותו, הוריש שאגאל לכפר מספר יצירות. ציורו "החיים" (La vie) ומוזאיקה "המאוהבים"
(Les amoureux) נמצאים במוזיאון של "הקרן מאג" והעתק של מוזאיקה אחרת משנת 1986 מקשט את גמלון בית הספר המקומי.
מרק שאגאל נקבר בבית הקברות של הכפר.
סמל שוודיה

סמל שוודיה הגדול (בשוודית: stora riksvapnet) וסמל שוודיה הקטן (lilla riksvapnet) הם סמלי המדינה הרשמיים של שוודיה.
מלבד היותו סמל המדינה הרשמי, סמל שוודיה הגדול הוא גם החותם האישי של המלך, ולפיכך המלך השוודי יכול לקבוע שגם אנשים אחרים מבית המלוכה יוכלו להשתמש בו, בשינויים ובהתאמות הנדרשים.

המגן

המגן מחולק לארבעה רבעים באמצעות צלב זהב שזרועותיו מתרחבות בקצוות: ברבעים הראשון והרביעי, ניתן לראות את שלושת הכתרים המלכותיים של שוודיה בזהב על רקע כחול. כתרים אלו היו סמל מאז תקופת שלטונו של אלברכט ממקלנבורג. השדות השני והשלישי, הם כחולים ועליהם שלושה פסים אלכסוניים לבנים גליים. עליהם אריה זהב שלשונו וטפריו אדומים והם מסמלים את שושלת ביילבו. באמצע המגן נמצא מגן נוסף שמחולק בניצב: צידו הימני מחולק באלכסון לצבעים כחול, לבן ואדום ועליהם אגרטל זהב מעוטר. זהו סמלם של בית ואסה (ומכאן האגרטל), שושלת מלכים ששלטו בין השאר בשוודיה בשנים 1523 - 1654. צידו השמאלי של המגן הוא שדה כחול שבראשו שבעה כוכבי זהב, תחתם נשר זהב שהיה סמלו של נפוליאון בונפרטה ותחתיו גשר עם שני צריחים וארבעה עמודים כסף מעל נהר. זהו סמלו של קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה אבי שושלת ברנדוט שהיה מרשל צרפת בצבא נפוליאון.

הבסיס

המגן נתמך על ידי שני אריות שלכל אחד מהם יש זנב שקצהו דומה למזלג (queue fourchée). האריות פונים מהמגן ועל הראשים שלהם מצוירים הכתרים המלכותיים. האריה מהווה חלק חשוב בהרלדיקה של שוודיה במהלך מאות השנים האחרונות ובמיוחד בסמלי המדינה.

סמלי המסדרים המלכותיים

כמו כן, ניתן לראות כי המגן מוקף על ידי הקולר של מסדר המלאכים. מסדר זה הוא אחד החשובים ביותר בשוודיה, ואות המסדר הוא האות החשוב ביותר שהמדינה יכולה לתת לאדם פרטי כלשהו.
לפני 1908 המגן היה מוקף בדרך כלל על ידי הקולר של יותר ממסדר אחד, ובדרך כלל היה מדובר בקולרים של כל ארבעת המסדרים המלכותיים (כוכב הקוטב, וואסה והחרב). כמו כן, הייתה תקופה שבמהלכה הקיף הקולר של מסדר צ'ארלס השמיני את המגן. הקולרים הוספו מסביב למגן בסדר יורד (שנקבע לפי חשיבות המסדרים): מסדר צ'ארלס השמיני, מסדר וואסה, מסדר כוכב הקוטב, מסדר החרב ומסדר המלאכים.

החותם האישי של מלך שוודיה

צורתו של החותם האישי של מלך שוודיה נקבעה ב-1943 באמצעות חוק מיוחד. החותם שנקבע בחוק כולל את החלק המרכזי של סמל שוודיה הגדול. הדגל – המכונה באופן רשמי דגל הפיקוד האישי של הוד מלכותו – וקיים בצורה אחת בלבד. כיום קיים עותק אחד בלבד, ועותק זה הוא עבודת מלאכה של איינאר קדג'ה שהיה אומן הרלדיקה שוודי. הבד שעליו תפור החלק המרכזי של סמל שוודיה מוצמד למוט מתכת באופן קבוע כאשר בראש המוט יש כתר.

סמל שוודיה הקטן

הגופים העיקריים שמשתמשים בסמל שוודיה הקטנה הם הממשלה השוודית והסוכנויות השונות הכפופות אליה. מסיבה זו ישנם מקרים בהם מוסיפים לסמלה אותות שונים המציינים את סוג הפעילות של הגוף, וזאת רק בתנאי שוועדת ההרלדיקה השוודית אישרה זאת. לדוגמה, ניתן למצוא את הסמל על כל חליפות המדים של משטרת שוודיה. לעיתים המגן שבסמל מוקף על ידי סמל מסדר המלאכים.

ההגבלות על השימוש בסמלים

השימוש בסמלי שוודיה נתון לפיקוח לפי החוק, הקובע כי "בפעילויות מסחריות סמל המדינה, הדגל או כל חותם רשמי אחר של שוודיה לא ישמשו כחלק מסימן רשום או כל סימן אחר עבור המוצרים או השירותים, וזאת בתנאי שלא ניתן אישור מתאים. הוראה זו כוללת כל סימן או טקסט המתייחס לממשלת שוודיה שיכולה לתת אישורה לסימן מסחרי אישור רשמי. הוראה זו כוללת גם את הסמלים המוניציפליים שנרשמו" .
כל תמונה או איור המורכבים משלושה כתרים המסודרים שניים מעל אחד נחשבים כהעתק של הסמל הקטן, והשימוש בהם מוגבל על ידי החוק.
נמל התעופה הבינלאומי סלוניקי מקדוניה

היסטוריה

נמל התעופה הוקם בשנת 1930 במקום בו שכן מנחת כבר בזמן מלחמת העולם הראשונה, וב-1948 הוא החל משרת טיסות אזרחיות. מסלול 10/28 נסלל באספלט בשנת 1950, וב-1958 הוא הוארך לאורכו הנוכחי (2,440 מטרים). ב-1953 נסלל מסלול 16/34 שהוארך לאורכו הנוכחי ב-1972. בית הנתיבות הקיים נחנך ב-1965 והוא הורחב בשנים שלאחר מכן, ושוב בשנות ה-90 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21. שטחו הנוכחי של בית הנתיבות הוא 32,000 מ"ר. מגדל הפיקוח שהיה חלק מבית הנתיבות חרב ברעידת אדמה שפקדה את סלוניקי ב-1978, והוא הוקם מחדש, הפעם כמבנה עצמאי.

השדה כיום

נמל התעופה מקדוניה הוא השלישי בהיקף התנועה האווירית ביוון והגדול ביותר המופעל על ידי המדינה. בשנת 2010 עברו דרכו 3,910,751 נוסעים, מהם 2,228,680 בטיסות בינלאומיות ו-1,682,071 בטיסות פנים. נמל התעופה הוא מרכז חשוב לחברות התעופה היווניות אולימפיק אייר ואגאן איירליינס, והוא משמש כבסיס הפעולה המרכזי עבור חברת אסטרה איירלנייס.
בשדה שני מסלולי טיסה. במסלול 10/28 מתבצעות עבודות להארכתו אל תוך מימי מפרץ תרמה, כך שאורכו יגיע ל-3,440 מטרים. מערכת התאורה והבקרה של המסלול החדש תשתרע לעומק של 750 מטרים נוספים בתוך מימי המפרץ. הארכת המסלול הייתה אמורה להסתיים בשנת 2011 אך בשל בעיות כספיות נדחתה לשנת 2013, ולאחר מכן נדחתה שוב. קיימות תוכניות להקמת בית נתיבות שני בשטח של 115,000 מ"ר מצפון לטרמינל הקיים. טרמינל זה יוכל לטפל בתעבורה שנתית של 8 מיליון נוסעים, ויהיו בו 14 גשרי עלייה למטוס.
פולמוס ההיסטוריונים

מקורו של הפולמוס

הפולמוס החל בדיוני היסטוריונים בשנות ה-80 של המאה ה-20 בגרמניה המערבית. הוא נבע מגישה שמרנית שביקשה להחיות את הפטריוטיזם הגרמני ולחלץ את גרמניה מצל הנאציזם. הוויכוח נסב על שאלה היסטוריוסופית במהותה, שאלה שאין לה מענה היסטורי: מה משמעותו של העבר הנאצי לגבי גרמניה? עד כמה אחראית גרמניה של היום לפשעי הנאצים? בפולמוס הובעה הדעה שעל מעשי הרצח עצמם ידוע די והותר, והבעיה העיקרית עתה היא שיבוצם בהקשר הפוליטי והפרשנות שתוצע להם. עקב כך התמקד הפולמוס בפרשנויות ובמשמעויות של השואה, ולא ברציחות עצמן.

מהלך

כדי לפרוק את נטל האשמה מעל גרמניה, ניסו היסטוריונים שמרנים להמעיט מאופייה הייחודי של השואה, להשוות אותה לרציחות עם אחרות, ואף להציגה כתגובה לקומוניזם. ארנסט נולטה, קלאוס הילדברנד ואנדריאס הילגרובר טענו שהמבחן של היסטוריזציה נאותה הוא היכולת להסיט את המוקד במחקר התקופה הנאצית גם לסבל של קבוצות אחרות של קרבנות מלבד היהודים, ואף לסבלם של הגרמנים עצמם במלחמה. על פי הטענה, תיאור היבטים נוספים בתקופה הנאצית אינו עיוות וסילוף היסטורי, אלא דרך להקנות לתקופה זו פרספקטיבה מורכבת ושלמה יותר. בין מבקריה של גישה זו היה ההיסטוריון שאול פרידלנדר.
הילגרובר תיאר את סבלם של חיילי הוורמאכט בחזית המזרחית לקראת סוף המלחמה ואת ניסיונם להגן על גרמנים מפני הצבא האדום. כך נעלמה השואה מאחורי תמונת האלימות שחיילי הצבא האדום הפעילו נגד אוכלוסייה אזרחית גרמנית. נולטה טען שהרציחות ההמוניות של הוורמאכט במזרח, והשואה בכלל זה, היו "תגובת מנע" שנקטו הגרמנים מול מה שחששו שעלולים הסובייטים לעשות.

משמעות

כיוון שפולמוס זה היה אידאולוגי ולא מחקרי, הוא לא תרם למחקר ההיסטורי.
Absurd Minds

ביוגרפיה

ההרכב הוקם בשנת 1995 על ידי סטפן גרוסמן וטילו לודוויג. באותו זמן הם היו מושפעים מוזיקלית מסצנת האלקטרו של שנות ה-90.

מ-1995 עד 1999 הוציא ההרכב עצמאית 3 אלבומים שונים בכמות מצומצמת של עותקים.

בשנת 1999 הופיעו לראשונה על במה במועדון שבעיר דרזדן, חברת התקליטים "SCANNER" שמעה אותם והחליטה להחתים אותם.
בשנת 2000 הם הוציאו את הסינגל "Brainwash" ובעקבותיו יצא האלבום "Deception" הראשון החתום תחת חברת תקליטים שיצר תנועה לא קטנה בתוך סצנת האלקטרו. באותה שנה הופעתם הראשונה הייתה ב-"Wave Gotik Treffen" שבלייפציג ובהמשך הופיעו ברחבי גרמניה.
בתחילת שנת 2001 התכוננו להפיק את תקליטם השני "Damn The Lie" ובמהלך ההפקה שילבו את טימו פישר כחבר רשמי של ההרכב. האלבום יצא לאור וזכה להתלהבות של המעריצים והלהקה כתגובה הרחיבה את סיבוב ההופעות שלהם לשווייץ, בלגיה, דנמרק וכמובן גרמניה.
באוקטובר 2003 הוציאו את אלבומם השלישי "The Focus", בנוסף לאלבום הרגיל יצאה מהדורה מוגבלת כפולה ב-2000 עותקים בלבד. הסינגל "Masterbuilder" שהקדים את יציאת האלבום הגיע למקום שני במצעד האלטרנטיבי הגרמני.
בנובמבר 2004 יצא אלבומם הרביעי "Noumenon". בנוסף יצא מהדורה של אלבום כפול ובו דיסק בונוס בשם "PhaenomenoN" עם 5 מיקסים בלעדיים.
מיכאל ארדון

מיכאל ארדון (12 בדצמבר 1928 – 31 במרץ 2006) היה כימאי ישראלי, פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית במחלקה לכימיה אי-אורגנית ואנאליטית.

ביוגרפיה

ארדון נולד ב-12 בדצמבר 1928 בברלין למרים (בנט) ומרדכי ארדון, צייר ישראלי נודע. בשנת 1933 עלתה המשפחה לארץ ישראל. הוא רכש תואר שני באוניברסיטה העברית בשנת 1953 ואת עבודת הדוקטורט עשה בהדרכתו של פרופסור גבריאל שטיין במחלקה לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה ב-1957. בשנת 1959 החל ללמד באוניברסיטה העברית, בשנת 1963 היה מרצה בכיר, בשנת 1966 היה לפרופסור חבר ובשנת 1977 לפרופסור מן המניין.
פרופסור ארדון חקר ופרסם עבודות רבות בתחום הבידוד, הזיהוי ואפיון המבנה של יוני מתכות מעבר בתמיסה מימית. חלק מרכזי בעבודתו הוקדש לגילוי ואפיון יונים חדשים של המתכות מוליבדן וכרום וכן תרכובת צבר המכילות מספר אטומי מתכת הקשורים ביניהם בקשרים כימיים משמעותיים. 
עבודותיו המוקדמות בנושא החימצון של יוני כרום מצוטטות בהרחבה ומופיעות בטקסטים של ספרי הלימוד הקלאסיים בתחום. המחקר בכימיה המימית של מוליבדן נבע, בין השאר, מהעניין בפעילות הביולוגית של מתכת זו ומחקריו של ארדון שפכו אור על מגוון הצורונים בכל דרגות החימצון.
בנוסף לעבודתו באוניברסיטה העברית היה עמית מחקר ביוניברסיטי קולג' בלונדון והוזמן ושהה באוניברסיטאות נוספות ובהן קורנל וסטנפורד.  
במקביל לעבודתו המדעית, היה פעיל באיגוד האקדמאים ויו"ר ארגון הפרופסורים באוניברסיטה העברית. באוגוסט-ספטמבר 1969 היה חבר ועדת החקירה בראשות השופט יואל זוסמן, לחקירת נסיבות הצתת מסגד אל-אקצא. ארדון גם הביע את דעתו בנושאים שונים של הציבוריות הישראלית. הוא הביע התנגדות להקמה ממלכתית של קריית ארבע, נמנה עם קבוצת דן פטינקין שקראה לגולדה מאיר ב-1972 למצות את המשא ומתן עם מצרים כדי למנוע מלחמה ולהשבת עקורי איקרית ובירעם, והיה פעיל במפלגת שינוי.
נישא ב-11 בנובמבר 1952 לאורה לבית פלטי, עיתונאית, עורכת וסופרת. היה אב לשלושה.
נפטר ב-31 במרץ 2006.
אורניום שש פלואורי

הכנה

אורניום שש פלואורי סונתז לראשונה בשנת 1909 על ידי הכימאי הגרמני אוטו רוף (Otto Ruff) מאורניום 5 כלורי בתגובה
כיום, דרך ההפקה המקובלת היא מעוגה צהובה - תחמוצת אורניום טחונה. חומר הגלם מטופל בחומצה חנקתית לקבלת תמיסה של אורניל ניטראט UO₂(NO₃)₂. אורניל ניטראט טהור מופק מהתמיסה באמצעות מיצוי ומטופל באמוניה לקבלת התרכובת אמוניום די-אורנאט NH₄)₂U₂O₇). חומר זה מחוזר באמצעות מימן לתת את התחמוצת UO₂. התחמוצת הופכת לאורניום 4 פלואורי UF₄ על ידי תגובה עם חומצה פלואורית HF וחמצון של האורניום הארבע פלואורי באמצעות גז פלואור F2 נותן אורניום 6 פלואורי.
דרך הפקה אחרת היא תגובה של אורניום מתכתי עם כלור שלוש פלואורי:
ניתן לקבל UF₆ גם בתגובה של אורניום ארבע פלואורי עם חמצן

כימיה

אורניום 6 פלואורי מגיב עם מים בתגובה האקסותרמית:

וכן עם גז מימן בתגובה

אורניום שש פלואורי הוא חומר מחמצן וחומצת לואיס המסוגלת להיקשר לפלואוריד למשל בתגובה עם נחושת דו פלואורית בה מתקבל יון אורניום שבע פלואורי Cu(UF₇)₂
אורניום 6 פלואורי מגיב עם סיליקה בחומצה פלואורית נוזלית בתגובה:

שימוש להעשרת אורניום

משתמשים באורניום 6 פלואורי להעשרת אורנים הן באמצעות צנטריפוגות והן בשיטת הדיפוזיה הגזית. החומר מתאים ליישומים אלו משום שקל לנדף אותו ומשום שליסוד פלואור רק איזוטופ יציב אחד, כך שכל ההבדל במסות המולקולריות נובע מהמצאות איזוטופים שונים של אורניום.
מסטינו נפוליטנו

היסטוריה של הגזע

אלכסנדר מוקדון קיבל במתנה שני כלבים, שתאורם תואם כמעט לחלוטין את המסטינו. כלבים אלה התלוו למסעות הכיבוש של היוונים ושמרו על בתיהם. עם עליית האימפריה הרומית אומצו על ידי הרומאים ככלבי מלחמה ולקרבות זירה (נגד כלבים, שוורים, אריות ואף בני אדם). במסעותיהם של הלגיונות הרומאים התפשט הגזע לשאר אירופה, התערבב עם גזעים מקומיים והותאם לתנאי האזור. עם נפילת האימפריה הרומית הפך לכלבם של פשוטי העם. במאה ה-18 הפך לכלב השמירה והתקיפה של המאפיה הנפוליטנית ("הקאמורה"), והיא שהעניקה לכלב את שמו.
ב-1946 נערכה תערוכת הכלבים הראשונה של הגזע ופורסם תקן הגזע הראשון.

מבנה כללי

למסטינו פרווה קצרה וצבעה יכול להיות: שחור, אפור או חום, לעיתים עם נקודות לבנות בחזה או בקצות האצבעות.
גובה זכר 65-75 ס"מ, נקבה 60-70 ס"מ.
משקל 50-95 ק"ג.
תוחלת חיים: 10 שנים.
פיאטרה ניאמץ

שם העיר

העיר נקראה במקור "פיאטרה", ברומנית "אבן", כאן במובן של סלע. לפעמים בימי הביניים נקראה פעם גם "פיאטרה לוּי קרצ'ון" (Piatra lui Crăciun, כלומר "הסלע של חג המולד", בדומה לשם ההונגרי שלה Karácson-Kő) או "טרגו פיאטרה", (היריד של פיאטרה - Târgu Piatra). מאוחר יותר נוסף לשם "פיאטרה" גם שם האזור "ניאמץ" (ניאמץ = גרמני, זר) כדי להבדיל בינה ובין יישובים רומניים באזורים אחרים, הקרויים "פיאטרה". הגרמנים עצמם קראו לעיר Kreuzburg an der Bistritz ,"קרויצבורג" (עיר הצלב) שעל נהר ביסטריץ".

גאוגרפיה

פיאטרה ניאמץ שוכנת בעמק הנהר ביסטריצה, ומסביב לה הרים נמוכים בגובה ממוצע של 345 מ', עם מספר פסגות - פייטריצ'יקה (590 מ'), קוזלה (679 מ'), צ'רנגורה (852 מ), בטקה דואמניי (852 מ') וקרלומן (617 מ').

תחבורה

העיר נמצאת 350 ק"מ צפונית מבקרשט. נמל התעופה הקרוב ביותר הוא שדה התעופה הבינלאומי בבקאו, 60 ק"מ דרומית ממנה. פיאטרה ניאמץ מחוברת באמצעות קו הרכבת 509 לבוקרשט וליאשי, באמצעות הכביש הלאומי DN15 היא מחוברת לבקאו ועל ידי הכביש הלאומי DN2 עם בוקרשט, יאשי, סוצ'אבה, וטרגו מורש שבטרנסילבניה.

הקהילה היהודית

לפני מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר קהילה יהודית גדולה ועל כך יעידו  23 בתי כנסת שהיו בעיר. בתקופת השלטון הקומוניסטי נהרסו בתי הכנסת בעיר מלבד בית הכנסת על שם  הבעל שם טוב. בית כנסת זה נרשם כמונומנט היסטורי  על ידי האקדמיה הרומנית.  כיום נותרו בפיאטרה ניאמץ כ-100 יהודים.
בית הכנסת על שם הבעל שם טוב נבנה בשנת 1776 כמבנה עץ כפי שנבנו אז כל בתי הכנסת ברומניה. על פי המסופר, הבעל שם טוב, בדרכו מגליציה לישראל, עצר בפיאטרה נייאמץ והתפלל בבית כנסת זה ומכאן השם שניתן לבית כנסת זה  
אגדה ידועה מספרת כי בבית הכנסת העתיק של פיאטרה ניאמץ מצא נסיך מולדובה במאה ה-16, פטרו רארש,  מקלט מפני הטורקים כאשר רדפו אחריו. מסופר כי עזרו לו להתחפש ליהודי וכך ישב בבית הכנסת כשהוא עטוף בטלית וחייו ניצלו.
צ'יטה (עיר)

היסטוריה

לפני יסוד צ'יטה באזור שכנו שבטים בוריטים בראשות חאנים מקומיים. קוזאקים ראשונים הגיעו למקום במאה ה-17. הקוזאק פיטר בקטוב בנה מספר בנינים בשנת 1653. עד המאה ה-19 צ'יטה הייתה לא יותר מכפר קטן ומקום אליו הגלה שלטון הצאר אישים לא רצויים. בעקבות המרד הדקבריסטים בסנקט פטרבורג בדצמבר 1824, האסירים הראשונים הגיעו לצ'יטה בשנת 1826, האסירים הללו היו שונים מקודמיהם מכיוון שרובם היו מהעלית האינטלקטואלית של סנקט פטרבורג. האסירים הללו השפיעו על פיתוחה של צ'יטה כי הם שרטטו את מפת הפיתוח העירונית, ולכן הסגנון האדריכלותי של העיר דומה לסגנונה של סנקט פטרבורג. כתוצאה, צ'יטה קבלה מעמד של עיר בשנת 1851, ונעשתה לעיר המרכזית במחוז, ועירם של חילים קוזאקים זבאיקליים. בכנסייה המקומית שנבנתה בשנת 1777 נמצא מוזיאון לזכר הדקבריסטים.
התפתחותה של צ'יטה קרתה הודות לבנין רשת מסילות ברזל של הרכבת הטרנס-סיבירית בסוף המאה ה-19. עד היום הרכבת הטרנס-סיבירית היא חלק חשוב בחיים של המחוז צ'יטה כולו.
מדצמבר 1905 עד ינואר 1906, ובעקבות גל מהפכות שעבר על רוסיה באותו הזמן, צ'יטה הפכה לבירתה של "רפובליקת צ'יטה". חיילים ששלח הצאר דיכאו במהרה את המהפכה והשיבו את השלטון על כנו. לאחר מהפכת אוקטובר, מ-1917 עד נובמבר 1918 צ'יטה הפכה לרפובליקה סובייטית. במשך מלחמת האזרחים ברוסיה, מדצמבר 1918 עד אוקטובר 1920, צ'יטה נמצאה בידיו של ההאטמאן  גריגורי סמיונוב. לבסוף הוא הובס ונסוג לסין, ומשנת 1920 עד נובמבר 1922 צ'יטה הייתה בירת "רפובליקת המזרח הרחוק". משנת 1937 משמשת כעיר המרכזית של מחוז צ'יטה (צ'יטה אובלאסט). כמו כן העיר משמשת בתור עיר מטה של פיקוד סיביר, ולכן מאז שנות ה-30 ועד נפילת ברית המועצות העיר הייתה "עיר סגורה" וכניסתם של זרים וכן רוסים רבים נאסרה לתוכה.

יהדות צ'יטה

היהודים הראשונים של העיר הגיעו יחד עם אסירים ובהם דקבריסטים, חלקם היו גם אסירים. אחרים היו חילים בצבא רוסי, סוחרים וכו' ורבים מהם נשארו למגורים במחוז צ'יטה. לאחר שנת 1851, יהודים רבים הגיעו לצ'יטה. היהודים היו פעילים בחייה של העיר, ורבים מהם שימשו בתפקידים חשובים בתעשייה ובחיי המסחר של העיר.
בית כנסת מעץ נבנה בעיר בשנת 1880, והוחלף למבנה מאבן רק ב-1907. משנת 1903 הופיעו חוגים ציוניים, פועלי ציון וחברי הבונד. בשנת 1919 אטמן סמיונוב הקים את הגדוד היהודי שהשתתף במסעות ומבצעים רבים כנגד הפרטיזנים הסובייטיים. עד שנת 1922 רוב המשפחות היהודיות עזבו את העיר והיגרו לחרבין שבסין. בית הכנסת נסגר בשנת 1929. רק בשנת 2004 ראש העיר אישר לקהילה היהודית הקטנה לשלוט בבית הכנסת. כיום רק 200 יהודים מתגוררים בצ'יטה. בערך 1,000 יהודים עלו לישראל משנת 1989, מאז סוף שנות ה-90 במאה הקודמת עת חב"ד החלה לפעול בגלוי במדינות חבר העמים, מדי חג מגיעים לעיר בחורים צעירים בשליחות המרכז לענייני חינוך של חב"ד ובשיתוף איגוד הקהילות היהודיות ברוסיה ועוזרים לקהילה בארגון החגים.

חינוך והשכלה גבוהה

צ'יטה נחשבת בתור מרכז אקדמי של עבר הבאיקל. סטודנטים רבים מהמחוז צ'יטה ובוריאטיה מנסים להתקבל לאוניברסיטאות, מכללות ואקדמיות מקומיים. ישנם בעיר 52 בתי ספר תיכון ו-8 מוסדות להשכלה גבוהה ובהם האקדמיה הממלכתית לרפואה ו-4 סניפי אוניברסיטאות אחרות.

ספורט

מספר אלופים אולימפים נולדו וגדלו בצ'יטה ובמחוז ובהם ולרי ברומל. ישנם מועדוני ספורט מגוונים בצ'יטה: מועדון הכדורגל צ'יטה מתמודד בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה, קבוצת הוקי קרח בשם סק"א זבאיקלץ משתתפת בטורניר הליגה המקצוענית ובנוסף קיימות קבוצות רבות בכל סוגי ספורט.
קד (רשימה)

קד היא רשימה חרדית ספרדית מונציפלית שהוקמה בשנת 2003 בבני ברק, על ידי הרב בצלאל פנחסי והרב יהודה עדס, כדי לייצג את ציבור האברכים הספרדי בערים החרדיות.

רקע להקמת הרשימה

בעקבות המחלוקת שהתגלעה עוד בראשית שנות התשעים, בין הרב שך לרב עובדיה יוסף בנוגע לדרכה של מפלגת ש"ס, התפלגו קבוצת ראשי ישיבות חרדים ספרדים והקימו את ארגון מרביצי תורה ספרדים, שנועד לרכז ולייצג את ציבור האברכים הספרדי שהשקפתו קרובה להשקפת המגזר החרדי הליטאי.  
במערכות הבחירות לכנסת ולרשויות המקומיות במשך השנים, הורו מנהיגי הארגון לתלמידיהם להצביע למפלגת דגל התורה מתוך תקוה שתדאג גם לצורכי הציבור הספרדי שמצביע לה. אלא שבפועל עלו טיעונים דגל התורה הזניחה את מצביעיה מקרב הציבור הספרדי, ולא דאגה לצורכיהם, כגון הקצאות שטחים למבני ציבור ולמוסדות חינוך.

התמודדות הרשימה בבחירות

לקראת הבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-28 באוקטובר 2003 פנו הרב בצלאל פנחסי והרב יהודה עדס, מראשי מנהיגי ארגון מרביצי התורה, להתייעצות עם מנהיגי הציבור הליטאי דאז, הרב אליעזר שטיינמן והרב מיכל יהודה ליפקוביץ, בנוגע להקמת רשימה נפרדת בעיר בני ברק, שתייצג את פלג הספרדים בני התורה. 
בהמשך אושרה בקשה לרשימה נפרדת שסימנה היה 'קד'. ב-28 בספטמבר 2003 נערך כינוס בחירות לטובת הרשימה באולמי וגשל בבני ברק, ובו השתתפו לפי התיעודים כאלפיים אברכים ספרדים מתושבי העיר. בכינוס נשאו דברים הרב יהודה עדס, הרב אשר בן נאים, הרב יצחק רצאבי, הרב יהושע ברכץ והרב בצלאל פנחסי. בבחירות שנערכו הכניסה הרשימה שני נציגים לעירייה. במקביל, הודיעו מנהיגי קד כי הרשימה תתמודד גם במודיעין עילית ברשימה נפרדת בראשות יהודה שם טוב, אולם בסופו של דבר הגיעו להסכמות והנציגים יהודה שם טוב ויאיר שוקרון נכנסו כנציגי דגל התורה מטעם הספרדים בני התורה.  
בבחירות לעיר בני ברק שנערכו ב-11 באוקטובר 2008 התקבצו כל נציגי המפלגות תחת "הרשימה התורתית המרכזית" בראשות יעקב אשר, ולא התקיימו בחירות בעיר. בעקבות ההצלחה הקודמת בבני ברק, פנו עסקנים מרשימת קד לראשי דגל התורה בהבהרה כי אם לא יוכנס למקום ריאלי במפלגת דגל התורה נציג מטעם הספרדים בני התורה, הם ישקלו לרוץ ברשימה נפרדת גם בערים נוספות. דגל התורה נענתה לדרישה, והציבה נציגים בערים ירושלים (שמעון חדד) בני ברק (יאיר שוקרון ומיכאל קקון) אלעד (משה כהן), ביתר (יוסף שטרית) וקריית ספר (יהודה שם טוב).   
בעקבות הפילוג בציבור הליטאי, הוקמה בקרית ספר רשימה נפרדת שסימנה זך מטעם מפלגת בני תורה בהנהגת הרב שמואל אויערבאך, והציבור הספרדים בני התורה בעיר נחלקו, חלקם הצביעו לרשימת זך על פי הוראת הרב יהודה עדס ואליה ערק גם נציג דגל לשעבר יהודה שם טוב, וחלקם הצביעו לרשימת דגל התורה שהציבה את אלי אוחיון כנציג הספרדים בעיר.