google/wiki40b huggingface dataset:
משה קוניץ

הרב משה קוניץ (לעיתים: קוניצר; ה'תקל"ד, 1774 – כ"ז בשבט ה'תקצ"ז, 2 בפברואר 1837) היה רבה של אובן ישן, וחוקר תולדות ישראל. נודע בעיקר בשל ספרו "בן יוחאי" הטוען לייחוס ספר הזוהר לרבי שמעון בר יוחאי.

ביוגרפיה

נולד באובן ישן לרב מנחם מנדל שהיה אדם עני. בהיותו בן עשר החל ללמוד מפי הרב בנימין זאב וולף בוסקוביץ, אצלו למד עד אחרי היותו לבר מצווה (1787). בגיל שלוש עשרה נסע בכוחות עצמו לפראג לישיבתו של רבי יחזקאל לנדא, אך לא הצליח לעקוב אחרי השיעורים הסבוכים בישיבה, ופנה אל הרב ברוך ייטלס שיקבל אותו כתלמיד פרטי לצד לימודיו בישיבה. אצל ייטלס למד תנ"ך עם פירושים שונים וספרות עברית מימי הביניים כמו הספר בחינות עולם של ידעיה הפניני. בשתי שנותיו בפראג החל לכתוב שירה עברית.
לאחר שנתיים בפראג, נסע ללמוד באוניברסיטת ברסלאו. לאחר חמש שנים בברסלאו השלים את ספרו "המסות הגדולות" (1794) על מקומות מוקשים בדברי התלמוד, ובשנת ה'תקנ"ו (1796) הדפיס את ספרו "העוין" המבאר את דברי הספר "בחינות עולם". לפי דעתו עלה הספר "בחינות עולם" באיכותו על כל ספרי בני דורו, ולכן התאמץ להכניס בפירושו בדברי הספר, עקרונות חשובים מספרי הרמב"ם והסברים לפסוקי תנ"ך. לעיתים אין פירושיו מתקבלים בכוונת רבי ידעיה הפניני, אך ניתן לעמוד מהם על היקף ידיעותיו של קוניץ כבר בגילו הצעיר.
בשנים הבאות החל לעמול על חיבוריו לתולדות גדולי ישראל: "מעשה חכמים", שמחברתו הראשונה עסקה בתולדות בית רבי (וינה 1805); ו"בן יוחאי", לתולדות רבי שמעון בר יוחאי וביאור מאמריו בכל ספרות חז"ל (וינה 1815). תוך כדי עבודתו על ספרים אלו, החל שמו להתפרסם, סוחר עשיר מעיר הולדתו בשם ר' שלמה הכהן השיא לו את בתו, והוא הצטרף לעסקיו של חמיו, אך את שעות הערב הקדיש להמשך מחקריו וכתיבת חיבוריו. למרות היותו סוחר, התפרסם שמו בין אנשי תנועת ההשכלה היהודית כידען ומלומד בתחומו. שמשון בלוך נטל ממנו "הסכמה" לתרגומו לספר "לתשועת ישראל" של מנשה בן ישראל.
ב-1815 הדפיס את ספרו "בן יוחאי", בספרו זה יצא נגד טענות שהחלו להישמע בקרב החוקרים, ביניהם גם רבנים כמו רבי יעקב עמדין, בדבר היות ייחוסו של ספר הזוהר לרשב"י שגוי. קוניץ האריך להוכיח שאכן רבי שמעון בן יוחאי הוא מחברו של הספר. כתגובה לספר זה חיבר שי"ר את ספרו "נחלת יהודה".
מצבו הכלכלי התדרדר, ובשנת 1817 כבר גר בווינה ומצבו הכלכלי היה בשפל. לבקשת הקהילה היהודית בברלין, כתב מאמר בנושא השינויים בתפילות. המאמר שנדפס בספר שזוהה כרפורמי "אור נוגה" (דסאו 1818) ונדפס לצד מאמרו של הרב אהרן חורין שהואשם כסוטה ופוקר, גרם לביקורת עליו בעולם התורני אך עשה רושם טוב בחוגים המתקדמים.
עם שובו מווינה התמקדה עבודתו התורנית בהכנתם לדפוס של כתביו ההלכתיים. ב-1820 הדפיס את החלק הראשון של ספרו "המצרף" ובו 128 תשובות הלכתיות בנושאים שונים. בין פסקיו והנחיותיו נמנו כמה שנתפסו כמתקדמים ורפורמיסטיים: 1. היתר אכילת קטניות בפסח ליהודים ששירתו בצבא נכרי. 2. איסור למוהלים שאינם בעלי הכשרה רפואית לבצע ברית מילה. 3. חובה ללמוד את התנ"ך עם מפרשי הפשט ובדקדוק עברי. 4. עודד את הקהל היהודי להשתמש בשם משפחה, כדי להיות כאחד האדם. בעוד רבנים אחרים התנגדו לתוספת זו.
הוא התמנה לדיין בפשט ואחר כך כרבה של אובודה, בתפקידו האחרון כיהן כעשר שנים עד לפטירתו בכ"ז בשבט ה'תקצ"ז, 2 בפברואר 1837.
בנו, ר' שלום קוניץ הדפיס את חלקו השני של ספר "המצרף" לאחר פטירת אביו.
ויקיפדיה הפורטוגזית

היסטוריה

החל מסוף שנת 2004, המיזם החל לצבור תאוצה. במאי 2005 ויקיפדיה הפורטוגזית עקפה את ויקיפדיה הספרדית והאיטלקית במספר הערכים. לצורך השוואה, במאי 2004, היא הייתה הוויקיפדיה ה-17 במספר מבחינת כמות הערכים.
הערכים בפורטוגזית יכולים להיות מגוונים מאוד לשונית, שכן התורמים באתר כותבים בפורטוגזית אירופאית ובפורטוגזית ברזילאית. הערכים נוטים לצד כזה או אחר, או לפעמים כוללים מוטיבים משתי צורות השפה. 
קהילת ויקיפדיה הפורטוגזית בחרה שלא ליצור הפרדה בין הפורטוגזית הברזילאית לזו האירופאית. בשנת 2005, התקיימה הצבעה בנוגע לשאלה האם יש ליצור גרסה של ויקיפדיה בפורטוגזית ברזילאית (pt-br), ומרבים המצביעים דחו את ההצעה. בשנת 2007, הצעה נוספת ליצור גרסה של ויקיפדיה רק עבור הפורטוגזית האירופאית נדחתה אף היא. גם בשנת 2009 הועלתה הצעה להקים אתר נפרד לטובת הפורטוגזית הברזילאית, אלא שההצעה הגיעה מכיוון קרן ויקימדיה והם דחו את ההצעה שכן לא מדובר בשפות נפרדות לחלוטין.
בתחילת ינואר 2007, המיזם חווה ירידה בכמות העריכות ממשתמים לא רשומים (מ-20 אחוזים ל-15 אחוזים), ועלייה בכמות השחזורים של המשתמשים הלא רשומים (מ-15 אחוזים לשיא של 25 אחוזים), מה שהצביע כלל הנראה על מלחמות עריכה והשחתות. עקב כך הוסיפו למיזם קוד ב-JavaScript שחייב את המשתמשים הלא רשומים לצפות בתצוגה מקדימה של עריכתם.
בדצמבר 2010, ויקיפדיה הפורטוגזית עקפה את ויקיפדיה ההולנדית בכמות הערכים. אולם, ברבעון הראשון של שנת 2011 היא נדחקה שוב מטה תחת ויקיפדיה הרוסית וההולנדית שצמצמו את הפער.
אותיות אית"ן

אותיות אית"ן הן האותיות א,י,ת,נ. אותיות אלה מופיעות בתחילת הפועל ומעידות על זמן עתיד.
חיים ברקני

ביוגרפיה

חיים ברקני נולד בשם הניק (חיים) פוקשיבה ב-1923 בעיר לודז' שבפולין לגרשון ואסתר פוקשיבה. משפחתו הייתה משפחה של מוזיקאים וברקני החל ללמוד בילדותו נגינה על פסנתר. כבר מגיל צעיר החל גם לעסוק בהלחנה של מוזיקה, בעיקר של מוזיקה הקלה והעממית וכן לג'אז ולמוזיקה המודרנית של אותם ימים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו (אמו, אחותו ואחיו) מזרחה לברית המועצות ושהה בסיביר ובבוכרה עד סיום המלחמה. אחרי המלחמה התגורר באיטליה במסגרת קבוצות צעירים יהודים שהדריכו נוער של ניצולי השואה והתכוננו לעלייה לארץ ישראל. בשנת 1947 ניסה לעלות, אך בדרך נתפסה ספינתו על ידי הבריטים והוא נשלח עם חבריו למחנות המעצר בקפריסין. שם הכיר את הלינה, ונישא לה.
בשנת 1949, עם שחרורו מקפריסין, עלה לארץ עם גרעין ההשלמה "לחירות", שבו היה חבר. הוא הגיע לקיבוץ כפר מנחם להכשרה של כחצי שנה, ומשם עברו לקיבוץ שער הגולן, שבו חי כחבר עד יומו האחרון.
בסוף שנות ה-50 למד הוראת מוזיקה ב"מכללת אורנים" ושימש מורה למוזיקה ולפסנתר במשך שנים רבות, בבית הספר המקומי ובמוסד החינוכי "בקעת כינרות". כמו כן לימד תאוריה מוזיקלית באולפן האזורי למוזיקה וניצח על תזמורת תלמידי האולפן.
מאוחר יותר הקים את התזמורת הקלה "ברקנית", שהייתה מורכבת מנגנים בוגרים מעמק הירדן וניצח עליה מספר שנים. התזמורת ניגנה, בעיבודו, בהדרכתו ובניצוחו, מוזיקה קלה, שירים ופזמונים עבריים ולועזיים, קטעי ג'אז וכדומה.
בתחילת שנות ה-80 למד את תורת התזמור והעיבוד אצל המוזיקאי נועם שריף.
ברקני התפרסם לראשונה בארץ כמלחין בזכות השיר "ביתי אל מול גולן", שהיה שיר הנושא במחזמר שכתב עם יוסף נצר, גם הוא חבר בקיבוץ. השיר נקרא על שמו של המחזמר שנכתב והוצג לראשונה בשנת 1962, לכבוד יום הולדתו ה-25 של קיבוץ שער הגולן.
לאחר פרסומו הראשון של השיר, בזכות היותו שונה בסגנונו משירי "החציר והקש" של תנועת ההתיישבות דאז, זכה "ביתי אל מול גולן" לכ-40 ביצועים שונים, בהם של שלישיית שריד, שמעון ישראלי, לוסי ארנון, יפה ירקוני, אריק איינשטיין, הפרברים, אריק סיני, להקת "סטלה מאריס" ועוד. השיר נחשב כיום כאחת מהיצירות המובחרות של הזמר העברי בכל הזמנים.
כ-80 שירים הלחין ברקני למילותיו של חברו יוסף נצר, שהיה משורר, במאי ומחזאי. אחת מיצירותיו הנודעות הוא הלחן לשירה של לאה גולדברג "את תלכי בשדה" (ידוע גם כ"האמנם"). 
שירים נוספים פרי עטו שהתפרסמו בזמר העברי: "החיטה צומחת שוב" למילותיה של דורית צמרת, "ילדי איננו ילד" של יוסי גמזו, "פנאי" של המשוררת זלדה, "מותו של הקיץ" ליעקב גלפז ועוד.
כמו כן כתב מספר לחנים לשיריה של חברת הקיבוץ תרצה ברגל, בהם "שיר ערש במקלט" (נומי ילדה"), "ושוב הסתיו" (כל דפי הלוח"), "השיר בירוק" ועוד.
בנוסף לעיסוקו המוזיקלי היה חיים ברקני גם קריקטוריסט, מאייר וגרפיקאי. בשנות ה-50 היה בעל קריקטורה שבועית במוסף סוף השבוע של העיתון "על המשמר". הקריקטורות הללו, שעסקו בהווי הקיבוצי, נאספו ויצאו בספר שנקרא "במסגרת" בהוצאת הקיבוץ הארצי.
ברקני אייר ספרים רבים, בהם ספרי ילדים, טבע ושירה. כמו כן עיצב וצייר את המודעות והפלקטים בקיבוצו וכן את עלון הקיבוץ במשך שנים רבות.
ב-1998 פרסם בהוצאה עצמית את הספר "דואוגרפיה", שכתב עם רעייתו וכן אייר ועיצב אותו.
נפטר בגיל 78 בקיבוץ שער הגולן. ארכיונו שמור במרכז למוזיקה של הספרייה הלאומית.
אנטולי וייסר

ביוגרפיה

אנטולי וייסר נולד באלמטי, שבברית המועצות (כיום בקזחסטן). הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת נובוסיבירסק. לאחר סיום התואר, המשיך בלימודים וקיבל תואר שלישי מאוניברסיטת טומסק.
בזמן לימודי התואר הוא עזב את השחמט התחרותי, אך לאחר סיומו חזר להתחרות.
במהלך שנות ה-80 וייסר השתתף בתחרויות רבות. בתחרות בסוצ'י הוא סיים במקום השלישי בשנת 1981, חלק מקומות 3–5 ב-1982 (עם אולג רומנישין וסמיון דבויריס) ומקומות 1–2 ב-1983 (עם יבגני סבשניקוב). הוא חלק מקומות 2–3 בברלין ב-1983, זכה במקום השני בטרנבה ב-1987 והשתתף בתחרויות נוספות. בשנת 1987 בניו דלהי הוא חלק מקומות 2–3 עם וישוואנתן אנאנד.
בשנת 1982 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי ובשנת 1985 דרגת רב אמן.
בשנת 1991 וייסר קיבל הזמנה לעבור לצרפת ולעבוד כמאמן. בשנת 1996 וייסר קיבל אזרחות צרפתית והתחיל להשתתף באליפויות צרפת בשחמט. הוא ניצח בשנת 1997 וסיים במקום השני ב-1996 וב-2001.
בשנת 2013 הוא סיים במקום החמישי באליפות המכביה.
וייסר פעיל בתחרויות לסניורים. הוא ניצח באליפות העולם בשנים 2010, 2013. בשנים 2014 ו-2016 הוא ניצח באליפות העולם לסניורים בקטגוריה 65+ ובשנת 2017 זכה במקום השני.
תיקן אמריקני

מאפיינים פיזיולוגיים

תיקנים אמריקנים בוגרים מגיעים לאורך ממוצע של כ-4 ס"מ, ולגובה של כ-7 מ"מ. צבעם חום, עם גוון בהיר בלוחית הגבית של החזה. הם בעלי זוג מחושים ארוכים במיוחד ביחס לגוף, ורגלי הליכה זיפיות. בראשם נמצאות שתי עיניים מורכבות, אשר מכילות כ-2,000 יחידות ראיה כל אחת ומשמשות אותם לראייה יעילה בחושך. ראשם נוטה כלפי מטה - תכונה אשר בשילוב עם גובהם הנמוך מאפשרת להם להידחק דרך סדקים צרים במיוחד. הם בעלי כנפיים המאפשרות תעופה (חסרות במופע הצעיר). לעיתים ניתן לראות תיקנית בוגרת נושאת את תיק הביצים שלה בקצה הבטן.

סביבת גידול

התיקן האמריקני הוא אוכל כל. הוא מסוגל להתקיים ממזון צמחי, מזון ממקור חי ומחומר אורגני נרקב. סביבת הגידול המועדפת עליו היא אזורים לחים וחמימים ואכן תפוצתו הטבעית היא באזורים טרופיים, אך למעשה ניתן למצוא את התיקן האמריקני גם באזורים קרים ו/או יבשים, שבהם הוא מסתמך על הימצאות בני אדם ועשוי להימצא במבנים של האדם כגון מטבחים, מחסנים, צינורות ביוב וכו'.

רבייה ומחזור חיים

לתיקן האמריקני שלושה שלבי התפתחות מרכזיים: ביצה, נימפה ובוגר. בדומה ליתר חברי סדרת התיקנאים גם אצל התיקן האמריקני הנקבות מטילות את ביציהן בתוך תיק (ומכאן שמו). הן מטילות 14–16 ביצים בתיק ביצים, נושאות אותו עמן (בקצה הבטן) במשך כיומיים ואז מניחות אותו בסביבת מזון. תיק הביצים בצבע חום (הופך לכהה לאחר מספר ימים). אורכו כ-8 מ"מ וגובהו כ-5 מ"מ. לאחר 6–8 שבועות, בוקעים מן הביצים הצעירים (נימפות) שהם בעלי מופע דומה לבוגר רק קטן יותר וללא כנפיים. תהליך ההתבגרות והפיכת הנימפות לתיקנים בוגרים כולל 13 מחזורי השלה ואורך כ-6–12 חודשים. תיקן בוגר יחיה בממוצע כשנה נוספת, במהלכה תטיל הנקבה כ-150 תיקנים צעירים. סה"כ חיי התיקן כשנתיים

תכונות מיוחדות

לתיקן האמריקני אברי חישה בקצה האחורי של גופו אשר מחוברים לסיבי עצב גדולים במיוחד ויחד מקנים לו "רפלקס בריחה" ייחודי. גירוי קל אשר נקלט באברי החישה הללו גורם להעברת המידע במהירות עצומה (גבוהה בהרבה ממהירות העברת מידע בסיב עצב אנושי) דרך סיבי העצב הגדולים אל שרירי התנועה, ללא מעבר במרכזי עיבוד המידע במוח התיקן, ולהפעלת תגובת בריחה אשר אינה מסתיימת עד שנקלטת ירידה משמעותית בתנאי התאורה, כלומר כשהתיקן חש שהוא במקום חשוך. אם מוסיפים על כך את מהירות הריצה הגבוהה של התיקן האמריקני - עד 5.4 קמ"ש (כ-40 מרחקי-גוף בשנייה), הרי שלאדם סיכוי נמוך להבחין בתיקן אמריקני שנמצא בסביבתו ואפילו נמוך יותר לתפוס אחד. ואכן, רוב התיקנים שבהם אנו נתקלים הם זקנים או פגועים בצורה כלשהי.

עמידות מפני קרינה

תכונה אחרת שבזכותה התפרסם התיקן האמריקני היא עמידותו לקרינה רדיואקטיבית. בעוד שטענה זו הוכחה כנכונה עבור מינים שונים של חרקים, דווקא עבור התיקנים היא התגלתה כשגויה - הללו עמידים רק מעט יותר מבני אדם לקרינה רדיואקטיבית.
תוצאות מחקרים שנערכו הראו שבני אדם ימותו לאחר חשיפה למנת קרינה של 4–10 Gray, ומקקים ברמה של 70–100 Gray. עובדה זאת הופכת את המקק לעמיד פי 6–16 לקרינה מאשר אדם, אך הוא עדיין ימות הרבה לפני חרקים אחרים. מקור ההנחה השגויה על פי העיתונאי ריצ'רד שוויד (Richard Schweid) הוא שלאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי נפוצו שמועות שמקקים שרדו את הפצצה. הנושא קיבל חיזוק משמעותי בסוף שנות ה-60 במהלך מסע תעמולה נגד מרוץ החימוש הגרעיני. אחת הכרזות המפורסמות ביותר הכריזה: "אם תתרחש מלחמה גרעינית לא האמריקאים או הרוסים או הסינים ינצחו... אלא המקק".
דיר אל-קרנטל

היסטוריה

נזירים ביזנטיים חיו במקום כבר במאה ה-4. לפי המסורת הנוצרית, ישו שהה במקום 40 יום ו-40 לילה במהלכם ניסה השטן להעביר אותו על אמונתו (לוקאס ד 1-13). השם הערבי "קרנטל" הוא שיבוש מהמילה הלטינית "קרנט" שפירושה ארבעים]. בשנת 1914 נבנתה בראש ההר חומת אבנים רבועה (ראו בתמונה) ובתוכה שרידי כנסייה. ב-1998 בנתה חברה אוסטרית רכבל שעולה ממרכז יריחו מערבה במעלה ההר, לאורך 1,300 מטר, עד למסעדה ולמרכז מבקרים. ממנו ממשיכים ברגל למנזר הקרנטל. לרכבל שני זוגות של שלוש קרוניות אדומות. הרכבל עלה באש ב-3 במרץ 2015.
מהמנזר עלייה למקום המכונה "טחנת אל הווא" (טחנת הרוח) בו שרידי מבצר חשמונאי, הרודיאני וצלבני קדום בשם דוק (דגון). במקום נמצאו יסודות של מבנים, חומות, קירות תמך וחפיר הגנה.
המבצר שלט על יריחו וכן על הדרך העתיקה היורדת מההר, צפונית ליריחו, המכונה "טריק אבו ג'ורג'".
מערכת אספקת המים למבצר, השוכן למעלה מ-360 מטר מעל פני הסביבה, התגלתה במסגרת סקר כולל של מבצרי יריחו שערכו זאב משל מאוניברסיטת תל אביב, בשיתוף דוד עמית. בסקר שנערך בשנת תשל"ב (1972), נמצאו שרידים של אמת מים. אמה זו הובילה אל תשעה בורות חצובים במדרון המצוקי לעבר בקעת יריחו. הנזירים הביזנטיים שיקמו חלק מהאמה לשימושם. כתובת יוונית משנת 1898 נמצאה על-יד אחד הבורות.
מגהלאיה

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
במגהלאיה נמצאו עדויות ארכאולוגיות עוד מן התקופה הנאוליתית. 
השבטים המקומיים יצרו לעצמם  ממלכות שהתקיימו עד המאה ה-19. בשנת 1835 האזור סופח לאסאם. בהמשך האזור היה חלק גם מבנגל. עם עצמאות הודו בשנת 1947, הייתה מגלאיה כחלק מאסאם. תנועה בדלנית במדינה החלה לפעול בשנת 1960. מגהלאיה קיבלה אוטונומיה חלקית בשנת 1970 והוקמה באופן מלא לאחר שפוצלה ממדינת אסאם ב-21 בינואר 1972.

טופוגרפיה, גאוגרפיה ואקלים

מגהלאיה היא רצועה באורך כ-300 ק"מ (ממערב למזרח) וברוחב של כ-100 ק"מ. רוב רובה גבעות ושליש משטחה מכוסה ביערות סוב-טרופיים. יערות אלו נודעים בעושר היונקים, הציפורים והצמחים בהם. הכפר מאוסינרם הוא המקום בעל כמות המשקעים השנתית הממוצעת הגבוהה בעולם, בעוד שהעיירה צ'ראפונג'י מחזיקה בשיא עבור כמות המשקעים השנתית הגבוהה בעולם בשנה, בשנים 1861-1860.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
הכלכלה המקומית מבוססת בעיקר על חקלאות. למרות שתושבים רבים (80%) עוסקים בחקלאות, לא בכל המדינה יש את התנאים הפיזיים התורמים לחיזוקה של החקלאות. תנאים אלו לעיתים פוגעים בביסוס החקלאות. 10% משטח המדינה הוא חקלאי, אך הפרודוקטיביות של האדמות נמוכה מאוד.
לפי הבנק המרכזי של הודו, בשנת 2012 12% מהאוכלוסייה (12.5 מהכפריים ו-9.3% מהעירוניים) היו מתחת לקו העוני.

תחבורה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

פוליטיקה וממשל

המושל (ראש המדינה) ממונה אחת לחמש שנים על ידי נשיא הודו. השר הראשי (ראש הרשות המבצעת וראש המדינה בפועל) הוא מנהיג המפלגה הגדולה\ קואליציית מפלגות בפרלמנט.  הפרלמנט החד-ביתי מורכב מ-60 נציגים הנבחרים אחת לחמש שנים. בפרלמנט פועלות כ-15 וועדות הפועלות בנושאים שונים (תקציב, כלכלה, זכויות נשים, וכו'). נכון ליולי 2017, המפלגה הגדולה בפרלמנט היא הקונגרס הלאומי ההודי, שלה 30 נציגים.
המדינה שולחת 2 נציגים הנבחרים על ידי הציבור ללוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט הארצי) ונציג אחד לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט הארצי). 
השלטון מספק מסגרות שלטון אוטונומיות לשבטים השונים.

מחוזות

במדינה יש כ-11 מחוזות
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
פרנץ להאר

חייו

להאר היה בנו הבכור של מנצח תזמורת בצבא האוסטרו-הונגרי, ממנו ספג את האהבה למוזיקה. בגיל 15 התקבל לקונסרבטוריון למוזיקה של פראג, שם למד כינור וקומפוזיציה. אחד ממוריו היה אנטונין דבוז'ק, שאמר לו: "תלה את כינורך, ילדי, וכתוב מוזיקה".
לאחר סיום לימודיו התגייס לצבא והיה, בשנים 1902-1890, מנצח תזמורות צבאיות. בשנת 1896 הוצגה האופרה שלו "קוקושקה" בלייפציג ובבודפשט בהצלחה מועטה.
בשנת 1902 עזב את הצבא, התיישב בווינה והחל לחבר אופרטות. האופרטה הראשונה שלו הייתה "נשות וינה". הפריצה שלו הייתה בשנת 1905 עם האופרטה "האלמנה העליזה". אופרטה זו זכתה להצלחה עצומה והוצגה ברחבי העולם. עד היום, במשך יותר ממאה שנים, מועלות הפקות חדשות של אופרטה זו. במהרה התפרסם להאר כמלחין של "אופרטות וינאיות" וכיורשו האמנותי של יוהאן שטראוס. אופרטות נוספות שחיבר עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה היו: "הרוזן מלוקסמבורג" (1909), "אהבת הצוענים" (1910) ו"אווה" (1911).
להאר חיבר גם מחולות ושירי לכת סימפוניים. לאחר מלחמת העולם הראשונה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית דעך העניין באופרטות, אך התחדש כעבור מספר שנים. להאר פגש בזמר הטנור ריכרד טאובר וחיבר אופרטות המתאימות לקולו: "פאגאניני" (1925), "פרדריקה" (1928), "ארץ החיוכים" (1929) ו"ג'ודיטה" (1934).
הנאצים ובמיוחד היטלר אהבו את האופרות של להאר. היטלר העניק לו את מדליית גתה ולהאר לא סירב לקבלה. בשל כך הוחרם להאר בישראל ויצירותיו נאסרו להשמעה, אולם העובדה שלהאר היה פסיבי ולא נאצי או אנטישמי מוצהר (אשתו הייתה יהודייה) הביאה לביטול החרם עליו בראשית שנות השבעים.
אשוט השני קורופלאטס

אשוֹט השני קורופלאטס (גאורגית: აშოტ II კურაპალატი‏, אשוֹט II קוּראפּאלאטי, 937-954) היה בנו של אדרנסה הראשון ואחיו הצעיר של דוד השני, שהיה נסיך גאורגי של ענף כארתלי מבית הבגרטידים האיברים. כיוון שלדוד השני לא היה יורש ממין זכר, ירש אותו אשוט כמלך הכרתוולים בשנת 937. בניגוד לדוד, שהיה בעל התואר הביזנטי "מגיסטרוס", היה אשוט בעל תואר "קורופלאטס", התואר הגבוה ביותר שהוענק למי שלא היה חבר השושלות הביזנטיות.
בתקופת שלטונו, חובר "חיי גריגול חנדזתלי הקדוש" על ידי גיאורגי מרצ'ולה. אשוט תמך באופן פעיל בהתפתחות הנזירות בטאו-קלארג'תי ובנה מחדש את הכנסייה הראשית המנזר באופיזה.
אדגר מורן

קורות חיים

מורן נולד בשם אדגר נחום למשפחה יהודית ממוצא ספרדי. משפחתו היגרה מסלוניקי למרסיי ומשם לפריז. היה חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית (ה"רזיסטאנס") במהלך מלחמת העולם השנייה.
מההוגים החשובים של צרפת המודרנית. כתב עשרות ספרים ומאות מאמרים. תרם תרומה מכריעה לדיון האפיסטמולוגי על ארגון חדש של הידע והחינוך. 
בשנת 1960 הוא השתתף בצילומי סרט תעודי על חיי צרפת ביחד עם ז'אן רוש.
בירה מלכה

בירה מלכה היא מבשלת בירת בוטיק ישראלית.
מיוצרת מאז שנת 2006 על ידי חברת בירה מלכה בע"מ, במבשלה ביחיעם. המים המשמשים לייצור הבירה נשאבים ברובם ממעיינות נחל געתון הסמוכים. מנכ"ל החברה ומייסד המבשלה הוא אסף לביא, תושב כליל בגליל המערבי. החברה 
מציעה סיורים מודרכים במבשלה.
בירה מלכה נמנית עם שתי מבשלות בירות הבוטיק הראשונות בישראל, והיא נחשבת גם אחד ממותגי בירת הבוטיק הבולטים בשוק.‫היקף הייצור השנתי הוא 20,000 ליטר בשנה.
When We All Fall Asleep, Where Do We Go?

רקע

ב-29 באוקטובר 2018 אישרה איילש כי היא עובדת על אלבום והעריכה כי הוא יצא לאור לקראת סוף השנה. בחודש יולי 2018, במהלך ראיון בתוכנית הרדיו "BBC Radio 1", הודיעה כי האלבום צפוי לצאת ב-29 במרץ 2019. ב-29 בינואר, הכריזה איילש על שמו של האלבום וחשפה את העטיפה שלו בעמוד האינסטגרם שלה. 
באותו יום הכריזה גם על הסינגל הבא שלה, "Bury a Friend", אשר יצא יום למחרת עם הזמנה מראש לאלבום.

סיבוב הופעות

כדי לקדם את האלבום, אייליש יצאה ב-24 באפריל 2019 לסיבוב ההופעות השלישי שלה, "When We All Fall Asleep Tour", באירופה, באוקיאניה ובצפון אמריקה.
זאב שמשוני

זאב שמשוני (נולד ב-15 באוקטובר 1953) הוא שחקן ישראלי.

ביוגרפיה

שמשוני הוא בוגר סטודיו למשחק ניסן נתיב. במהלך השנים שיחק במספר סרטים וסדרות טלוויזיה. בשנת 1978 שיחק במחזה "המחרשה והכוכבים" שהוצג בתיאטרון חיפה. הוא שיחק בסרט הקולנוע "נגוע". בשנת 1982 שיחק בסרטו של שמעון דותן "צלילה חוזרת". באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "אות קין", וכן בסרט "גבי בן יקר", שצולם עבור אגף כוח האדם של צה"ל.
בשנת 1984 גילם את דמותו של "זאב ברקאי", בסרט הקולנוע "חייל הלילה". באותה שנה שיחק בסדרת הטלוויזיה של הערוץ הראשון, "אנשים במיל" לצדם של מוטי בהרב, שלמה וישינסקי ועוד. בשנת 1986 שיחק בסרט הקולנוע "פלאש", בבימויו של דורון ערן. באותה שנה גילם את דמותו של "רפי", בסרט הקולנוע "הצטמצמות". בין השנים 1996-1997 גילם את דמותו של "מנחם", בסדרת הדרמה "המוסד", ששודרה בערוץ 2. ב-1997 שיחק בסדרת הטלוויזיה "קו 300", המבוססת על פרשת קו 300. באותה שנה שיחק בסרט "אהבה מדרגה ראשונה". בשנת 1998 שב לגלם את דמותו של "מנחם", בסדרת הבת של "המוסד", "תיק דנבר", ששודרה בערוץ 2.
בין השנים 2001- 2002 שיחק באופרת הסבון "סיטי טאוור". בשנת 2002 שיחק בסדרת הדרמה של הערוץ הראשון "כנפיים". הוא גילם את דמותו של "אפרים גולדמן", אביה של "קוקי" (נטע גרטי)", בסדרת הדרמה "הבורר" ב-HOT3. בשנת 2012 שיחק בסרט הקולנוע "אף פעם לא מאוחר מדי", פרי עטו של עדו פלוק. הוא שיחק בהצגה זוכת פסטיבל עכו 2013 "פפפפפפפ", שכתב וביים ירון אדלשטיין. בשנת 2015 השתתף בסרטו של יבגני רומן "האיש שבקיר".
הוא שיחק במספר מחזות, כמו: "אהבה ללא גבול", "בשר, גבירותיי ורבותי", "העלמה והמוות", "גופרית וצרי" ו"צפירה".
קנטראמה גהיגירי

קריירה

סרטה העלילתי הראשון של גהיגירי, Tapis Rouge, זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ז'נבה, והיא זכתה בפרס הבימוי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של צ' לסי. נכון לסוף 2018, יש לה סרט חדש בפיתוח, Tanzanite, סרט אפרו-פאלפ דיסטופי.
בן טילט

בנג'מין (בן) טילט (11 בספטמבר 1860 - 27 בינואר 1943) היה סוציאליסט בריטי, מנהיג איגוד מקצועי ופוליטיקאי. טילט היה ממנהיגי ה-"The New Unionism" של 1889, שהתמקד בארגון עובדים לא מקצועיים. הוא מילא תפקיד מרכזי בהקמת איגוד עובדי הנמל, והיה ממנהיגי השביתות הגדולות בנמלים במהלך 1911–1912. טילט תמך בהתלהבות במאמץ המלחמתי של מלחמת העולם הראשונה, ולאחריה נדחק הצידה מעמדת השפעה בידי סגנו, ארנסט בווין, במהלך האיחוד שיצר את "איגוד עובדי התעבורה והעובדים הכלליים" בשנת 1922, ונותר כפוף לבווין.

חייו המוקדמים

טילט נולד בעיר בריסטול, ועבד מגיל צעיר בשורה של עבודות כפיים. בגיל שמונה החל לעבוד בבית חרושת ללבנים. לאחר מכן עבד כילד-אמן בקרקס "ריסלי" במשך שנתיים. בגיל 12, שירת שישה חודשים על סיפונה של ספינת דיג, ולאחר מכן התמחה בהכנת נעליים כשוליית סנדלר. מאוחר יותר הצטרף לצי המלכותי, ממנו נזרק כעבור זמן קצר, היישר אל עבודה באוניית סוחר. לאחר מכן התיישב בלונדון, והחל לעבוד בתור סוור בנמל.

פעילותו כאיש איגוד עובדים

ב -1877 החל טילט הקריירה שלו כמארגן באיגוד מקצועי של עובדי נמל טילברי. טילט ואיגודו עלו לגדולה במהלך השביתה הגדולה בנמל לונדון ב-1889, זאת למרות העובדה שהשביתה עצמה החלה ללא מעורבות האיגוד. טילט מילא תפקיד בולט כמנהיג השביתה הגדולה של פועלי הנמלים במהלך 1911–1912, ודמותו כמנהיג זכתה להנצחה בסדרה הדוקומנטרית החשובה על ההיסטוריה הבריטית המודרנית שיצר אנדרו מאר ב-2009. לצד האבלוק וילסון מאיגוד הימאים, הביא טילט לגיבושה של פדרציית עובדי התחבורה הלאומית ב-1910, שהייתה הבסיס ליצירתו של אחד מארגוני העובדים החשובים בתולדות הממלכה המאוחדת, ה-Transport and General Workers' Union - ה-T&G. האיגוד של טילט היה הגדול מבין האיגודים שהתאחדו ב -1922 כדי ליצור את "איגוד עובדי התעבורה והעובדים הכלליים", אבל זה היה דווקא סגנו של טילט, ארנסט בווין, ולא טילט עצמו, אשר מילא את התפקיד המוביל באיחוד. בווין הפך למזכיר הכללי של האיגוד החדש, בעוד טילט מכהן בתפקיד מזכיר בינלאומי ומדיני עד 1931, וממשיך לשבת במועצה הכללית של הקונגרס עד 1932.

קריירה פוליטית

טילט היה חבר בחברה הפביאנית וחבר מייסד של מפלגת העבודה העצמאית (Independent Labour Party), אך לאחר מכן הצטרף לפדרציה הסוציאל-דמוקרטית. עוד קודם לכן, בשנות ה-80 של המאה ה-19, היה חלק מהחברה הסוציאליסטית של בריסטול, בעודו נוסע לביקורים בעיר.
טילט החל את הקריירה הפוליטית שלו במועצת העיר של לונדון ב-1892, וכיהן כחבר פרלמנט מטעם הלייבור כנציג מחוז סלפורד צפון, בין 1917–1924, ושוב מ-1929 עד 1931. עד שנכנס לפרלמנט ב-1917, נחל טילט שורה של הפסדים אישיים בארבע בחירות כלליות: ב-1892, 1895, 1906 ו-1910.
ירמק

ירמק - (1532 (1542?) - 6 באוגוסט 1585; ברוסית: Ермак Тимофеевич), מפקד צבאי רוסי ממוצא קוזאקי שהחל בכיבוש סיביר לטובת הרוסיה הצארית.
על מקום ושנת הלידה שלו לא ידוע הרבה. לפי חלק מהעדויות הוא נולד באזור נהר קאמה ולכן התמצא טוב באזור. לפי עדויות אחרות, הוא נולד באזור נהר דון בדרום. לאחרונה התפתחה גרסה חדשה, לפיה הוא נולד באזור ארחנגלסק. שמו מהווה ככל הנראה קיצור של שם רוסי נפוץ "ירמולאי".
במשך שנים הוא היה מפקד של יחידה צבאית קוזאקית באזור וולגה שתפקידה היה הגנת התושבים המקומיים מפשיטות של ח'אנות קרים. בשנת 1579 הוא נשכר על ידי משפחת סטרוגנוב להגנת נקודות מסחר שלהם על נהר קאמה מפשיטות של חאנות סיביר. היחידה כללה 500 לוחמים ופעלה במשך שנתיים.
בהתאם לפקודת איוואן הרביעי, הוא וחבריו החלו בפלישה לשטחי חאנות סיביר בספטמבר 1581. הכוח כלל כ-540 קוזאקים וכ-300 אנשים נוספים של משפחת סטרוגנוב. לאחר מספר קרבות חאן קוצ'ום נמלט וירמק כבש את בירתו. בשנת 1583 ירמק שלח את סגנו לאיוואן הרביעי עם תיאור הצלחות הפשיטה. הצאר שלח לו תגבורת של 300 לוחמים. לאור ההתנגדות הקשה והאבידות הכבדות התגבורת לא הייתה יכולה לשנות באופן מהותי את מהלך המערכה.
ב-6 באוגוסט 1585 ירמק עם חלק מאנשיו נפלו למארב וכולם נהרגו. לאור האבידות הקשות, הרוסים עזבו את סיביר, אך לאחר מספר שנים חזרו והשלימו את כיבוש חאנות סיביר.

השלכות הפשיטה

אף על פי שירמק נהרג במהלך המערכה ובסופו של דבר כל הכוחות עזבו את סיביר, הוא גרם להתפרקות של חאנות סיביר ונחשב ל"כובש סיביר". על פי חלק מהיסטוריונים, הוא היה מנהיג דגול ומצביא מוצלח; עם זאת, אין עדויות של הכרוניקות שתומכות בדעה זו.
על שמו נקראו עיירות, נהר ושוברת קרח, ובמספר ערים ברוסיה הוקמו פסלים לזכרו.