google/wiki40b huggingface dataset:
מריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה

ביוגרפיה

מריה אמליה נולדה ב-26 בפברואר 1746 בארמון הופבורג, וינה, בירת האימפריה ההבסבורגית, לפרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמריה תרזה. מריה אמליה גדלה כבת יחידה, משום שלא היה לה אף אחות בגילה, והיו לה יחסים גרועים מאוד עם אמה.
מריה אמליה הייתה מאוהבת בקרל אוגוסט, נסיך צווייבריקן, ואף רצתה להינשא לו, אולם אמה חיתנה אותה נגד רצונה לפרדיננדו, דוכס פארמה, ועל כך היא לא סלחה לה עד יום מותה. ב-27 ביוני 1769 התחתנה מריה אמליה בווינה על ידי שליח עם פרדיננדו, וב-19 ביולי נחגג טקס הנישואים בפארמה.
עד מהרה השתלטה מריה אמליה על הממשל בדוכסות פארמה, החליפה ראשי ממשלה לפי רצונה, ודאגה שהדוכסות לא תהפוך למדינת בובות ספרדית, צרפתית או אוסטרית. יחסיה עם פרדיננדו לא היו אף פעם מוצלחים, אולם הייתה פופולרית מאוד בקרב האזרחים, עקב דאגתה לעניים.
מריה אמליה הייתה בקשר טוב עם אחיותיה מריה קרולינה, מלכת נאפולי ומארי אנטואנט, מלכת צרפת, אולם כמעט ולא הייתה בקשר עם אמה.
במאי 1796 פלשו כוחות צרפתיים לדוכסות, אולם על אף שנאתה העזה לצרפת, בעקבות הוצאת אחותה מארי אנטואנט להורג, הכריז פרדיננדו על נייטרליות. אולם הנייטרליות לא כובדה על ידי הצרפתים, וכוחות צרפתיים כבשו את הדוכסות. במסגרת חוזה ארנחואס (1801) בין בית בורבון לנפוליאון, הועברה השליטה על הדוכסות לשלטון צרפתי ישיר, בתמורה להעברת הדוכסות הגדולה של טוסקנה לידי בית בורבון תחת שליטת בנו לודוביקו הראשון, מלך אטרוריה, בעוד פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה קיבל את שטחי נסיכות הבוחר מזלצבורג. ב-9 באוקטובר 1802 מת פרדיננדו בגיל 51, והועלו טענות שהורעל על ידי הצרפתים. בתחילה שלטה מריה אמליה בדוכסות כעוצרת, אולם ב-22 באוקטובר גורשה מהדוכסות. היא הורשתה להשתתף בהלוויית בעלה, ולאחר מכן עברה באישור אחיינה פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לטירת פראג, שם התגוררה עד מותה ב-18 ביוני 1804.
צ'ארלי סקוט

נעורים וקריירת מכללות

סקוט גדל בשכונת הארלם שבמנהטן, ניו יורק, ובשנת 1964 עבר ללמוד בלאורינבורג שבקרוליינה הצפונית. בשנים 1967–1970 למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, כספורטאי האפרו-אמריקאי הראשון בתולדותיה שקיבל בה מלגת לימודים. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה (ה"טאר הילס") קלע 17.6 נקודות בממוצע למשחק, והעפיל עמה לגמר טורניר אליפות המכללות. במשחק הגמר הובסה קרוליינה הצפונית בתוצאה 55–78 מול אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ("UCLA"), בה שיחק לו אלסינדור. בעונה הבאה קלע סקוט 22.3 נקודות למשחק והעפיל עם הטאר הילס לחצי גמר טורניר המכללות, ובעונת 1969/1970 קלע 27.1 נקודות למשחק אך קבוצתו אכזבה ולא הצליחה להעפיל כלל לטורניר. בשתי עונותיו האחרונות בקבוצה נבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות.

נבחרת ארצות הברית

בשנת 1968 השתתף באולימפיאדת מקסיקו סיטי כחבר נבחרת ארצות הברית בכדורסל, וזכה עמה במדליית הזהב. במהלך הטורניר קלע סקוט 8.0 נקודות בממוצע למשחק עבור נבחרתו, אשר ניצחה בכל תשעת משחקיה בהפרש ממוצע של 26 נקודות.

קריירה מקצועית

סקוט נלקח בבחירה ה-106 של דראפט ה-NBA‏ 1970, על ידי בוסטון סלטיקס, אך בחר לשחק עבור קבוצת וירג'יניה סקוויירס מליגת ה-ABA. את עונתו הראשונה עם הסקוויירס סיים במקום הרביעי ב-ABA בממוצעי נקודות (27.1) ואסיסטים למשחק (5.6), וזכה בתואר רוקי העונה במשותף עם דן אייסל. בעונת 1971/1972 קבע שיא ABA עם 34.6 נקודות בממוצע למשחק, אך כשלושה שבועות לפני תום העונה עזב את הקבוצה לטובת מעבר לליגת ה-NBA. בשתי עונותיו ב-ABA השתתף סקוט במשחק האולסטאר ונבחר לאחת מחמישיות העונה, וב-157 משחקיו בליגה רשם ממוצעים של 30.6 נקודות, 5.2 ריבאונדים ו-5.2 אסיסטים למשחק.
במרץ 1972 העבירו הסלטיקס את הזכויות על סקוט לפיניקס סאנס בתמורה לפול סיילאס, ומיד לאחר מכן חתם בקבוצה. בשלוש עונותיו בפיניקס המשיך להציג יכולת מצוינת עם ממוצעים של 25.0 נקודות, 4.1 ריבאונדים ו-5.3 אסיסטים למשחק, אך קבוצתו רשמה בתקופה זו מאזן ניצחונות שלילי 100–146 ולא העפילה לפלייאוף.
לקראת עונת 1975/1976 הועבר בטרייד לבוסטון סלטיקס, בתמורה לפול וסטפאל. לאורך אותה עונה היה הקלעי השלישי בקבוצתו עם 17.6 נקודות למשחק, אחרי דייב קאונס וג'ו ג'ו וייט, וסייע לה להשיג את המאזן הטוב ביותר באזור המזרחי, 54–28. בפלייאוף 1976 גברו הסלטיקס על באפלו ברייבס (4–2), קליבלנד קאבלירס (4–2) ופיניקס סאנס (4–2) בדרך לאליפות ה-13 בתולדות המועדון, והיחידה בקריירה של סקוט. 
במהלך עונת 1977/1978 נשלח בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס בתמורה לדון צ'ייני וקרמיט וושינגטון, ובסיומה הועבר לדנוור נאגטס תמורת רון בון. בתום עונת 1979/1980, לאחר שתי עונות בדנוור, פרש סקוט ממשחק בגיל 31.
מנהרת לינקולן

מנהרת לינקולן (באנגלית: Lincoln Tunnel) היא מנהרה באורך 2.4 ק"מ העוברת מתחת נהר הדסון ומחברת בין ויהוקן שבמדינת ניו ג'רזי לבין העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.

הקמת המנהרה

עבודות הקמת המנהרה החלו בשנת 1934 והיא נפתחה לתנועה בשנת 1937. בשנים 1945 ו- 1957 נוספו שתי מנהרות מקבילות, והמנהרה כולה על שלוש מנהרותיה כוללת שישה נתיבי תנועה, כאשר אחד מהם משמש לתחבורה ציבורית.

שימוש במנהרה

במנהרה עוברים מדי יום 120,000 כלי רכב, ועל כן זו המנהרה בה עוברת התנועה העמוסה ביותר בעולם מדי יום.
נכון לאפריל 2019, בכניסה למנהרה מכיוון ניו ג'רזי נגבת עמלת מעבר על סך של 15 דולר.

טרור

בעבר הייתה המנהרה יעד לפיגועי טרור על ידי מפגעים אסלאמיים אשר ניסו לבצע פיגועי טרור ביעדים רבים בניו יורק אולם ניסיון זה נכשל.
פרנסואה שוברט

ביוגרפיה

נולד בדרזדן כפרנץ אנטון שוברט. הוא למד נגינה בכינור אצל הכנר והמלחין אנטוניו רולה (1798–1837) בדרזדן ולאחר מכן אצל הכנר והמלחין שרל פיליפ לאפונט (1781–1839) בפריז.
הוא שינה את שמו לפרנסואה שוברט כדי להבדילו מפרנץ שוברט.
שוברט חזר לדרזדן וניגן בתזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן בשנים 1823–1873.
הוא הלחין בעיקר יצירות קמריות לכינור: אטיודים, מוזיקה קאמרית וקטעים קצרים לכינור ופסנתר. יצירתו המפורסמת ביותר היא "הדבורה" מתוך בגטלות לכינור ופסנתר אופוס 13. זו יצירת קצרה בסגנון פרפטואום מובילה. משמשת כנרים רבים כהדרן ומנוגנת גם בצ'לו.
קסרקטיני ולינגטון

המחנה

המחנה ממוקם ליד פאתו הדרומית של פארק סנט ג'יימס, במרחק של כ-200 מטר מארמון בקינגהאם. קרבתו לארמון מאפשרת לחיילים המוצבים בו להגיע אל הארמון במהירות בעת חירום.
בנייני הקסרקטינים תוכננו על ידי סר פרנסיס סמית' (Sir Francis Smith) ופיליפ הארדוויק (Philip Hardwick) ונפתחו בשנת 1833.
במחנה מוצבות שלוש פלוגות רגלים - מרגימנט משמר הגרנדירים, רגימנט משמר קולדסטרים ורגימנט המשמר הסקוטי. אלו הם שלושה משבעת הרגימנטים המרכיבים את אוגדת משק הבית. הם שלושה מחמשת הרגימנטים הרגליים של האוגדה, המכונים הגארדס (שני הרגימנטים האחרים הם רגימנטים רכובים). במחנה ממוקמות גם המפקדות של כל שבעת הרגימנטים, וכן מוצבות בו התזמורות של חמשת הרגימנטים הרגליים.
שבעת הרועים

שבעת הרועים הם רעיון המופיע בספר מיכה, פרק ה', פסוק ד': "וְהָיָה זֶה שָׁלוֹם אַשּׁוּר כִּי יָבוֹא בְאַרְצֵנוּ וְכִי יִדְרֹךְ בְּאַרְמְנֹתֵינוּ וַהֲקֵמֹנוּ עָלָיו שִׁבְעָה רֹעִים וּשְׁמֹנָה נְסִיכֵי אָדָם." עניינם של שבעת הרועים אינו מבואר בתלמוד ובפרשני המקרא, אך פרושים שונים נכתבו בזמנינו אודות כוונת הנביא. המשותף לכל הפרושים הוא ההבנה כי שבעת הרועים הם מנהיגים שעם ישראל לעתיד לבוא יזכה לגאולה על ידם או בזכותם.

זיהוי שבעת הרועים

בתלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף נ"ב, עמוד ב' נכתב ששבעת הרועים הם: דוד באמצע, אדם שת ומתושלח מימינו, אברהם יעקב ומשה בשמאלו. בנוגע להיעדרותו הבולטת של יצחק משבעת הרועים, אמרו במדרש שבאותו הזמן הלך להציל את בניו מדינה של גיהנום. וכן נאמר גם במסכת כלה רבתי פרק ז' הלכה ד':
לעתיד לבוא, בן דוד באמצע, אדם שת ומתושלח מימינו, אברהם יעקב ומשה משמאלו. מאי טעמא דשבקיה ליצחק? [מה הטעם שהשמיטו את יצחק?] אמר רבא: יצחק עדיפא מינייהו קא אתי [עדיף מהם יהיה] דאמרי ליה כל ישראל כי אתה אבינו [שאומרים לו כל ישראל 'כי אתה אבינו'].
בפירושו של רש"י על הפסוק במיכה כתב "רבותינו זיכרונם לברכה פירשו שמותיהם במסכת סוכה, ואיני יודע מהיכן למדו". בנוגע לסיבה שנמנו דווקא אישים אלו, כתב רש"י "לא ידעתי בהם טעם".
יש שייחסו, ככל הנראה בטעות, את שבעת הרועים לשבעת האושפיזין אשר נהוג להזמינם בחג הסוכות, אך במקורות אין לדבר אזכור.

אזכורים נוספים

בפיוט 'מעוז צור' נאמר בבית האחרון: 
חֲשׂוֹף זְרוֹעַ קָדְשֶׁךָ וְקָרֵב קֵץ הַיְשׁוּעָה. נְקֹם נִקְמַת עֲבָדֶיךָ מֵאֻמָּה הָרְשָׁעָה.

כִּי אָרְכָה לָנוּ הַשָּׁעָה וְאֵין קֵץ לִימֵי הָרָעָה. דְּחֵה אַדְמוֹן בְּצֵל צַלְמוֹן הָקֵם לָנוּ רוֹעִים שִׁבְעָה".
טימון איש אתונה

עלילה

טימון הוא אזרח אתונאי עשיר, טוב לב ונדיב, המרעיף מתנות וכסף על שפע החנפנים הנצלנים הסובבים אותו. הוא משחד את אבי הנערה שמשרתו מחזר אחריה כדי שיתיר להם להינשא, פודה את חובו של ידיד, ומבזבז לאין שיעור על דברים דומים. רק משרתו פלאביוס, המסור לו באמת ובתמים, מנסה להבהיר לו את המצב לאשורו. טימון עורך לידידיו משתה במהלכו הוא נושא נאום על חשיבותה של הרעות. הפילוסוף הציני ושונא-האדם אפמנטוס, הנוכח בחגיגה, עולב בטימון בבוז על תמימותו ומגחך על האורחים. העשיר מתקשה להבין את רשעותו.
פלאביוס מודיע לטימון שפזרנותו הרבה כילתה את ממונו, ועתה הוא שקוע בחובות. נושיו מגיעים כדי לתבוע את כספם. הוא המום וזועם על המשרת, אותו הוא מאשים בכך שלא סיפר לו על כך קודם. פלאביוס עונה כי אמר לו זאת פעמים רבות. טימון משגר שלושה ממשרתיו לאנשים אותם הציל מצרה קודם כדי שיבואו לעזרו, אך כולם דוחים אותם בקש. 
בינתיים, אחד מקציניו של המצביא אלקיביאדס קוטל אדם במהלך ריב. הרשויות מחליטות להוציאו להורג כעונש, אך הוא עצמו מוחה בטענה שהאיש פעל מתוך זעם. בתגובה, הוא מוצא לגלות. מר נפש, אלקיביאדס מחליט לנקום באתונה. 
טימון המזועזע מזמין את כל ידידיו למשתה נוסף. הם באים ברצון, אך מגלים שהכין להם אך מים ואבנים. הוא משליך עליהם עפר, מקלל אותם ומכריז כי עתה הוא שונא את כל בני-האדם. חסר כל, הוא יוצא מחוץ לעיר כדי להתקיים על שורשים ועשבים. בעודו מחפש מזון הוא מוצא אוצר זהב. פלאביוס בא לחפשו כדי לתת לו כסף, והוא משבחו כאדם הישר היחיד בתבל. הם נתקלים באפמנטוס, אך עתה טימון ציני אף יותר ממנו והשניים עולבים זה בזה באכזריות. צבאו של אלקיביאדס עובר לידם: העשיר תורם לו את מרבית זהבו כדי שיכבוש את אתונה. הוא מעניק עוד לשני גנבים, כדי שיפרצו לכל הבתים שיוכלו, ולשתי זונות, על מנת שיפיצו מחלות מין. חבריו של טימון שומעים על האוצר ומתקהלים אליו, אך הוא מגרש אותם בקללות ודוחה גם את נציגי השלטון, שרוצים בעזרתו נגד אלקיביאדס. המצביא כובש את אתונה. טימון מת בקללו את המין האנושי.
הידמרו קונויה

חייו

קונויה נולד בטוקיו, בנו הצעיר של הדוכס קונויה אטסומארו, צאצא לאחד מחמשת בתי המלוכה של שבט פוג'יווארה. על פי המסורת, סיפק שבט קונויה נגני גאגאקו לחצר הקיסר היפני, והידמרו בחר להמשיך במסורת המוזיקלית של המשפחה, בעוד שאחיו הבכור פומימארו פנה לפוליטיקה.
בשנת 1913 החל קונויה את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות של טוקיו, שם התמחה בנגינה בכינור. ב-1915 יצא לזמן קצר לגרמניה ללמוד הלחנה. עם שובו ליפן היה לתלמידו של קוסאקו יאמאדה. הופעת הבכורה שלו כמנצח הייתה ב-1920, עם תזמורת חובבים בניצוחו של טוקיצ'י סטוגוצ'י. קונויה יצא שוב לאירופה ב-1923, להמשיך בלימודיו בפריז אצל ונסן ד'אנדי ובברלין אצל פרנץ שרקר.
קונויה למד ניצוח גם אצל אריך קלייבר וקרל מוק. ב-1924 ניצח על הפילהרמונית של ברלין ובסתיו של אותה שנה חזר ליפן.
קונויה היה שותף לייסוד האגודה הסימפונית של יפן בשנת 1952, ובשנה שלאחריה היה למנצח התזמורת. בהמשך ייסד קונויה את התזמורת הסימפונית של טוקיו, ועזר לעצב, לאורך תקופה של 10 שנים, את התזמורת להרכב, שהוכר כמשתווה באיכותו לרבות מן התזמורות המעולות באירופה. מינואר 1926 ועד פברואר 1935 היה המנהל המוזיקלי הראשון של תזמורת NHK של טוקיו.
כיום זכור קונויה כמי שניצח על הקלטת הבכורה של הסימפוניה הרביעית של מאהלר במאי 1930. עוד הייתה זאת, פרט לחיתוך בפרק השלישי, ההקלטה החשמלית הראשונה של סימפוניה של מאהלר במלואה.
קונויה הרבה בהופעות אורח באירופה ובארצות הברית, שם ניצח על כ-90 תזמורות שונות במהלך הקריירה שלו, בהן תזמורת לה סקאלה במילאנו והתזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית. הוא יצר קשרי ידידות עם אריך קלייבר, לאופולד סטוקובסקי, וילהלם פורטוונגלר וריכרד שטראוס. הוא נסע לגרמניה וניצח על הפילהרמונית של ברלין במחצית השנייה של שנות ה-30'. בראשית דרכה של תזמורת NBC, תיכנן סיור באמריקה בפיקוחו של סטוקובסקי, אבל המיזם בוטל בגלל מלחמת העולם השנייה.
קונויה כתב יצירות מקוריות, אבל התעניין יותר בעיבוד מוזיקה קיימת, בין היתר "תמונות בתערוכה" של מוסורגסקי והחמישייה בדו מז'ור של שוברט.
RWD-15

בארץ ישראל

המטוס הגיע לארץ ב-1939 והצטרף לצי המטוסים של חברת התעופה אוירון. למטוס יש 4–5 מושבים.
לא עשו במטוס הזה שימוש גדול. בין השנים 1939–1945 הוא היה במחסן של חברת אוירון באשדות יעקב וב-1945 המטוס הוכשר לטיסה ועבר לשדה התעופה ברמלה שם היה הבסיס החדש של חברת אוירון. ב-1946 פינו את שדה התעופה לוד מטייסות קרב הבריטיות והאמריקאיות ואז פעילות המטוס R.W.D-15 עברה ללוד והוא עשה טיסות יומיות בקו לוד-חיפה.
כששירות האויר הוקם רצו להעביר את המטוס הזה מלוד לשדה דוב והיו לזה כמה סיבות. קודם כל המטוס פעל תחת העיניים של הבריטים וגם היו קשיי גישה למקום בסביבה ערבית עוינת וסכנה מפני חבלות של פועלים ערבים שעבדו באזור. בדצמבר 1947 הוטסו כל המטוסים של החברה במבצע ציפורה מלוד לשדה דוב אבל הRWD-15 היה בזמן הזה במוסך בשביל שיפוצים ובגלל זה אי אפשר היה להטיס אותו לשדה דב. בלילה ב-13 באפריל 1948 חדרה קבוצת ערבים לשדה בלוד והעלתה את המטוס הזה באש.
פסטיבל אחרית הימים

פסטיבל אחרית הימים הוא פסטיבל מוזיקה ואמנות, שמשלב בתוכו מוזיקה יהודית אתנית ואלטרנטיבית, ואמנות יהודית.
הפסטיבל התקיים לראשונה בשנת 1995 ביוזמתם של בני משפחת לויכטר, לזכר אביהם אמיל לויכטר שנפטר כשנה לפני כן. לויכטר פעל בתחום המוזיקה היהודית האלטרנטיבית. הפסטיבל החל עם מספר משתתפים קטן, אך הפך למסורת שנתית הולכת וגדלה. 
מלבד הבמה המרכזית שבה מופיעים זמרים, מתקיימים במתחם סדנאות אמנות ומדיטציה יהודית, וכן דוכני אמנות ואוכל. בשטח גם מתחם נפרד לילדים, ובחלק מהשנים אזור קמפינג ללינה.

בשנת 2000 התקיים הפסטיבל בפארק העשור בהתנחלות אפרת לראשונה תחת השם "פסטיבל אחרית הימים". לאחר מכן הפסטיבלים השני והשלישי נערכו בהתנחלות אלעזר, מהפסטיבל הרביעי (2003) והלאה נערך הפסטיבל בשרידי היישוב ההיסטורי משואות יצחק (גוש עציון), שהוקם בשנת ה'תש"ו - 1945, ונחרב במלחמת העצמאות, ובהקמתו השתתפו סבם וסבתם של משפחת לויכטר.
בין האומנים שהופיעו בפסטיבל במהלך השנים: אהוד בנאי, שוטי הנבואה, קובי אוז, יונתן רזאל, שלמה בר, דניאל זמיר, פישי הגדול, סיני תור, אהרון רזאל, להקת אחרית הימים, אודי דוידי, רבע לשבע, הרפו. בנוסף אף דמויות רוחניות השתתפו בפסטיבל כגון הרב מנחם פרומן, הרב מיכי יוספי ועוד.
הפסטיבל התקיים עשור עד לשנת 2009.]
בשנת 2019 לאחר עשור של הפסקה נעשה קאמבק לאירוע. הפסטיבל הופק שוב כמו בעבר על ידי משפחת לויכטר, והוא מותג כ"אינדי יהודי בגוש עציון". הפסטיבל התקיים בחוות ארץ האיילים לא רחוק משטח הפסטיבל המקורי. היו בו שתי במות פעילות ושורת זמרים מפורסמים. בין הזמרים שהופיעו: אריאל זילבר, שי צברי, יונתן רזאל, רבע לאפריקה, ביני לנדאו, סיני תור, אהרון רזאל, שבתא, להקת עלמא, יהודה כץ, יהודה לוייכטר, ועוד.
לביא תדהר

קורות חיים

תדהר נולד ב-1976 בקיבוץ דליה. מאז גיל 15 החל לטייל בעולם. חי באנגליה ובדרום אפריקה למשך פרקי זמן ממושכים. כמו כן חי בואנואטו ובלאוס. כיום (2014) מתגורר בלונדון.

חוויותיו מטיוליו הרבים בעולם באות לידי ביטוי בכמה מיצירותיו.
הוא זוכה פרס הפנטזיה העולמי לספר הטוב של 2012, על ספרו אוסמה, וכן זוכה פרס הפנטסיה הבריטי לנובלה ל-2012, עבור גוראל והאל בעל הכרס. ב-2015 זכה בפרס הג'רווד על ספרו איש שוכב וחולם, וב-2017 זכה בפרס על שם ג'ון וו. קמפבל לספר המדע הבדיוני הטוב של השנה עבור התחנה המרכזית.
סיפוריו הקצרים הופיעו באתר Sci Fiction, אתר הסיפורים היוקרתי של ערוץ המדע הבדיוני האמריקאי, ובמקומות רבים נוספים, ותורגמו לשפות שונות, בהן סינית, ספרדית, צרפתית, פורטוגזית, יוונית ופולנית.
בעברית, רבים מסיפוריו הופיעו בכתב העת חלומות באספמיה, ולאחרונה באנתולוגיה תל אביב נואר בעריכת אתגר קרת ואסף גברון. בין יצירותיו הבולטות נמצא מחזור סיפורי התחנה המרכזית המתרחשים באזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב בעתיד הרחוק. ספרו התחנה המרכזית (2016) מועמד לפרס ארתור ס. קלארק ופרס לוקוס.
איינגאר יוגה

איינגאר יוגה היא שיטת תרגול ולימוד יוגה, הקרויה על שם מייסדה ב.ק.ס. איינגאר. השיטה מתאפיינת בדיוק שבו המתרגל פועל עם גופו בביצוע תנוחות היוגה (אסאנה) ובויסות נשימה (פראנאיאמה). אופן התרגול מבוסס על ידע שאסף ב.ק.ס איינגאר על תפקודו של כל חלק וחלק בגוף האדם, ומהווה פרשנות מעשית ליוגה המסורתית ולכתביו העתיקים כגון היוגה סוטרה של פטנג'לי. תרגול אסאנה בשיטה זו מפתח חוסן, גמישות ויציבות.
ב.ק.ס איינגאר ניסח שיטה לתרגול מעל 200 תנוחות היוגה הקלאסיות ו-14 סוגים שונים של פראנאיאמה (ווריאציות רבות נוספות), וכן פיתח התאמות שונות של התנוחות למתרגלים מתחילים ועד למתקדמים ביותר, כדי לאפשר התקדמות הדרגתית ובטוחה לתנוחות מורכבות, תוך פיתוח הגוף, התודעה והנפש.
בתרגול השיטה נעשה לעיתים קרובות שימוש באביזרים, כגון רצועות, קוביות ושמיכות, המסייעים בביצוע תנוחות היוגה. האביזרים מסייעים לתלמידים לבצע את התנוחות באופן מדויק, ובכך מפחיתים את הסיכון להיפצע בתרגול.
סבינה מסג

ביוגרפיה

סבינה בן-בשט נולדה בסופיה בירת בולגריה בשנת תש"ג 1942. עלתה ארצה עם הוריה שהתיישבו ביפו בשנת 1948. לימים עברה המשפחה לבת ים. הצטרפה לתנועת השומר הצעיר ושרתה בחיל האוויר. השלימה לימודי ספרות עברית ואנגלית באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב. 
ספרה הראשון יצא לאור כאשר הייתה בת ארבעים וזכה בפרס ספר הביכורים של בית הסופר. מאז פרסמה קובצי שירה ותרגומי שירה, זכתה בפרסים רבים ואף החלה לכתוב שירה לילדים בשם העט עדולה. זכתה בפרסים רבים על שירתה למבוגרים וילדים, בין היתר: פרס זאב לספרות ילדים (שנת 2000), פרס ראש הממשלה (תשע"ה), פרס לאה גולדברג (2015), פרס היצירה המקומית מטה אשר (2015) ועוד. 
בין תרגומיה שני מפעלי תרגום חשובים, ספריהם של סילביה פלאת וטד יוז.
ב-2007 הוציאה חוה אלברשטיין אלבום שכלל שירים רבים של עדולה שהלחינה בשם "שביל החלב – שירי ערש". ובשנת 2011 יצא באלבום "ילדת טבע" שכולו שירים של עדולה. 
ב־2017 התפרסם שיר הילדים שכתבה, "גשם גשם מטפטף", בעקבות סרטון ויראלי.

משפחה

מסג הייתה בת זוגו של הצייר אברהם מסג (1942-2018), משנת 1963, כאשר נפגשו בעת שירותם בחיל האוויר, ועד למותו במרץ 2018. לזוג שני ילדים.
מסג מתגוררת בכליל.
סמואיל נחמנוביץ' בוגוראד

ביוגרפיה

נולד בעיר ויטבסק של האימפריה הרוסית במשפחתו של פועל. הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1930. בשנת 1935 סיים את האקדמיה הימית של לנינגרד. עד אוגוסט 1940 התמנה לעוזר שלישי של קפטן ובהמשך נהיה לעוזר שני בספינות של הצי הבלטי של אוניות קיטור.
בשנת 1940 גויס לצי הסובייטי ולמד במחלקה לצלילה. ב-1941 צורף לקורסים הגבוהים המיוחדים לפיקוד ביחידות הצלילה של הצי הסובייטי. התחיל את המלחמה בדרגת קפטן-לויטננט עם קריגסמרינה בהיותו עוזר מפקד הצוללת דה-2 "נארודובולץ" שעברה באותה השנה שיפוץ ושיפור יכולות. לפי מקור אחר השתתף בתקיפת ספינת תובלה של קריגסמרינה ליד טאלין בסתיו 1941.
בספטמבר 1942 יצא עם הצוללת להפלגה המבצעית הראשונה. במהלך השיוט בצירים מרכזיים של קריגסמרינה הצוללת הטביעה את "יאקובוס פריצן" עם הדחק 4090 טון תפוסה ברוטו (לפי מקורות אחרים "פרנץ-רודולף") ופגעה במעבורת "דויטשלנד" עם הדחק 2972 טון תפוסה ברוטו ורגימנט חיילים עליה.
החל ממרץ 1944 נהיה למפקד הצוללת "ש'ה-310" בלוחה (שפעלה במסגרת הדיוויזיון ה-3 של חטיבת הצוללות) ונשלח בקיץ למשך כחודש לשפצה עם מערכת סונאר ASDIC-129 "דרקון" שהגיעה במסגרת השאל-החכר מבריטניה בימת לדוגה, בהמשך יצא איתה לשלושה מסעות ועליה פיקד עד סיום המלחמה. באוקטובר אותה השנה במסגרת סריקה שביצע מן החוף הפיני בין מפרץ אירבה לממל הצליחה הצוללת להטביע 3 אוניות תובלה ("Nordstern", Pumpenbagger III", RO-24) וספינת לימוד (לפי מקורות אחרים, ספינת משמר) "Carl Zeiss". בהמשך הגיע מספר הספינות שהטביעה לתשע. במרץ 1945 על הפעולות המוצלחות הוענק לצוללת עיטור הדגל האדום. בהמשך על הגבורה שהציג במהלך הלחימה הוענק לו על ידי מפקד הדיוויזיון מ-22 בינואר 1945 ובצו נשיאות ברית המועצות מ-8 ביולי 1945 עיטור "גיבור ברית המועצות" בתוספת עיטור לנין ועיטור "כוכב הזהב" כשהוא בדרגת קפטן מן הדרגה השלישית (המקבילה לרס"ן בצבא היבשה).
לאחר המלחמה המשיך את שירותו על צוללות הצי הסובייטי. בין השנים 1945–1948 פיקד על הצוללת קה-56 ובהמשך עד פברואר 1950 - על הצוללת "אן-28".
מפברואר עד לנובמבר אותה השנה מונה כמפקד הדיוויזיון ה-3 בחטיבת הצוללות של הצי הרביעי ומדצמבר עד לנובמבר 1952 מונה להיות ראש מחלקת התחזוקה של הצוללות ואמצעים נגד ספינות של המחלקה השלישית במטה הצי ה-8. מנובמבר אותה השנה עד לאוקטובר 1959 מונה למפקד הדיוויזיון הנפרד של ספינות באתר הניסויים של הצי הסובייטי.
ב-1954 היה למועמד בבחירות לסובייט העליון מטעם העיר ליבאַװע אך מועמדותו נפסלה בטענה לאי התאמה בשמו (בפועל הסיבה הייתה אנטישמיות ממסדית).
ב-26 במאי 1955 הוענקה לו דרגת קפטן מדרגה הראשונה. מאוקטובר 1959 מונה להיות למנהל ספינות העזר של בסיס הצי הסובייטי ריגה. במרץ 1961 שוחרר לגמלאות בהתאם למספר השנים בשירות.
המשיך להתגורר בריגה ועבד באזרחות במנהלת ספינות הקיטור של לטביה עד 1976 כעוזר רב-חובל ורב-חובל על מיכליות נפט (מ-1961 הן הפכו לחלק העיקרי של המנהלת) וספינות אחרות.
נפטר ונקבר בריגה ב-23 באפריל 1996 ב"בית הקברות הצבאי" או בשמו השני "בית הקברות לאחים" (שהינו חלק של בית הקברות יערי).
אפרים גור

ביוגרפיה

גור נולד בשם אפרם גוֹרֶלִישוילי (בגאורגית: ეფრემ გორელიშვილი) בעיירה קולאשי בנפת סמטרדיה שבמחוז אימרתי גאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה). בשנת 1972 עלה לישראל. הוא התגורר בעיר אשדוד ופתח סוכנות ביטוח יחד עם אברהם נניקשווילי. ג'קי בן-זקן עבד בסוכנות הביטוח שלו ולאחר בחירתו של גור ב- 1988 לכנסת השתים עשרה מטעם המערך מינה הלה את בן-זקן לעוזרו הפרלמנטרי.
בפרשת התרגיל המסריח ערק מסיעת המערך לתמיכה בקואליציה בראשות הליכוד. כיהן כסגן שר התקשורת במשך כחצי שנה (1990), ולאחר מכן כסגן שר התחבורה (1990-1992). 
נבחר לכנסת השלוש עשרה ברשימת הליכוד. לקראת הבחירות לכנסת ה-14 פרש מהליכוד, בעקבות שיבוצו במקום לא ריאלי, והקים רשימה בראשותו. הרשימה זכתה לאלפי קולות, אך לא עברה את אחוז החסימה. 
פעילות ציבורית: כיהן כמזכיר מפלגת העבודה באשדוד, יו"ר המועצה הציונית באשדוד, יו"ר מועצת המנהלים של המרכזים הקהילתיים, יו"ר התאחדות עולי ברית המועצות, יו"ר "דרך" - אגודת שוחרי העתיד של יהודי גאורגיה, בכיר באגודת ידידות ישראל-גאורגיה, ומ"מ ראש עיריית אשדוד.
כיום הוא מתגורר ברוסיה. הקים חברה לסחר ולהובלה של נפט עם אברהם נניקשווילי.
גולדה (סרט תיעודי)

גולדה הוא סרט תיעודי בהפקה ישראלית-גרמנית משותפת משנת 2019. הוא עוסק בשנות כהונתה של גולדה מאיר (1898 – ‏1978) כראש ממשלת ישראל. במאי הסרט הם שגיא בורנשטיין, אודי ניר ושני רוזנס.

הסרט

הסרט פורש רקע קצר על ראשית חייה של מאיר בארץ מולדתה רוסיה ובארצות הברית, שאליה היגרה כילדה עם משפחתה, וכן על תפקידים ציבוריים שמילאה מאז עלייתה לארץ ישראל ועד שנת 1969. הוא מתמקד בחמש השנים שבהן כיהנה מאיר כראש הממשלה (1969-‏1974). נסקרים בו בפירוט תפקודה ויחסה לשורה של סוגיות: יחסי ארצות הברית-ישראל, הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ההתמודדות עם הטרור, עתידם של השטחים שנכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, המחאה החברתית ותנועת הפנתרים השחורים, הסכסוך הצבאי עם מצרים והניסיון לכונן יחסי שלום עמה, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים. הסרט מתאר גם את המציאות של זקנה ומחלה, שמאיר פעלה תחת משאם ומילאה את תפקידה למרות אלו.
הציר העובר לאורכו של הסרט הוא קטעים משיחה בין מאיר לבין עיתונאי רשות השידור יעקב אחימאיר ואלימלך רם. שיחה זו נערכה לאחר סיומו הרשמי של ראיון טלוויזיוני עמה במסגרת התוכנית "מוקד" בשנת 1978, חודשים ספורים לפני פטירתה. השיחה נערכה באולפן וצולמה, אך הוגדרה שלא לפרסום. במהלכה דיברה מאיר בגילוי לב נדיר על דעותיה ותחושותיה ביחס לענייני הציבור שבהם עסקה. הקלטת השיחה התגלתה בארכיון רשות השידור לאחר תחילת הפקת הסרט ובעקבות תגלית זו הוא הופק למעשה מחדש.
בנוסף לקטעי השיחה באולפן רשות השידור נעשה במסגרת הסרט שימוש נרחב בחומרי ארכיון שבהם הופיעה ודיברה מאיר. כמו כן שובצו בו בהרחבה קטעי מונולוגים מצולמים של אישים שהכירו את מאיר ועבדו אתה. הם דיברו על דמותה של מאיר, על כהונתה ועל חוויותיהם ממגעיהם עמה. האישים הדוברים הם אורי אבנרי - חבר הכנסת, צבי זמיר - ראש המוסד, מירון מדזיני - דובר לשכת ראש הממשלה, קולט אביטל - דיפלומטית וכן יוסי ביילין - דובר מפלגת העבודה. חלק מהדוברים תיארו את מאיר כדמות הגונה, טראגית, שלא התאימה מבחינת אישיותה וגילה למילוי התפקיד החיוני שנטלה על עצמה.
הסרט מלווה בפסקול אודות חייה ועבודתה של מאיר והרקע ההיסטורי, המדיני והצבאי להם, כמו גם הרקע האישי של מאיר.

הפקה

הסרט הופק על ידי שגיא בורנשטיין, אודי ניר, גאורג טשורטשנטהאלר (Georg Tschurtschenthaler) וכריסטיאן ביט (Christian Beetz). הוא הופק בסיועם של ארגונים שונים וביניהם ערוץ Arte והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
היחידה להנצחת החייל

היחידה להנצחת החייל אחראית על הנצחת זכרם של חללי מערכות ישראל. היחידה הוקמה בינואר 1949. מאוחר יותר עוגנה פעילותה בחוק בתי קברות צבאיים, תש"י-1950. חוק זה קובע את זכאותו של חייל שנפטר להיקבר בבית קברות צבאי, אלא אם כן בחר קרובו להביאו לקבורה בבית קברות אזרחי. היחידה הוקמה כגוף ממלכתי שאחראי על הנצחת זכרם של חללי המלחמה, טיפול בקבריהם והנחלת מורשתם לדורות הבאים מתוך הבנה שצה"ל עצמו אינו יכול להקדיש משאבים למשימות האלה.

הקמת היחידה

בספטמבר 1948, הוקמה ועדה שעסקה בהקמה ובתחזוקה של בתי קברות צבאיים ובפיקוח על קבורת חללי מלחמת העצמאות ברחבי הארץ. לראש הוועדה מונה אז ד"ר זאב אשכולי, שהיה סופר וחוקר ששירת במלחמת העולם השנייה כרב צבאי ביחידות העבריות של הצבא הבריטי. בראשותו של אשכולי, הוחלט על הקמת המדור להנצחה כיחידה מנהלתית של משרד הביטחון. אשכולי הוביל את הבסיס הרעיוני וקווי הפעולה של הגוף החדש. לאחר מינויו לתפקיד נפטר זאב אשכולי ותחתיו מונה בינואר 1949 יוסף דקל, מוותיקי ארגון ה"ההגנה", ל"ראש המדור להנצחת החייל העברי במלחמת השחרור". מאוחר יותר שונה שמו של המדור ל"יחידה להנצחת החייל".

מבנה היחידה

היחידה פועלת כמדור במשרד הביטחון וכפופה למנכ"ל המשרד. ליחידה תקציב מיוחד משלה, והיא מקיימת קשר ישיר עם ראשי צה"ל. היא כוללת שני אגפים עיקריים: אגף משפחות והנצחה ואגף השיקום. מטה היחידה נמצא ברחוב דרך יעקב דורי שבקריית אונו.