google/wiki40b huggingface dataset:
ז'וזף פיטון דה טורנפור

קורות חייו

טורנפור נולד באקס-אן-פרובנס שבדרום צרפת, שם למד במסגרת מסדר הישועים. שם, היה אמור להצטרף לכנסייה הקתולית, אך מות אביו אפשר לו להמשיך לפתח את לימודיו בבוטניקה. לאחר שנתיים בהם עסק באיסוף צמחים, הוא למד רפואה במונפלייה, ולבסוף מונה כפרופסור לבוטניקה בז'רדן דה פלאנט בפריז בשנת 1683. בזמן זה הוא ערך מסעות מחקר רבים במערב אירופה, בייחוד בפירנאים, שם הרבה באיסוף צמחים. 
בין השנים 1700-1701 ערך מסע מחקר וביקר באיי יוון, אסיה הקטנה, ארמניה וגאורגיה, אסף צמחים וערך תצפיות מדעיות שונות. ליוו אותו הבוטנאים שארל פּלומיֶיה (Plumier) ואנדראס גוּנדֶלסהַיימֶר (Gundelsheimer), וכן האמן קלוד אוֹבּרייה (Aubriet).
תיאוריו של טורנפור אינם מוגבלים רק לתחום תצפיות הטבע, והם מהווים מקור היסטורי אודות המקומות בהם ביקר בזמן הנתון. כך, הוא מתאר בתי כנסת בעיר מניסה שבטורקיה ואת שליטת היהודים בענף המסחר במדינה.
רשמי המסע ליוון, טורקיה והקווקז (Relation d'un voyage du Levant) פורסמו לאחר מותו, מאחר שנהרג בתאונת דרכים בפריז. כיום, הרחוב שבו נהרג נקרא על שמו- Rue de Tournefort ברובע החמישי של פריז.

תרומותיו

עבודתו העיקרית, Eléments de botanique ("יסודות הבוטניקה"), פורסמה ב-1694. שיטת המיון שבה השתמש הייתה מלאכותית, כלומר- מבוססת על תכונות הקשורות ליחס האדם אל הצמח, ולא על סמך קרבה סיסטמטית במובן המקובל כיום, ובכך עבודתו הזניחה חלוקות של בוטנאים שקדמו לו כדוגמת ג'ון ריי, שהבחין בין צמחי הזרע לחסרי זרע ובין חד פסיגיים לדו-פסיגיים. כך שניתן לומר, שעבודתו הייתה צעד אחורה מבחינת הסיסטמטיקה, אך הטקסט שכתב היה כה ברור, והכיל מידע רב על מינים רבים, שעבודתו הייתה פופולרית בקרב בוטנאים, ועבודות רבות נעשו על סמך פרסומיו. 
החלוקה בין מין לסוג לרוב נזקפת לזכותו. 7,000 המינים שפרסם סווגו תחת 700 סוגים. למעשה, כבר בוטנאים שקדמו לו, דוגמת גספר בוהין ואוגוסטוס קוירינוס ריווינוס, הציגו זמן קצר לפני עבודתו שימוש בשיטה הבינומית. 
המושג עשבייה (herbarium) מיוחס לטורנפור. לפניו, כונו אוספי צמחים אלו במגוון שמות, כדוגמת Hortus siccus.
סידן פחמתי

הימצאות בטבע

הסידן הפחמתי הוא מינרל הנוצר בטבע על ידי בעלי חיים בתהליך הקרוי ביומינרליזציה. למינרל זה שישה פולימורפים ידועים שהנפוץ והיציב שבהם הוא הקלציט (המינרל הבונה את אבן הגיר). בנוסף קיימים עוד שני פולימורפים גבישיים נטולי מים, ארגוניט ווטריט, שני פולימורפים גבישיים המכילים מים בתוך המבנה הגבישי, מונוהידרוקלציט ואיקאיט ופולימורפ אחד אמורפי המכיל מולקולת מים בתוך המבנה הנקרא קלציום קרבונט אמורפי. יציבות הפולימורפים היא בסדר הפוך לסדר כתיבתם כך שקלציום קרבונט אמורפי הוא הכי פחות יציב וקלציט הוא היציב ביותר. השימוש הנפוץ ביותר בסידן הפחמתי הוא אצל מערכת הרכיכות במבנה הקרוי קונכייה.
סלעי המשקע הסידניים - גיר, קירטון ודולומיט (שהוא שילוב של סידן פחמתי ומגנזיום פחמתי) - נוצרים בימים עקב שקיעתם של צדפים מתים לקרקעית ודחיסתם בעקבות הלחץ האדיר שמפעילה עליהם שכבת המים. סלע נוסף שהוא פולימורף של הסידן הפחמתי הוא השיש, הנוצר כתוצאה מהתמרה של סלעי משקע בהשפעה של חום ולחץ.

תכונות

בדומה לשאר הקרבונטים, בתגובה עם חומצות חזקות הסידן הפחמתי משחרר פחמן דו-חמצני, וזוהי התגובה שבודקת את נוכחותו בסלעים, כך למשל תגובת אבן גיר עם חומצת מימן כלורי:  
  
בחימום הוא מתפרק לפחמן דו-חמצני (CO₂) ולתחמוצת הסידן (CaO). בתגובה עם מים בעלי אחוז גבוה של פחמן דו-חמצני בתוכם, הוא הופך לביקרבונט הסידן, שהוא מסיס במים: . 
תגובה זו היא המנגנון לשחיקה של סלעי קלציט וליצירה של מערות, וכן אחת הסיבות להיווצרותם של מים קשים.

שימושים

לסידן הפחמתי שימוש נרחב בתעשיית הבנייה, בין כחומר בנייה בפני עצמו (שיש) ובין כאחד הרכיבים להכנת מלט ובטון. שימוש נוסף הוא ליצירת תערובת ארמסטרונג המשמשת ליצירת נפצים. כמו כן, באחת הצורות של סידן פחמתי, קירטון, הנקרא בטעות בפי הרוב "גיר" משתמשים לשם כתיבה על לוחות במוסדות לימוד שונים.

שימושים בעולם העתיק

בתקופה הנאוליתית קדם קרמית ב (PPNB) רווח השימוש בסידן פחמתי ליצירת שכבת ריצוף במבנים. בצפון אגן הים התיכון רוצפו רק מבני פולחן ובאזור ארץ ישראל רוצפו גם מבנים פרטיים. הסידן הפחמתי הופק משריפת אבני גיר בטמפרטורה גבוהה למשך זמן רב. לאחר 1,500 שנה הופסקה עשיית הרצפות והיא התחדשה לאחר מכן רק בתקופה הרומית.
בישראל ובעבר הירדן ניתן לראות רצפות טיח מסוג זה באתרי תקופה זו: יריחו, יפתחאל, ביסמון, ביידא, עין ע'זאל, באג'ה ובכפר החורש שם נמצאה כבשן סיד.
מיכל אפרת (בלשנית)

מיכל אפרת (מיכל אורנן-אפרת) (נולדה ב-3 ביוני 1956) היא בלשנית ישראלית, חברת סגל החוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה.

ביוגרפיה

מיכל אורנן-אפרת נולדה בישראל, כאחת מתוך שלישיית בנות ב-3 ביוני 1956. קיבלה תואר ראשון בלשון עברית וחינוך ב-1979 ותואר שלישי ב-1984. עבודת הדוקטורט, שעליה קיבלה ציון מעולה, הייתה בנושא "טבלת שורש משקל - דרך המלך של תצורת המלה העברית". עיקר התמחותה היא השתיקה כאמצעי הבעה. היא עוסקת גם בחקר שקיפות והיבטים סמנטיים, מורפולוגיים, ופסיכו-לשוניים של חידושי מילים (תחדישים). כמו כן היא מתמחה בחקר הלשון בתחומים חוץ-בלשניים, למשל תחום סימני המסחר ותחום הלשון והבלשנות בפרקטיקה ובתאוריה הפסיכואנליטית.
כלכלת רומניה

היסטוריה

לפני מלחמת העולם השנייה הייתה כלכלת רומניה מבוססת בעיקר על חקלאות. ב-1948 עלה השלטון הקומוניסטי והשתלט על הכלכלה כמעט בכל תחום. באמצעות סדרה של תוכניות חומש, הכלכלה הרומנית קיבלה מפנה לעבר כלכלה תעשייתית, ברוח תוכנית החומש של ברית המועצות.
ב-1980 כלכלה זאת התמוטטה דבר אשר גרם לאינפלציה ומחסור חמור בסחורות. ב-1990 לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי עשה הממשל החדש מאמצים רבים לשיפור הכלכלה. הצמיחה עלתה בקצב ממוצע של כ-1%. למרות שהסקטור הפרטי התרחב במהירות במיוחד בתחום השירותים והמסחר התעשייה נותרה ברובה בידיים ממשלתיות.
ב-1995 הפרלמנט הרומני העביר חוק להפרטה  של יותר מ-2000 עסקים לידי ידיים פרטיות אולם ב-1997 חלה ירידה מסוימת בכלכלה על אף צעדים אלה ואחרים. מ-1999 רוב החברות נמצאות בידיים פרטיות.
השוק הרומני נהנה מהשקעות חוץ רבות, ורומניה עשתה מאמצים רבים להיכנס לאיחוד האירופי ב־2007. המשבר הכלכלי העולמי פגע קשות בכלכלת המדינה, שחוותה שנים של צמיחה גבוהה עד לשנת 2008.

בנקאות ומטבע

המטבע הרומני הוא הלאו הרומני (Leu, סימנו RON), המחולק ל־100 באני (Bani). על פי התחזית הרשמית של ממשלת רומניה, המטבע יבוטל בתחילת שנת 2015 עם המעבר של רומניה לשימוש במטבע האירו בשנת 2014.

חקלאות ודיג

רומניה היא אחת מהמדינות היצרניות ביותר בתחום החקלאות באירופה. מערב המדינה מתאפיין בגידולי חיטה, תוצרת תפוחי עץ וגידול חזירים לבשר. מרכז המדינה מתאפיין בגידול בקר ובמזרח המדינה נפוצים גידולי הירקות והפירות. יצור היין נפוץ אף הוא.
רומניה ממוקמת במקום ה-11 בין הארצות החקלאיות ביותר, ובמקום השישי ביצוא חקלאי. חיטה, בשר בקר, חזירים ועופות הם מרכיבי היצוא העיקרי לארצות הברית. יצוא הגבינות והיין לארצות הברית נאמד בכ- 150 מיליון דולר. רומניה מיבאת תוצרת חקלאית בסכום שנתי של כ-200 מיליון דולר, בעיקר: פולי סויה ותוצרתם ומאכלי ים.
הסקטור החקלאי ברומניה תלוי בסובסידיות מהשוק האירופי המשותף, ואשר נאמד בכ-מיליארד דולר.

תעשייה

המינרל העיקרי המופק ברומניה הוא הנפט שמקורו באזור פלוישטי שם נמצאת גם תעשיית הנפט. אולם תפוקת הנפט יורדת בהתמדה עקב ניצול יתר של הרזרבות הקימות לעומת זאת מופק גז טבעי בכמויות משביעות רצון.
מינרלים אחרים המופקים ברומניה הם בעיקר: פחם חום, פחם, ברזל, אבץ ונחושת.
בשנים 1969-2011 ברומניה נבנו כ-2 מיליון מכוניות על בסיס רנו 12 שבחלקן נמכרו בישראל תחת השם דלתא.

אנרגיה

63 אחוזים מאנרגיית החשמל ברומניה מסופקים מתחנות כוח הפועלות באמצעות נפט, גז ופחם, בעוד שאר האנרגיה מקורה במפעלים הידרואלקטרים. למדינה שני מפעלים הידרואלקטרים עיקריים אשר מופעלים ביחד עם סרביה בסכר שער הברזל על הדנובה.
ב-1996 נפתחה תחנת כוח גרעינית בצ'רנבודה.

תיירות

תעשיית התיירות הרומנית התרחבה במהירות עם נפילת השלטון הקומוניסטי. יעדי התיירות הפופולרים כוללים את אזור הרי הקרפטים, אזור הדלתא של הדנובה, אזור המנזרים בבוקובינה ואזור חוף הים השחור המרובה לכל אורכו בעיירות נופש ובתי מלון. לפי הערכה מבקרים ברומניה כ-8 מיליון תיריים בשנה 2006.

סחר חוץ

בתקופה הקומוניסטית רוב סחר החוץ של רומניה התבצע עם ברית המועצות, ויתר מדינות הגוש המזרחי.
ב-1960 חלה תפנית בסחר החוץ אשר החל להתפתח עם מדינות המערב ובעיקר עם גרמניה המערבית.
כיום עיקר היצוא של רומניה מתבסס על מתכות ותוצרתם, מינרלים, טקסטיל ומכונות. כיום היבואנים העיקריים של הסחורות הרומניות הם גרמניה, איטליה, צרפת, הולנד, טורקיה וסין. רומניה מיבאת סחורות בעיקר מגרמניה, איטליה, רוסיה, צרפת, ארצות הברית ומצרים.
קומאמון

קוּמָמוֹן (ביפנית: くまモン) הוא קמע בצורת דוב שנוצר על ידי ממשל מחוז קוממוטו שבאי קיושו, יפן. פירוש שמו הוא "איש הדוב" – "קוּמָה" פירושו דוב, ו"מוֹן" היא מילה בסלנג הקומי שפירושה "איש". השם מתקשר גם למילה "קומאמוטון", שפירושה אדם שנולד בקומאמוטו.
הקמע נוצר בשנת 2010 כחלק מקמפיין בשם "הפתעה קוממוטואית" שמטרתו הייתה להביא תיירים למחוז, לאחר פתיחת קו קיושו שינקנסון של רשת הרכבות המהירות שינקנסן, שהורחב עד לקומאמוטו. המחוז שכר מעצב, מנבו מיזונו, כדי שיעצב עבורם לוגו לקידום האזור, והוא בחר בסימן קריאה אדום, שאליו הוסיף דוב שחור.
קומאמון היה לפופולרי על ידי יפנים רבים, ובשנת 2011 נבחר לראש רשימת היוּרוּ־קְיַארַה בתחרות היורו-קיארה השנתית, שנערכה באותה שנה בסאיטאמה. כתוצאה מהפופולריות שלו, שעלתה גם כתוצאה מזכייתו בתחרות היורו-קיארה, בובות בדמותו ומוצרים נוספים גרפו 11.8 מיליארד ין יפני במחצית הראשונה של 2012, לעומת 2.5 מיליארד ין שגרפו מוצריו לכל אורך 2011. בנק יפן העריך את הרווח ממכירות מוצרי קומאמון ב-2012 וב-2013 ב-123.2 מיליארד ין.
אחת הסיבות להצלחתו של הקמע היא ויתורם של יוצריו על זכויות היוצרים לשימוש בו, מה שעודד יצרנים להשתמש בו מבלי לשלם תמלוגים. במקום לשלם דמי רישוי למחוז קומאמוטו, על החברות המשתמשות בדוב לפרסום מוצריהם לתמוך בצורה כלשהי במחוז.
הארמייה ה-15 (ורמאכט)

היסטוריה

הארמייה הוקמה ב-30 בנובמבר 1942, וכמפקדה מונה קורט האזה. הארמייה הוצבה בצרפת, היא הייתה מעורבת בהגנה על החוף האטלנטי של צרפת ובלגיה מפלישה אפשרית של בעלות הברית. בעת הפלישה לנורמנדי הגנה הארמייה על גזרת פה-דה-קאלה, שבה ציפו הגרמנים לנחיתת בעלות הברית. לאחר פריצת בעלות הברית מנורמנדי נסוגה הארמייה לאורך חוף התעלה ותפסה את השטח שסביב שפך הסכלדה. היא השתתפה במבצע מרקט גארדן והביסה את הפלישה האווירית של בעלות הברית להולנד. הארמייה ה-15 הובסה בידי הארמייה הקנדית הראשונה בקרב שפך הסכלדה, למרות זאת לחימתה של הארמייה במהלך הקרב מנעה מבעלות הברית את השימוש בנמל אנטוורפן למשך תקופה ארוכה, על כך, קבל מפקד הארמייה גוסטב-אדולף פון צנגן ב-9 בנובמבר 1944 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך הקרב על הבליטה נשארה הארמייה ה-15 כעתודה, ולא השתתפה בלחימה. לאחר מכן השתתפה הארמייה בלחימה בתוככי גרמניה, ובאפריל נלכדה בכיס הרוהר. ב-18 באפריל 1945 נכנע פון צנגן בראש כוחות הארמייה לצבא האמריקני ונלקח בשבי.
מוריץ בלייבטרוי

ביוגרפיה

בלייבטרוי נולד במינכן לזוג השחקנים ממוצא אוסטרי מוניקה והאנס בלייבטרוי. הוא גדל בהמבורג, וכבר בגיל צעיר הופיע בעזרת אימו בתוכניות טלוויזיה מקומיות. כאשר נשר מהלימודים בגיל 16 עבר בלייבטרוי לגור בפריז ולאחר מכן בניו יורק, שם למד בבית ספר למשחק.
בלייבטרוי פרץ לתודעה בגרמניה כבר בתפקידו הראשון, כשהופיע בקומדיית הפשע המקומית "לדפוק על דלת גן עדן" בשנת 1997, הופעה זו זיכתה אותו ב"פרס האקדמיה הגרמנית".
שנה לאחר מכן גילם בלייבטרוי את אחת הדמויות המפורסמות ביותר שלו עד היום, במותחן הפשע הגרמני "ראן לולה ראן". בסרט גילם את דמותו של מאני, איש עולם תחתון גרמני ששקע בחובות וחייב להשיג לבוס שלו 100,000 מארק גרמני בתוך 20 דקות.
בשנת 2001 קיבל בלייבטרוי את "פרס האקדמיה הגרמנית" השני שלו על תפקידו בדרמת המתח "הניסוי של דאס". באותה שנה, השתתף גם בקומדיה הרומנטית "בתוך ג'ולי". בשנת 2005 השתתף בלייבטרוי בדרמת המותחן ההיסטורית של סטיבן ספילברג, "מינכן", המבוססת על מבצע אביב נעורים.
בשנת 2006 קיבל את פרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין על משחקו בדרמה "החלקיק האלמנטרי". ב-2008 כיכב בדרמת הפשע הביוגרפית "כנופיית באדר מיינהוף", שקיבלה מועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בלייבטרוי אב לבן אחד (נולד ב-2008).
היסטרזיס

הִיסְטֵרֵזִיס (או חֶשֶל) הוא מאפיין התנהגות של מערכת, כתגובה לעירור חיצוני, שבו תגובת המערכת איננה תלויה רק בעירור ובמצב הסביבה אלא גם במצב הקודם (ה"היסטורי") של המערכת. לדוגמה, כדור העשוי מחומר אלסטי בו יוצרים גומה באצבע ובודקים כמה זמן לוקח לכדור לחזור לצורתו המקורית לעומת הזמן שלקח ללחוץ פנימה את הגומה: בגלל מאפיין ההיסטרזיס של הכדור האלסטי, זמן החזרה לצורה המקורית (המעבר ממצב ב' למצב א') יהיה ארוך יותר מאשר זמן הלחיצה שיצרה את הגומה (המעבר ממצב א' למצב ב'). מערכת עם היסטרזיס מאופיינת ב"זיכרון", כלומר תכונותיה תלויות לא רק בתנאי הסביבה אלא גם בהיסטוריה של המערכת. אחת הדרכים הנפוצות להצגת התנהגותה של מערכת בעלת מאפיין היסטרזיס היא הצגת גרף המתאר את מעבר המערכת בין מצבים קבועים דרך מסלולים שונים התלויים במצבי ההתחלה. מאפיין ההיסטרזיס קיים, בין היתר, בחומרים פרומגנטיים, בחומרים דיאלקטריים ובחומרים אלסטיים. ברוב המקרים מאפיין ההיסטרזיס יבוא לידי ביטוי כשיהוי בתגובה או שינוי בסף הפעלה, במעבר ממצב א' למצב ב' לעומת המעבר ממצב ב' ל-א'. "היסטרזיס חשמלי" מתרחש כאשר מפעילים שדה חשמלי משתנה על חומר דיאלקטרי, ו"היסטרזיס אלסטי" מתרחש בתגובה לכוח משתנה.
המושג "היסטרזיס" משמש גם בתחומים אחרים, דוגמת כלכלה וביולוגיה, כאשר מתארים תופעות התלויות ב'זיכרון' של מערכת.
מערכות פיזיקליות רבות מאופיינות בהיסטרזיס. למשל, פיסת מתכת המובאת לתוך שדה מגנטי שומרת על מגנטיות גם לאחר שהיא מוצאת מהשדה, ועל מנת להפוך אותה ללא-ממוגנטת צריך להפעיל שדה מגנטי בכיוון ההפוך, או לחמם אותה. זהו האפקט עליו פועל הזיכרון בדיסק קשיח.
בבקרה מקנים לעיתים למערכות מאפיין היסטרזיס במכוון, כדי להקנות להן יציבות במעבר בין שני מצבים שביניהם הן מיועדת לעבור הלוך-ושוב. לדוגמה, מערכת תאורת רחוב מודרנית מסתמכת על חיישן פוטו-אלקטרי הקורא את עוצמת תאורת הסביבה, כדי להידלק ולהכבות. לחיישן האור נקבע סף עוצמה אשר מתחת לו (בשעות הלילה) הוא ידליק את פנס הרחוב ומעל לו (בשעות היום) הוא יכבה את הפנס. הבעיה היא שבשעות המעבר בין מצבי היום והלילה (דמדומי הזריחה והשקיעה) ערך עוצמת האור שקורא החיישן קרוב מאוד לערך הסף ובגלל שינויים קטנים המתרחשים כל הזמן בערך שהוא קורא (בגלל תופעות חשמליות) הרי שהחיישן עלול "לחשוב" בזמן זה שמתרחש שינוי מהיר מאוד בין "יום" ל"לילה" שוב ושוב ומכאן שעלול להיווצר מצב שבו בשעות הדמדומים החיישן יכבה וידליק שוב ושוב את הפנס עד שעוצמת האור שיקרא תתרחק מערך הסף (כלומר, עד שהשמש תשקע במלואה או תזרח במלואה). כלומר, למערכת ישנה בעיית יציבות בשעות הדימדומים. כדי להתמודד עם הבעיה משולבים רכיבים חשמליים בעלי מאפיין היסטרזיס יחד עם חיישן עוצמת האור כך שבפועל נוצרים שני ערכי סף: ערך סף אחד למעבר מאור לחושך וערך סף אחר למעבר מחושך לאור. ערכי הסף נוצרים כך שהם רחוקים מספיק אחד מהשני כך שהשינויים הקטנים והמהירים בערך שקורא החיישן כל הזמן, בגלל הפרעות חשמליות, לא מספיקים למעבר מערך סף אחד לשני וכך מוענקת למערכת יציבות.
דוגמה דומה היא הענקת יציבות למערכת חימום מים, במצבים בהם חום המים קרוב מאוד לערך הסף שבו יש להפעיל את חימום המים, על ידי שילוב רכיבים חשמליים בעלי מאפיין היסטרזיס למערכת.
קונצ'רטו לכינור של סיבליוס

הקונצ'רטו לכינור ברה מינור אופוס 47, נכתב על ידי יאן סיבליוס ב-1904. קונצ'רטו זה הוא מהקונצ'רטי לכינור המפורסמים ביותר ונחשב לקשה לביצוע מבחינה וירטואוזית.

היסטוריה

סיבליוס הקדיש במקור את הקונצ'רטו לכנר וילי בורמסטר אשר הבטיח לנגן את הקונצ'רטו בברלין. מסיבות כלכליות, החליט סיבליוס להציגו לראשונה בהלסינקי, ומכיוון שבורמסטר לא יכול היה להגיע לפינלנד, ביקש סיבליוס מויקטור נובצ'ק (מורה בקונסרסרטיום בהלסינקי) כי ינגן את הקונצ'רטו. הגרסה הראשונית של הקונצ'רטו בוצעה לראשונה בניצוחו של סיבליוס ב-8 בפברואר 1904. נובצ'ק ניגן את הקונצ'רטו בצורה גרועה והפרמירה נכשלה. ואולם יש לציין כי סיבליוס סיים את הקונצ'רטו בסמוך לפרמירה, כך שלא היה לנובצ'ק ולתזמורת מספיק זמן להתאמן על ניגונו.
כתוצאה מכך עיכב סיבליוס את ההוצאה לאור וערך שינויים נרחבים ביצירה, המהלך כלל, בין היתר, מחיקת חומר רב שסיבליוס הרגיש הוא לא עובד. הגרסה החדשה בוצעה לראשונה ב-19 באוקטובר 1905 בניצוחו של ריכארד שטראוס על התזמורת הממלכתית של ברלין, סיבליוס לא נכח בקונצרט זה. בורמסטר התבקש בשנית להיות הסולן אך גם בפעם זאת הוא לא היה זמין. למרות זאת הוחלט לנגן את היצירה בלעדיו, כאשר את תפקיד הסולן מבצע קרל הריל, הכנר הראשי של התזמורת הממלכתית של ברלין. בורמסטר נפגע ממעשה זה והוא סירב לנגן את הקונצ'רטו כל ימיו. עקב כך סיבליוס הקדיש את הקונצ'רטו לילד הפלא פרנץ וססי אשר היה בגיל 12 באותו הזמן. וססי ביצע לראשונה את הקונצ'רטו בגיל 13, הגם שהוא לא יכול היה להתמודד עם הדרישות הטכניות הקשות של היצירה. 
הגרסה הראשונית בולטת בכך שהיא דורשת מהסולן כישורים גבוהים מהממוצע. הקונצ'רטו לא היה ידוע עד אשר יורשו של סיבליוס הרשה ביצוע אחד בפני קהל והקלטה אחת של היצירה ב-1991. לאונידס קבקוס תחת ניצוחו של אוסמו ונסקה ניגן את היצירה בשתי הפעמים. גם הגרסה המחודשת דרשה יכולת טכניות ברמה גבוהה מהסולן. היצירה המקורית ארוכה במשהו מהמחודשת, כוללת נושאים שלא מופיעים בגרסה המחודשת. חלקים מסוימים, ההתחלה של הפרק הראשון, חלקים מהפרק השני ורוב הפרק השלישי, לא השתנו כלל. אחד מהשינויים הבולטים הוא בתזמור היצירה כולה ובעיקר בפרק הראשון, כאשר חלקים מסוימים מנוגנים באיטיות כפולה.
זהו הקונצ'רטו היחיד שסיבליוס כתב, הגם שהוא כתב כמה יצירות בקנה מידה דומה לכלי סולו ולתזמורת (כדוגמת שש ההומורסקות לכינור ותזמורת).

הקלטות

יאשה חפץ הקליט ראשון את הקונצ'רטו, חפץ החזיק מהקונצרטו כאחד מהקונצרטים הגדולים של התקופה הרומנטית ברפרטואר לכינור. הפירוש המאומת ליצירה הוא של אידה הנדל. כאשר סיבליוס שמע את ביצועה ברדיו של פינלנד, הוא כתב לה כי אחר כך כי: "ניגנת אותו במומחיות מכל בחינה. אני מברך את עצמי שהקונצ'רטו שלי מצא פרשנית ברמתך."
האינפנטה חיימה, דוכס סגוביה

ביוגרפיה

חיימה נולד ב-23 ביוני 1908 בסגוביה, לאלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד וויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג, בתם של הנרי, נסיך בטנברג וביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת. בילדותו חלה חיימה בדלקת הזיז הפטמתי, וכתוצאה מכך נותר חירש עד סוף ימיו. בשנת 1921 העניק לו אביו את מסדר גיזת הזהב, והוא היה האביר ה-1153 במסדר.
בשנת 1931 התפטר אביו מתפקידו, והוקמה הרפובליקה הספרדית השנייה, ובשנת 1933 ויתר חיימה על מקומו בסדר הירושה הספרדי, וקיבל את התואר דוכס סגוביה. ב-4 במרץ 1935 התחתן חיימה בנישואים מורגנטים עם אמנואלה דה דמפייר, ממנה נולדו לו שני בנים. בשנת 1941 מת אביו, וחיימה הוכר על ידי הלגיטימיסטים כאנרי השישי, מלך צרפת ונווארה, אם כי חלקם הכיר בו כז'אק השני, מלך צרפת ונווארה. ב-6 במאי 1947 התגרשו חיימה ואמנואלה בבוקרשט, וב-3 ביוני 1949 התחתן חיימה בשנית עם שרלוט לואיז אוגוסטה טידמן, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ב-6 בדצמבר 1949 חזר בו חיימה מוויתורו על טענתו לכתר ספרד, והוכר על ידי חלק מהקרליסטים כחיימה הרביעי, מלך ספרד. ב-3 במאי 1964 הוא נטל לעצמו את התואר דוכס מדריד, אולם ב-19 ביולי 1969 ויתר שוב על טענתו לכתר הספרדי לטובת אחיינו חואן קרלוס, נסיך ספרד. ב-20 במרץ 1975 מת חיימה בסנט גאלן, ובנו אלפונסו, דוכס אנז'ו וקדיס ירש את תאריו.
נקבה

נקבה היא הזוויג המייצר את תאי הביצה, שהם תאי הרבייה הגדולים ביותר בעולם החי.
בקרב המין האנושי קרויה הנקבה הבוגרת אישה. אך בהשאלה מכנה התורה גם את נקבת בעלי החיים בשם 'אשה'. 
הנקבה והזכר מאותו מין ביולוגי יוצרים יחדיו את מנגנון הרבייה הזוויגית (בניגוד לרבייה אל-זוויגית). במינים רבים קיימים הבדלים חיצוניים בולטים בין הזכר והנקבה מאותו המין. תופעה זו נקראת דו צורתיות זוויגית. אך קיימים מינים רבים שבהם הבדלים חיצוניים בין זכר לנקבה אינם בולטים.

משמעות השם

כפי שמקובל לחשוב, בעברית השם נקבה נגזר מהמילה "נקב" - שם המכוון למבנה הנרתיק אצל היונקים.
הזוויג  המקבל את הזרע ויולד את הוולדות נקרא "נקבה", והזוויג האחר נקרא "זכר". כיום ההבחנה היא בין בעל הביצית (התא הגדול) לבעל הזרע (התא הקטן). על פי זה כיום, המושגים "זכר" ו"נקבה" משמשים גם לתיאור רבייה זוויגית בעולם הצומח

סמלים ופולקלור

בביולוגיה מקובל לסמן נקבה באמצעות סמלה של ונוס (מעגל שממנו יוצאת צורת צלב). סימון זה שאול מהסימון לכוכב נוגה באסטרולוגיה ובאסטרונומיה. במיתולוגיה הרומית היה נהוג לקשר את נוגה לאלת האהבה והיופי ונוס, ולפיכך רואים בו סמל לתכונות נשיות.
מריה סמפל

ביוגרפיה

מריה סמפל נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה. משפחתה עברה לספרד מיד לאחר שנולדה. שם אביה, התסריטאי לורנצו סמפל ג 'וניור כתב את הפיילוט לסדרת הטלוויזיה "באטמן". המשפחה עברה ללוס אנג'לס ומשם לאספן, קולורדו. סמפל למדה בפנימייה, ובשנת 1986 קיבלה תואר ראשון באנגלית מברנארד קולג'.
עבודת התסריטאות הראשונה שלה הייתה בשנת 1992, לסדרת הטלוויזיה "בוורלי הילס 90210". היא הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים, בשנת 1997, עבור "משתגעים מאהבה". בשנים 2006 ו -2007 היא הייתה מועמדת לפרס גילדת הסופרים של אמריקה עבור "משפחה בהפרעה ". ספרה "This One is Mine" הגיע בשנת 2010 לגמר בתחרות פרס איגוד מוכרי הספרים של צפון מערב האוקיינוס השקט . בשנת 2004 הופיעה בסרטו של דייוויד או. ראסל " אני אוהב האקביז". היא פעילה בקהילה הספרותית של סיאטל, ונמנית עם המייסדים של "שבעת הסופרים של סיאטל". סיפוריה פורסמו במגזין הניו יורקר. היא לימדה כתיבה ספרותית ב"בית הוגו" .
נמצאת במערכת יחסים עם ג'ורג 'מאייר ולהם בת אחת, פופי. הם מתגוררים בסיאטל. בשנת 2007 סוג שהתגלה של רקופוריים  מסרי לנקה נקרא Philautus poppiae על שם הבת, מחווה למסירותם של בני הזוג להערכת הדו-חיים העולמית.
דיוויזיית הפאנצר הראשונה (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוקטובר 1935 על בסיס יחידות מדיוויזיית הפרשים השלישית. היחידה הוקמה יחד עם הדיוויזיה השנייה והשלישית, בתור שלוש דיוויזיות השריון הראשונות בצבא הגרמני תחת סמכות זרוע השריון הצעירה בוורמאכט. היא הוקמה בוויימאר מתוך יחידות מדיוויזיית הפרשים ה-3, היא השתתפה באנשלוס ולאחר מכן גם בסיפוח חבל הסודטים בשנת 1938. בתחילת דרכה הורכבה הדיוויזיה מחטיבת רובאים (חי"ר ממוכן) וחטיבת שריון - כל חטיבה עם שני רגימנטים, בנוסף לרגימנט ארטילריה ומספר יחידות סיוע דיוויזיוניות.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה והמערכה בפולין בספטמבר 1939, הייתה הדיוויזיה אחת מבין שש דיוויזיות משוריינות בוורמאכט והיא השתייכה במהלך המערכה לקורפוס ה-16, כחלק מהארמייה העשירית, קבוצת ארמיות דרום. דיוויזיות הפאנצר הראשונה והרביעית כחלק מהקורפוס ה-16 התקדמו בגזרה הדרומית לכיוון מרכז פולין והעיר ורשה, הדיוויזיה ספגה אבידות רבות בשלב האחרון של המערכה כאשר נלחמה ביחידות מדיוויזיית הרגלים ה-16 הפולנית, שהייתה מצוידת בכמות גדולה של נשק נ"ט.
במאי 1940 הדיוויזיה לחמה תחת הקורפוס ה-19 בפיקודו של היינץ גודריאן, שנועד לפרוץ את קו ההגנה הצרפתי באזור חבל הארדנים ולהתקדם לכיוון חופי תעלת למאנש באזור קאלה. הקורפוס הצליח להבקיע את מערך ההגנה הצרפתי באזור סדן והתקדם במהירות לכיוון צפון-מערב. באמצע מאי הגיעו יחידות הדיוויזיה לכ-25 ק"מ מחוף הים באזור דנקרק, שם קיבלו פקודה לעצור את התקדמותם, בעוד חיל המשלוח הבריטי בצרפת עורך מבצע פינוי המוני מחוף הים בדנקרק חזרה לאי הבריטי.
לאחר ניצחון המערכה בצרפת וארצות השפלה, איבדה הדיוויזיה את רגימנט השריון השני שלה, שצורף לדיוויזיה משוריינת חדשה (דיוויזיית הפאנצר ה-16), וקיבלה במקומו את רגימנט הרובאים (חי"ר ממוכן) ה-113. מהלך דומה התרחש ברוב דיוויזיות הפאנצר - שכן הפיקוד הגרמני העדיף להגדיל את מספר דיוויזיות הפאנצר על חשבון החלשת מרכיב השריון בדיוויזיות הקיימות.
במבצע ברברוסה שהחל ביולי 1941 בו פלש הצבא הגרמני לברית המועצות, לחמה הדיוויזיה בגזרה הצפונית תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-41 כחלק מקבוצת ארמיות צפון. בין יולי לספטמבר התקדמו יחידות הדיוויזיה כחלק מהקורפוס דרך אסטוניה לכיוון לנינגרד. ב-8 בספטמבר הדיוויזיה השתתפה בהשלמת כיתור העיר, אך ב-18 בחודש הורה הפיקוד הגרמני ליחידות הקורפוס להפסיק את הניסיון לכבוש את לנינגרד, והיא הועברה תחת פיקוד קבוצת ארמיות מרכז כדי להשתתף במתקפה המתוכננת על מוסקבה (מבצע טייפון). הדיוויזיה לחמה במרחב מוסקבה ובסוף נובמבר הגיעו יחידותיה עד למרחק כ-50 קילומטרים מבירת ברית המועצות. במהלך חורף 1942/1941 ובמהלך כל שנת 1942 השתתפה הדיוויזיה בקרבות המיגננה כנגד מתקפות הנגד של הצבא האדום באזור רז'ב, עד אשר נשלחה לצרפת לתקופת מנוחה והתארגנות מחדש בינואר 1943.
ביוני 1943 נשלחה הדיוויזיה לבלקן ובהמשך ליוון מחשש לפלישת בעלות הברית דרך איי יוון. בנובמבר הוחזרה הדיוויזיה לחזית המזרחית, היא השתתפה בקרבות הבלימה שניהלה קבוצת ארמיות דרום בשטח אוקראינה ובהגנה על מרחבקייב. בתחילת 1944 סופחה הדיוויזיה לקורפוס הפאנצר ה-3 והשתתפה בקרבות מבצע דנייפר-קרפטי בין היתר במאמץ למנוע כיתור של כוחות גרמניים בכיס קורסון-שבצ'נקובסק. באפריל 1944 כמעט כותרה הדיוויזיה כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה בכיס קמנטס-פודולסקי, אך הכוחות הגרמניים הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית. בספטמבר 1944 נסוגה הדיוויזיה לאזור הרי הקרפטים, באוקטובר היא נסוגה לתוך הונגריה ובינואר 1945 השתתפה במבצע קונרד בניסיון למנוע את כיבוש העיר בודפשט בידי הצבא האדום.
הדיוויזיה נסוגה לבסוף לאוסטריה שם נכנעה לכוחות הצבא האמריקאי ב-8 במאי 1945.
עוגה

בתחום המגדנאות, עוּגה (במלרע) היא מאכל מתוק, לרוב אפוי המוכן בתבנית אישית או גדולה.

מאכלים נוספים תחת אותו השם

בעברית הקדומה המונח "עוגה" ציין מאכל המעוצב בצורת עיגול: "עוג" ו"חוג" שניהם פעלים המקושרים לעיגול. בניגוד לעוגה בת ימינו, שהיא לרוב קינוח, בתנ"ך כתוב כי בני ישראל לקחו עמם בצאתם ממצרים " עֻגֹת מַצּוֹת כִּי לֹא חָמֵץ " (שמות, י"ב, ל"ט), כלומר מאפה הדומה יותר לפיתה. בקונדיטוריות כיום עוגות נאפות בתבניות בעלות צורות מגוונות, ויכולות אף להיות מבנה המורכב מכמה צורות.
עוגות נתפשות כמתוקות בדרך כלל, וממותקות לרוב בעזרת סוכר או ממתיקים מלאכותיים, אך קיימים גם מאפים מלוחים שלעיתים נקראים עוגה.

תפקידי העוגה בתרבות מודרנית

לאורך השנים, עוגות קיבלו מספר תפקידים טקסיים, מעבר להיותן כיבוד מקובל בארוחות שונות וקינוח אהוב.
עוגת יום הולדת היא חלק מחגיגות ימי הולדת. נהוג להגיש לרוב עוגה בת קומה אחת או שתיים שחלקה העליון משוטח, ועליו מוצבים נרות קטנים וצבעוניים. מספר הנרות על העוגה הוא כגילו החדש של הנחגג באותו יום, ולעיתים מוסיפים נר נוסף "לשנה הבאה". חתן יום ההולדת מביע משאלה כמוסה, ואז מכבה את הנרות. על פי המסורת, לחתן יום ההולדת הזכות לפרוסה הראשונה.
במדינות רבות במערב עוגת חתונה היא חלק חשוב בטקס הכלולות. לרוב העוגה בעלת מבנה המונה מספר קומות ויכולה להיות בעלת צורה מפוארת. מקובל כי בקומה העליונה ביותר, שיכולה להיות בגובה פני המבקרים, מציבים פסלונים זעירים של חתן וכלה, לעיתים עשויים מרציפן אכיל. אף על פי שעוגת החתונה לרוב ייצגה פריון ושפע לזוג הטרי, כיום תפקידה התרחב לחלק מטקס החתונה, שבו הכלה והחתן בוצעים מול האורחים פרוסה ממנה, ומאכילים זו את זה.