google/wiki40b huggingface dataset:
שילה גיש

ביוגרפיה

גיש נולדה בשם שילה אן סיים גאש בעיר לינקולן שמחוז לינקולנשייר. היא למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה והופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה בלהקת תיאטרון רפרטוארי.

קריירה

גיש כיכבה לראשונה בווסט אנד בתפקיד בלה במחזמר "רוברט ואליזבת". היא ידועה בעיקר מהופעותיה על במת התיאטרון. ב-1996 שיחקה בתפקיד ג'ואן במחזמר "קומפני" מאת סטיבן סונדהיים בתיאטרון דונמאר ורהאוס בבימויו של סם מנדס. על הופעתה זו זכתה גיש בפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר. ב-199 הופיעה בתפקיד מיס ונייבל במחזה "פתאום, בקיץ האחרון" מאת טנסי ויליאמס בבימויו של שון מאתיאס יחד עם רייצ'ל וייס בתיאטרון הקומדיה בלונדון. אחד מתפקידיה האחרונים היה בדמות ארקדינה בהפקה של המחזה "השחף" בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר בשנת 2003.
גיש הופיעה בתוכניות דרמה רבות בטלוויזיה. היא גילמה את דמותה של מרי ממודנה בסדרה "הצ'רצ'ילים הראשונים". ב-2001 השתתפה בעיבוד המצליח לרומן "Love in a Cold Climate", ובו גילמה את ליידי מונטדור האקסצנטרית. ב-1975 שיחקה בפרק בסדרה "The Sweeney" בתפקיד ג'ון בויסי, אשתו של הנבל.
בקולנוע שיחקה גיש בסרט "A Day in the Death of Joe Egg" מ-1972, בסרט "Hitler: The Last Ten Days" מ-1973, בהפקה של מרצ'נט ואייבורי "קוורטט" מ-1981 ובסרט "Merisairas" מ-1996. ב-1999 גילמה את דמותה של גברת נוריס בסרט הקולנוע "מנספילד פארק" עיבוד לרומן מאת ג'יין אוסטן. עוד היא מוכרת מהופעתה בתפקיד רייצ'ל אלנסטיין בסרט "איש הנצח" משנת 1986, ובסרט ההמשך "איש הנצח: סוף המשחק" משנת 2000.

חיים אישיים

גיש הייתה נשואה לשחקן רולנד קוראם מ-1964 עד 1985. לבני הזוג נולדו שתי בנות: השחקניות קיי (קתרין גיסליין) קורם ולו גיש (1967–2006). ב-1985 בעת צילומי המיני-סדרה "That Uncertain Feeling" הכירה גיש את השחקן דניס לוסון שאיתו התחתנה ב-2004.
ב-2003 נפגעה עינה הימנית מסרטן העור. היא נפטרה ב-2005 ממחלת הסרטן בקמדן שבלונדון.
Skyscanner

היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 2004. שלושת המייסדים היו גארת' ויליאמס, בארי סמית', ובונמי גריימס. האתר נוסד לאחר שגארת' היה מתוסכל מהקשיים שבמציאת טיסות זולות לאתרי סקי. האתר פותח לראשונה והושק בשנת 2002. משרד החברה באדינבורו נפתח בשנת 2004.
בשנת 2011 רכשה Skyscanner את אתר הנסיעות Zoombu. בספטמבר 2011 פתחה החברה משרד בסינגפור. בשנת 2012 פתחה החברה משרד נוסף בבייג'ינג והחלה שותפות עם ביידו, מנוע החיפוש הגדול ביותר בסין.
עד 2013 החברה העסיקה בסך הכל בסביבות 180 עובדים. בפברואר 2013 הודיעה החברה שהיא מתכננת לפתוח משרדי מטה במיאמי שבארצות הברית.
באוקטובר 2014 רכשה Skyscanner חברת פיתוח היישומים מבודפשט "Distinction". עד פברואר 2015 החברה העסיקה בסך הכל 600 עובדים - פי שניים מכמות העובדים שהועסקו על ידי החברה 18 חודשים קודם לכן.
בינואר 2016 הודיעה החברה שהיא גייסה 192 מיליון דולרים לאחר ששווי החברה הוערך בכ-1.6 מיליארד דולרים. בנובמבר 2016, חברת Ctrip, אשר היא חברת הנסיעות הגדולה ביותר בסין, רכשה את Skyscanner תמורת 1.75 מיליארד דולר.
הנרי סוויקה

הנרי סוויקה (נולד ב-1957 בניו יורק, ארצות הברית) הוא יזם יהודי-אמריקאי. מייסד ומנהל חברת הייברידג'-קפיטל, מייסד קרן "תלפיון" למימון השקעות ואחד המייסדים של מכון המקדש בעיר העתיקה של ירושלים.

חיים אישיים

סוויקה גדל במשפחה יהודית בוושינגטון הייטס, ניו יורק. הוא בנם של שני ניצולי שואה מפולין שהיגרו מצרפת ב-1955. שני הוריו מתו כשהיה בן תשע עשרה, כאשר אמו נפטרה ממחלת לו גריג ולאחר מכן אביו נפטר מהתקף לב. סוויקה נשוי לאמריקאית ממוצא ישראלי ולו ארבעה ילדים. משתייך לזרם היהדות האורתודוקסית.

קריירה

לאחר מות הוריו החל לקנות מניות מסחר עם כ-50,000 דולר שהוריו הורישו לו והחל לתמוך באחיו דרך בית הספר לרפואה. עם הכסף שהרוויח, החל סוויקה להשקיע ולעבוד בחברת מריל לינץ' והפך לאחד הסוחרים המובילים בבורסה לניירות ערך בניו יורק. בשנת 1984 הקימו הנרי סווייקה וגלן דוביין את קבוצת דוביין וסווייקה, הם היו חלוצים באינטגרציה של השקעות בניירות ערך מסורתיים ובאסטרטגיות השקעה נגזרות.
קאספרס גורקאס

קריירת מועדונים

גורקאס התחיל את הקריירה שלו באודה. בשנת 2002 חתם באוסטרס מליגת העל השוודית. בשנת 2005 חתם באסיריסקה. אחרי עונה אחת בלבד חזר ללטביה כאשר חתם בונטספילס.
ב-1 בינואר 2007 גורקאס חתם בבלקפול לשנה וחצי עם אופציה לעונה נוספת. ב-28 באוגוסט 2007 גוקראס הבקיע את שער הבכורה שלו בבלקפול נגד דרבי קאונטי במשחק במסגרת גביע הליגה האנגלי.
ב-12 ביוני 2008 חתם בקווינס פארק ריינג'רס. למרות טענותיה של בלקפול שהמהלך בוצע באופן לא חוקי, מנהלת הליגה של פוטבול ליג אישרה את המהלך. ב-9 באוגוסט 2008 גורקאס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד בארנסלי. ב-7 בנובמבר 2009 גורקאס הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד שפילד ונסדיי. גורקאס היה שותף להעפלה של הקבוצה לפרמייר ליג בסיום עונת 2010/2011 אחרי 15 שנה.
ב-24 באוגוסט 2011 גורקאס חתם ברדינג לשלוש שנים. בסיום העונה רדינג העפילה לפרמייר ליג ובכך גורקאס חגג עלייה שנייה ברציפות לפרמייר ליג. ב-4 בנובמבר 2012 גורקאס הבקיע את שער הבכורה שלו בפרמייר ליגב בתיקו 1-1 נגד קווינס פארק ריינג'רס. ב-12 בפברואר 2013 גורקאס הושאל לוולברהמפטון וונדררס עד לסיום העונה.
בדצמבר 2014 גורקאס חתם בקולצ'סטר יונייטד על חוזה לחודש אחד. ב-10 בינואר 2015 האריך את חוזהו עד לסיום העונה. ב-24 בינואר 2015 גורקאס הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד לייטון אוריינט.
ב-29 בינואר 2015 חתם על חוזה לשנה וחצי בארגוטליס מליגת העל היוונית.
בספטמבר 2015 חתם בדוקלה פראג מליגת העל הצ'כית עד לסיום העונה.
ב-1 ביולי 2016 חזר ללטביה והצטרף ללייפאיה עד לסיום העונה. בינואר 2017 חתם בריגה. בנובמבר 2017 פרש ממשחק פעיל.

קריירה בינלאומית

גורקאס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת לטביה ב-11 באוקטובר 2006 במשחק נגד צפון אירלנד במסגרת מוקדמות יורו 2008. ב-17 באוקטובר 2007 גורקאס הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-1 נגד דנמרק. גורקאס היה קפטן הנבחרת במשך 7 שנים . בשנת 2017 הודיע על פרישתו מהנבחרת
הבית האדום (מוצא)

היסטוריה

הבית הוקם בשנת 1923 ביוזמתו של יחיאל מיכל שטיינברג שרכש את חלקת האדמה במטרה לטעם בה כרם. במהלך עיבוד הקרקע גילה כי האדמה מכילה חרסית שיכולה לשמש חומר גלם איכותי לייצור לבנים ורעפים. תחילה הקים ב-1912 בית מלאכה קטן, ולאחר כעשר שנים בעזרת שותפים הקים על אדמתו מפעל לייצור לבנים ורעפים. את המפעל החדש והגדול תכננו האדריכלים-שותפים אליעזר ילין ווילהלם הקר. הודות לחומר הבנייה העיקרי שבאמצעותו נבנה הבניין, לבנים שרופות בגוון אדום, נקרא "הבית האדום". בשנת 1933 העסיק המפעל כ-40 עובדים. מנהל העבודה שלו, פסח פרידמן, הקים בשנות ה-40 של המאה ה-20 את מפעל הקרמיקה "לפיד".
המפעל זכה להצלחה ורבים מבתי ירושלים שנבנו בעשורים הבאים הורכבו מתוצרת המפעל. במהלך פרעות הערבים בשנת תרפ"ט ותרצ"ו נפגע המפעל אך הפעילות בו המשיכה. לאחר מכן, אף רכש שטיינברג מיכון מתקדם אך המצב הכלכלי והביטחוני הלא יצב ששרר בארץ לא הביא להצלחה. ב-1949 נפטר שטיינברג, אך המפעל המשיך בייצור עד 1959 אז נסגר.

פיתוח המתחם

המתחם בו עמד המפעל כלל גם בניינים נוספים, בנייני מגורים ויקב. בשנת 1984 רכש איש העסקים הירושלמי אלי גיל את מבנה המפעל ופתח במקום מסעדה בשם "הבית האדום". המסעדה נסגרה לאחר כ-10 שנים ובשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקם במתחם פרויקט מגורי יוקרה בו כ-50 דירות, מבנה המפעל שומר חלקית (הקירות החיצוניים) והוסב למבנה מגורים, במגרש הוקמו מבנים נוספים ומרכז מסחרי קטן. בשנת 2000 הפקיעה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה ירושלים חלק מהשטח לצורך עבודות פיתוח כבישים באזור. בית המגורים של משפחת שטיינברג בסמוך למפעל, שהיה הבית הראשון שנבנה במושבה, נהרס בשנת 2010 לטובת הקמת בניין בגובה חמש קומות למסחר ולמגורים.
לאחר שהתברר שבעלי המגרש קיבלו היתר מעיריית ירושלים להרוס את הבית עד היסוד בגלל "טעות ביורוקרטית". בעקבות כתבה בנושא בעיתון "הארץ" וגל מחאה ציבורי, שכלל גם החלטה של ועדת החינוך של הכנסת בעד שימור המבנה, מצאו היזמים בשיתוף עם העירייה פתרון, להקים את הבית מחדש באותה צורה ומאותן אבנים רק במיקום מעט שונה, ולשלב אותו כחלק מהמרכז המסחרי ובניין המגורים.
T-44

פיתוח

עוד לפני פלישת הצבא הגרמני לרוסיה ב-1941 הייתה תוכנית לשדרוג ה-T-34 לסטנדרטים מודרניים יותר, תוכנית זאת הייתה בדמות ה-T-34M אך היא לבסוף הופסקה. בשנת 1942 בעיצומם של קרבות החזית המזרחית, החל פרויקט פיתוח טנק בינוני לשדרוג ה-T-34, פרויקט זה היה ה-T-43. הפרויקטים השונים לשדרוג ה-T-34 התרכזו במספר נושאים בעיקרם שיפור המיגון אך כאשר החלו להגיע לשדה הקרב הטנקים הגרמניים החדשים, היה ברור שמוקד הפיתוח לשדרוג ה-T-34 חייב להיות תותח גדול יותר כדי לחדור את שריון הטנקים הגרמניים, לכן בוטל פרויקט ה-T-43.
בינואר 1944 אב הטיפוס הראשון של ה-T-44 יצא ממפעל הטנקים בהרי אורל והיה בעל תותח 85 מ"מ, אב טיפוס נוסף שיוצר היה בעל תותח 122 מ"מ. ניסויים עם תותח ה-100 מ"מ על ה-T-34 הוכיחו כלא מוצלחים, לכן ה-T-44 היה צריך להיות מסוגל להפעיל תותחים גדולים יותר, מה שהיה אפשרי הודות להזזת הצריח למרכז הכלי. עיצוב הכלי הושפע מה-T-34 אותו היה אמור להחליף אך גם מהפרויקטים שנגנזו, ה-T-34M וה-T-43. דגמי ה-T-44 כללו דגמים בעלי תותחי 85 מ"מ, 100 מ"מ ואף 122 מ"מ.
חשיבותו של ה-T-44 לא הייתה בתפקידו בשדה הקרב של מלחמת העולם השנייה, אלא כבסיס לפיתוח סדרת טנקי ה-T המאוחרים יותר, פיתוח שהחל עם ה-T-54, T-55. למרות שהטנק לא נחשב כמחליף ראוי והצבא האדום המשיך להשתמש בטנקי ה-T-34, היו מספר פיתוחים מהפכניים שהניבו לבסוף את ה-T-54 של אחרי המלחמה, טנק שנחשב מאוד מוצלח.

שירות קרבי

ה-T-44 ראה מעט מאוד פעילות קרבית. הטנק היה חלק מהארסנל הסובייטי בין 1944 ל-1945 אך לא השתתף בקרבות, היחידות הצבאיות העדיפו להמשיך להלחם עם ה-T-34. ה-T-44 המשיך לשרת בצבא ברית המועצות מספר שנים אחרי המלחמה, עד שלבסוף הוחלף ב-T-54 סופית בשנות ה-60.
שרה שפירא

שרה שפירא (1866–1932?) הייתה משוררת עברייה שחייתה באימפריה הרוסית וברוסיה. ידועה בזכות שירה "ציון", שנודע לפי מילות הפתיחה שלו, "אל טל ואל מטר".

ביוגרפיה

שרה שפירא נולדה בשנת 1866. סבה, ישעיה מאיר שפירא, היה רב ואב בית דין בקהילת יהודי צ'ורטקוב שבגליציה. אביה, ד"ר דוד בנימין שפירא, היה רופא בעיר דינבורג שברוסיה (היום דאוגבפילס בלטביה), ופרסם מאמרים בעיתונות העברית. היא גדלה בדינבורג וכן אצל סבה בצ'ורטקוב.
פרסמה מאמרים ושירים בכתבי עת עבריים.
שירה "ציון", שנודע לפי מילות הפתיחה שלו, "אל טל ואל מטר" (שמקורן בקינת דוד), פורסם בשנת 1887, בכרך השני של השנתון "כנסת ישראל" שבעריכת שאול פנחס רבינוביץ (שפ"ר). ארבע שנים לאחר פרסום השיר הלחין אותו דוד קבונובסקי, מלחין יהודי-רוסי שפעל באודסה בסוף המאה ה-19. השיר התקבל בהתלהבות ביישוב, ונדפס בשירונים ציוניים רבים.
בשנת 1901 עבדה כמורה באודסה, והשתתפה בוועידת "חובבי ציון" שהתכנסה בעיר. קיימה קשר מכתבים עם המשורר יהודה לייב גורדון (יל"ג), שאף הקדיש לה ארבעה משיריו. גם המשוררים יצחק רבינוביץ ויהודה ליב גמזו כתבו לה שירי תהילה.
אחרי המהפכה הרוסית עברה להתגורר במוסקבה עם אביה. עבדה בקיטלוג ספרים עבריים במחלקה העברית-היהודית של ספריית לנין, והייתה עוזרתו של מנהל המחלקה, שמואל אייזנשטדט.
גנריך יגודה

קורות חיים

יגודה נולד בעיר ריבינסק ליד ניז'ני נובגורוד במשפחה יהודית מרובת ילדים (היו לו 7 אחים ואחיות). נולד בשם ינוך גרשביץ' יגודה - גרסה רוסית לשמות: חנוך בן גרשון יהודה (ישנם מקורות שבהם רשום השם הרשל יהודה). זמן קצר לאחר לידתו של עברה המשפחה לעיר ניז'ני נובגורוד. משפחת יגודה הייתה קרובה לחוגי הסוציאל-דמוקרטים, בזכות קרוב משפחתם, יעקב סברדלוב. הנריך הצעיר עזר לאביו בהדפסת עיתון בלתי חוקי של הבולשביקים. בשנת 1907 חבר הנריך יגודה אל ארגון קומוניסטי-אנרכיסטי. בשנת 1912 נעצר במוסקבה, הוא נשפט על הפרת חוק תחום המושב ונידון לשנתיים של הגליה. הוא נשלח לרצות את עונשו בעיר סימבירסק. בשנת 1913 קיבל חנינה, יחד עם אסירים רבים, לרגל חגיגיות 300 שנות שלטון שושלת רומנוב ברוסיה. לאחר השחרור הוא התנצר (למראית העין), כדי לזכות באישור להתגורר בסנט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית. בסנט פטרבורג עבד כפועל באחד המפעלים בעיר. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה הרוסית, השתתף בלחימה בחזית, נפצע ושוחרר מן השירות הצבאי בשנת 1916. 
בגיל 26, אחרי מהפכת אוקטובר בשנת 1917 התקדם בשורות הצ'קה (קודמתם של הג.פ.או והנ.ק.ו.ד.), ובספטמבר 1923 הפך לסגן שני לראש הג.פ.או, פליקס דזרז'ינסקי. שלש שנים מאוחר יותר, אחרי מותו של דזרז'ינסקי ביולי 1926, יגודה מונה לסגן היושב-ראש של הצ'קה תחת פיקודו של ויאצ'סלב מנז'ינסקי. עקב מחלתו הקשה של מנז'ינסקי, יגודה שלט בפועל במשטרה החשאית החל מסוף שנות ה-20. אחרי תבוסה במאבק נגד סגנים אחרים של מנז'ינסקי ב-1931, מונה יגודה לסגן שני ליושב ראש. ב-10 ביולי 1934, חודשיים לאחר מותו של מנז'ינסקי, מונה יגודה על ידי סטלין לקומיסר העממי לענייני פנים, ולראש המשטרה החשאית ששמה הפך לנ.ק.ו.ד.
יגודה יישם בחריצות את פקודות הקולקטיביזציה של סטלין והוא אחראי למותם של לפחות 10 מיליון בני-אדם. יחד עם סגניו היהודים הקימו וניהלו את מערך שילוח האסירים למחנות הגולאג, ולהעבדתם בעבודות כפייה כמו כריית תעלת הים הלבן - בלומורקנאל, או עבודת פרך במכרות ובכריתת עצים ביערות.
יגודה נודע לשמצה כמתמכר להימורים וכרודף שמלות. למד רוקחות, רכש ידע בתחום הטוקסיקולוגיה והקים במפקדת ה-נ.ק.וו.ד., ה"לוביאנקה", שבמוסקבה, מעבדת רעלים שהסתייע בה למטרות רצח, במיוחד בטיהורים הגדולים. התמחותו הייתה הרעלה איטית ובלתי-מורגשת של קורבנותיו. יגודה היה כנראה מעורב, בפקודת סטלין, ברצח הממונה עליו, מנז'ינסקי, באמצעות הרעלה. כמו כן, נראה שהיה מעורב בהתנקשות בסרגיי קירוב, מנהיג סניף המפלגה הקומוניסטית בלנינגרד, בדצמבר 1934.
יגודה פיקח על הליך החקירה שהוביל למשפט מוסקבה הראשון ולאחריו הוצאתם להורג של גריגורי זינובייב ולב קמנייב באוגוסט 1936, אירוע שהיווה ציון דרך בטיהורים הגדולים של סטלין.
בספטמבר 1936 הוחלף יגודה בניקולאי יז'וב, אשר ניהל את שיאם של הטיהורים הגדולים בשנים 1937–1938. במרץ 1937 נאסר יגודה, והואשם בבגידה ובקשירת קשר נגד הממשלה הסובייטית, במהלך משפט הראווה של ה"עשרים ואחד" במרץ 1938. סולז'ניצין תיאר בספרו "ארכיפלג גולאג" כיצד התחנן יגודה שסטלין יחוס עליו, אך ללא הועיל: "אני מבקש ממך, עבורך בניתי שתי תעלות!".
יגודה הוצא להורג על ידי כיתת יורים זמן קצר לאחר משפטו.

משפחתו

גנריך יגודה היה נשוי לאידה אוורבך, אחייניתו של יעקב סברדלוב. מנישואין אלו נולד בנו היחיד - גארי. אשתו ובנו נעצרו יחד עם יגודה בשנת 1937. אידה אוורבך נידונה למוות והוצאה להורג בשנת 1938. גארי יגודה, בנו של גנריך יגודה, גדל בבית יתומים. שם משפחתו הוחלף לאוורבך (שם משפחתו של אמו) כדי למחוק כל זכר לאביו. בשנות ה-90 עלה גארי אוורבך/יגודה עם משפחתו לישראל.
ועדת החוץ והביטחון

פעילות הוועדה

מרבית פעילות הוועדה מתנהלת בוועדות המשנה שלה, כאשר מליאת הוועדה משמשת לרוב כבימה תקשורתית של ראשי מערכת הביטחון. 
ועדת החוץ והביטחון מאשרת חקיקת משנה רחבה בתחומי הביטחון, גיוס חירום של כוח אדם, פעולות מיוחדות של שירות הביטחון הכללי, גיוס של ציוד לשעת חירום, היערכות העורף, ועוד. 
בפני הוועדה ניתנות סקירות של בכירי הממשל הישראלי בתחומי הביטחון, החוץ והמודיעין, ובהם ראש הממשלה, שר החוץ, שר הביטחון, הרמטכ"ל, ראש השב"כ, ראש המוסד, ראש אגף המודיעין וראש המטה לביטחון לאומי.
יו"ר הוועדה נחשב לאחד האישים הבכירים במערכת הביטחון הישראלית והוא מדווח על מרבית פעילות מערכת הביטחון, מצב שהפך את התפקיד לאחד הנחשבים ביותר בכנסת.
דיוני מליאת הוועדה סודיים. דיוני כמה מוועדות המשנה שלה סודיים ביותר, בדרגות סיווג שונות. מכאן שפרוטוקולים של הוועדה אינם מתפרסמים על פי רוב. לאחר מקרים חוזרים ונשנים של הדלפות מדיוני הוועדה, מחויבים כיום חבריה בחתימה על הצהרה לשמירת סודיות. כמו כן חל איסור מוחלט על אמצעי התקשורת להיכנס לדיונים בוועדות המשנה.
הממשלה מחויבת להביא לאישור הוועדה ביצוע פעולות שונות הקשורות למצב חירום כמו גיוס מילואים בצו 8, הכרזה של מצב מיוחד בעורף וכדומה. כמו כן על הממשלה לדווח לוועדה על פעולות אחרות שנעשו בעניינים אלו כמו פתיחת מלחמה או פעולות העלולות להביא לאחת כזאת (למשל בנימין בן אליעזר דיווח לוועדה על פתיחת מבצע חומת מגן), גיוס בצווים חורגים, התקנת תקנות לשעת חירום. כמו כן מחויבת הממשלה לדווח גם על ענייני מודיעין כמו פעולות מסוימות של השב"כ, האזנות סתר וכדומה.
בנוסף מבצעת הוועדה שימוע לאישי מפתח בצמרת הביטחונית והמדינית של ישראל (הוועדה איננה מוסמכת לדחות את המינוי). כמו כן הוועדה מבצעת שימוע לפרויקטים בסדר גודל כלכלי משמעותי במערכת הביטחון.

חברי הוועדה

חברי ועדת החוץ והביטחון, כמו שאר חברי הוועדות, נקבעים על פי מפתח סיעתי, אלא שבוועדה זו ישנם חברים נוספים ("אקס אופיסיו"), שלא על פי המפתח הסיעתי, ובהם כל ראשי הממשלה לשעבר המכהנים כחברי הכנסת (למשל: בכנסת ה-17 חבר הכנסת  בנימין נתניהו היה חבר הוועדה לא מתוקף המפתח הסיעתי של הליכוד, אלא מתוקף היותו ראש הממשלה לשעבר, ועל כן לא היה רשום ברשימת חברי הוועדה).

היסטוריה


במצבי חירום כמו במלחמת יום כיפור התכנסה הוועדה בתדירות גבוהה בהרבה מאשר התדירות הרגילה (במלחמת יום כיפור, הוועדה התכנסה כל יום).
עד לשנת 1977 נוהל חלק גדול מדיוני הוועדה הסודיים במליאתה, בשנה זו בשל ריבוי ההדלפות הוחלט על העברת הדיונים הסודיים לוועדת המשנה.
באפריל 2014 הוציא בית המשפט העליון צו על תנאי, המורה ליושב ראש הכנסת וראשי ועדות הכנסת לנמק את העיכוב במינוי יושב ראש לוועדה מאז פרישתו מהתפקיד של שר החוץ אביגדור ליברמן חצי שנה קודם לכן.
ביולי 2016 הפיק ערוץ הכנסת בבימוים של גדעון אלון ויהודית אגסי, סרט תיעודי בשם "חומות של שתיקה". הסרט דן על תפקיד הוועדה כגורם מפקח ומבקר, על הקשר בינה לבין הצבא ועל שיקוליהם הפולטיים של חבריה. כמו כן הוא עוסק בפעילותה במלחמות ומבצעי ישראל ובתהליך קביעת תקציב הביטחון. במסגרת הסרט רואינו חברים בקבינט ובועדה בעבר ובהווה ביניהם: אבי דיכטר, יעקב פרי, עומר בר-לב, שאול מופז, רובי ריבלין, עפר שלח וצחי הנגבי.
במהלך הסרט עלתה ביקורת שחברי הוועדה לעיתים מדליפים לעיתונאים תוכן מתוך דיונים חשאים של הוועדה, דבר שמוביל להימנעות מהצגת תוכן רגיש בפני הוועדה, אלא רק בפני ועדות המשנה.
מעברת רחובות

מעברת רחובות היא מעברת אוהלים שהוקמה על ידי הסוכנות היהודית בין השנים 1950–1951 בסמוך לעיר רחובות, אשר על שמה נקראה.

הקמת המעברה

מעברת רחובות הייתה חלק ממספר מעברות אשר הוקמו מסביב לעיר רחובות מפני שלא הייתה להם את האפשרות לתפקד באופן עצמאי והזדקקו למשאבי העיר ומשרדי הממשלה. המעברה חולקה לשלושה מחנות: רחובות א', רחובות ב' ורחובות ג'. היא תוכננה להכיל כ-400 משפחות עולים ממגוון עדות (תימן ומזרח אירופה). בסוף 1950 שוכנו בה כ-100 משפחות.

תנאי המעברה

תנאי המחיה במעברות ברחבי הארץ גרמו לסבל רב ולתחושת קיפוח בקרב תושביהן ומעברת רחובות לא יצאה מן הכלל. תושביה סבלו מצפיפות, תנאי תברואה ירודים ובידוד ממשאבי היישובים הקרובים למעברה. למרות תלונותיהם לרשויות, הדיירים לא זכו לפתרון ממשי לטווח ארוך, וכתוצאה מכך, החליטו הדיירים למחות. מחאתם כללה שביתת רעב בנוסף לנטישת אוהליהם ומעבר לשטח פתוח, סמוך לעיר רחובות, מתחת לכיפת השמיים.
בחורף 1951–1952, התרחשו שטפונות קשים ברחבי מדינת ישראל. תושבי מעברת רחובות, אשר התגוררו באוהלים, איבדו את רכושם בעקבות השיטפונות וסבלו ממחלות שונות כתוצאה מהם. במהלך המבצע הארצי "קורת גג", תושבי מעברות הועברו למקומות מבטחים בעקבות השיטפון. בין האזרחים הרבים שהועברו לערים, היו תושבי מעברת רחובות.

חיסול המעברה

ממשלת ישראל החליטה לסגור את המעברות בשנים שלאחר קום המדינה. המעברות שנסגרו התפתחו ליישובים עצמאים או שתושביהם עברו לשטח שיפוטן של ערים סמוכות. כחלק מכך, בקיץ 1958, בא קצה של מעברת רחובות בהפיכתה לשכונת אושיות בעיר רחובות.
הקיץ הארוך והלוהט

העלילה

בן קיוק (ניומן) תפס טרמפ לעיירה במיסיסיפי.
וויל וורנר, האיש החזק בעיירה, רואה בבחור החדש והחצוף גרסה צעירה של עצמו: שתלטן, אכזרי ושאפתני, תכונות אשר, לצערו, חסרות בבנו ג'ודי (אנתוני פרנציוזה). ויל מאוכזב גם מהמחזר של בתו, קלרה (ג'ואן וודוורד), ומעוניין לשדך את בן לקלרה כדי להזרים דם חדש וגברי יותר למשפחה. קלרה, לכאורה, לא מתרשמת מניסיון השידוך, למרות שבן רואה בה מעבר לכספו ולכוחו הרב של אביה. בינתיים, נכנסת לתמונה הפילגש לשעבר של בן, שאינה מרוצה מן הסיטואציה, כשכל הקלחת הזאת מגיעה לנקודת רתיחה בקיץ ארוך ולוהט. 
לי רמיק משתתפת בתפקיד אולה, אחותה של קלרה וורנר.
במציאות, ניומן ווודורד (שכאמור, מגלמת את קלרה) התחתנו לאחר סיום צילומי הסרט.

עיבודים מחודשים לסרט

לסרט צולמה גרסה טלוויזיונית בת 26 פרקים ששודרה בין השנים 1965–1966. בסדרה השתתפה דורותי מלון. ב־1985 צולם סרט טלוויזיה בכיכובם של ג'ייסון רוברדס, מלאני גריפית, דון ג'ונסון וסיביל שפרד.
צוות 211

צוות 211 (באנגלית: 211 Crew) היא תנועה גזענית אנטישמית הדוגלת בעליונות הגזע הלבן, אשר נפוצה בקרב אסירים בבתי כלא בארצות הברית. לפעילי התנועה יוחסו מספר מקרי התנקשויות, אשר זכו לפרופיל תקשורתי גבוה, וביניהן ההתנקשות בחייו של ראש אגף הכליאה של מדינת קולורדו, טום קלמנטס.

הקמת התנועה

התנועה הוקמה במהלך שנת 1995 בבית הכלא המחוזי של העיר דנבר בקולורדו. התנועה הוקמה על ידי בנג'מין דייוויס, אסיר מורשע ממוצא לבן אשר ריצה את עונשו בבית הכלא, וזאת בעקבות תקיפה מצד אסיר שחור, אשר בוצעה ככל הנראה ממניע גזעני וכמעט הסתיימה במותו. 
בעקבות התקיפה, ולאחר התאוששותו, דייוויס החליט להקים כנופיית כלא חדשה, אשר תגן עליו ועל אסירים לבנים אחרים בבית הכלא מהתנכלויותיהם של אסירים ממוצא אפרו-אמריקאי ולטיני. 
השימוש במונח "צוות 211" החל במקור כאחיזת עיניים, אשר נועדה לגרום לאסירים שחורים ולטינים לחשוב כי בכלא פועלת כנופיה של אסירים לבנים, אשר מטרתה להגן עליהם מפני התנכלויות. עם זאת, וככל שהשמועות אודות הכנופיה החדשה הלכו והתפשטו ברחבי הכלא, יותר ויותר אסירים לבנים ביקשו להצטרף לכנופיה החדשה, מה שהוביל בסופו של דבר להקמתה. בהמשך, ובשעה שפעילים בתנועה השתחררו מבית הכלא, הם גייסו פעילי תנועה נוספים גם מחוץ לכלא, מה שתרם להתפשטות התנועה גם בבתי כלא אחרים.

אידאולוגיה

פעילי התנועה מזהים עצמם עם עקרונותיה של האידאולוגיה הנאצית, ומשכך מבצעים שימוש שוטף בסמלים נאציים למיניהם, כדוגמת צלב הקרס. כמו כן, התנועה דורשת מפעיליה להימנע מקיום יחסי מין עם לא-לבנים, ופעילי התנועה אף קושרו לביצוע רציחות כנגד אפרו-אמריקאים מטעמים גזעניים. 
עם זאת, פעילים שונים בתנועה, ולרבות מנהיגיה, תועדו בשעה שקיימו קשרים חיוביים עם אסירים שחורים. כמו כן, ישראל דייוויס, אביו של מייסד התנועה, טען כי בנו לא דוגל באידאולוגיה גזענית, ואף הבהיר כי לבנו יש שני ידידים שחורים. מסיבה זו, עמדתה של התנועה כלפי מדיניות הגזע מעורפלת במידת מה.
מריה כריסטינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות

ביוגרפיה

מריה כריסטינה נולדה ב-10 באפריל 1877 בקאן, לנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה ולמריה אנטונייטה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו, רוזן טראפאני ומריה איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה.
ב-8 בנובמבר 1900 התחתנה מריה כריסטינה עם פטר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 4 ילדים. לאחר מלחמת העולם הראשונה נאלצו בני המשפחה להגר לשווייץ, שם התגוררו בלוצרן, אולם בשנת 1935 חזרו לאוסטריה.
ב-4 באוקטובר 1947 מתה מריה כריסטינה בזלצבורג, והיא בת 70 שנים.
מתנול

היסטוריה

המצרים הקדמונים השתמשו בתערובת חומרים לתהליך החניטה.
בתערובת היה בין היתר, מתנול, שהמצרים הפיקו על ידי פירוק כימי של עצים.
מתנול בצורתו הטהורה הופק בשנת 1661 על ידי המדען רוברט בויל, שתרם רבות גם לחוקי הגזים.
בשנת 1834 הצליחו זוג מדענים צרפתיים לקבוע את הרכבו הכימי של המתנול. זוג המדענים גם הוסיף את המושג מתילן לכימיה האורגנית, המילה נוצרה מחיבור של שתי מילים, "מתי" (שפירושה ביוונית יין) ו"הילן" (שפירושה ביוונית עץ), זאת כי בעבר הופק המתנול מעצים. 
הכוונה בשם הייתה "אלכוהול שמופק מעצים", אך במשפט יש כמה טעויות ביוונית.
ב-1840 נוסף גם השם "מתיל אלכוהול". בשנת 1892 קוצר השם ל"מתנול" על ידי הכנס הבינלאומי על שמות של כימיקלים, שמו הנפוץ של החומר כיום. 
הסיומת "יל" שמופיעה בשמות של רדיקלים חופשיים נגזרה מהשם "מתיל".
בשנת 1923 פיתח מדען גרמני שיטה לייצור מתנול על ידי המרה של מתנול מתוך תערובת של תחמוצות גזים ומימן.
הזרז של התגובה הוא אבץ כרומטי, ובלחץ של מ-300 עד 1000 אטמוספירות ובטמפרטורה של 400 מעלות צלזיוס.
כיום, יצור של מתנול יעיל יותר מכיוון שנמצא זרז אחר (נחושת) אשר פועל בלחצים נמוכים יותר.
בשנת 2006, זיהו אסטרונומים ענן מתנול בחלל באורך של כ-463 מיליארד קילומטר.

שימושים

המתנול משמש בהיקפים קטנים כדלק במנועי בעירה פנימיים, בעיקר בגלל שהוא אינו דליק כמו בנזין.
תערובות מתנול הן הדלקים הנבחרים במנועי מרוצי פורמולה 1. גם במכוניות שמשתתפות במרוצי דראג וראלי משתמשים במתנול כמקור דלק עיקרי. לצד הסיבה העיקרית לשימוש בו- היותו דליק פחות מבנזין, הוא יעיל גם מכיוון שבניגוד לבנזין מסחרי, אפשר בנקל לזהות את הרכבו ולגלות זיופים בדלק. שימושים אחרים של המתנול הם כחומר גלם לתעשייה כימית, ייצור מוצרי פלסטיק וחומרי בנייה, וכממס בכימיה וביולוגיה.
בישראל נעשה החל מקיץ 2014 שימוש מסחרי במתנול כתחליף לסולר, להנעת יחידת יצור קטנה של חברת החשמל באילת, בשל מחיר נמוך יותר וזיהום מופחת.
המתנול משמש כחומר מפגל, חומר אשר מוסף במתכוון בהוראת רשות המיסים למניעת מעבר של אלכוהול עם מס מופחת מהתעשייה לאלכוהול לשתייה עם מס גבוה, ובשנת 2018 דווחו מספר מקרי מוות כתוצאה משתיית אלכוהול מפוגל המכיל רמות גבוהות של מתנול.

זיקוק ביתי של משקאות אלכוהולים

אנליזה כימית של אלכוהול בזיקוק ביתי בהונגריה העלתה ריכוזים גבוהים של מתנול (וכהלים אחרים דוגמת פרופנול ובוטנול) בהשוואה לאלכוהול בזיקוק מסחרי, ייתכן כי זיהום ממקור זה תורם לשכיחות שחמת הכבד במדינות מרכז ומזרח אירופה שם נפוץ הזיקוק הביתי. מחקר אחר על וודקה ביתית מרוסיה מצא כי הרכב הכהלים דומה לזה של וודקה מסחרית ועומד בתקן.
הארמייה החמישית (ורמאכט)

היסטוריה

הארמייה הוקמה ב-25 באוגוסט 1939, ולמפקדה מונה גנרל קורט ליבמן. הארמייה השתתפה בהגנת קו זיגפריד בחזית המערבית כחלק מקבוצת ארמיות C. לאחר המערכה בפולין פורקה הארמייה, ועל בסיס מטה הארמייה הוקמה מפקדת משמר הגבולות מרכז, שממנה הוקמה הארמייה ה-18.