google/wiki40b huggingface dataset:
לוי בן יצחק ירושלמי

קורות חייו

הרב לוי בן יצחק ירושלמי נולד בירושלים ובה הוסמך לרבנות. ב-1699 עבר לבלגרד וכיהן כדיין בקהילה האשכנזית. ב-1720 נמנה עם עשרת הדיינים אשר חתמו על כתב מינויו של הרב בנימין זאב (וולף) יפה מרגליות שלזינגר לרב הראשי האשכנזי של בלגרד. הרב שלזינגר עזב את התפקיד תוך זמן קצר יחסית, ככל הנראה מחמת גילו ומצב בריאותו, והרב לוי בן יצחק ירושלמי מונה במקומו לרב הראשי של הקהילה האשכנזית בבלגרד. המועד המדויק בו התמנה לרב אינו ידוע, אך בספרי שאלות ותשובות מ-1724 הוא כבר מתועד כרב הראשי האשכנזי. הרב ירושלמי שלט ביידיש ובלאדינו.
ב-1724 התחולל סכסוך בתוך הקהילה הספרדית, שהתפצלה לשני קהלים: בראש האחד עמד הרב הספרדי הראשי, ששמו או כינויו היה מוֹרֶנוֹ; ואילו הקהל השני פנה לרב ירושלמי כדי שיעמוד בראשו. הדבר הוביל לסכסוך אישי בין הרב מורנו לרב ירושלמי, והסכסוך מתועד בשאלות שהופנו לרב משה אמריליו מסלוניקי. הרב מורנו החתים את בני הקהל הספרדי אשר בראשו עמד, על כתב הסכמה, בו נכתב שחל איסור למנות רב לקהילה שאינו ספרדי. ככל הנראה מרבית החותמים לא ידעו על מה חתמו. לאחר מספר חדשים התפייסו שני הרבנים; הרב מורנו החליט לעלות לארץ ישראל, והמליץ בפני קהל הספרדים לקבל באופן זמני את לוי יצחק ירושלמי כרב הקהילה הספרדית, משום שהוא "דיין מצוין, מכיר את לשוננו, בקיא במנהגינו ואינו נדמה לשאר האשכנזים".
הרב מורנו יצא לקושטא ושם חיפש לו מחליף, אך הקהילה בבלגרד לא יכלה לשאת בעלויות השכר שדרשו הרבנים השונים. עד 1728 כיהן הרב ירושלמי כממלא מקום הרב הספרדי הראשי ללא שכר. בשנה זו הודיע לקהילה הספרדית שאינו יכול לשאת בנטל המשרה ללא שכר, וכי עליהם למנותו במינוי קבע או למצוא לו מחליף. לאחר מספר ניסיונות כושלים למצוא מחליפים, החליטו הספרדים למנות את הרב ירושלמי לרבם. עם זאת, בשל כתב ההסכמה עליו חתמו ארבע שנים קודם לכן, התעורר קושי הלכתי במינוי. העניין הובא להכרעתו של הרב משה אמריליו, אשר ביטל את כתב ההסכמה. ב-1730 מונה הרב ירושלמי רשמית גם לרב הראשי הספרדי.
מתועד כי בעת מתן פסקי הלכה בקהלי הספרדים נהג לפי הלכות הרמב"ם, ובעת שפסק הלכה בקהל האשכנזי נהג לפי הלכות הרמ"א. הרב לוי בן יצחק ירושלמי התייעץ, ניהל דיונים הלכתיים, וזכה להערכה מרבנים אשכנזים וספרדים. מאוזכר על ידי הרב מאיר איזנשטט בספר השאלות והתשובות שלו "פנים מאירות" וכן על ידי הרב משה אמריליו בספר השו"ת "דבר משה". הוא מתואר כ"תלמיד חכם מובהק ובעל הוראה מוסמך". ב-1735 הוצא לאור על ידי בית הדפוס העברי בזוּלְצְבָּאך  (בגרמנית: Sulzbach-Rosenberg) ספרו "בן אבות הלוי" העוסק בפרקי אבות. הספר אבד. 
ב-1739, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739), השתלטו העות'מאנים מחדש על בלגרד. הרב לוי בן יצחק ירושלמי עזב לטימישוארה, ומונה בה לרב הראשי של הקהילה האשכנזית. ב-1752 נפטר הרב ירושלמי בטימישוארה, ובה נקבר.
ברוך חייט

הרב חיים ברוך חייט (צ'ייט) (נולד בשנת תש"ו, 1946) הוא מייסד וראש ישיבת מערבא, מוזיקאי ומלחין מוזיקה חסידית, ומחבר ספרים.

ביוגרפיה

יליד ארצות הברית. את לימודיו התורניים השלים בישיבת חפץ חיים בניו יורק. קיבל סמיכה לרבנות מראש הישיבה הרב אלתר חנוך הניך ליבוביץ.
הקריירה המוזיקלית שלו כמבצע וכמלחין החלה בארצות הברית בסוף שנות השישים, כמנהיג להקת The Rabbi's Sons "בני הרבנים". לאחר פירוק הלהקה הקים את ההרכב "קול סלוניקה", ששילב שירים חסידיים עם מוטיבים של מוזיקה יוונית. צ'ייט הוא מלחינם של שירים חסידיים ידועים, בהם "רחם בחסדך", "ואני בחסדך בטחתי" בביצוע מרדכי בן דוד "כל העולם כולו", "מי האיש" לפסוקים י"ג-ט"ו בתהילים ל"ד, "אל ההודאות" ו"אברהם יגל" בביצוע אברהם פריד.
הרב חייט היה המנהל החינוכי של הישיבה התיכונית מתיבתא אור תורה בריברדייל, בראשותו של הרב שלמה ריסקין. בסוף שנות ה-70, בגיל 32, עלה לישראל עם משפחתו. באמצע שנות ה-80 ייסד את ישיבת מערבא שבישוב מתתיהו ומאז הוא עומד בראשה.
הרב חייט כתב מספר ספרים תורנים למבוגרים ולילדים (ראו להלן).

חיים אישיים

נשוי לפאולה ואב ל-11 ילדים. מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים.
ספריית רוזנטליאנה

ספריית משפחת רוזנטל

רוזנטל נולד ב-1794 בנאשיילסק שבפולין למשפחת למדנים. בגיל צעיר עבר לגרמניה שם שימש כמורה בברלין, פוטסדאם והשתקע בהנובר, שם נשא לאשה את סופיה (ציפורה) בלומנטל. רוזנטל החל לאסוף ספרי יהדות וכתבים עבריים. עם מותו, בשנת 1868 הייתה ספרייתו ככל הנראה האוסף הפרטי היהודי הגדול בגרמניה, אשר כלל כ-5,200 ספרים, 32 כתבי-יד, 12 פריטי אינקונבולה עבריים ועוד. לקטלוג האוסף שערך בעצמו קרא רוזנטל "יודע ספר".
את הספרייה ירש בנו הבכור גאורג ((George (1828-1909), שהיה בנקאי באמסטרדם. הוא שכר את הביבליוגרף מאייר רסט (Meijer Roest) על מנת שיקטלג את האוסף. הקטלוג ראה אור בשנת 1875 בשם Catalog der Hebraica und Judaica aus der L. Rosenthal'schen Bibliothek
גאורג ואחיותיו נאני ומתילדה, ביקשו שהאוסף יישמר באופן נאות ושיהפוך לספרייה חיה לשימוש ציבורי. לפיכך פנו לאוטו פון ביסמרק, קנצלר גרמניה, על מנת שהאוסף יירכש על ידי הספרייה הקיסרית והמלכותית של ברלין, אך הושבו ריקם. ב-1880 העניקו בני משפחת רוזנטל את האוסף לעיריית אמסטרדם. אולם, כיוון שמ-1877 הייתה ספריית העיר לספריית האוניברסיטה, זכתה האוניברסיטה בתרומה.

מלחמת העולם השנייה

ב-1940, לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית, נסגרה הספרייה. בקיץ 1941 נאטם חדר העיון בספרייה. רוב הספרים היו מאוחסנים אמנם במחסן, אך כמות נכבדת של ספרים, חלקם בעלי חשיבות, איכלסו את מדפי חדר העיון. צוות הספרייה הצליח להיכנס לחדר ולהבריח מספר ספרים בעלי חשיבות לצפון הולנד, לפני שהספרייה נשלחה ביוני 1944 ל"מכון לחקר השאלה היהודית" בפקודת אלפרד רוזנברג. 
לאחר המלחמה הוחזרו רוב ארגזי הספרים חזרה לאמסטרדם והספרייה שוקמה, השיקום נעשה במידה רבה בזכות הספרן לייב פוקס, שכיהן כספרן הראשי של הספרייה מ-1949 ועד 1973 וערך יחד עם רעייתו, רנה פוקס-מנספלד את הקטלוג המקיף ביותר של כתבים יהודיים באמסטרדם ("קטלוג פוקס").
הגביע היווני בכדורגל

היסטוריה

בטרם ייסודה של התאחדות הכדורגל היוונית, בין השנים 1908–1918, אורגנו מספר טורנירי גביע, בין היתר על ידי ההתאחדות האולימפית ביוון. המפעל נוסד רשמית תחת התאחדות הכדורגל בשנת 1931.
בשנותיו הראשונות, לא חלה חובת השתתפות במפעל, והקבוצות שנרשמו הוגרלו לשחק האחת מול השנייה. עם קביעת חובת ההשתתפות, שונתה גם שיטת ההגרלה, והקבוצות הוגרלו בזוגות לצמד משחקים (בשיטת בית-חוץ) עד ההעפלה לגמר. בשנות ה-90 שונתה השיטה פעם נוספת, ונוסדה שיטת בתים בשלבי המוקדמות למפעל, כשהראשונות בכל בית הוגרלו לצמד משחקי בית-חוץ עד לגמר המפעל.
במהלך השנים נקבעו שינויים נוספים בשיטת ההכרעה. עד לשנת 1964, בהיעדר בעיטות הכרעה, קבוצות אשר נפרדו בשוויון לאחר הארכה, שיחקו ביניהן משחק חוזר. בשנה זו, לאחר שמשחק חצי הגמר בין אולימפיאקוס (כדורגל) לפנאתינייקוס הסתיים בשוויון 1-1, פרצו אוהדי שתי הקבוצות למגרש והביאו להפסקתו. האוהדים האמינו כי תוצאת המשחק הייתה מכורה מראש, ונקבעה כדי שיתקיים משחק חוזר מסיבות כלכליות. בעקבות כך, עונה אחר כך בוטל חוק המשחק החוזר ונקבע כי במידה של שוויון, העולה לשלב הבא תיקבע בהטלת מטבע. בשנת 1969, עם יישום שיטת בעיטות ההכרעה, שונה החוק בשנית, ושיטה זו החליפה את שיטת הטלת המטבע.
עד לשנת 1971, כל הקבוצות במדינה, חובבניות ומקצועניות כאחד, הוגרלו למפעל לפי מחוזות, מה שגרם לא פעם להגרלות של קבוצה מקצוענית הנחשבת חזקה, לבין קבוצה חובבנית השכנה לה. עקב כך התרחשו מפגשים רבים בעלי תוצאות גבוהות מהממוצע, כמו ניצחונה של אפולון אתונה על פאו ניאס מילנדיאס החובבנית בתוצאה 23-0, במהלך טורניר הגביע בשנת 1959. ניצחון זה נשמר כתוצאת השיא בכל הזמנים בגביע היווני. החל משנת 1971, רק קבוצות שלוש הליגות הבכירות ביוון משחקות במסגרת הגביע, כשהקבוצות מהליגות הנמוכות משחקות בטורניר הגביע לקבוצות חובבניות.
הזוכה הראשונה בגביע היווני הייתה א.א.ק. אתונה שגברה על אריס סלוניקי בתוצאה 5-3, במשחק הגמר הראשון שנערך ב-8 בנובמבר 1931.

שלבי המפעל

השיטה הנוכחית הונהגה בשנת 2005, ומיושמת עד היום, להוציא שתי עונות (2009/2010, 2011/2012).
המפעל, בדומה למפעלי גביע אחרים, משוחק בשיטת ה"נוקאאוט" (המפסיד יוצא). כל סיבוב משוחק במשחק אחד, למעט סיבובי רבע הגמר וחצי הגמר המשוחקים בשני משחקים (בשיטת בית-חוץ). במידה והמשחק מסתיים בשוויון, הוא עובר להכרעה בהארכה. במידה וגם ההארכה מסתיימת בשוויון, ההכרעה תושג בדו-קרב בעיטות עונשין.
בסיבוב הראשון, משחקות ביניהן קבוצות הליגה השלישית. המשחק מתקיים במגרשה של הקבוצה שהוגרלה ראשונה. בסיבוב הבא פוגשות המנצחות במגרשן הביתי את קבוצות ליגת המשנה שמצטרפות לטורניר. בסיבוב הבא מצטרפות קבוצות הליגה הבכירה, שמתארחות לפי הגרלה אצל מנצחות הסיבוב הקודם. הפעם, במקרה של שוויון בתום הארכה, יתקיים מפגש חוזר במגרשה של האורחת במשחק הראשון, אך לשערי חוץ אין חשיבות בקביעת תוצאת המפגש הכפול. בשלב רבע הגמר מוגרלות מנצחות הסיבוב הקודם לצמד מפגשי בית-חוץ, כאשר הפעם שערי החוץ נספרים ונחשבים בקביעת העולה לחצי הגמר. סיבוב חצי הגמר מתנהל בדומה לשלב הקודם, והמנצחות במפגשים הכפולים מעפילות לגמר הגביע שמשוחק במשחק אחד. משחק הגמר מתקיים כל שנה החל מ-2009 באצטדיון האולימפי באתונה.
פשפש הנשפים

עלילה

בפשפש הנשפים מגלה דן דונג, פועל מובטל, נשפי פרסומת לעיתונאים של חברות מסחריות ובהן כיבוד עשיר ומיוחד וגם תשלום עבור הטרחה. ברקע הסיפור חיי העניים בסין, שחיתות אנשי השררה והשלטון ותרבות של ניצול מצד עשירי הארץ וחוסר האונים של האיכרים ושל הפועלים.
ברקע מוזכרים מחשבים, האינטרנט והשימוש בטלפונים סלולריים. מה שמתחיל במקרה הופך אצל דן דונג להתמכרות למסיבות ולמעדנים המיוחדים המוגשים בהן. קנוניה וקשר של שתיקה הנחשפים לעיניו של דונג דוחפים אותו להפוך ממתחזה לעיתונאי חוקר עצמאי. תוצאות מרחיקות לכת של המהפך בהתנהגותו אינן מאחרות לבוא והן מטילות עליו עומס מצפוני. פשפש הנשפים הוא מסע ביקורת וסאטירה על השחיתות של החברה הסינית. הספר מתובל בטעמים וצבעים של המטבח הסיני המוצג לקורא בתפריטי הנשפים והמסעדות בהן מבקר דן.
דן דונג מתקשה לשמוע ולעכל את המצוקה של האנשים שחושבים שהוא עיתונאי ומקווים שמאמר שנון פרי עטו באחד מכתבי העת המפורסמים ורבי התפוצה, יביא לפתרון מהיר של בעיותיהם. אושר, עיתונאית ותחקירנית עצמאית מנסה לנצל את יכולתו של דן ליצור קשרים עם המרואיינים כדי שיעזור לה בתחקירים ובאיסוף החומר ובתמורה היא מציעה לו עזרה בעריכת הכתבות החשובות לו ועזרה בפרסומן שכן היא מיטיבה לכתוב ומכירה את אנשי המפתח בתחום התקשורת. דן מתקשה מעט בכתיבה ונזקק לשימוש במילון.
פשפש הנשפים הוא הרומן הראשון שפרסמה ין גה לינג באנגלית. היא פרסמה את ספרה הראשון בסין בשנת 1985. העלילה של פשפש הנשפים מורכבת ומפורטת, יש בה ענייני מין ורצח אבל הסוף נרמז ונראה צפוי. הפרקים אינם ממוספרים ואינם נושאים כותרות. הספר מציג את המטבח הסיני הכולל מאכלים מיוחדים כמו סנפירי כריש, רחם צפרדע, לשונות יונים, צדפות שונות ועוד. הספר מדגיש את הכוח של העיתונות שנציגיה מוזמנים לכנסים המתנהלים בצורת נשפים מפוארים עם אוכל עשיר, אירוח מפואר ותשלום עבור ההשתתפות. האנשים הפשוטים מאמינים בכוח המילה המודפסת בעיתון ובטוחים שכתבה שתציג את המקרה שלהם תביא לפתרון פלא.
השחיתות ותחושת אי האמון מודגשים על ידי הצייר ים צ'ן החי בחברה הגבוהה ומקיים קשרים הדוקים עם בני המנהיגים. הצייר שונא את המצב הזה ומצר הוא על אובדן הערכים ואובדן התרבות הסינית מלבד ערך האכילה. בספר מוצגים ראשי כפרים הגונבים תרומות המיועדות לעניי הכפר והם משתמשים בכסף לבניית בתיהם המפוארים. מוצג קבלן שלא משלם משכורות לפועלים במשך שנים והם פוחדים שיוחלפו באחרים ושכרם לא ישולם לעולם, הקבלן עצמו חי חיי מותרות ועושר.
יאגדטיגר

פיתוח

בעקבות הצלחתו של השטוג 3 כמשחית טנקים, ההנהגה הצבאית של גרמניה הנאצית החליטה לפתח תותח סער מתנייע שעשה שימוש בשלדה קיימת של טנק גרמני. כל משחיתי הטנקים הגרמנים במלחמת העולם השנייה חסרו צריח, וכתוצאה מכך יכלו לשאת תותח בעל קוטר גדול יותר. יתרון נוסף בטנק ללא צריח היה חיסכון בכסף ובזמן הייצור, מאחר שנדרשו פחות חלקים מורכבים לייצור.
בשנת 1942 ביקש המטכ"ל הגרמני להרכיב תותח בקוטר 128 מ"מ על שלדה של תותח סער. בשנת 1943 הוחלט להשתמש בשלדות של טנק הפנתר או הטיגר שעליהם יורכב תותח 128 מ"מ. שלדת הפנתר התבררה כלא מתאימה לתותח לאחר שנבנה דגם עץ של הטנק. באוקטובר 20, 1943, נבנה דגם עץ נוסף של היאגדטיגר אך הפעם על שלדת הטיגר II, והאבטיפוס הוצג לאדולף היטלר במזרח פרוסיה. הטנק כונה בתחילה בשם יאגדפנצר 6, אך לאחר מכן שונה שמו ליאגדטיגר (נמר צייד).

מאפיינים

היאגדטיגר השתמש בשלדת הטיגר II, ובמקום צריח הורכב תא משוריין גדול על התובה. מיגונו החזיתי העבה, שהיה כמעט בלתי חדיר לנשקי הנ"ט בתקופה, הגדיל את משקלו של הכלי שעמד על כ-71 טונות, מה שהפך אותו לרכב המשוריין הכבד ביותר שנכנס לשימוש במלחמת העולם השנייה, מלבד הפאנצר סימן 8 'מאוס' שמשקלו היה כ-188 טונות, אך רק שני טנקים נבנו ואלו מעולם לא השתתפו בקרב. 
מה שהפך את היאגדטיגר לאחד מכלי השריון המסוכנים ביותר במלחמה היה חימושו הראשי, תותח בקוטר 128 מ"מ Pak 44 L/55, תותח הנ"ט הגדול והחזק ביותר שהותקן על כלי משוריין במלחמה, אשר היה מסוגל להשמיד כל טנק של בעלות הברית אפילו ממרחק של כ-3,500 מטרים. המחסור בצריח גרם לכך שהתותח יכל לנוע רק בכ-10 מעלות, מטרה שהייתה מחוץ לשדה האש הקטן חייבה את כל הטנק לזוז לעברה.
היאגדטיגר אמנם היה כלי מרשים מבחינת המיגון וכוח האש, אך הוא סבל ממגוון רב של בעיות מכניות וטכניות בגלל משקלו העצום והמנוע החלש שלו. המגבלות הטקטיות שלו היו ברורות, אפילו באופי הלחימה הגנתי של 1944-45. בסופו של דבר יותר יאגדטיגרים אבדו בגלל בעיות מכניות מאשר לאש האויב.

היסטוריה קרבית

הצבא הגרמני ביקש להזמין כ-150 יאגדטיגרים, אך רק כ-88 נבנו בפועל, מפברואר 1944 עד למאי 1945. כל 88 היאגדטיגרים שנבנו שירתו רק ב-2 גדודי נ"ט כבדים, ה-512 וה-653. רק כ-20 אחוז מהטנקים הושמדו בקרב ורבים אחרים הושמדו על ידי צוותיהם שלהם בגלל תקלות מכניות או מחסור בדלק.
רק כשלושה יאגדטיגרים שרדו את המלחמה; הראשון מוצג במוזיאון הצבאי במרילנד ארצות הברית, השני במוזיאון הטנקים בבוינגטון שבאנגליה, והשלישי במוזיאון הטנקים בקובינקה שברוסיה.
מהדורה מוקדמת

העלילה

הסדרה עקבה אחר חייו של גארי הובסון, תושב שיקגו אשר באופן מסתורי מקבל עיתונים יום לפני פרסומם ואלה מספקים לו מידע באשר לעתיד הפוטנציאלי הקרוב. לא משנה לאן ילך, מלבד בכמה הזדמנויות מיוחדות, העיתון יגיע לסף דלתו מדי בוקר בעזרתו של חתול ג'ינג'י. בעקבות זאת מנסה גארי למנוע מהטרגדיות המתוארות בעיתון של מחר מלקרות. בעקבות ההתערבות של גארי בהתרחשויות, משתנים הטקסטים והכותרות בעיתון ומשקפים את תוצאות פעולותיו.
בשתי העונות הראשונות גארי מתאושש מפיטוריו כברוקר, ובשתי העונות האחרונות הוא מנהל עם מאריסה את בר "מקגנטי".
במהלך הסדרה, מגלה גארי שיש עוד כמה אנשים שמקבלים גם הם את העיתון של מחר. האנשים היחידים, מלבד גארי, שיודעים על כך שהוא מקבל את העיתון של מחר הם הורים שלו, החברים שלו, צ'אק פישמן (חבר יהודי מהעבודה), מאריסה קלארק (רואת החשבון העיוורת של המסעדה) ואריקה והנרי פאגאט (אם יחידה ובנה).
סלים אידריס

סלים אידריס (בערבית: سلیم ادریس; ‏נולד ב-1957 בחומס) הוא איש צבא סורי לשעבר והרמטכ"ל לשעבר של המועצה הצבאית העליונה של הצבא הסורי החופשי. 
נבחר לרמטכ"ל המועצה הצבאית שלהצבא הסורי החופשי ב-15 בדצמבר 2012. תחת הנהגתו זכתה המועצה שבראשה הוא עומד להכרה בינלאומית רחבה, כמו כן פועל על מנת לנטרל אלמנטים המזוהים עם אל-קאעידה בשורות המורדים. לפני עריקתו וחבירתו למורדים במשטר אסד היה קצין בצבא סוריה בדרגת עמיד (בריגדיר גנרל). סיים את תפקידו באופן רשמי ב-16 בפברואר 2014.
אידריס הוא פרופסור להנדסת חשמל בהכשרתו. הוא דובר כחמש שפות, כולל אנגלית.
פרס טדי

היסטוריה

בשנת 1987 הקימו הקולנוענים הגרמנים וילנד שפק (Wieland Speck) ומנפרד זלצגבר (Manfred Salzgeber) חבר שופטים בשם "התאחדות הפסטיבל הבינלאומי לסרטים הומו-לסביים" (IGLFFA) במטרה ליצור פרס שיוענק לסרטי קולנוע להט"ביים. הפרס הראשון ניתן לפדרו אלמודובר על סרטו חוק התשוקה. 
בשנת 1990 נערך לראשונה פסטיבל משמעותי בגודלו, והוא התקיים בברלין בהשתתפות 400 איש. שנתיים לאחר מכן הפך הפסטיבל לחלק רשמי מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, ובשנת 1997 הוקם המוסד ללא כוונת רווח "TEDDY e.V." אשר מגיש מדי שנה את הפרס.
Knoppix

קנופיקס גנו/לינוקס (Knoppix GNU/Linux) היא הפצת גנו/לינוקס גרמנית מבוססת דביאן, אחת מהפצות ה־LiveCD המפורסמות ביותר. הפצת LiveCD (נקראת גם "הפצה חיה") פועלת ישירות מכונן התקליטורים ללא צורך בהתקנה. בתור שכזאת היא מצוינת עבור שימוש מזדמן, התרשמות מלינוקס ותיקון מערכת בעייתית אבל לא מומלצת לשימוש קבוע. ההפצה משתמשת במנהל החלונות KDE. ישנה הפצה מקבילה המשתמשת ב־GNOME ונקראת Gnoppix.
החל בגרסה 4.0 ההפצה מגיעה בגודל של DVD ולכן יש בה פחות הגבלת מקום והיא מגיעה עם KDE ו־Gnome גם יחד.
קזית היא הפצה של קנופיקס עם תמיכה ותרגום לעברית.
יוסף מסרחי

ביוגרפיה

מסרחי נולד בנג'ראן. הוא החל את דרכו הספורטיבית בריצות למרחקים בינוניים. הוא התחרה בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר במשחקי אסיה באולמות שנערכו במקאו ב-2007, וכן זכה במדליית זהב עם נבחרת השליחים הסעודית ל-400X4 מטרים. 
בשנת 2008 עבר להתאמן בקליפורניה, והחל להתמקד בריצות קצרות יותר, ל-200 ו-400 מטרים. באליפות העולם שנערכה בברלין ב-2009 התחרה בריצת 400 מטר, אך לא עבר את שלב המוקדמות. באליפות ערב באתלטיקה שנערכה באותה שנה בדמשק, זכה במדליית הארד בריצת 400 מטר, וכן היה שותף לניצחונה של נבחרת השליחים הסעודית בריצת 400X4 מטרים. במשחקי אסיה באולמות שנערכו בהנוי זכה במדליית הכסף בריצת 400 מטר, לאחר שהפסיד לבן ארצו, אסמעיל אל-סביאני, והשניים זכו גם במדליית זהב במירוץ השליחים ל-400X4 מטרים.
במשחקי אסיה שנערכו בגואנגג'ואו ב-2010 זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר ובמדליית זהב במירוץ השליחים. ב-2011 הוכתר כאלוף אסיה בריצת 400 מטר, באליפות אסיה באתלטיקה שנערכה בקובה, וכן זכה במדליית כסף עם נבחרת השליחים. באליפות העולם שנערכה באותה שנה בטגו, השתתף רק במירוץ השליחים, בו דורגה הנבחרת הסעודית במקום ה-16 והאחרון.
באולימפיאדת לונדון (2012) קבע מסרחי שיא אישי חדש בשלב המוקדמות (45.43 שניות). בשלב חצי הגמר דורג שביעי במקצה שלו ו-21 בסך הכל. באליפות העולם שנערכה במוסקבה ב-2013 קבע מסרחי שיא לאומי חדש בשלב חצי הגמר, 44.61 שניות. בשלב הגמר סיים במקום השישי. באליפות אסיה שנערכה באותה שנה בפונה, זכה במדליית הזהב הן בריצת 400 מטר והן במירוץ השליחים ל-400X4 מטר. 
במשחקי אסיה שנערכו ב-2014 באינצ'ון, זכה מסרחי במדליית הזהב בריצת 400 מטר ובמדליית ארד במירוץ השליחים. באליפות אסיה באתלטיקה שנערכה ב-2015 בווהאן הפסיד את תוארו כאלוף אסיה לקטרי יליד סודאן עבדאללה הרון, וגם נבחרת השליחים הסעודית איבדה את תוארה לנבחרת קטאר. בשלב המוקדמות של אליפות העולם שנערכה באותה שנה בבייג'ינג, קבע מסרחי שיא אסיה חדש - 43.93 שניות. בשלב הגמר סיים במקום השמיני.
לוי שטראוס ושות'

היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1853, על ידי מהגר ממוצא גרמני-יהודי בשם לוי שטראוס שהיגר לאזור החוף המערבי של ארצות הברית במטרה לפתוח חנות טקסטיל יחד עם אחיו.
באותם ימים הגיעו אלפי מחפשי זהב לאזור ותרמו להתפתחותה המהירה של קליפורניה. במרוצת הזמן הבחין לוי כי מכנסיהם של מחפשי הזהב אינם מתאימים לסוג זה של עבודה, ולרוב נקרעים כעבור זמן קצר. כתוצאה מכך החלה החברה לייצר מכנסיים עמידים העשויים מאריג גס (קנבס). המכנסיים אומנם שווקו בהצלחה, אך יצרו בעיות אחרות למחפשי הזהב בשל היותם מסורבלים.
אחד מלקוחותיו של שטראוס היה ג'ייקוב דייוויס, חייט מנבדה אשר נהג לרכוש לעיתים קרובות בד משטראוס. לאחר שאחד מלקוחותיו של דייוויס רכש בד פעמים רבות לתיקון מכנסיו הקרועים, עלה בו רעיון להשתמש במסמרי נחושת לחיזוק החלקים הנוטים להמתח בבגד. משום שלג'ייקוב לא היה הכסף הנחוץ לרישום פטנט על המצאתו, הוא פנה לשטראוס והציע לו לרשום את הפטנט על ההמצאה עמו במשותף. שטראוס קיבל את הצעתו של דייוויס וב-20 במאי 1873 התקבל רישום פטנט מספר 139,121 שנקרא "שיפור בהידוק הכיסים" ממשרד הפטנטים האמריקני. בעקבות כך החלה החברה לייצר מכנסי ג'ינס במהלך שנות השבעים של המאה ה-19.
ב-26 בספטמבר 1902, שטראוס נפטר בגיל 73. אחייניו של שטראוס ירשו ממנו את החברה לאחר מותו.
החברה החלה לייצר את סוגי הג'ינס המודרניים במהלך שנות העשרים של המאה ה-20.
בשנת 1981 החלה החברה לסגור את המפעלים בארצות הברית ולהעביר באופן הדרגתי את הייצור מעבר לים על מנת לחסוך בעלויות היצור.
מותגים: לחברה יש מספר מותגים נוספים, הידוע בהם הוא "דוקרס".
יחסי צ'כיה–קרואטיה

יחסים דיפלומטיים

צ'כיה מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב ו-2 קונסוליות בספליט וברייקה. מאידך, קרואטיה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג וקונסוליית כבוד בברנו.
The MAX

היסטוריה

רעיון המתחם עלה ב-1998 ובנייתו החלה חמש שנים לאחר מכן, ב-2003. המתחם נפתח למבקרים ב-2004 בשם 'IMAX אילת'. הוא נבנה על ידי חברת Epic Entertainment Ltd בראשות איש העסקים בנט קפלן.
את מבנה הפירמידה תכנן משרד האדריכלים הקנדי זיידלר-רוברטס יחד עם האדריכל הישראלי חיים דותן.
ב-2013 השתנה השם ל'דה מקס' לאחר קניית המתחם על ידי גלובוס מקס, וב-2015 הוא נסגר לצמיתות.
צלילה ינאי

צלילה - הילה ינאי-שפר  היא מדבבת שחקנית  וציירת ישראלית.
הופיעה בארצות הברית בצמד המרגניות יחד עם לאה לופטין.
ב-1981 שיחקה בתפקיד משני בסרט "מסג'יסט הצמרת". בשנים 1982‏-1989 הפעילה את הבובה נולי בפרפר נחמד. הפרק האחרון בו השתתפה היה "עץ עץ" ולאחר מכן קולה של נולי הוחלף באיילת לוין. ב-1986 השתתפה בפרק אחד בקומדיה הערבית "המסעדה הגדולה". 
ב-1988 דיבבה בגרסה העברית של סדרת האנימה היפנית "היי! בינבה" ששודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית.
בשנות ה-90 הייתה כתבת בכירה ברשת עיתוני קול הכפר קול הכפר ,קול רענן וקול הרצליה.
תערוכת החיד שלה ״לעוף בכנפים שבורות ״ הוצגה בבית מפעל הפיס בת״א ב 2015
מארק ואליינטה

קריירה

ואליינטה נולד בגראנוליירס, עיר במחוז ברצלונה שבקטלוניה, ספרד, וב-1997 הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה. ואליינטה החל את קריירת הבוגרים בקבוצת השלישית והשנייה של המועדון, אך לא הצליח להגיע לקבוצה הראשונה וב-2008 עזב לסביליה. גם בסביליה הוא החל את דרכו בקבוצת המשנה ורק ב-2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית הראשונה במדי הקבוצה הראשונה של סביליה. בעונת 2009/2010 זכה עם סביליה בקופה דל ריי. בסיום העונה עבר לריאל ואיאדוליד בה שיחק חמש עונות, בליגת המשנה ובליגה הבכירה בספרד.
בקיץ 2015 חתם במכבי חיפה. את שער הבכורה כבש מול הפועל עכו בחודש אוקטובר. בתום העונה זכתה חיפה בגביע המדינה. בקיץ 2017 שוחרר מחיפה.
ב-27 ביוני 2018 חתם בפרטיזן בלגרד.
ב-25 ביולי 2019 חתם בספורטינג חיחון מהליגה הספרדית השנייה.

קריירת נבחרות

בצעירותו שיחק ואליינטה בנבחרות ספרד עד גיל 19 ועד גיל 20, ואף זכה עם הנבחרת הספרדית באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 שהתקיימה בשנת 2006 בפולין. בנוסף לכך לוואליינטה יש הופעה אחת בנבחרת קטלוניה.
Half of My Heart

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי ג'ון מאייר לבדו, והופק על ידו ועל ידי סטיב ג'ורדן. השיר הוא שיר בסגנון הרוק קל והפופ רוק. בנוסף לכך, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי בסמוך לצאתו, והיה זמין להורדה דיגיטלית.
כמו כן, שיר זה הוא שיתוף הפעולה הראשון בין מאייר לסוויפט.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ג'ון מאייר ב-1 ביוני 2010. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות את מאייר מנגן בגיטרה. בין היתר, לא מופיעה סוויפט בקליפ, אך ניתן לשמוע בו את קולה.
נכון לאפריל 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-31 מיליון צפיות.
משה שמעון זיוויץ

הרב משה שמעון זיוויץ (לעיתים: זיוויטץ; ה' בכסלו ה'תרט"ז, 15 בנובמבר 1855 - י"א באב ה'תרצ"ו, 30 ביולי 1936) היה רב ליטאי ואמריקאי, מחבר פורה ופרשן התלמוד הירושלמי.

ביוגרפיה

נולד בציטביאן שבפלך קובנה. למד תורה מאביו ולאחר מכן אצל הרבנים יצחק הורביץ (מכונה "לייזעוער", דיין בקלם) והרב שלמה הורביץ. בהמשך היה לתלמידו המובהק של רבי אליעזר גורדון, ממנו ומהרב יצחק אלחנן ספקטור נסמך לרבנות. 
לאחר נישואיו לחיה אסתר, בשנת 1885, שימש כרב בעיירה פיקלן. אולם כעבור כחצי שנה, בשנת 1886, על פי הצעת הרב יצחק אלחנן, היגר לארצות הברית. לאחר שנתיים בבולטימור החל לכהן ברבנות קהילת "בני ישראל" בפיטסבורג, אז הצטרפו אליו בני משפחתו ששהו עד אז באירופה. מעבר לעבודת הרבנות בקהילתו ובקהילות נוספות בעירו, היה הרב זיויץ פעיל גם באגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה. כמו כן הקים בעירו ישיבה שלאחר פטירתו נשאה את שמו.
בניו מאשתו הראשונה נפטרו מן העולם על פניו. גם אשתו הראשונה נפטרה והוא נישא בשנית.
הרב זיויץ נודע בעיקר על שם ספרו ה"משבי"ח" - פירוש על התלמוד הירושלמי.
תותי ניניו

ביוגרפיה

נולדה וגדלה באשדוד. מגיל צעיר החלה לשחק והצטרפה לבית הספר למשחק "יצירתי". בנעוריה למדה בתיכון המקיף ז' בעיר מגוריה ובהמשך למדה במגמת התיאטרון בבית הספר התיכון לאמנויות "תלמה ילין", שם למדה בין היתר עם ג'וי ריגר ואוריה חורש. במסגרת לימודיה היא השתתפה במחזות "הלוויה חורפית", מאת חנוך לוין, "נוף ילדות" מאת דניס פוטר ובמחזמר "שיקגו" בתפקיד "מאמא מורטון".
את שירותה בצה"ל עשתה בתיאטרון צה"ל.

בטלוויזיה

במהלך השנים שיחקה במספר סדרות טלוויזיה  - בשנת 2007 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הילדים של ערוץ לוגי "100 בתנ"ך". בשנת 2011 גילמה את דמותה של "תותי" בקומדיית המצבים המיועדת לבני נוער "אחרי הצלצול", ובאותה שנה גם שיחקה תפקיד אורח בסדרת הדרמה "2.3 בשבוע", ששודרה בערוץ 10.
ב-2013 שיחקה בעונה השלישית של סדרת הנעורים, "אליפים", שם שיחקה את נועם האליפית, בתפקיד שדרש ממנה לגלח את ראשה. באותה שנה שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה של ערוץ 10 "שולחן לשישה", אותה כתבה גלילה רון־פדר-עמית, וכן שיחקה בסדרה מאת חיים בוזגלו "בית המשאלות", ששודרה בערוץ הראשון, שם שיחקה תפקיד משני בתפקיד צעירה חסרת בית.
בשנים 2014–2018 השתתפה בסדרת הנעורים "שכונה", פרי עטו של גיורא חמיצר, ובה שיחקה בתפקיד ראשי את דמותה של "רחלי בן-דוד". בעונתה השלישית של הסדרה, דמותה הפכה לדמות הבי-סקסואלית המוצהרת הראשונה בסדרות נוער.
משחקת בסדרה מעורבבים את הדמות שלה רחלי בן דוד לצד שחקנים מסדרות שונות כגון: כפולה, שכונה (בה שיחקה ניניו), נעלמים ואילת.

הצגות ומופעים

במרץ 2015 הופיעה יחד עם חבריה לסדרה "שכונה" בסבב הופעות של "שכונה בהופעה", המבוסס על הסדרה.
בקיץ 2015 הייתה בסבב הופעות בארץ יחד עם ניר חלפון אשר משחק איתה בסדרה "שכונה".
מנובמבר 2015 עד ינואר 2016 לקחה חלק בהיי סקול פסטיגל בתפקיד תותי כחלק מהתלמידים השקופים בכיתת המדעים ט' 5 יחד עם אליאנה תדהר, דניאל מורשת, נווה צור ושחר חסון.
במרץ 2017 הופיעה במופע השני של שכונה, לאחר הצלחתו של המופע הראשון.
באפריל 2018 השתתפה בהצגה "ביוש".