google/wiki40b huggingface dataset:
עוזי אגסי

עוזי אגסי (נולד בשנת 1951) הוא היסטוריון של האמנות, דפס אומן, מו"ל ומייסד ההוצאה לאור "אבן חושן" ועורך כתב העת הספרותי "שבו". אגסי עוסק גם בביקורת אמנות, ברדיו ובעיתונות, בטיפוגרפיה (עיצוב הדפוס והגופנים), ואוצר תערוכות אמנות.

קורות חייו

עוזי אגסי נולד בצפון תל אביב, ליד תל ברוך וצהלה, לאביו משה אגסי, שהיה ימאי. האב בנה את בית המשפחה במו ידיו, 1947, במקום מבודד, בין שיח מוניס לרמת השרון, וב-1965 פתח בקומה הראשונה של הבית את מסעדת הפיל.
למד בבתי הספר אלחריזי ותיכון חדש בתל אביב. עם תום לימודיו התגייס בשנת 1969 לצה"ל לשייטת 13. למד לתואר ראשון במדע כללי, באוניברסיטת תל אביב, בפקולטה למדעים מדויקים, והשלים את התואר הראשון בשנת 1978. בשנת 1982 השלים תואר ראשון נוסף, בהיסטוריה של האמנות. את התואר השני באמנות סיים בהצטיינות יתרה, 1993. נושא עבודתו היה: "השפעת תחריטי אמני הרנסאנס על ויליאם בלייק". עבודתו זו נתאפשרה גם בשל מלגה יוקרתית שזכה בה מהמועצה הבריטית לתרבות, לימודי אמנות בלונדון, 1983 עד 1984. הוא למד בבית הספר Warburg & Courtauld institute of Art, University of London בלונדון אצל פרופ' מ' קיטסון וד"ר ד' בינדמן.
עוזי אגסי אצר במשך 12 שנים תערוכות אמנות עם פרופ' מרדכי עומר בגלריה האוניברסיטאית מתחילת דרכה בבניין מקסיקו באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1984 התמנה לאוצר משנה עם הקמת הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר. אגסי גם היה רכז הקורס למוזואולוגיה בשנים 1987–1991.
בשנת 1994 הקים אגסי את הוצאת הספרים "אבן חושן", המתמחה בהוצאת ספרים ביבליופיליים (ספרים לאוהבי ספרים). על פי השקפתו, צורה ותוכן בעשיית הספר אינם ניתנים להפרדה. סדרות הספרים של ההוצאה נושאות את שמות תריסר אבני החושן, והן נועדו להיות יצירות אמנות בפני עצמן, בין שהן מודפסות על נייר מיוחד, בטכניקות אומנותיות שונות, ובין שהן משלבות בתוכן עבודות חרסינה, פיסות מתכת וחומרים אחרים.
יחיאל גוזל

שירות צבאי

גוזל נולד וגדל בנתניה. בשנת 1976 התגייס לצה"ל, ולאחר שנשר מקורס טיס התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. גוזל עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום קורס הקצינים בהצטיינות, שב גוזל לגדוד 890 כמפקד מחלקה, ולקח חלק במבצע מנורה, שם לחם ביעד מחבלים מבוצר שבו גם בסוללת המרגמות שירתה לישראל. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890 והשתתף במבצעים רבים, ובהם מבצע איש דמים ומבצע מוביל. לאחר מכן השתחרר מצה"ל והתגייס לשב"כ. לאחר פציעתו של מפקד פלחה"ן צנחנים, אהרון זיו, במבצע צלצל, נקרא לשוב לצה"ל ולשמש מפקד הפלחה"ן.
עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ביצעה חטיבת הצנחנים, בפיקודו של יורם יאיר, נחיתת סער אמפיבית בשפך נהר האוואלי והובילה את אוגדות צה"ל עד מבואות ביירות. הפלחה"ן פתח את המלחמה ככח ראש החוף באוולי כאשר נחתו עם 24 סירות גומי בעומק שטח לבנון על מנת לאפשר את נחיתת שאר כוחות החטיבה עם הנחתות, בהמשך הפלחה"ן לחם כחלק מ"כוח עוגן", גדוד הסיור של הצנחנים, שאיגד תחתיו לראשונה את היחידות החטיבתיות, הסיירת, הפלנ"ט והפלחה"ן, וכן פלגה מפלוגת הרפואה החטיבתית, בפיקוד דורון אלמוג. במהלך הלחימה פינה גוזל שדה מוקשים שחסם את נתיב ההתקדמות החטיבתי. על כך הוענק לו מאוחר יותר צל"ש אלוף. בהמשך המלחמה נפצע בקרב נגד לוחמי הקומנדו הסורי בעיירה קברשמון, אולם המשיך בלחימה עד תום הקרב ולאחר מכן פונה לקבלת טיפול בישראל. שבוע לאחר מכן חזר גוזל ליחידה ופיקד עליה בכיבוש מערב ביירות.
בהמשך הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד בבה"ד 1. בהמשך מונה למפקד בא"ח צנחנים בשנים 1986–1987. לאחר מכן מונה למפקד גדוד הנח"ל המוצנח בשנים 1988–1989. בגמר תפקידו יצא ללימודים. בשנת 1990 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אפרים, ושימש בתפקיד עד שנת 1991. בהמשך מונה למפקד עוצבת ברעם בשנים 1991–1993. לאחר מכן מונה למפקד חטיבה 130 בין השנים 1993–1995. בהמשך שימש סגן מפקד אוגדה 162. לאחר מכן מונה למפקד חטיבה 500 בשנים 1995–1997, ופיקד עליה בפריצה לשכם במהומות מנהרת הכותל. בשנת 1998 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מטה פיקוד הדרום. לאחר מכן מונה לנספח צה"ל בצרפת, ספרד ופורטוגל.
בשנת 2003 השתחרר גוזל מצה"ל בדרגת תא"ל. לאחר שחרורו שימש מנכ"ל ארגון ידידי צה"ל בארצות הברית. כיום משמש גוזל כמנכ"ל 'קרן יחד למען החייל', וממלא בהתנדבות את תפקיד יושב ראש העמותה להנחלת מורשת הצנחנים.
דרק הרפר

קריירת מכללות

הרפר נולד בעיר אלברטון שבג'ורג'יה, ולמד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בין השנים 1980–1983. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע כ-8.4 נקודות בממוצע למשחק, ובעונת 1982/1983 הציג שיפור משמעותי כשקלע 15.4 נקודות למשחק ונבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות.

דאלאס מאבריקס

בדראפט ה-NBA ‏1983 נלקח הרפר בבחירה ה-11, על ידי אינדיאנה פייסרס. ב-10 וחצי עונותיו הראשונות ב-NBA שיחק עבור המאבריקס, וב-6 מתוכן העפיל עמה לשלב הפלייאוף. לאורך תקופתו בדאלאס היה אחד השחקנים המובילים בקבוצה, לצד רולנדו בלאקמן, מארק אגוויר, סם פרקינס ורוי טארפלי, ורשם במדיה ממוצעים של 14.9 נקודות, 6.0 אסיסטים ו-1.8 חטיפות למשחק. בעונות 1987 ו-1990 נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, ובעונת 1991 קלע שיא קריירה של 19.7 נקודות בממוצע למשחק.

ניו יורק ניקס

בינואר 1994 הועבר הרפר בטרייד לניו יורק ניקס, בתמורה לטוני קמפבל. בפלייאוף של אותה עונה העפילו הניקס לגמר ה-NBA, אך הפסידו ליוסטון רוקטס בתוצאה 3–4. במשחק השביעי והמכריע של הסדרה הוביל הרפר את קלעי הניקס עם 23 נקודות שלא הספיקו, בין היתר, בשל תצוגת קליעה איומה של חברו לקו האחורי ג'ון סטארקס (2 מ-18 מהשדה). בשתי העונות הבאות הודחו הניקס בשלב הפלייאוף השני, מול אינדיאנה פייסרס ושיקגו בולס, בהתאמה. בתקופתו כשחקן הניקס קלע הרפר 11.7 נקודות וחילק 4.8 אסיסטים בממוצע למשחק.

שלהי הקריירה

בעונת 1996/1997 חזר לשחק בדאלאס, ובשתי העונות הבאות שיחק עבור אורלנדו מג'יק ולוס אנג'לס לייקרס, בהתאמה. בסיום עונת 1998/1999 פרש הרפר ממשחק לאחר 16 עונות ב-NBA, בגיל 37. בעת פרישתו ניצב הרפר במקום השביעי בתולדות ה-NBA בחטיפות (1,957) במקום השמיני במספר משחקים (1,199), במקום ה-11 באסיסטים (6,577) ובמקום ה-12 בשלשות (1,070).
ב-7 בינואר 2018 הפרישו המאבריקס את גופייתו של הרפר עם המספר "12", בהפסקת מחצית המשחק מול ניו יורק ניקס.
אדולף הויזינגר

קריירה מוקדמת

הויזינגר נולד בסקסוניה, גרמניה ב-4 באוגוסט 1897. הוא התגייס לצבא הגרמני בשנת 1915 והצטרף לגדוד חיל הרגלים התורינגי מספר 96, בשנת 1916 הוא קיבל את דרגות הקצונה שלו. הויזינגר נלחם במלחמת העולם הראשונה ונלחם בקרב ורדן וקרב פשנדל, הוא נפל בשבי הבריטי ב-17 ביולי 1917.
אחרי המלחמה ושחרורו מהשבי הויזינגר חזר לגרמניה והצטרף לרייכסוור, צבאה המצומצם של גרמניה. הויזינגר שירת בתפקידי פיקוד ומטה שונים, בשנת 1925 הוא קודם לדרגת אובר-לויטננט (סגן) ובשנת 1932 לדרגת האופטמן (סרן). הצטרף למשרד החיילים, המטה הכללי הסודי של גרמניה בשנת 1931.
הויזינגר שירת במשרד החיילים עד אוגוסט 1934, הוא מילא תפקיד פיקוד שונים ומונה לקצין המבצעים הראשי של הדיוויזיה ה-11 באוקטובר 1935, קודם לדרגת מיור (רס"ן) בשנת 1936. הויזינגר הצטרף ל-OKH, המפקדה העליונה של צבא היבשה באוגוסט 1937, וקודם לדרגת אוברסט-לויטננט (סא"ל) באפריל 1939.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הויזינגר לקח חלק בתכנון המבצעים הצבאיים הקרקעים בפולין, צרפת וארצות השפלה. הוא קודם לדרגת אוברסט (אל"ם) ב-1 באוגוסט 1940 ומונה לקצין המבצעים הראשי של ה-OKH באוקטובר 1940.
עם פתיחת מבצע ברברוסה ה-OKH הפך אחראי לתכנון המבצעים הצבאיים בחזית המזרחית בעוד שה-OKW היה אחראי על המבצעים בשאר החזיתות. הויזינגר קודם לדרגת גנרל-מיור ב-1 בינואר 1942 ולגנרל-לויטננט ב-1 בינואר 1943.
אחרי שראש המטה של ה-OKH גנרל-אוברסט קורט צייטצלר נאלץ לפרוש מתפקידו מחמת בעיות בריאות ב-10 ביוני 1944, הויזינגר ירש אותו באופן זמני, הוא היה נוכח במפקדתו של היטלר ב-20 ביולי 1944 בשעה שהפצצה שטמן קלאוס פון שטאופנברג התפוצצה, הויזינגר נפצע בפיצוץ ואושפז בבית חולים.
הויזינגר נעצר על ידי הגסטפו בחשד שהוא היה מעורב בקשר העשרים ביולי, למרות שהוא קיים מגע מסוים עם הקושרים לא נמצאו ראיות מספיקות כדי לקשור אותו לקושרים והוא שוחרר באוקטובר 1944. הויזינגר לא חזר לשירות פעיל והועבר לכוחות המילואים, הוא חזר לשירות פעיל ב-25 במרץ 1945 כאחראי המיפוי של הוורמאכט, נפל בשבי בעלות הברית המערביות במאי 1945.

אחרי המלחמה

הויזינגר העיד במשפטי נירנברג ושוחרר משביו בשנת 1947, הוא התמנה ליועץ ביטחון של קאנצלר גרמניה המערבית קונרד אדנאואר בשנת 1950, כן שירת במשרד ההגנה הגרמני תחת השר תאודור בלנק.
עם חימושה מחדש של גרמניה והקמת הבונדסוור בשנת 1955 הוחזר הויזינגר לשירות פעיל. הוא התמנה למפקד הבונדסוור הראשון בשנת 1957 ושירת בתפקיד זה עד מינויו ליושב ראש הוועדה צבאית של נאט"ו באפריל 1961. פרש מן השירות בשנת 1964.
הויזינגר נפטר בקלן בשנת 1982.
האגדה של זורו

עלילה

בשנת 1850(תשע שנים לאחר עלילת הסרט הראשון) קליפורניה מצביעה על הצטרפותה למדינות ארצות הברית אבל כרטיסי ההצבעה נגנבים על ידי שכיר חרב בשם ג'ייקוב מק'גיבנס. זורו רודף אחריו ומצליח להשיב את הפתקים, אבל המסכה שלו יורדת והוא מזוהה על ידי שני סוכני פינקרטון. כשהוא חוזר לביתו, אשתו אלנה בטוחה שהוא יכול עכשיו, כשקליפורניה הצטרפה לאיחוד, להוריד את המסכה ולהפסיק להיות זורו. כשזורו (אלחנדרו) אומר לה שהוא רוצה להמשיך הם רבים והוא עוזב את הבית.
למחרת בבוקר הסוכנים פוגשים את אלנה, מעמתים אותה עם הידע שלהם בנוגע לבעלה ומכריחים אותה להתגרש.
שלושה חודשים אחר כך, אלחנדרו המדוכא מוזמן על ידי חברו, האב פיליפה, להשתתף במסיבה באחוזתו של רוזן חדש שהגיע לעיירה בשם ארמאנד. כשהוא מגיע למסיבה, הוא מגלה שאלנה במערכת יחסים עם הנסיך. זועם ושיכור הוא עוזב את האחוזה ורואה פיצוץ ענקי ליד האחוזה. הוא מנסה לשכנע את אלנה שתתרחק מארמאנד, אבל אלנה לא מקשיבה לו.
לאחר מכן, מק'גיבנס ואנשיו תוקפים בית של משפחת איכרים, חבריו של אלחנדרו. זורו מצליח לחלץ את האישה ובנה אבל מק'גיבנס הורג את הבעל ובורח עם שטר המכר. אלחנדרו הזועם יוצא בעקבותיו ומגלה שהוא היה צריך את הבית בשביל לבנות עליו מסילת רכבת. אלחנדרו מגיע לקניון ומגלה שבנו, חואקים, כבר שם. הוא מציל אותו ומגלה שהמטען שמעביר מק'גיבנס הוא חבילות סבון.
מג וייט

ביוגרפיה

נולדה בשם מייגן מרתה וייט בפרבר של דטרויט, מישיגן. לאחר סיום בית הספר התיכון, עבדה במסעדה, בה פגשה לראשונה את הזמר והגיטריסט ג'ון אנתוני גיליס (ג'ק וייט). הם נישאו ב-1996, והקימו את צמד הווייט סטרייפס ב-1997. תחילה זכו להצלחה בדטרויט, בשל המוזיקה החדשנית שיצרו, מסוגת גראז' רוק. עם צאת האלבום "White Blood Cells" ב-2001 זכה הצמד להכרה עולמית. וייט זכתה בפרסים רבים כחלק מפעילותה בהרכב, בהם 4 פרסי גראמי. 
סגנון התיפוף שלה מכונה "ראשוני" בשל פשטותו, והוא זכה לשבחים ולביקורות כאחד ממבקרי המוזיקה ומעריצי הלהקה. וייט מעידה על עצמה כביישנית, והיא שומרת על פרטיותה.
ב-2011 הודיע הצמד על פירוק ההרכב. וייט לא הופיעה בהקשרים מוזיקליים בציבור מאז הפירוק.
בני הזוג וייט התגרשו בשנת 2000, עוד בטרם זכו להצלחה עולמית. ב-2009 היא נישאה לגיטריסט ג'קסון סמית', בנם של המוזיקאים פטי סמית' ופרד "סוניק" סמית'. הם התגרשו ב-2013.
מוזיאון אינטרפיד

מעבורת החלל

ב-27 באפריל 2012 הוטסה מעבורת החלל אנטרפרייז לנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי, ומשם היא הועברה למוזיאון אינטרפיד. כדי לפנות מקום לתצוגה של המעבורת, שלושה מטוסים הועברו ל"מוזיאון האימפריה" שליד סקנקטדי, ניו יורק. מטוסים אלה הם: דאגלס F3D ,Skyknight ומיג-15. המעבורת מוצגת בביתן שנבנה במיוחד בשבילה.
נתיב המים סנט לורנס

נתיב המים סנט לורנס (באנגלית: Saint Lawrence Seaway, בצרפתית: la Voie Maritime du Saint-Laurent) הוא שמה של מערכת תאי שיט, תעלות וגופי מים אחרים באורך כולל של 306 ק"מ בין מונטריאול לימת אירי. נתיב המים מאפשר לאוניות גדולות לשוט מהאוקיינוס האטלנטי עד לימת סופיריור, המערבית מבין הימות הגדולות, מרחק של 3,700 ק"מ. נתיב המים קרוי על שם נהר סנט לורנס שזורם מימת אונטריו עד האוקיינוס האטלנטי במקביל לנתיב המים והוא עובר בשטחיהן של קנדה ושל ארצות הברית.

היסטוריה

תעלות נחפרו לאורך המסלול כבר מ-1824 אך הן היו רדודות וצרות מכדי להכיל אוניות משא גדולות. תעלות מסוימות היו בעומק 76 ס"מ עד מטר וחצי ורוחבן המקסימלי היה 183 ס"מ. ב-1895 החלה ארצות הברית לבחון את רעיון נתיב המים, אך הדברים לא הגיעו לכלל מעשה. בשנת 1932 הושלמה תעלת ולנד שעוקפת את מפלי הניאגרה והועמקה ל-7.62 מטרים, אך החלק שבין מונטריאל לימת אונטריו נותר רדוד וצר. ב-1951 החלו העבודות לבניית נתיב המים לכל אורכו, במהלכן הועמקה תעלת ולנד ל-8.2 מטרים והורחבו שאר התעלות. עלות הפרויקט הייתה 470 מיליון דולר קנדי שמתוכה שילמה ממשלת קנדה כ-336 מיליון ואת היתרה מימנה ארצות הברית.
ב-2003 החליפה מערכת זיהוי אוטומטית את מפעילי תאי השיט, זוהי המערכת האוטומטית הראשונה בעולם בנתיב מים פנים יבשתי.

תאי השיט

שלושה עשר תאי שיט נמצאים בשטחה של קנדה ושניים בארצות הברית. אורכו של כל תא הוא 233.5 מטרים, רוחבו 24.4 מטרים ועומקו 9.1 לפחות. התא מתמלא בכ-91 מיליון ליטר מים תוך 7-10 דקות.

השפעות על הסביבה

על מנת ליצור מעקף סביב כמה אשדים באזור קורנוול וכן כדי לאפשר בניית תחנות כוח הידרואלקטריות, הוצפו שטחים באזורי הבנייה. בעוד בארצות הברית היו אלו שטחים לא מיושבים, בקנדה נאלצו לפנות ב-1958 את בתיהם תושבי עשרה כפרים (המכונים "הכפרים האבודים").
ב-2010 עלתה על שרטון אונייה וכתוצאה מכך נוצר חור בתא הדלק שלה. 200 טון של סולר נשפכו וכיסו שטח של כ-500 מטרים מרובעים. על מנת לטפל בכך נסגר נתיב המים לשיט ליומיים.
נורת' אמריקן XB-70 ולקירי

ביטול תוכנית הרכש

בשנות ה-50 המאוחרות פיתחו הסובייטים שורה של סוללות נ"מ, בראשם ה-SA-2 שהחלו מאיימות על מטוסים החודרים לשטח האווירי שלהם. בשל פיתוחים אלה השתנו תורות הלחימה של המפציצים ועברו לחדירה בגובה נמוך על מנת להסתתר בתוואי הקרקע מהמכ"ם של האויב, המכוון את טילי הנ"מ. בגובה זה היו צפויים יתרונותיו של ה-B-70 להיות הרבה פחות משמעותיים על פני מטוסי ההפצצה הישנים יותר. חששות ממערכות הנ"מ הסובייטיות וכן משום שהטילים הבליסטיים היו אמורים לבצע את אותה העבודה במחיר זול הרבה יותר גרמו לשאלות לגבי כדאיות השימוש במטוס. על כן הוחלט על ייצור מטוס XB-70 בודד לטובת תוכניות ניסוי, וביטול פיתוח מערכות משימה. ב-1960 הצליח הסנאטור ג'ון פ. קנדי להשיג מימון של 265 מיליון דולר לתוכנית לאחר קמפיין שבו טען שנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר לא מעביר מספיק תקציבים להגנה. מאוחר יותר אישר הנשיא אייזנהאואר עוד תוספת של 155 מיליון דולר. עקב הגדלת המימון הוגדל הרכש לשני מטוסים ופיתוח מערכות משימה שונות, וייצור מטוסי הניסוי הוגדל לשלושה.
ב-1961 הצהיר הנשיא קנדי שהמימון לתוכנית לא מוצדק ושה-B-70 יהפוך למטוס מחקר, מתוך כל ההקצאות קיבלה תוכנית הפיתוח בפועל 100 מיליון דולר, ייצור המטוסים הוקטן לשתי יחידות, בוטלו פיתוחי מערכות המשימה ותא הטייס וכן מערכת המילוט הוקטנו לטובת צוות של שניים במקום צוות של ארבעה. קרטיס לה מיי, ראש המטות החדש של חיל האוויר ניסה עדיין לגייס תמיכה בתוכנית הפיתוח, אך נסיונותיו כשלו והתוכנית בוטלה.

שירות מבצעי

טיסת הבכורה של ה-XB-70 התבצעה ב-21 בספטמבר 1964, כאשר בטיסה זאת היו מספר תקלות שדרשו כיבוי מנוע אחד באוויר, וכן תקלת כני נסע שמנעה קיפול הכנים. בנחיתה ננעל בולם של אחד מכני הנסע וגרם להתפוצצות הגלגל ולשריפה. בטיסה השלישית ב-12 באוקטובר 1964 עבר המטוס לראשונה את מהירות הקול ובטיסה הבאה נשאר במהירות על קולית למשך 40 דקות. ב-14 באוקטובר 1965 חצה המטוס לראשונה מהירות של מאך 3 והגיע למהירות 3.02. חוסר הניסיון בייצור פנלים ממבנה כוורת גרם לייצור חלקים ובקרת איכות ירודים יחסית ולכן במספר אירועים נתלשו פנלים שונים במהלך טיסה מהירה ולכן הוגבל לבסוף מטוס הניסוי הראשון למהירות של מאך 2.5.
המטוס השני טס לראשונה ב-17 ביולי 1965. המטוס כלל שיפורים נרחבים וליקויים רבים שנתגלו במטוס הראשון תוקנו בו. המטוס ביצע את מרבית הטיסות במהירויות של מאך 3 ומעלה והשתתף בתוכנית ניסוי משותפת של חיל האוויר ונאס"א בהם נבחנו הבומים העל קוליים שנוצרו במהלך הטיסה. ב-8 ביוני התרסק מטוס הניסוי השני עקב התנגשות עם מטוס F-104 סטארפייטר במהלך טיסה במבנה. שאר תוכניות הניסוי בוצעו בעזרת מטוס הניסוי הראשון.
טיסתו האחרונה של מטוס הניסוי הראשון התבצעה ב-4 בפברואר 1969 בדרכו למוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית בבסיס רייט-פטרסון.
חיים רוסו

ביוגרפיה

רוסו נולד וגדל בתל אביב. בילדותו למד בבית הספר היסודי "גרץ" ואת לימודיו התיכוניים סיים בתיכון עירוני י' ברמת אביב.
בשנת 1972 סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה בטכניון ובשנת 1978 השלים לימודי תואר שני, אותם סיים בהצטיינות, גם כן בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה בטכניון.
מתגורר ברחובות. נשוי ליהודית ואב לשלושה ילדים.

קריירה

לאחר סיום לימודי התואר הראשון החל רוסו לעבוד בחברת אל-אופ כמהנדס אלקטרוניקה ומנהל פרויקטים. רוסו עבד בתפקיד זה כשמונה שנים ולאחר מכן התקדם לתפקידים נוספים בחברה: מנהל הפיתוח, סמנכ"ל ומנהל יחידות עסקיות כגון: ראיית לילה, חלל ולייזרים. בנוסף, היה אחראי על הפיתוח העסקי האזרחי של החברה כולה.
בשנת 1998 מונה למנכ"ל אל-אופ וכיהן בתפקיד במשך 11 שנה. בתקופת כהונתו מנתה החברה כ-1,500 עובדים והיקף המכירות השנתי שלה הגיע בתום התקופה לכ-500 מיליון דולר (כשלושה רבעים מתוך זה לייצוא). בתקופה זו פיתחה החברה מוצרים רבים בתחומי האלקטרו-אופטיקה אשר העמידו אותה בחזית הטכנולוגית והיישומית העולמית והיוו נדבך חשוב בחיזוק חוסנה הביטחוני של מדינת ישראל.
בשנת 2009 עבר רוסו לחברת אלביט מערכות, חברת האם של אל-אפ, ומונה לתפקיד סגן נשיא בכיר למצוינות הנדסית וטכנולוגית. בתפקיד זה החזיק עד פרישתו לגמלאות בשנת 2015.
בנוסף, כיהן רוסו בין השנים 1995–2015 כיושב ראש מועצת המנהלים של שש חברות בנות של אלביט בישראל, אירופה והמזרח הרחוק, וכן כחבר במועצת המנהלים של חמש חברות נוספות.
בשנת 2012 הוציא לאור את הספר "המרחיק ראות" המתאר את ההיסטריה ואת חזון חברת אל-אופ מיום הקמתה, בשנת 1938, ועד לשנת 2009.

פרסים וציוני דרך

בשנת 2003 זכה רוסו ב"פרס התעשייה". בנימוקי ועדת הפרס נכתב כי הפרס הוענק לו "כאות הערכה על הצבת אל-אופ-תעשיות אלקטרו-אופטיקה בע"מ, בחזית טכנולוגיית-העל העולמית ומיצובה כמובילה עולמית באיכות ובחדשנות, על מנהיגות מטפחת, המובילה צוותים מקצועיים לפיתוחים מעוררי השתאות בכושר ההמצאה שלהם, ועל פעילות ענפה למען הקהילה גם בתחום רווחת הפרט וגם בקירוב צעירים ובני נוער לתחום התעשייה בכלל ולתעשיית ההיי-טק בפרט".
במהלך התקופה בה כיהן כמנכ"ל אל-אופ, זכתה החברה פעמיים בפרס ביטחון ישראל (2005, 2007) ופעמיים בפרס האיכות הלאומי (1998, 2007).

פעילות אקדמית

רוסו פעיל גם בזירה האקדמית כמרצה בכיר נלווה בקורס "ניהול מו"פ" לתואר שני במינהל עסקים בטכניון וכן כמורה מן החוץ בקורס דומה במסגרת המסלול לתואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2008–2016 כיהן כחבר בוועד המנהל של מכללת אפקה בתל אביב.
מתקן התפלה שורק

מתקן התפלה שורק הוא מפעל התפלת מי ים בשיטת האוסמוזה ההפוכה (SWRO) המספק מים באיכות מי שתיה למערכת המים הארצית בישראל. המפעל הוא מתקן ההתפלה הגדול בישראל ובין הגדולים בעולם.
המפעל ממוקם כקילומטר דרומית למפעל השפד"ן, וסמוך לנחל שורק באזור חולות ראשון לציון.
הקמת המפעל החלה בינואר 2011, והמפעל החל לספק מי שתייה באוגוסט 2013, כאשר הזרמת המים לרשת מקורות החלה באוקטובר 2013. עלות הקמת המפעל הייתה כ-1.4 מיליארד ש"ח.
המתקן בעל כושר ייצור של 150 מיליון מטר מעוקב לשנה (מלמ"ש), ומתכונן בעתיד לספק 300 מלמ"ש.
המתקן הוקם והופעל בשנים הראשונות על ידי חברת Sorek Desalination LTD, בבעלות משותפת של החברות האצ'יסון ווטר והנדסת התפלה (IDE) שבשליטת קבוצת דלק ואלפא קפיטל. בתחילת 2019 מכרה IDE את חלקה לחברת דן קפיטל, כדי שיתאפשר לה להתמודד על הקמת מתקן התפלה נוסף בשורק.
ב-2019 עלו חשדות כי המתקן סיפק מים ברמת מליחות גבוהה משמעותית מכפי שנקבע בהסכם עם הזכיין, כדי לחסוך בחשמל. ועדת בדיקה ממשלתית הגיעה למסקנה כי מנהלי המתקן הונו את הרשויות בצורה שיטתית וסיפקו מים באיכות ירודה, החל משנת 2017, ואפשר שאף קודם לכן, ועד שהתגלו החריגות במרץ 2019. ריכוז הכלורידים במים שסיפק המתקן לאורך רוב שעות היממה עמד על 100 מ"ג לליטר, שאינה נחשבת למזיקה לבריאות אך גבוהה בהרבה מהריכוז שאליו התחייב - 20 מ"ג. כדי שלא יבחינו בתרמית, נדגמו המים רק בשעה אחת ביום, שבה פעל המתקן כנדרש.
אנטון סמיונוביץ' מקרנקו

חייו

נולד בבילופיליה, בין השנים 1905–1914 עבד כמורה עממי בבית ספר של ילדי עובדי הרכבת בקריוקוב (Krjukov שבמחוז צ'רניהיב) ובדולינסקיה (Dolinskaja). נסע לפולטבה, שם סיים ב-1917 את הסמינר למורים המקומי, חזר ללמד תקופה קצרה בקריוקוב והתמנה למנהל בית ספר עירוני בפולטבה.
את המושבה הראשונה שנועדה לחנך ילדי רחוב, כולל עבריינים צעירים, אשר התייתמו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הקים בספטמבר 1920 בשולי העיר פולטבה. ב-1926 העביר את "המושבה על שם גורקי" מפולטבה לחרקוב שהייתה עיר הבירה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית וכעבור שנה הקים לידה את המושבה העמלנית על שם פליקס דזרז'ינסקי שנתמכה על ידי הצ'קה וניהל את שתיהן.
למרות התנגדות השלטונות הסובייטיים ל"ניסויים" של מקרנקו בתחילת דרכו, החל הממסד בהדרגה לראות במושבות שלו הצלחה גדולה של החינוך והשיקום הקומוניסטיים. בין רעיונות המפתח שלו היו גישת "עזור לבן האדם ככל האפשר, וכבדהו ככל האפשר", השימוש בלחץ חברתי חיובי על הפרט, וגישת הניהול העצמי של הקולקטיב. הוא גם התנגד לעונשים גופניים.
מקרנקו כתב כמה ספרים, ביניהם את "הפואמה הפדגוגית" (Педагогическая поэма) שמבוסס על הניסיון שלו בפעילות חינוכית. הספר היה פופולרי במיוחד בברית המועצות ויצא לאור בעברית בשנת 1941 בתרגומו של אברהם שלונסקי.
נפטר במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
שדה של חולמים

תקציר

אביב, אביתר ויוגב הם שלושה קיבוצניקים צעירים ומנוכרים שמעולם לא היו שבעי רצון מחייהם בקיבוץ העוגן, אז הם פנו אל המוזיקה והקימו הרכב רוק בשם "אנשי השדה". מתוסכלים מהזלזול של חבריהם לקיבוץ, הם אורזים את הכלים ויוצאים להגשים את חלומם בלונדון הקרה. המחסור בקהל, הדיסוננס התרבותי והכסף ההולך ואוזל במטרופולין הזרה להם יאלצו את השלישייה לעשות חשבון נפש לגבי מקומם בעולם כחולמים.

רקע

הפקת הסרט החלה בשנת 2010 במסגרת לימודי הקולנוע של נועם סטולרמן ב"מנשר לאמנות", ובהמשך הפכה להפקה עצמאית לחלוטין שצילומיה נמשכו כשלוש שנים, הרבה אחרי שסטולרמן סיים את לימודיו. את רוב הצילומים ביצע סטולרמן בעצמו, ללא תמיכת קרנות קולנוע או גופי שידור, כשהוא נעזר בציוד שנתרם להפקה ובעזרתם של מתנדבים. עריכת הסרט ארכה גם היא כשלוש שנים. חלק מתקציב העריכה של הסרט גויס על ידי מימון המונים באתר הדסטארט.
הכנסת העשירית

נושאים נוספים

המתח האידאולוגי בין ימין לשמאל, בתוך הכנסת ומחוצה לה, עלה במידה רבה והגיע לשיאו ברצח פעיל "שלום עכשיו" אמיל גרינצוויג בידי איש ימין ירושלמי במהלך הפגנה בירושלים. בהפגנה נפצע חבר הכנסת לעתיד אברהם בורג. באפריל 1984, כמה חודשים לפני הבחירות לכנסת ה-11, נתפסו אנשי המחתרת היהודית, שביצעו פעולות חבלה נגד פלסטינים וקשרו קשר לפוצץ את מסגד אל אקצא. 
הצורך לקדם את שחרורם של אסירי ציון בברית-המועצות ולהעלותם ארצה והגידול שחל בממדי הירידה מהארץ היו אף הם נושאים שהעסיקו את הכנסת העשירית. 
המפלגות הדתיות ניצלו את הרוב הדחוק של הממשלה כדי להמשיך בשינוי הסטטוס-קוו בענייני דת שהחל בכנסת התשיעית. מהצלחותיהם: הפסקת טיסות "אל על" בשבת, צמצום מתן אישורי עבודה בשבתות ובחגים והחמרה בנושא הכשרות. בתקופה זו הגביר הארגון "אתרא קדישא" את פעילותו, ובעיית הקברים באתר הבנייה של מלון "חמת" בטבריה עלתה לדיון בכנסת.
אוכף דוריונס

גילוי ומיפוי האוכף

האוכף מופה על ידי סקרים בריטיים בשנת 1980 ובשנת 2008.

מקור השם

האוכף נקרא על שם המוצב הרומי העתיק דוריונס במערב בולגריה.
וימפל (יחידה)

היסטוריה

היחידה הוקמה ב-19 באוגוסט 1981 על פי צו פנימי של יו"ר הקג"ב יורי אנדרופוב וראש מינהל 1 בקג"ב, יורי דרוזדוב. היחידה נטלה חלק במבצעים של הקג"ב במלחמת אפגניסטן. 
עם פירוק ברית המועצות היחידה הוכפפה למינהל האבטחה הראשי ועד 1993 עסקה באבטחת הנשיא. 
בשנת 1994 הוחלט להעביר את היחידה לאחריות משרד הפנים והיא נקראה יחידת "וגה" (Отряд "Вега" МВД России) ועסקה בלוחמה בפשע מאורגן וסיוע למשטרה במלחמה בפשע. 
בתקופת מלחמת צ'צ'ניה השנייה הוחלט להעביר את היחידה לשירות הביטחון הפדרלי והיא פעלה במבצעים ללוחמה בטרור כחלק מהמרכז למבצעים מיוחדים של הארגון.
המאה ה-26 לפנה"ס

ערים חדשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
מיקרוגרפיה

מיקרוגרפיה (מיקרו-זעיר גרפיה-כתב) היא אמנות יהודית מובהקת של יצירת ציורים המורכבים מאותיות זעירות.

היסטוריה

המיקרוגרפיה הייתה מצויה כבר בכתבי היד העבריים הקדומים ביותר ששרדו בידינו ממאה ה-10. המיקרוגרפיה מתבטאת בכתיבה בכתב עברי זעיר עד זערורי, היא עשתה שימוש בפרט בטקסטים של רשימות המסורה הגדולה אם כי קיים גם שימוש בטקסטים מקראיים אחרים. אמנות זו עיטרה לרוב את השוליים בכתבי יד של התנ"ך והיא יוצרת בכתב הזעיר את קו היקף של צורות גאומטריות קישוטיות או פיגורטיביות. עיטורים אלו לעיתים נוצרו גם לצורך אילוסטרציה.
יש המשערים כי לתופעה קיימת השפעה דתית, מחמת ההגבלה ביהדות על יצירת צורות מסוימות. בנסיבות דומות לכך התפתחה גם הקליגרפיה המוסלמית .

יישומים שונים

המיקרוגרפיה באה לביטוי גם כיצירת אמנות בכתיבה זערורית על פני חומרים שונים, כמו גרגרי אורז, או בדחיסת טקסטים על שטח מסוים שבכתיבה רגילה היא בלתי אפשרית להכלה.