איליין פייגלס

ראשית חייה ולימודים

פייגלס נולדה ב-13 בפברואר 1943 בקליפורניה. על פי פייגלס, היא הייתה מוקסמת מהבשורה על-פי יוחנן מאז נעוריה, מפני שהיא מצאה אותה "הכי רוחנית מארבע הבשורות." היא נטשה את הכנסייה האוונגלית לאחר מותו של ידיד יהודי, אך נותרה מוקסמת מכוחה של הברית החדשה. היא התחילה ללמוד יוונית כאשר התחילה ללמוד במכללה, וקראה את הבשורות בשפתם המקורית, שהייתה עבורה חוויה חדשה. היא בוגרת אוניברסיטת סטנפורד. B.A סיימה ב-1964 ו-M.A. בשנת 1965. לאחר תקופה קצרה שבה למדה לרקוד בסטודיו של מרתה גרהם, היא החלה ללמוד ל-Ph.D. בדת באוניברסיטת הרווארד בתור תלמידתו של הלמוט קוסטר והייתה חלק מקבוצה שלמדה את כתבי-היד מספריית נגע חמאדי.
היא נישאה לפיזיקאי התאורטי היינץ פייגלס ב-1969. יש להם שני ילדים. לאחר השלמת הדוקטורט שלה בשנת 1970, היא החלה לעבוד במכללת ברנארד. היא עמדה בראש מחלקת הדת מ-1974 עד שעברה לפרינסטון בשנת 1982.

עבודה אקדמית

בשנת 1975, לאחר שלמדה את איגרות פאולוס והשוותה אותם לגנוסטיקה ולכנסייה הקדומה, כתבה פייגלס את הספר "The Gnostic Paul" ("פאולוס הגנוסטי") אשר טוען כי פאולוס לא היה מתנגד לגנוסטיקה כפי שמקובל לחשוב ומשערת שהשפעתו על הכיוון של הכנסייה הנוצרית המוקדמת הייתה גדולה מספיק כדי לעורר יצירה של כתבים שמיוחסים לשמות עט כגון איגרות הרועה (הראשונה והשנייה לטימותיאוס וטיטוס), כדי לגרום לו להיראות אנטי-גנוסטי.
מחקרה של פייגלס על כתבי-היד שנתגלו בנגע חמאדי היה הבסיס לספרה "The Gnostic Gospels" ("הבשורות הגנוסטיות"; 1979), מבוא פופולרי לספריית נגע חמאדי. היה זה רב-מכר, והוא זכה בפרס הספר הלאומי בקטגוריה "דת/השראה", שהייתה קיימת רק בשנת זכייתה; ובפרס מעגל מבקרי הספר הלאומי. "Modern Library" בחרו בספר לאחד מ-100 הספרים הטובים ביותר של המאה העשרים. היא נעזרה בתזה הידועה של ולטר באואר, שאותה הציג לראשונה בשנת 1934, שלפיה הכנסייה הנוצרית נוסדה בחברה התומכת בקיומן של השקפות סותרות. כתנועה הגנוסטיקה הייתה לא עקבית והיו מספר תחומים של אי-הסכמה בין הפלגים השונים. על פי הפרשנות של פייגלס, גנוסטיקה "משכה נשים כי היא התירה השתתפות נקבית בטקסים מקודשים".
ב-1982 עברה פייגלס לאוניברסיטת פרינסטון כפרופסור להיסטוריה של הנצרות הקדומה. בעזרת מלגת עמיתי מקארתור (1980–1985), היא חקרה וכתבה את הספר "Adam, Eve, and the Serpent" ("אדם, חוה והנחש"), אשר בוחן את בריאת העולם ואת תפקידה בפיתוח של עמדות מגדריות בנצרות המערבית. גם ב-"The Gnostic Gospels" וגם ב-"Adam, Eve, and the Serpent", פייגלס מתמקדת במיוחד בדרך בה נשים נתפסו במהלך ההיסטוריה היהודית והנוצרית. בין הספרים האחרים שחיברה "Reading Judas: The Gospel of Judas and the Shaping of Christianity" ("לקרוא את יהודה: הבשורה על-פי יהודה ועיצוב הנצרות"; 2007), ו-"Revelations: Visions, Prophecy, and Politics in the Book of Revelation" ("התגלויות: חזיונות, נבואה ופוליטיקה בספר ההתגלות"; 2012).
באפריל 1987 מת בנה מארק אחרי חמש שנים של מחלה, וביולי 1988 מת בעלה היינץ פייגלס בתאונת טיפוס הרים. טרגדיות אישיות אלה הובילו אותה להעמיק במודעות רוחנית ואחר כך החלה במחקר שהוביל לספרה "The Origin of Satan". ספר זה טוען כי דמותו של השטן הפכה לדרך עבור יהודים ונוצרים לערוך דמוניזציה ליריביהם הדתיים והתרבותיים, כלומר, עובדי האלילים, פלגים נוצריים אחרים ויהודים.
"Beyond Belief: The Secret Gospel of Thomas" ("מעבר לאמונה: הבשורה הסודית של תומאס"; 2003), רב-מכר של "ניו יורק טיימס", השווה את הבשורה על-פי תומאס עם הבשורה על-פי יוחנן, וטוען כי קריאה מעמיקה של היצירות מראה כי בעוד הבשורה על-פי תומאס לימדה את המאמינים ש"ישנו אור בתוך כל אדם, והוא מאיר את כל היקום [-] אם אינו מאיר, ישנו חושך", הבשורה על-פי יוחנן מדגישה כי התגלות אלוהים בתור ישו היא "אור העולם". על פרשנותה של פייגלס, הבשורה על-פי תומאס טוענת, כמו בשורות חיצוניות אחרות, שישו לא היה אלוהים, אלא מורה אנושי שביקש לחשוף את האור האלוהי בכל בני האדם. נקודת המבט החיצונית סותרת את ארבע הבשורות שנכנסו לברית החדשה. פייגלס טוענת כי הבשורה על-פי יוחנן נכתבה כניסיון סתירה של השקפות המוצגות בבשורה על-פי תומאס, הלא-קאנונית. היא מבססת את המסקנה שלה על התאוריה שבבשורה על-פי יוחנן, תומאס הקדוש מתואר כבעל אמונה מעטה שאינו יכול להאמין בלי לראות, ועל כך שהבשורה על-פי יוחנן שמה דגש על אלוהותו של ישו כמרכז האמונה, עמדה שלפי ניתוחה של פייגלס היא סימן-היכר של אורתודוקסיה מוקדמת. "Beyond Belief" כולל גם את מסע החקר האישי של פייגלס למשמעות בתקופה של אובדן ושל טרגדיה.
ב-2012 קיבלה פייגלס את פרס הווארד. טי ברמן של אוניברסיטת פרינסטון על הישג ייחודי במדעי הרוח, עבור, כפי שאחד מחברי ועדת הפרס כתב, "היכולת שלה להראות לקוראים שהטקסטים העתיקים שהיא לומדת עוסקים בשאלות הגדולות של הקיום האנושי, אף על פי שהם עשויים לדון בהם בשפה מיתולוגית או תאולוגית שונה מאוד משלנו."