google/wiki40b huggingface dataset:
משה טיקוצ'ינסקי

הרב משה עקיבא טיקוצ'ינסקי (תר"ע, 1910 - כ"ד בטבת תשמ"ח, 14 בינואר 1988) היה המשגיח והמנהל הרוחני של ישיבת סלובודקה בבני ברק, וקודם לכן מנהל רוחני של ישיבת מקור חיים בירושלים.

תולדותיו

נולד לרבי אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי. בשנת תרפ"ה (1925), בהיותו בן 15, עלה עם אביו לארץ ישראל. למד זמן קצר בישיבת מרכז הרב] ואחר כך עבר לישיבת כנסת ישראל בחברון. שם דבק בשיטת המוסר של סלובודקה והיה מקורב לסבא מסלובודקה.
לאחר פטירת הסבא מסלובודקה, בשנת תרפ"ז, לא השלים הרב טיקוצ'ינסקי עם משנתו של ממלא מקומו רבי יהודה לייב חסמן, אך נשאר בישיבת חברון לשמוע את שיחותיו של רבי אברהם נח פאליי, שכיהן כמשגיח בישיבה. בפרעות תרפ"ט נפצע ממכת גרזן בראשו.
לאחר שהרב פאליי עזב את הישיבה עקב חולשתו, עבר לישיבת סלובודקה בליטא, שם למד אצל ראש הישיבה רבי אייזיק שר והמנהל הרוחני רבי אברהם גרודזינסקי שהיה קרוב משפחתו. הוא היה למשמשו של הרב גרודזינסקי ונהג לחזור על שיחותיו בפני הבחורים. באותה תקופה נישא לחיה רבקה שר, אחותו של רבי אייזיק שר, שגדלה בביתו. 
בתחילת ת"ש, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, חזר לארץ ישראל עם אשתו ובתו. למד בבית המדרש "אוהל תורה" שבראשות הרב שמואל יצחק הילמן. בתחילת קיץ ת"ש ייסד את ישיבת מקור חיים, עם גיסו רבי ברוך יצחק לוין.
אחרי תום מלחמת העולם השנייה, נסע הרב טיקוצ'ינסקי למחנות העקורים באיטליה. 
בשנת תש"ז עבר לכהן כמשגיח ומנהל רוחני בישיבת סלובודקה בבני ברק, שנוסדה על ידי גיסו רבי יצחק אייזיק שר.
בה' בכסלו תשמ"ח נפטרה רעייתו, וכמה שבועות אחר כך, בכ"ד בטבת, נפטר.

משפחתו

נישא לחיה עלקא רבקה שר, בתם של יוסף חיים שר וטויבע לויטן, אחותם של הרבנים בן ציון ואשר ניסן לויטן ובת שבע שך, אמו של הרב אלעזר מנחם מן שך.
חתניו הם הרב נחמן פלונצ'ק, ראש ישיבה בישיבת סלובודקה בבני ברק, והרב יצחק לוין, בעבר מראשי ישיבת בית שמעיה, מחבר סדרת ספרי ברכת יצחק (14 כרכים) ונתיבות יצחק (3 כרכים). נכדו הרב צבי פלונצ'ק הוא משגיח בישיבת אור אלחנן בירושלים.
אברהם צארום

אברהם צארום (1878, כסלו ה'תרל"ט - 1942, כ' באב ה'תש"ב), מראשי התאחדות התימנים בארץ-ישראל, חבר אספת הנבחרים והועד הלאומי.

חייו

אברהם צארום נולד לסוחר סעדיה אפרים צארום בכפר עאנד שבמחוז חראז שבתימן בחודש כסלו תרל"ט (1878). בגיל 15 שלח אותו אביו ללמוד תורה מרבני העיר צנעא בירת תימן.
בשנת תרנ"ד עלה לארץ ישראל, עם כל משפחתו, דרך חוף חודידה. משפחתו התיישבה בתחילה ביפו ולאחר מכן בירושלים, שם עבד כפועל בנין. לאחר כמה חודשים עבר לראשון לציון על מנת לעבוד ביקב. התחתן עם בת-עירו שמחה, וקודם מפועל ייצור למשגיח וטועם יינות. על אף קידומו בייקב בראשון לציון עלה לירושלים על מנת לשרת את עדתו.
בירושלים בנה את ביתו בשכונת "בית ישראל". למד מר' סעדיה נהארי את מלאכת סופר סת"ם. כשפרצה "מלחמת הספרדים והתימנים" וכמה מחכמי התימנים הוכרחו להסתתר מפני רדיפות ומאסרים, מצא הרב שלום אלשיך מחסה בבית אברהם צארום, וכך הכירו חכמי העדה מקרוב את האיש ואת כשרונו והבנתו בענייני צבור, ובשנת ה'תרס"ט, כשהעדה התימנית זכתה בעצמאות, נבחר למזכיר ועד התימנים בירושלים.
הוא טרח לשחרר ראשי-משפחות שנתפסו לצבא, לספק מזון ומרפא לחולים במגפות, ליתומים ואלמנות, וכדומה. היה חבר בוועד לחלוקת הסיוע במזון ששלחו יהודי אמריקה באוניה "וולקן" והשתתף בפעולות ועד הסיוע האמריקאי המאוחד לעזרת יהודים. כמו כן הקים בית יתומים בשכונת מחניים.
אחרי כיבוש הארץ על ידי הבריטים נבחר ליו"ר ועד העדה, לחבר הוועד המרכזי של "המזרחי", לחבר המועצה של ועד העיר ליהודי ירושלים ולאספת הנבחרים כנציג התימנים. נבחר גם לאספת הנבחרים השנייה והשלישית ולחבר הועד הלאומי. השתתף ביסוד התאחדות התימנים בארץ-ישראל ונבחר ליושב ראש הראשון שלה. יסד את שכונת "מחניים" בירושלים והיה מתושביה הראשונים. אולם כדי לבנות את ביתו בשכונה נטל הלוואות בריבית גבוהה ולבסוף פשט את הרגל וביתו נמכר בשנת 1931 כדי לחזיר את החוב.
עזר להשיג כלי-עבודה לפועלים מחוסרי אמצעים. ייסד ובנה את "תלמוד תורה לתימנים" בשכונת הבוכרים בירושלים, וכן נלחם על הכללתו ברשת החינוך הציבורית. קידם ארגון העובדים התימנים והשתדל בעד השגת עבודות לבני עדתו.
בשנותיו האחרונות נתכבד בתואר נשיא הכבוד של התאחדות התימנים בארץ-ישראל והיה פעיל בוועדות של העדה התימנית בירושלים ובמוסדות ועד הקהילה: במועצה הדתית, בוועדה הסוציאלית, בוועד השחיטה, בוועדה האדמיניסטרטיבית, בארגון להצלת ילדים מחוסרי חינוך, ועוד.
נפטר ביום כ' באב תש"ב בירושלים ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים, לצד אשתו שמחה.
קדלסטון הול

קדְלֶסטון הול (באנגלית: Kedleston Hall, להאזנה (מידע • עזרה)) הוא בית אחוזה כפרי סמוך לכפר קדלסטון, אשר במחוז דרבישייר באנגליה, ומקום מושבה של משפחת קרזון (Curzon), שמקורה בנורמנדי שבצפון צרפת. 
האחוזה שייכת למשפחת קרזון מאז 1297, וייתכן שאף ממועד קדום יותר. המבנה הנוכחי החל להיבנות בשנת 1759 ביוזמתו של נתניאל קרזון, הברון הראשון מסקארסדייל (1804-1726). עיצוב המבנה מבוסס באופן חופשי על תוכנית של אנדראה פלדיו, ועל הבנייה הופקד האדריכל רוברט אדם.
בעליו האחרונים של בית האחוזה היה שר החוץ לורד קרזון, אשר נפטר בשנת 1925. כיום האתר נמצא ברשות הנשיונל טראסט. המבנה פתוח לציבור למעט אגף אחד שבו עדיין מתגוררת משפחת קרזון.
בית האחוזה בנוי משלושה אגפים עצמאיים, המקושרים ביניהם באמצעות שני מסדרונות. האגף המרכזי כולל אולמות אירוח, והשתמשו בו כאשר אורחים רבי מעלה פקדו את הבית. האגף המזרחי כולל חדרים לשימוש המשפחה. האגף המערבי כולל את המטבחים, חדרי השירות, ומגורי המשרתים.
לאגף המרכזי שתי חזיתות – צפונית ודרומית. החזית הצפונית כוללת פורטיקו בעל שישה עמודים קורינתיים, והחזית הדרומית כוללת שני גרמי מדרגות רחבים, כל אחד מהם בצורת חצי גורן.
באגף המרכזי יש אולם גדול, הכולל עשרים עמודי בהט, פסלים ורצפת שיש. האולם מואר באמצעות חלונות בגגו. הכניסה אליו היא דרך אולם שני, עגול, שגובהו כ-20 מטרים, והוא מקורה בכיפה שקופה, שבמרכזה אוקולוס.
בבית מוצגים לראווה חפצים שונים שאסף לורד קרזון בזמן היותו מושל הודו. כמו כן מוצגת לראווה "שמלת הטווס" המשובצת אבני חן, שלבשה אשתו מרי בדורבר דלהי בשנת 1903. עוד כולל המבנה אוסף מרשים של רהיטים ופסלים.
קדלסטון הול מוקף פארק רחב ידיים. ברחבי הפארק פזורים מבנים נוספים, ביניהם בית סירות וביתן קיץ. הגנים כמעט לא עברו שינויים במאתיים השנים האחרונות.
חומת מפגע

חומת מפגע היא סוללת עפר עבה או קיר בטון עבה שמטרתם לספוג ולבלום ירי קליעים (כגון כדורי נשק קל) ונתזים. חומות מפגע נפוצות במטווחים פתוחים (כלומר: לא בתוך מבנה סגור) וכחלק בעמדות מגנן מודרניות (בהן חונים כוחות היבשה, טנקים, רכב קרבי משוריין וחיל רגלים).
מטרת חומת המפגע במטווחים היא למנוע זליגת קליעים ונתזים מסכני חיים מחוץ לגבולות המטווח, ובסיום הירי פריקת כלי הירייה (לרוב רובה או אקדח) נעשית כאשר הקנה מופנה אל עבר חומת המפגע. במטווחים פתוחים בדרך כלל חומת המפגע היא בצורת האות "ח" המקיפה את קו המטרות כדי למנוע מירי תועה ונתזים לזלוג דרך צדי המטווח בנוסף לבלימת הקליעים הנורים אל עבר המטרות. במטווח סגור חומת המפגע היא קיר בטון עבה שבולם את הקליע ואינו מחזיר נתזים.
קתדרלת פלרמו

היסטוריה

הקתדרלה הוקמה ב-1185 בידי ולטר אופהמיל, הארכיבישוף האנגלו-נורמני של פלרמו והמיניסטר של ויליאם השני, על חורבות של כנסייה ביזנטית. לכל הדעות הכנסייה המוקדמת נמצאה על ידי האפיפיור גרגוריוס הראשון, ונהפכה למסגד.
בזמן שהמגדלים הפינתיים הוקמו בין המאות ה-14 וה-15, נוספה בתקופת הרנסאנס המרפסת הדרומית. ההופעה הנאו-קלאסית של הקתדרלה נוצרה בשנים 1781-1801, ופוקחה בידי פרדיננדו פוגה. פוגה גם תרם לגוף הראשי של המגדל, ולכיפות הקטנות שמכסות את מעברי התקרה.

מבט אדריכלי

החזית הראשית מוקמה בצד המזרחי, על ויה בונלו, ונוצרה במאות ה-14 וה-15. שתי ארקדות מחודדות מחברות בין החזית למגדל הפעמונים, שסופח לארמון הארכיבישוף. 
בצד הימני יש צריחים המושטים למרפסת רחבה בסגנון גותי-קטלאני, עם שלוש ארקדות שנוצרו ב-1465. הפסיפס המתאר את מדונה הוא מן המאה ה-13, והמונומנטים על הקיר מן המאה ה-18 מייצגים את קרלוס השלישי, מלך ספרד ואת ויקטור אמדאוס השני מסרדיניה.
הקפלה הטקסית, בקצה המעברים השמאליים, קושטה באבני חן יקרות ובהן לפיס לזולי. אוצרות הקתדרלה כוללים גביעים, בגדים, והכתר המוזהב של קונסטנס מסיציליה, שנמצא בקברה ב-1491.
יחסי בנגלדש–סרי לנקה

היסטוריה

הקשר בין שני העמים החל עוד לפני ההתיישבות הבריטית באזור. המלך הראשון של סרי לנקה, שהוזכר בכרוניקה של פאלי העתיקה, היה כביכול אבות ממלכת ואנגה הממוקמת בבנגלדש המודרנית. בסרי לנקה, כמה גדילי שיער שיוצרו על הבודהיסטים מבנגלדש, נלמדים ביום פוייה די, חג בודהיסטי פומבי בסרי לנקה.
באוגוסט 2008, שני ראשי המדינות דנו ביישום בקישורי אוויר חדשים בתקווה להגדלת הסחר, השקעות וקשרי תרבות חזקים יותר. ההשקעה העיקרית של סרי לנקה בבנגלדש היא בעיקרה בבנקאות הבנגלית. בנגלדש גם מארחת סטודנטים לרפואה מסרי לנקה כחלק מצורת תקשורת בין שני העמים.

קשרים צבאיים

כיום ישנו דיון בשתי המדינות, שכחלק מהפעולות להרחבת היחסים הבילטרליים בין בנגלדש לסרי לנקה, יהיה שיתוף פעולה בין צבא סרי לנקה לצבא בנגלדש, שבמסגרתו ילמדו חיילי חיל הים של סרי לנקה בבנגלדש.

יחסים כלכליים

קבוצת עבודה משותפת הוקמה בין שתי המדינות ב-2013, כדי להגדיל את הסחר. שתי המדינות הסכימו לחתום על הסכם משלוח. בשנת 2013, חצה הסחר בילטרלי בין שתי המדינות את 100 מיליון דולר.

יחסים דיפלומטים

בנגלדש מחזיקה בנציבות עליונה בקולומבו. מאידך, סרי לנקה מחזיקה בנציבות עליונה בדאקה וקונסוליה בצ'יטגונג.
ארווין ינקה

קריירה מוקדמת

ינקה נולד ב-22 באפריל 1890 בפררן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1911 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד ההנדסה ההנוברי ה-10. במלחמת העולם הראשונה לחם עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-19, וב-27 בינואר 1916 הועלה לדרגת אובר לוטננט. בהמשך שימש כקצין מטה בדיוויזיה, ובסוף המלחמה שירת בדיוויזיית המילואים ה-26. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה. 
לאחר המלחמה נשאר ינקה ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1934 מונה למפקד גדוד ההנדסה ה-31, ובשנת 1937 השתתף כחלק מכוח מיוחד שהיה נוכח בהפצצת גרניקה על ידי לגיון קונדור הגרמני. בשנת 1938 מונה ינקה לאפסנאי הראשי של הארמייה השמינית, והשתתף עימה בסיפוח אוסטריה וחבל הסודטים, ובנובמבר 1938 מונה לראש מטה מפקדת הפיקוח על הביצורים.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה ינקה מפקד אגף האפסנאות של הארמייה השמינית, והשתתף עימה במערכה בפולין. באוקטובר 1939 מונה ינקה למפקד אגף האפסנאות של חזית המזרח, ובנובמבר הועלה לדרגת גנרל מיור. במאי 1940 מונה ינקה למפקד אגף האפסנאות של הארמייה התשיעית, ובקיץ 1940 מונה למפקד אגף האפסנאות של אזור פריז, ולאחר מכן למפקד אגף האפסנאות של חזית המערב וב-1 בנובמבר 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 בפברואר 1942 מונה למפקד הדיוויזיה ה-389, ולחם עימה במתקפת הקיץ הגרמנית, כחלק מהקורפוסים ה-8 וה-11 לסירוגין במסגרת הארמייה השישית. על תפקודו בקרבות קיבל ינקה ב-9 באוקטובר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בנובמבר 1942 מונה ינקה למפקד הקורפוס ה-4, שהיה חלק מהארמייה השישית, במקום ויקטור פון שבדלר שפרש בעקבות פציעה, ולחם עמו בקרב סטלינגרד, וב-1 בדצמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל ההנדסה. ב-2 בינואר 1943 קיבל ינקה את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-17 בינואר 1943 נפצע ינקה והוטס אל מחוץ לכיס סטלינגרד, ובמקומו מונה למפקד הקורפוס מקס פפר.
ב-1 באפריל 1943 מונה ינקה למפקד הקורפוס ה-82 בהחזית המערבית, וב-25 ביוני 1943 מונה למפקד הארמייה ה-17 בגשר קובאן, ובלם את המתקפות הסובייטיות, אולם לבסוף נאלץ באוקטובר לסגת לעבר חצי האי קרים. ב-30 בינואר 1944 הועלה ינקה לדרגת גנרל-אוברסט, אך באפריל הודח מתפקידו עקב הנסיגה מחצי האי קרים, והועמד למשפט בבית דין צבאי בראשות היינץ גודריאן, שזיכה אותו בשקט. לאחר מכן לא קיבל ינקה עוד תפקיד פיקודי עד סוף המלחמה.

לאחר המלחמה

ב-12 ביוני 1945 נפל ינקה בשבי הסובייטי, ובשנת 1947 נידון למוות, אולם גזר דינו הומר למאסר עולם. ינקה שוחרר מהשבי רק באוקטובר 1955, לאחר ביקור קונרד אדנאואר במוסקבה. לאחר שחרורו התגורר ינקה בקלן עד למותו ב-3 ביולי 1960.
קרייזי הורס (קברט)

היסטוריה

מועדון קרייזי הורס ממוקם במשכן שאכלס בעבר 12 מרתפי יין, שחוברו יחדיו, בבניין אוסמני בשדרת ג'ורג' החמישי מספר 12.
ב-1951 פתח את המועדון אלה ברנרדה (Alain Bernardin), והוא ניהל את המקום במשך כמה עשורים, עד מותו בהתאבדות בשנת 1994. רבים מהמלצרים הראשונים במקום היו שותפים מרכזיים בבעלות של המועדון. בעת עבודתם, היו שמותיהם של המלצרים תפורים באותיות גדולות לצדה האחורי של חליפתם.
הרקדניות במועדון נבחרות בכוונה כך שיהיה קשה להבחין ביניהן בעת הופעתן על הבמה, מבחינת גובה ומבחינת מידת וצורת החזה. נכון ל-2008, העסק מנוהל עדיין כעסק משפחתי, תחת בעלותם של שלושה מבניו של ברנרדה. סניפים נוספים של המועדון נפתחו ברחבי העולם, וכך נפתח מועדון דומה בסינגפור בדצמבר 2005, שכבר אינו פעיל מאז פברואר 2007, בשם "לה קרייזי הורס דה סינגפור", בדומה לשם המועדון המקורי "לה קרייזי הורס דה פארי", וכן נפתח מועדון בלאס וגאס, במלון MGM Grand, בשם "קרייזי הורס פריז" (בעבר נקרא La Femme - "לה פאם", כלומר: 'נשים' בצרפתית).
לצד הופעות הריקוד של רקדניות המועדון, היה הקרייזי הורס למיקום פופולרי להופעות של אמנים אחרים, ובהם קוסמים, להטוטנים ופנטומימאים. ברנרדה אמר כי הוא חיבב מופעי קסם, מאחר שאלו מתכתבים עם האופן שבו הוא ראה את המועדון: "[הקסם] הוא חלום. אין הופעה אחרת שנושאת אופי עז יותר של חלום לעומת הופעת קסמים. ומה שאנו עושים עם הבנות גם הוא קסם, מאחר שהן אינן באמת יפות כפי שהן על הבמה. מדובר בתעלולי קסם של תאורה ותלבושות. אלו הם חלומותיי וחזיונותיי שמוצגים על הבמה."
תחת ההנהלה החדשה, אירח המועדון אמניות ידועות-שם שונות, שערכו מופעי עירום במספר הופעות מוגבל; בהן ניתן למנות את דיטה פון טיז, כרמן אלקטרה, אריה קרסנדו מהפרדיסו גילרז, אריאל דומבסל ופמלה אנדרסון. כמו כן, הועסק במקום הכוריאוגרף הידוע פיליפ דקופל כמנהל אמנותי.
להקת הפרדיסו גילרז (Paradiso Girls) קראה לאחד מאלבומיה "Crazy Horse" על שם המועדון, מאחר שאריה קרסנדו (Aria Crescendo), אחת מחברות הלהקה, עבדה במועדון. המועדון אף אוזכר בשירה של להקת מוטלי קרו "Girls, Girls, Girls".
המועדון כיכב בכמה סרטים דוקומנטריים, סרט בהפקת המועדון מ-1977 וסרטים נוספים מ-2004, מ-2009 ומ-2011. הסרט מ-2011 אף הוצג בפסטיבל הקולנוע בירושלים 2012.
היינריך ליבקה

ביוגרפיה

ליבקה הוא יליד העיירה אנקהאוזן (כיום סאנדרן) ששכנה אז בחבר הארץ וסטפאליה. הוא היה בעל השכלה צנועה מאד. הוא היה בנו של סנדלר וחקלאי מאזור סאוורלנד. הוא התנדב לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה והגיע לדרגת לוטננט.
לאחר שעבד משנת 1923 כפקיד בכיר בקבוצת לחץ שייצגה את האינטרסים של חקלאים בזעיר אנפין בברלין, בשנת 1930 היה לחבר במפלגת המרכז הגרמנית ובחודש אפריל 1932 נבחר כחבר בלנדטאג של המדינה החופשית פרוסיה.
עם עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית ב-1933 ופירוק מפלגת המרכז הגרמנית, הואשם ליבקה במעילה בכספי הציבור ונכלא בבית סוהר. לאחר 20 חודשי מאסר הוא שוחרר, כאשר לא ניתן היה להביא די ראיות שיביאו להמשך מאסרו. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה פתח בקריירה אדריכלית.
כשהמלחמה הסתיימה וגרמניה הנאצית נכנעה לבעלות הברית, חזר ליבקה לקריירתו הפוליטית והפך לחבר במפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית של גרמניה המערבית ומונה לשר החקלאות של מדינת של נורדריין-וסטפאליה ב-1947. ב-1953 מונה בידי קנצלר גרמניה קונרד אדנאואר לשר החקלאות הפדרלי.
הוא נבחר בידי אדנאואר למועמד מפלגת השלטון לתפקיד נשיא גרמניה, במטרה להבטיח שהתוכניות הפוליטיות של אדנאואר לא יופרעו על ידי אישיות חזקה מדי בתפקיד נשיא הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (התפקיד הרם ביותר בגרמניה, על אף שסמכויותיו סמליות וטקסיות). בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1959, ליבקה ניצח את קרלו שמיד, מועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ואת מקס בקר, מועמד המפלגה הדמוקרטית החופשית, בסיבוב השני של ההצבעה. לאחר חמש שנים, ביולי 1964, הוא נבחר לכהונה שנייה ברוב גדול. בעיתונות הוא תואר כ"איש בעל מחשבה עצמאית".
הוא מת שלוש שנים לאחר סיום כהונתו, ב-1972 ונקבר בבית העלמין המרכזי בעיירת הולדתו.
סן מיקלה

היסטוריה

בעבר שימש האי דייגים ומטיילים, אך ב-7 בדצמבר 1807 הורו השלטונות הצרפתיים בוונציה להפסיק את הקבורה בשאר האיים משיקולי תברואה, למעט בסן מיקלה, שהיה לבית הקברות היחיד של העיר. תעלה שהפרידה בינו לבין סן כריסטופורו דלה פאצ'ה, שהיה אז אי סמוך, מולאה באדמה ב-1817, האי המאוחד הוקף בחומת לבנים ושמו נשאר "סן מיקלה" (הוא מכונה גם "אי המתים").
רוב שטחו של בית הקברות סגור לקבורה חדשה. בחלק הסגור נמצאים קבריהם של אישים שונים, הידועים בהם: יוסף ברודסקי והמודרניסטים איגור סטרווינסקי ועזרא פאונד. רוב הקברים הם של נוצרים קתולים, אך ישנן שתי חלקות קטנות ליוונים אורתודוקסים ולפרוטסטנטים. אין באי קברי יהודים (יהודים נקברו בבית קברות נפרד, בלידו). הקבורה באדמת האי נמשכת גם כיום (אם כי רוב המתים נקברים במסטרה), ההלוויות יוצאות מהעיר כאשר ארון המתים נישא על עגלת מתים ונציאנית - גונדולת קבורה המניפה דגל שחור. באי עוצר ואפורטו היוצא מוונציה ומגיע למוראנו. ביום כל הקדושים (Festa dei morti) החל ב-2 בנובמבר שירות הוואפורטו לאי הוא חינם, ואלפי ונציאנים עולים לקברי יקיריהם בבית הקברות.
מפאת מחסור בקרקע, עצמות המתים מוצאות מהקברים לאחר 10–12 שנים, כדי לאפשר קבורה חוזרת באותה הקרקע, השרידים נשרפים והאפר של מתים שמשפחתם ניאותה לממן את שימורו, מאוחסן בגלוסקמא ממתכת בחלק אחר של בית הקברות. עד מלחמת העולם השנייה הושלכו עצמותיהם של מתים שמשפחתם לא עמדה בתשלום, על סנט אריאנו, אי קטן ליד טורצ'לו שמכוסה שרידי עצמות עד היום ואין אליו כניסה.
בסן מיקלה נמצאת גם כנסיית סן מיקלה אין איזולה, כנסייה בסגנון פלורנטיני שבנה מאורו קודוסי בין 1469 ל-1477, ובה קברו של פאולו סארפי. בסמיכות אליה נמצא מנזר, שאנשיו מטפלים בבית הקברות.
בית הקברות עובר תהליך הרחבה ארוך, לאחר שב-1998 זכה משרד האדריכלים של דייוויד צ'יפרפילד בתחרות עיצוב בינלאומית להוספת חדר מתים וקרמטוריום באי, ובניית אי מלאכותי מקביל בשטח 500 דונם, שיופרד מהאי הקיים בתעלה ברוחב 15 מטר. נכון ל-2005, הבנייה אמורה להסתיים ב-2014.
מבחינה מנהלית האי שייך לרובע קאנארג'ו, הסמוך אליו.
מינדאוגאס קלונאס

קריירה

קלונאס גדל במחלקת הנוער של דינמו מוסקבה ולאחר מכן עבר לרובין קאזאן ומשם לספורטינג בראגה, אך באף אחד מהמועדונים לא זכה ולו לדקת משחק אחת. בשנת 2005 חתם בליאפייס מטאלורגס הלטבית עימה זכה באליפות באותה שנה ובגביע הלטבי עונה לאחר מכן. בשנת 2007 חזר לרוסיה כאשר חתם בקובאן קרסנודאר, אך גם בה לא הצליח להשאיר חותם. לכן עזב וחתם בריגה. ב-31 ביולי 2008 בבוהמיאן ולמחרת ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון. באותה עונה זכה קלונאס עם המועדון בדאבל. בשנת 2009 חתם במטאלורג זפורוז'יה האוקראינית. ב-23 ביולי 2012 חתם בסטומיל אולשטין הפולנית. בינואר 2013 הצטרף קלונאס לרוואן באקו האזרית במדיה הבקיע 8 שערים ב-13 משחקי ליגה ובאותה שנה אף נבחר כדורגלן הליטאי של השנה. בסוף העונה הא חתם בבאקו, ובמהלך העונה הושאל לסימורק עד לסיום העונה. ב-10 ביוני 2014 קלונאס חתם בהפועל חיפה לשנתיים. ב-11 בדצמבר שוחרר מהמועדון וחתם בסקונטו ריגה עד לסיום העונה. בקיץ 2015 חזר לרבאן באקו, אך שוחרר לפני תחילת העונה לאחר שהמאמן לא היה מרוצה ממנו באימונים. בספטמבר 2015 חתם במ.כ. נצרת עילית מהליגה הלאומית.
קלונאס פעיל בנבחרת ליטא החל משנת 2006. ב-6 בספטמבר 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד רומניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. קלונאס היה חלק בלתי נפרד מסגל הנבחרת עד שנת 2010. בעקבות הצלחתו ברוואן באקו, הוא חזר לסגל הנבחרת בשנת 2013.
אברהם רומנו (רב)

ביוגרפיה

נולד בסרייבו, בוסניה והרצגובינה, ליעקב רומאנו. הוריו היו עניים. למד אצל רבני יהדות סרייבו, הרב יהושע יצחק מאג'ורו, הרב בכור לוי, הרב בן ציון פינטו והרב אליעזר פאפו, מחבר "דמשק אליעזר". לאחר הסמכתו לרבנות, עמד בראש הישיבה הספרדית "דגל התורה" בה למדו מאות תלמידים מיהודי סרייבו.
הרב רומנו התמנה לרב העיר. נודע כרב תקיף ושמרן. מ. ד. גאון כתב כי בהיותו נער "שמעו הטוב הגיע לאוזני, ואחרד לחריפות שכלו ולתקיפותו הדתית". חיבר קונטרסי פיוט ושירת חול. כנציג הקהילה היהודית קיבל מאת פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, חותם עם סמל האימפריה האוסטרו-הונגרית.
עם הגיע רוחות ההשכלה לבוסניה, נודע לו על כוונת בני הקהילה למנות תחתיו דיין צעיר, בוגר בית המדרש לרבנים בווינה. משלא הצליח למנוע את המינוי החליט לפרוש לגמלאות וולעלות לארץ ישראל.
בשנת תרע"ג (1913) עלה והתיישב בירושלים. הוא לא נשא שם במשרה כלשהי והתמסר לטיפול בכתביו (ראו להלן).
במשך עשרים וארבע שנותיו בירושלים העתיקה לא ביקר כלל בכותל המערבי, משום שחשש לדעת הרדב"ז שהכותל המערבי הוא כותל העזרה, ולכן סבר שרחבת הכותל המערבי היא חלק מהר הבית שנאסר להיכנס אליו בטומאה.
הוא נפטר בשנת תרצ"ז בליל צום תשעה באב, שחל באותה שנה בי' באב, 17 ביולי 1937, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.

משפחתו

נשא לאישה את בלנקה (1852–1930) לבית מאנדולפו. מקור המשפחה במגורשי ספרד. בתם הצעירה שמחה (1893–1977), עלתה עם הוריה לארץ ישראל, ונישאה לאברהם אלברט מזרחי, עסקן וסוכן נדל"ן, בנם של דוד ורוזה מזרחי, ממייסדי "אחוזת בית".
בנם, הרב מנחם רומנו (1882–1968) כיהן כרב בזאגרב ולאחר מכן כיהן כרב בקהילה הספרדית בסרייבו, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא ניצל בעזרת בניו הרופאים שלחמו עם הפרטיזנים של טיטו כנגד הכובשים הגרמנים. לאחר השואה שב הרב מנחם לתפקידו כרב הראשי של העיר. נכדו יאשה רומנו (1987-1908) היה היסטוריון נודע ביוגוסלביה אשר חקר את שואת יהודי יוגוסלביה.
תפסו את המרגל

"תפסו את המרגל" הוא שמו של תסכית רדיו שנכתב על ידי חנוך לוין בספטמבר 1967. באותה שנה נשלח התסכית לתחרות תסכיתים בקול ישראל. התסכית זכה בפרס הראשון בתחרות ושודר מספר פעמים בהמשך בבימויו של דוד לוין. התסכית תורגם לאנגלית תחת השם "Catch the spy" וזכה בשנת 1969 בפרס הראשון בתחרות תסכיתי רדיו באיטליה. התסכית פורסם בכתב במסגרת ספר הלקט של חנוך לוין שפורסם בשנת 2003, אחרי מותו של לוין, "אחרון".
התסכית הוא הומוריסטי אך מכיל ביקורת ברורה על הנטייה להוציא דברים מפרופורציה בשם הלאומיות, ועל הקלות שבה ניתן לשלהב המונים כנגד אלו שאינם עונים על התבנית הלאומית המצופה מהם.

עלילה

העלילה מתרחשת במדינה דמיונית בשם זיזימאמא. מורה בבית ספר יסודי רוצה להראות לתלמידיה את פועלו של המשורר הלאומי של אותה המדינה, הוא המשורר שעל ברכי שיריו חונכו הילדים. כדוגמה לאחד שיריו מובא "שיר האביב", שיר טבע פשוט שהמשורר כתב על טיול אישי שלו שערך באביב ובאופן אירוני וחסר כל קשר למציאות מוצג על ידי המורה כשיר "המתאר את ההיסטוריה הארוכה של עמנו הקטן".
בוקר אחד המורה מתפרצת בנימוס לביתו של המשורר הלאומי ומבקשת ממנו להכניס לחדרו 550 תלמידים על מנת שאלו יוכלו לצפות בעבודתו של המשורר הלאומי וללמוד. המשורר כמובן מנסה לדחות אותה בנימוס, אך בסוף נשבר ומאשר לה להכניס את התלמידים לחדרו. התלמידים המנומסים נכנסים לחדרו ובמשך שעתיים מתבוננים ללא ניע במשורר, כשרק המורה "מפרשנת" את מעשיו בקול רם. הנוכחות של התלמידים מפריעה למשורר ומונעת ממנו לכתוב ולו מילה אחת במשך כל אותו פרק הזמן.
לאחר שעתיים מתפתחת שיחת תוכחה בין המורה למשורר על כך שאינו כותב דבר וכל מה שהוא עושה זה לחשוב, והמורה מגדילה לעשות ואף גוערת בו על כך שבתור משורר לאומי יש לו גם אחריות. בניסיון להציל את המצב היא מציעה לו עזרה בכתיבת שירו ועל אף מחאותיו של המשורר היא מבקשת מהילדים להציע הצעות. כל ההצעות נדחות על ידי המשורר והמורה שוב גוערת בו על כך שאינו מתפקד בתור משורר לאומי. המשורר מנסה להתגונן אך הוויכוח מתדרדר והמורה משלהבת את הילדים כנגדו בטענות שונות שלכאורה מוכיחות שאינו משורר לאומי של ממש. התלמידים המשולהבים מחליטים בסופו של דבר שמדובר במרגל ורודפים אחריו עד ליער, שם המשורר מטפס על עץ שהילדים מבעירים.

עיבודים לקולנוע ותיאטרון

ב-1978 יצר הבמאי דן וולמן את הסרט הקצר "המשורר הלאומי" המבוסס על תסכית הרדיו. בסרט משתתפים רפאל קלצ'קין ורבקה גור. בדצמבר 2011 העלה תיאטרון קרוב הצגת קריאה על פי התסכית.
ישראל יסינובסקי

ביוגרפיה

יסינובסקי נולד בקוסוב שבפלך גרודנו, רוסיה הלבנה (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) בשנת 1842. קיבל חינוך יהודי מסורתי, בגיל שש-עשרה התחיל ללמוד שפות אירופיות, ובשנת 1874, בגיל 32, סיים חוק לימודיו באוניברסיטת קאזאן. הוא החל לעבוד כעורך דין, והשתקע בעיר ורשה.

בתנועה הציונית

יסינובסקי היה חובב ציון והשתתף בוועידת היסוד של התנועה, ועידת קאטוביץ (1884). בהמשך היה ראש הסניף הוורשאי של התנועה. הוא היה בין התומכים של ייסוד הוועד האודסאי. השתתף בשבעה קונגרסים ציוניים. הוא היה בין התומכים בציונות מדינית. השתתף בקונגרס הציוני הראשון בבזל בשנת 1897 היה חבר ההסתדרות הציונית.

בתנועה הטריטוריאליסטית

בקונגרס הציוני השביעי תמך יסינובסקי בתוכנית אוגנדה, ויחד עם ישראל זנגוויל ונחמן סירקין עזבו את התנועה הציונית. תמך בטריטוריאליזם והיה שותף להקמת ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית.

חיים אישיים

יסינובסקי היה נשוי להלנה לבית ויינטראוב. בנו בוגומיל יסינובסקי (1883–1969), שהמיר את דתו לנצרות קתולית, היה היסטוריון של הפילוסופיה והתרבות.
הארמייה השנייה (ארצות הברית)

היסטוריה

הארמייה השנייה הוקמה לראשונה במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-10 באוקטובר 1918, כך שהיא הארמייה השנייה בוותיקותה בצבא ארצות הברית, לאחר הארמייה הראשונה (שהוקמה באוגוסט של אותה שנה). ג'ון פרשינג מינה את לוטננט גנרל רוברט בולארד למפקד הארמייה, שהחזיקה במגזר לורן. בתחילת נובמבר נתן פרשינג פקודה לבולארד להתחיל לנוע לכיוון מץ, ועוד לפני שנחתמה שביתת הנשק ב-11 בנובמבר הספיקה הארמייה להתקדם כ-25 ק"מ על אדמת צרפת (הישג שנחשב למשמעותי בחזית המערבית). במהלך המלחמה עוטרו 102 מחיילי הארמייה בצלב השירות המצוין. לאחר שביתת הנשק, נותרה הארמייה ככוח כיבוש בבלגיה ולוקסמבורג. הארמייה פורקה וחייליה הוחזרו לארצות הברית רק ב-15 באפריל 1919.
הארמייה הוקמה מחדש באוקטובר 1933, המטה שלה היה בשיקגו, ועליה פיקד פרנק פרקר. בין 1940-1943, הייתה הארמייה תחת פיקודו של בן ליר, ולחמה במסגרת תימרוני לואיזיאנה כנגד הארמייה השלישית של וולטר קרוגר. בדצמבר 1940 עבר מטה הארמייה לממפיס, והוא יועדה בעיקר להכשרת הכוחות הלוחמים שיועדו להשתתף במלחמת העולם השנייה. למרות שלא לקחה חלק בפועל בקרבות, הרי שהיא כללה במהלך המלחמה כ-55 דיוויזיות, אשר כללו כמעט מיליון חיילים. עד 1946 פיקד עליה לויד פרדנדאל. לאחר המלחמה המשיכה הארמייה לפעול והיא הקיפה שבע מדינות: דלאוור, קנטקי, מרילנד, אוהיו, פנסילבניה, וירג'יניה ווירג'יניה המערבית. הארמייה השנייה הייתה בכוננות לצאת לקרב לכל אורך המלחמה הקרה. הארמייה מוזגה עם הארמייה הראשונה בשנת 1966, והוקמה מחדש בשנת 1983. היא פורקה פעם נוספת בשנת 1995, והוקמה מחדש בשנת 2014 כחלק מפיקוד הסייבר של צבא ארצות הברית. על פי מרכז ההיסטוריה הצבאית של צבא ארצות הברית, הארמייה בגלגולה האחרון היא היורשת הרשמית של המורשת והכיבודים של הארמייה השנייה מימי מלחמת העולם הראשונה, למרות שבפועל הארמייה התרכזה בלוחמת סייבר, ללא כוח אדם משלה ובהיעדר הוראה מפורשת משר ההגנה אינה לוקחת חלק בשום פעולה קרבית. באפריל 2017 פורקה הארמייה.
מטה הארמייה בשנות פעילותה האחרונות היה ממוקם בפורט גורדון, שבעיר אוגוסטה במדינת ג'ורג'יה.