google/wiki40b huggingface dataset:
אישתאר

ביוגרפיה

אישתאר נולדה בקריית אתא במשפחה יהודית לאם ממוצא מצרי ולאב ממוצא מרוקאי. החלה לשיר במועדונים כבר בנעוריה מגיל 14. בשלב מוקדם בקריירה שלה אימצה את שם הבמה "אישתאר", שמזכיר את שמה המקורי, אסתר, ואת שם אלת הפיריון והאהבה האכדית "עשתר".
לאחר שירותה הצבאי, כמכונאית המטוסים הראשונה בצה"ל, עברה ב-1994 להתגורר בצרפת, שם החלה לעבוד כזמרת בפאבים ובתי מלון,
בשנת 1996 החלה להקליט את אלבומה הראשון עם להקת "אלאבינה", להקה שסגנונה הוא מוזיקת העולם ומשלב גם סגנונות של פלמנקו, מוזיקה ערבית, מוזיקה צוענית וסגנונות נוספים. אישתאר עצמה שרה בערבית, צרפתית, אנגלית, ספרדית, רוסית ועברית. הלהקה זכתה להצלחה רבה באירופה ובארצות הברית במחצית השנייה של שנות ה-90 ובראשית שנות האלפיים.
זו הפעם הראשונה ששיר בשפה הערבית נכנס ישירות למצעד הבילבורד הלטיני אמריקאי למקום השביעי.
החל משנת 2000 החלו שני חלקי הלהקה לפתח קריירות נפרדות תוך שמירה במקביל על מסגרת להקת אלאבינה. באותה שנה יצא הלהיט הבינלאומי "אלבינה", שהזניק את הקריירה המוזיקלית שלה. בשנת 2000 חתמה אישתאר עם חברת התקליטים סוני קולומביה והוציאה אלבום בצרפתית שנקרא ISHTAR. את האלבום עיבד המוזיקאי הצרפתי ז'אק ונרוסו (צר') אשר חיבר גם חלק מהלחנים לאלבום. באלבום זה חידשה אישתאר לראשונה את ״חורשת האקליפטוס״, מאת נעמי שמר וזכתה להצלחה.
בשנת 2008 הוציאה אלבום מוזיקלי בשם "רגה בום", עם הלהקה "לוס ניניוס דה סרה".
בשנת 2009 הוציאה דואט עם קובי פרץ בשם "יחד", שזכה להצלחה רבה ולפרס ה-Big Apple Music Award. בסוף שנה זו הוציאה שיר בשם "האור", שהיא עצמה הייתה שותפה גם בהלחנתו. היא הופיעה באופן חד-פעמי בישראל, בתל אביב, שם ביצעה את להיטיה, הישנים של אלאבינה והחדשים של שנות ה-2000.
אישתאר שיחקה בתפקיד מרכזי בסרטו של בני תורתי "בלדה לאביב הבוכה" (2012).
ב-2012 יצא האלבום של אישתאר "7" האלבום הושק לראשונה בישראל. הסינגלים היו "For Ever", "Mi Amor" ועוד. כמו כן באותה שנה הופיעה אישתאר בזאפה, בהאנגר 11 ובעוד מקומות בארץ.
בשנת 2014 השתתפה בסדרה 6 אימהות לצד מפורסמות נוספות. בשנת 2016, נחתם שיתוף פעולה של אישתאר עם חברת הטלוויזיה וההפקות TF1, אשר הוביל להפקת האלבום baila והסינגל הראשון שלו הוא A PARIS (אשר נכתב על ידי דורון מדלי). האלבום זכה להצלחה והגיע למקום 5 במצעדים.

חיים פרטיים

נשואה למישל, המשמש כמנהל שלה, ומתגוררת בפאריס. ב-2007 ילדה תאומים, בן ובת.
סוניה שץ

סוניה שץ (28 בינואר 1912 - 7 באוגוסט 2007) הייתה מפעילות ארגון לוחמי חרות ישראל, מראשונות ארגון יע"ל, ויקירת העיר תל אביב.

נעוריה ותחילת דרכה

סוניה שץ (פוצ'פובסקי) נולדה בעיירה הורדשיץ, במחוז ברנוביץ', אז ברוסיה הלבנה וכיום בלרוס. בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלטה משפחתה של שץ מביתה. לאחר המלחמה האזור עבר לפולין. כשחזרה המשפחה אל הבית בתום המלחמה מצאו אותו הרוס, ונאלצו לבנותו מן היסוד.
משפחתה של שץ הייתה משפחה שומרת מסורת, אמידה ורויזיוניסטית. אביה, מאיר פוצ'פובסקי, היה סוחר יערות שעשה את רוב זמנו מחוץ לבית בפעילות מסחר ופעילות ציבורית, ואמה, ברטה לבית שרשבסקי, באה מבית אדוק וציוני. אמה נהגה לכתוב בעיתון הצפירה, ודודה, אליעזר ליבר שרשבסקי, היה בין הראשונים לעלות אל ארץ ישראל בשנת 1909.
שץ וחמש אחיותיה נשלחו ללימודים בגימנסיה בעיר ברנוביץ' שם קיבלו תעודת בגרות, דבר שבאותם זמנים היה יוצא דופן. כשחזרה אל עיירת הולדתה, עבדה שץ כמורה בבית הספר היהודי, ובמקביל שלחה את תעודת הבגרות שלה אל האוניברסיטה העברית בירושלים. כשהתקבלה ללימודים בירושלים, החליטה לעזוב את ביתה, ולעלות אל ארץ ישראל.

תחילת הדרך בארץ

ב-11 במרץ 1934 עלתה סוניה לישראל באמצעות אשרת סטודנט, והחלה את לימודיה באוניברסיטה העברית, אולם מאחר שהשפה העברית לא הייתה שגורה בפיה, נאלצה להפסיק את לימודיה. סוניה עברה אל תל אביב והחלה בפעילות במסגרת הסתדרות העובדים הלאומית בתחילה כמתלמדת, ולאחר מכן כעובדת מן המניין. בשנת 1935 הצטרפה אליה בארץ גם אחותה, יוכבד פוצ'פובסקי, אך הוריה ושלוש אחיותיה האחרות נשארו מאחור.
בשנת 1936 נישאה סוניה שץ לגרשון שץ, מראשוני תנועת בית"ר וראשוני ההסתדרות הלאומית. לסוניה וגרשון נולדו שלושה ילדים: אור-עם, אביאל ומירבל.
בשנת 1937 נסעה סוניה לביקור בבית הוריה, שם בילתה שלושה חודשים וחצי, ולאחר מכן חזרה לארץ. זו הייתה הפעם האחרונה בה ראתה את משפחתה מאחר שכולה הושמדה במהלך השואה.

פעילות במסגרת הלח"י

בעלה של סוניה, גרשון שץ, היה פעיל במסגרת "מחלקת האוהדים" של לוחמי חרות ישראל (לח"י), וביתם הפך למפקדה הארצית של הארגון, משם ניהל את פעילות הארגון מפקד הלח"י נתן ילין-מור, שכתב על כך: "ביתם היה למחתרת, בית-חולים, בית החלמה, משרד, מקלט ומפלט. לא רק את חייהם הפקירו אלא גם ביתם עמד בסכנה מתמדת". בין לוחמי הלח"י שמצאו מסתור בביתם של הזוג שץ ניתן למנות את יצחק שמיר שהסתתר כשהוא מחופש ליהודי חרדי ואת יהושע זטלר שהסתתר בביתם במשך חודש וחצי לאחר רצח המתווך השוודי פולקה ברנדוט.
סוניה עברה קורס עזרה ראשונה, ובמהלך תקופת פעילותה בלח"י עסקה רבות בטיפול בפצועי הפעולות השונות של הארגון.

פעילות התנדבות

בשנת 1962, בעקבות פנייתה של חנה איכילוב, אשתו של משה איכילוב, הייתה שץ בין המתנדבות הראשונות בארגון יע"ל (יד עזר לחולה). מטרתו של הארגון היא הגשת עזרה בהתנדבות לחולים המאושפזים וסיוע לצוות הרפואי בבתי החולים. שץ ניהלה את פעילות הארגון בבית החולים איכילוב.
בתקופת מלחמת יום כיפור התנדבה שץ כנציגת פס"ח שעסקה במשימה הקשה של הודעה למשפחות על מות יקיריהן. בנוסף המשיכה שץ בפעילות במסגרת ארגון יע"ל, בתורנויות סיוע לפצועים הרבים מן המלחמה.
שץ הייתה חברה במועצת עובדי תל אביב וחברה בהנהלת הגמלאים.
בשנת 1995 החליטה העיר תל אביב להעניק לשץ את התואר יקירת העיר תל אביב על פועלה והתנדבותה.
ב-7 באוגוסט 2007 נפטרה סוניה שץ, ונקברה בבית העלמין קריית שאול.
נכדה הוא יריב אופנהיימר, פעיל פוליטי, חבר הנהלת "שלום עכשיו" ולשעבר מזכ"ל ודובר התנועה.
ישראלה אבתאו

ישראלה אבתאו (באנגלית: Israela Avtau; נולדה בשנת 1987) היא דוגמנית ישראלית.

ביוגרפיה

אבתאו נולדה בישראל למשפחת יהודים ישראלים יוצאי אתיופיה. היא גדלה באילת.
בילדותה רצתה להיות דיילת. היא זכתה בתואר "מיס אילת" בגיל 15, וניצחה בתחרות של סוכנות הדוגמנות עלית בישראל בגיל 16 וייצגה את ישראל במראה השנה של עלית שנערכה בסינגפור ביחד עם הסגנית הראשונה מאי אקרמן. בגיל 17 עברה להתגורר בתל אביב, ובגיל 20 עברה לניו יורק.
היא דיגמנה בעבר לחברת "AVON", "טומי הילפיגר", "פולו ראלף לורן", "מאוזנר" ו"פאקטורי 54", עשתה את הקמפיין לחברת הסבונים LUX, ובעבר הצטלמה לשער של Elle גרמניה, למודעות של בתי הכלבו האמריקאיים מייסיס, דילארד'ס ונורדסטור.
בנוסף היא שימשה כ"הפנים" של חברת הקוסמטיקה הצרפתית וישי.
סרג' גנאברי

ביוגרפיה

גנאברי נולד בשטוטגרט לאב מחוף השנהב ואם גרמניה. בילדותו היה אצן מוכשר אך לבסוף בחר בכדורגל על חשבון האתלטיקה.

ארסנל

בשנת 2010 עבר גנאברי מקבוצת נעוריו, שטוטגרט, לארסנל האנגלית תמורת מאה אלף לירות שטרלינג. גנאברי הגיע לארסנל רק בשנת 2011 מכיוון שטרם מלאו לו 16 שנים בעת חתימתו. גנאברי הצטרף לארסנל באופן רשמי בעונת 2011-2012. בשנה זו שיחק בעיקר בקבוצת הגיל של מתחת ל-18 אך בעקבות הופעותיו המרשימות, קודם לקבוצת המילואים. עד לסיום העונה גנאברי שותף בשישה משחקים בהם כבש שני שערים. בעונת 2012-2013 זומן לקבוצה הבוגרת של ארסנל למשחקי טרום העונה. הוא שותף במשחק הידידות נגד פ.צ. קלן בו שיחק 24 דקות, עד שהוחלף על ידי מרואן שמאח. גנאברי ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון ארסנל 6-1 נגד קובנטרי סיטי, כאשר החליף את אלכס אוקסלייד-צ'מברליין. ב-20 באוקטובר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בהפסד 0-1 לנוריץ' סיטי. במשחק זה הוא היה לשחקן השלישי הכי צעיר המופיע במשחק ליגה בהיסטוריה של ארסנל, לאחר ג'ק וילשייר וססק פברגאס. ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כאשר נכנס כמחליף בהפסד 0-2 לשאלקה 04. במשחק הראשון של העונה נכלל בסגל של ארסנל אך התחיל את המשחק כמחליף. ב-22 בספטמבר פתח לראשונה בהרכב בניצחון 3-1 נגד סטוק סיטי. גנאברי הבקיע את השער הראשון שלו כמקצוען בניצחון 2-1 נגד סוונזי סיטי. בניצחון 2-0 נגד קריסטל פאלאס ספג עבירה שהובילה לכדור עונשין לטובת ארסנל. פתיחת העונה המוצלחת זיכתה אותו במועמדות לתואר "נער הזהב" וכמו כן חתימה על חוזה ארוך טווח עם ארסנל. גנאברי החמיץ את רוב עונת 2014-2015 בעקבות פציעה. באוגוסט 2015 עבר בהשאלה לקבוצת ווסט ברומיץ' אלביון.

ורדר ברמן

ב-31 באוגוסט 2016 חתם גנאברי בוורדר ברמן, ששילמה עבורו חמישה מיליון לירה שטרלינג לארסנל. מאמנו של גנאברי בארסנל, ארסן ונגר, דווקא רצה להאריך את חוזהו של גנאברי, אך זה העדיף לעבור משום שהעדיף לקבל הזדמנויות רבות יותר. גנאברי שיחק עונה אחת בוורדר ברמן, אותה התחילה הקבוצה בתחתית, אך התאוששה בחצי השני וסיימה במקום השמיני, כאשר גנאברי הצטיין והבקיע 11 שערי ליגה, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם מקס קרוזה, פין ברטלס ותומאס דילייני.

באיירן מינכן וההשאלה להופנהיים

ב-11 ביוני 2017 חתם גנאברי על חוזה לשלוש עונות בבאיירן מינכן, תמורת דמי העברה של 8 מיליון אירו לורדר ברמן. כעבור כחודש הושאל גנאברי להופנהיים לעונה אחת, על פי בקשתו, על מנת לצבור דקות משחק. גנאברי היה פצוע בחלק הראשון של העונה והחמיץ מספר משחקים, אך רשם עונה טובה מאוד כשהבקיע עשרה שערי ליגה ב-22 הופעות, וסייע להופנהיים לסיים במקום השלישי, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם מרק אות. בתום ההשאלה, חזר גנאברי לבאיירן מינכן.
ב-1 באוקטובר 2019 הבקיע גנבארי ארבעה שערים בניצחונה של באיירן מינכן בתוצאה 7-2 נגד טוטנהאם הוטספר במסגרת ליגת האלופות.

נבחרת לאומית

גנאברי ייצג את נבחרות הנוער של גרמניה ובשנת 2015 צורף לנבחרת גרמניה עד גיל 21. גנאברי זומן לסגל הגרמני לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, והבקיע שישה שערים בטורניר האולימפי. גנאברי ונבחרת גרמניה האולימפית הפסידו בגמר לנבחרת ברזיל האולימפית בבעיטות הכרעה, וזכו במדליית כסף.
ב-11 בנובמבר 2016 ערך גנאברי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה, כששיחק 90 דקות והבקיע שלושער בניצחון 8-0 על נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. עם זאת, גנאברי לא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2018.
ניקולאס פוסטהומוס

ניקולאס (ניין) פוסטהומוס (בהולנדית: Nicolaas Wilhelmus Posthumus;‏ 1880, אמסטרדם - 1960, בוסום  שבצפון הולנד) היה היסטוריון של הכלכלה, ארכיונאי וחסיד אומות העולם מהולנד.

קורות חיים

פוסטהומוס למד משפטים והיה בעל תואר דוקטור בתחום המשפט הקונטיננטלי. משנת 1913 היה מרצה להיסטוריה כלכלית באוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם  מעת ייסודה של האוניברסיטה, ולאחר מכן לימד משפטים ופילוסופיה במספר אוניברסיטאות. הוא היה מזכיר החברה להיסטוריה כלכלית של הולנד שישבה בהאג, וכן סופר פורה, בעיקר בתחומי ההיסטוריה החברתית ונושאי צדק חברתי. משנת 1922 היה מרצה במחלקה לאמנות ולפילוסופיה באוניברסיטת אמסטרדם ובשנת 1932 ייסד שם את הספרייה להיסטוריה כלכלית. בין היתר היה אחראי על אצירת הארכיון של ה-SPD שכלל כתבים של קרל מרקס ופרידריך אנגלס. בשנת 1935 היה פוסטהומוס ממייסדי המכון הבינלאומי להיסטוריה חברתית .
בשנת 1931 נישא לווילמיין ון דר חוט. בני הזוג חיו באמסטרדם ושם נולדה בתם קלייר (Claire) בשנת 1938.

פעילות הצלה בתקופת מלחמת העולם השנייה

בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה, עברה משפחת פוסטהומוס לנורדוויק  בצפון הולנד שם הצטרפה למשפחה אחותה של וילמיין, אני, עם בתה. השלטונות הגרמניים השתלטו על בית המשפחה כדי לשכן בו חיילים גרמנים, והמשפחה עברה לאזור ליידן. 
בשנת 1941 התפטר פוסטהומוס במחאה על הצעדים האנטי-יהודיים של הגרמנים. בין מכריו של פוסטהומוס היה גם פרופסור יאן רומיין (Jan Romein), שלימים הוכר אף הוא בתואר חסיד אומות העולם. השניים אספו תיעוד בנוגע לשואת יהודי הולנד, תיעוד שלימים היווה את הבסיס למכון המחקר NIOD‏ (Nederlands instituut voor oorlogsdocumentatie), המכון ההולנדי ללימודי רצח עם, שואה ומלחמה . איסוף התיעוד היווה סיכון נוסף עבור כל המעורבים. השניים אף תכננו פקולטה חדשה באוניברסיטת אמסטרדם, פקולטה ללימודי מדעי החברה, שאותה ביקשו להקים אחרי המלחמה.
ביוני 1943 פנתה אל בני הזוג פוסטהומוס אחותה של הסטר ון לנפ (Hester van Lennep) שהייתה פעילה במחתרת ההולנדית ולימים הוכרה בתואר חסידת אומות העולם. ון לנפ הבריחה ילדים יהודים ממחנה מעבר שממנו גורשו יהודים למחנות השמדה במזרח. ון לנפ הצליחה להבריח מהמחנה את בפ קוסטר בת העשר וביקשה עבורה מקום מקלט. אביה של בפ גורש למאוטהאוזן ונספה שם. אמה גורשה לאושוויץ אך שרדה.
פוסטהומוס ואשתו קיבלו את בפ לביתם והתייחסו אליה כאל בתם. הם ידעו על יהדותה אך כלפי חוץ הציגוה כיתומה מרוטרדם. בפ הצטרפה לאחיותיה המאמצות בלימודיהן בבית הספר וגם שם ידעו המורים על זהותה האמיתית. 
במהלך הרעב בהולנד בחורף 1944–1945 שרדו בני המשפחה והמסתתרים על מרקי פקעות צבעונים ועל שורש סלק סוכר. בפ נותרה עם בני משפחת פוסטהומוס עד השחרור במאי 1945.

לאחר המלחמה

משנת 1949  היה פוסטהומוס חבר בדירקטוריון של NIOD.
בשנת 2008 הכיר יד ושם בפוסטהומוס, באשתו ובגיסתו, אני דיאץ ון דר חוט (Annie Diaz-van der Goot) בתור חסידי אומות העולם.
צובוראיה אייג'י

חייו

צובוראיה היה בכור במשפחתו והיה בעל משפחה מורחבת גדולה במיוחד. בגיל שלוש אימו של צובוראיה נפטרה ואביו עבר לסין לטובת עסקי המשפחה. בגיל תשע אימץ צובוראיה את תחביב הטיסנאות. צובוראיה שמר על אהבתו לתחביב זה כל חייו. ב-1915 בגיל 14 סיים צובוראיה את המקבילה היפנית לבית ספר תיכון. הוא התחנן בפני משפחתו שאישרה לו ללכת לבית הספר לטיסה שבהאנדה. על אף שלמד לבסוף מסחר ב-1919 צובוראיה קיבל הצעת עבודה והפך להיות צלם קולנוע.
צובוראיה צמח בתעשיית הקולנוע במהירות שיא בזכות יצירתיותו. במהלך צמיחה זאת עבד צובוראיה על פרויקטים חדשניים בתחום הקולנוע והיה שותף לשימוש הראשון במנוף לשם נשיאת מצלמה ביפן. ב-1930 עשה צובוראיה שימוש בסופראימפוזיציה כדי ליצור אשליה בסרט שלקח חלק בהפקתו. בעשייה זאת החלה הקריירה של צובוראיה עבורה יתפרסם - אפקטים מיוחדים. בראיון שנתן מאוחר יותר טען שבתקופה זאת הסרט קינג קונג הגיע לקיוטו והוא אמר לעצמו ש-״יום אחד אעשה בעצמי סרט כזה על מפלצת״. 
במהלך מלחמת סין-יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה עבד צובוראיה ביצירת סרטי תעמולה יפנים. קיים סיפור כי הסרטים שבהם צובוראיה היה מעורב היו כל כך מציאותיים עד כי צוותים של דאגלס מקארתור, מושלה הצבאי של יפן בתקופת הכיבוש האמריקאי, מכרו עותקים של הסרטים שלו לפרנק קפרה עבור יומני הקולנוע שלו. בעת הכיבוש האמריקאי ביפן צובוראיה התקשה למצוא עבודה בעקבות המעורבות שלו בסרטי התעמולה.
כאשר התמנה לראש מחלקת האפקטים המיוחדים של אולפן הקולנוע היפני טוהו הוא ניהל בממוצע שישים אנשי מקצוע, טכנאים וצלמים. במהלך עבודתו בטוהו הוא עבד לצד הבמאי אישירו הונדה והמפיק טומויוקי טנקה. שלשה זאת כונתה על ידי מחלקת הפרסום של אולפני טוהו ״שלשת הזהב״. שלשה זאת היא זאת שיצרה בשנת 1954 את הסרט הראשון של גודזילה.
ליאונינג (נושאת מטוסים)

היסטוריה

במקורה הייתה זו נושאת המטוסים הסובייטית "ריגה" שנבנתה במספנת מיקולאייב באוקראינה והושקה ב-1988. לאחר פרוק ברית המועצות עברה הספינה לידי אוקראינה וב-1992 הופסקה העבודה עליה. עד אז הושלמה הבנייה אולם לא הותקנו מערכות, כולל מערכות ההנעה. ב-1998 אוקראינה מכרה אותה לאיש עסקים סיני. האניה נגררה דרך הבוספורוס, גיברלטר, וסביב אפריקה עד למקאו, שם עגנה עד 2005. באותה שנה נרכשה על ידי חיל הים הסיני והועברה למספנה בדאליין.
וולפגנג ליט

קריירה מוקדמת

ליט נולד בריגה ב-15 באוקטובר 1913, ובצעירותו למד במשך 3 סמסטרים משפטים. באפריל 1933 הוא התגייס לקריגסמרינה, ובקיץ 1933 הוא בילה שלושה חודשים על ספינת ההכשרה Gorch Fock. לאחר מכן שירת על הסיירת הקלה קרלסרוהה ושט עמה ברחבי העולם במשך תשעה חודשים. אלחר מכן הוא היה פיקד במשך שנה על הסיירת הקלה קניגסברג, ולאחר מכן עבר לשרת בזרוע הצוללות. ב-18 ביולי 1936 הוא הועלה לדרגת לוטננט צור זה, וביולי 1937 מונה ליט לקצין השני ב-U-27, עמה הוא גם השתתף בסיור בחופי ספרד במהלך מלחמת האזרחים הספרדית. באוקטובר 1937 הוא מונה לקצין הראשון בצוללת ב-U-38 תחת פיקודו של היינריך ליבה, וב-1 בינואר 1938 הוא הועלה לדרגת אוברלוטננט צור זה.

מלחמת העולם השנייה

זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, ב-16 בדצמבר 1939, מונה ליט למפקד U-13, וב-30 בדצמבר הוא מונה למפקד U-9. במהלך 6 סיורים עם הצוללת הוא השיגו את ההצלחות הראשונות שלו, ובין היתר, הוא אף הטביע את הצוללת הצרפתית "דוריס" במאי 1940. ב-27 ביוני 1940 הוא מונה למפקד U-138, עמה הוא ביצע שתי פשיטות בלבד, וב-21 באוקטובר 1940 הוא מונה למפקד U-43, עמה הוא ביצע חמש פשיטות שבהן הוא הטביע 12 ספינות עם תפוסה של 68,077 טונות, ועל הצלחותיו הוענק לו ב-24 באוקטובר 1940 עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בינואר 1941 הוא הועלה לדרגת קפיטנלוטננט, ובאפריל 1942 הוא מונה למפקד U-181. עם צוללת זו יצא ליט למסע ציד באוקיינוס ​​ההודי, שם הצליח מאוד, וב-13 בנובמבר 1942 הוא קיבל את תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך הפשיטה השנייה שלו באוקיינוס ​​ההודי, הוא קיבל ב-15 באפריל 1943 את תוספת החרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ותוספת יהלומים לעיטור ב-9 באוגוסט 1943, ובכך היה למפקד הצוללת הראשון שקיבל את העיטור. ב-1 באפריל 1943 הועלה ליט לדרגת קורבטנקפיטן, וב-31 באוקטובר 1943 סיים ליט את תפקידו על הצוללת U-181.
בינואר 1944 מונה ליט למפקד שייטת הצוללות ה-22, שהייתה שייטת הדרכה למפקדי צוללות חדשים. ביולי 1944 הוא מונה למדריך בבית הספר הימי בפלנסבורג-מורוויק, ובספטמבר 1944 מונה למפקד בית הספר. ב-1 באוגוסט 1944 הוא הועלה לדרגת פריגטנקפיטן, וב-1 בספטמבר 1944 הועלה שוב לדרגת קפיטן צור זה. ב-5 במאי 1945 נכבשה פלנסבורג על ידי הצבא הבריטי, וזמן קצר לאחר תום המלחמה, בליל ה-14 במאי 1945, הגיע ליט על יד האקדמיה הימית שלו אל מול עמדת משמר גרמנית, ולאחר שלא הצליח לזהות את עצמו מפני ששכח את הסיסמה, הוא נורה ומת מיד. קרל דניץ יצר קשר עם המפקד הבריטי של העיר פלנסבורג, וביקש ממנו רשות לערוך הלוויה רשמית, ואכן האישור ניתן. בהלוויה זו, שהייתה הלוויה האחרונה של הרייך השלישי, ואשר התקיימה ב-16 במאי 1945, הספיד דניץ, שעמד בראש ממשלת פלנסבורג, את ליט.
אמבלודונטים

הרגלי אכילה

למינים בתת-משפחה זו ניבים מוארכים ובולטים מאוד, ובעבר סברו שהם נועדו לחפור באדמה או ללקט צמחי מים מבריכות. עם זאת הניבים העליונים שלהם לא היו מועילים להם למטרה זו. ייתכן יותר שהניבים הללו עזרו להם לבקע צמחייה קשיחה.
סימני השחיקה על הניבים של חלק מהפרטים מצביעים על כך שהמינים להם השתייכו השתמשו בניבים כדי לחתוך דרך צמחייה.
מחסום הפרדה

מחסום הפרדה, מכשול הפרדה, חומת הפרדה, או גדר הפרדה הוא מבנה הנדסי ומערכת ביצורים הנבנים כדי למנוע תנועת בני אדם מעבר לקו מסוים, או כדי להפריד בין שתי אוכלוסיות. מבנים שכאלו נבנים בהתאם לגבולות פוליטיים, גבולות בינלאומיים וטופוגרפיה. אולי הדוגמה המוכרת ביותר בהיסטוריה היא החומה הסינית - סדרה של מחסומים, חומות ומערכת מבצרים שמטרתם הייתה לחצוץ בין האימפריה של סין לבין מונגוליה ומנצ'וריה; דוגמה בולטת בעת האחרונה היא חומת ברלין שהפרידה בין מערב ומזרח ברלין, המאוחדת כיום.
עובד לדיז'ינסקי

ביוגרפיה

לדיז'ינסקי נולד ב-1931 ברחובות לזאב ורחל, ומאוחר יותר עבר לכפר ביל"ו. במלחמת העצמאות היה לוחם בחטיבת יפתח של הפלמ"ח ולאחר המלחמה חזר לביתו. מאוחר יותר חזר לצה"ל והצטרף לקורס קצינים אותו סיים בהצלחה. לאחר הקורס שובץ כמפקד מחלקה בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים.
ב-1955 השתתף בפשיטה על כוחות סורים ליד הכנרת שנקראה מבצע עלי זית. בפשיטה נתקל בגדר שלא פוצצה, זחל תחתיה והרג מקלען ושני רובאים ששהו בבונקר, ובכך איפשר את החדירה למוצב וכיבושו. על פעולה זו עוטר בצל"ש הרמטכ"ל שהומר לימים בעיטור העוז.
ב-1 בנובמבר 1956, בעת קרב המיתלה במבצע קדש, הוביל לדיז'ינסקי מחלקה מפלוגתו להתקפה לילית על כוח מצרי שהיה מחופר ומבוצר בכוכים על צלעות המצוקים באזור מעבר המיתלה. הוא הסתער בראש הכוח, טיפס עם אנשיו על הצוק הגבוה והטיל רימון לפתחה של עמדה מצרית. הרימון נפל בחזרה לעברו ולעבר חבריו. באינסטינקט מיידי הצמיד לדיז'ינסקי את החייל הקרוב אליו לסלע וסוכך עליו בגופו, תוך שהוא סופג את רסיסי הרימון שהתפוצץ.
לימים סיפר סמל יגאל גרבר, החייל שאותו הציל לדיז'ינסקי "עוד לפני שהרימון התפוצץ הבנתי ברגע אחד שעובד מציל את חיי. הוא לפת אותי בתוך גופו והסתיר אותי, כשפניו מול הרימון המתגלגל". על פעולה זו עוטר לדיז'ינסקי לאחר מותו, בשנית, בצל"ש הרמטכ"ל, שלימים הומר אף הוא בעיטור העוז.
בתחילה הובא לקבורה בבית קברות צבאי זמני בשלח וב-23 באוקטובר 1957 הועבר לבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
בעיר רחובות נקרא רחוב על שמו.
אבי רצון

ביוגרפיה

עם גיוסו לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בתום שירותו הצבאי שימש מאבטח מטוסים בחברת אל על. בשנים 1977-1974 הפך לקצין הביטחון של השגרירות הישראלית ברומא. שם התוודע לכדורגל איטלקי, הוא ידוע כאוהד מילאן ונבחרת איטליה בכדורגל. 
רצון שימש ככתב ועורך בעיתון "מעריב" במשך מספר שנים. שם נודע בזכות הטור הנשכני "הקו הלוהט", שם ראיין אנשי ספורט שונים מדי שבוע, ותקף פרות קדושות בספורט הישראלי. משם נקרא על ידי עמוס שוקן להיות אחד ממייסדי עיתון "חדשות" ועורך הספורט הראשון שלו.
תחתיו צמח דור חדש של כתבי ספורט, שהבולטים שבהם נחשבים לעיתונאי ספורט מובילים בישראל. ביניהם ניתן למנות את עמיר פלג (לימים עורך הספורט הראשי של ידיעות אחרונות), נדב יעקובי (ערוץ הספורט), יעקב זיו (מעריב), רון עמיקם (מעריב), עוזי דן (הארץ), ציפי שמילוביץ', דורון כהן (מעריב), הסופרת עירית לינור, הפרסומאי אייל נעמן ואלי עזור, שהתפרסם בעיקר בזכות עסקי התקשורת שלו (הבעלים של רדיו ללא הפסקה, צ'רלטון, ג'רוזלם פוסט ועוד).
מאוחר יותר, לאחר אפיזודה קצרה ביומון ספורט חדש שנכשל בשם עולם הספורט (ה"גזטה דלו ספורט" הישראלי), עבר רצון לשמש כפרשן הכדורגל המרכזי של הערוץ הראשון.
בין השנים 1993 ל-2001 היה עורך מדור הספורט של עיתון "הארץ". עם תום כהונתו כעורך המשיך לכתוב בעיתון. כמו כן שימש בשנות ה-90 פרשן בתוכנית הרדיו "שירים ושערים" לצידו של המגיש, מאיר איינשטיין.
הגיש את תוכנית הספורט "בטריבונה" ששודרה בערוץ 10 ולאחר מכן בערוץ הראשון. במשך תקופה קצרה ב-2006 היה עורך העיתון "ישראלי". נכון להיום רצון משמש כפרשן במדור הספורט של "מעריב" אחד מחברי הפאנל בתוכניות הכדורגל של הערוץ הראשון ומגיש את תוכנית האקטואליה היומית "רצון חופשי" ברדיו ירושלים.
רצון נודע בביקורתו החריפה על מאמנים ישראליים, כשהבולטים מבין אלה שהטיח בהם ביקורת היו שלמה שרף ואברהם גרנט.
רצון הוא בן דודה של הזמרת מרגלית צנעני.
שאפור בח'תיאר

ביוגרפיה

שאפור בח'תיאר נולד ב-1914 בדרום מערב פרס. סבו מצד אמו היה ראש ממשלה פעמיים תחת שלטון השאה אחמד שאה קג'אר. אמו מתה כשהוא היה בן 7, ואביו הוצא להורג על ידי משטר רזה שאה פהלווי ב-1934.
בח'תיאר למד בבית ספר תיכון באספהאן, ואחר כך בבית ספר צרפתי בביירות. עם סיום לימודיו התיכוניים עבר ללמוד באוניברסיטה בצרפת. היה פעיל במלחמת האזרחים הספרדית למען הכוחות הרפובליקניים, התנדב לצבא הצרפתי ובתקופת מלחמת העולם השנייה היה פעיל ברזיסטאנס. ב-1945 קיבל תואר דוקטור במדעי המדינה מהסורבון.
בח'תיאר נרצח ב-1991 כאשר שלושה מתנקשים דקרו אותו למוות בביתו יחד עם מזכירו. למרות השמירה עליו, גופותיהם נמצאו רק אחרי 36 שעות. שניים מהרוצחים הצליחו להימלט לאיראן. השלישי נתפס בשווייצריה, הוסגר לצרפת ונשפט למאסר עולם. הוא שוחרר אחרי 18 שנה, והתקבל באיראן כגיבור.

קריירה פוליטית

ב-1946 חזר לאיראן, והיה מנהל מחלקת העבודה במחוז אספהאן ואחר כך בח'וזסתאן. ב-1953, בזמן ממשלת מוסאדק, מונה לסגן שר העבודה. אחרי הדחת מוסאדק בהפיכת 1953 היה ממתנגדי משטר השאה מוחמד רזא שאה פהלווי. הוא היה חבר בחזית הלאומית. הוא וחבריו דגלו בפעולה בלתי אלימה, וקראו לדמוקרטיזציה במסגרת מלוכה חוקתית. למרות מתינותם השאה הוציא את החזית מחוץ לחוק, וכלא רבים מחבריה. בח'תיאר היה כלוא לסירוגין במשך 6 שנים. ב-1977 הוקמה החזית הלאומית מחדש, ובח'תיאר עמד בראש המפלגה הגדולה שבה. 
בסוף 1978 עמד משטרו של השאה פהלווי בפני התפוררות, ובניסיון לרצות את מתנגדיו הוא מינה ב-4 בינואר 1979 את בח'תיאר לראש הממשלה. בחת'יאר, שחשש מהשתלטות הקומוניסטים או האסלאמיסטים על המדינה, קיבל את התפקיד, למרות שהדבר עלה לו בגירוש מהחזית הלאומית.
ב-16 בינואר עזב השאה את איראן ויצא לגלות. בח'תיאר הורה על שחרור כל האסירים הפוליטיים, ביטל את הצנזורה על העיתונים, מיתן את השלטון הצבאי, הורה על פיזור הסאוואכ, והתיר את שובו של האייתוללה ח'ומייני מהגלות ב-1 בפברואר. הוא קרא לאופוזיציה לאפשר לו לארגן בחירות חופשיות תוך שלושה חודשים. אולם ח'ומייני סירב לשתף פעולה עם בח'תיאר וכינה אותו בוגד ומשתף פעולה עם השאה. ח'ומייני מינה ב-4 בפברואר ממשלה משלו בראשות מהדי באזרגאן. בח'תיאר לא הצליח לזכות בתמיכה משמעותית, וב-11 בפברואר הגיע שיא המהפכה כאשר כוחות הצבא הודיעו על נייטראליות, ואיפשרו לנאמני ח'ומייני להשתלט על המדינה ולהפיל את ממשלת בח'תיאר.
בהמשך השנה נמלט בח'תיאר מהמדינה ויצא לגלות בפריז, שם קיבל מקלט מדיני. עמד בראש ניסיון לביצוע הפיכה באיראן נגד המשטר האיסלאמי החדש, אולם ניסיון זה נכשל כשהשלטונות באיראן חשפו אותו ב-9-10 ביולי 1980. זמן קצר אחר כך, ב-18 ביולי, נעשה ניסיון התנקשות בחייו. חוליה של חמישה מתנקשים ניסתה לפגוע בו בביתו בפרברי פריז, אולם במקום זאת, הרגה שוטר ושכן. ב 1991 הוא ומזכירו נרצחו על ידי מתנקשים.