טיראנט לו בלאנש

כותרת היצירה

במאה העשרים נכתב "טירנט לו בלאנש", הסיבה שהמילה blanch מסתיימת באות H מסמלת את כללי האיות הקטלאניים. הכותרת מתורגמת מספרדית עתיקה כ"טיראנט הלבן". ההנחה היא שסרוונטס הכיר את היצירה למרות שפורסמה באופן אנונימי בוואלדוליד בשנת 1511 ללא שם המחבר. לכן ההנחה שהיוצר לא היה מוכר. סרוונטס מתייחס ליצירה בספרו דון קישוט בפרק כאשר שורפים את ספרי האבירים, דבר אשר מביא לכל הרבה ייסורים עבור דון קישוט, אשר מציל, בין היתר, את היצירה הזו. 

מבנה ותוכן

היצירה מתחילה בסיפור הרפתקאותיו של Guillem De Váronic (אשר נקשר לדמותו של Martorell ) מי שמטיל את כללי האבירות על טיראנט, ישנם מרכיבים אוטוביוגרפיים של המחבר אשר משתלבים ביצירה,  לדוגמה, היצירה מתרחשת באנגליה, מקום מגוריו של מרטורל בין השנים 1438-1439. היצירה משלבת ריאליזם ישיר יחד עם האידיאלים של סיפורי האבירים האידיאלים של אותה תקופה. הגיבור נושא תואר אבירות לאחר הקרבות השונים הכוללים קרבות נגד מלכים, דוכסים וענקים. הסיפור מתחיל באנגליה עד צרפת, סיציליה ו - רודוס –במצור על ידי הגנואזי, והסולטן של קהיר, הובסו על ידי הגיבור–; לאחר, ירושלים, אלכסנדריה, טריפולי ו - תוניסיה, וכיבושה. כאשר מגיעים לביזנטיון –שנשמר על ידי הסולטן ואת גרנד טורק– התבקש על ידי הקיסר, קונסטנטינופול מתאהב בכרמסינה –דמות הנקבה הגיבורה של הרומן– בתו של הקיסר. סיפור אהבתם נתקל בהתערבות של האלמנה, יחד עם העלמה Placerdemivida, תופסים חלק גדול ביצירה. טירנט מתחתן עם כרמסינה וממונה לקיסר האימפריה הביזנטית, הוא כובש שטחים מהטורקים. בסוף היצירה טירנט חולה ומת, ומיד בהישמע הבשורה, כרמסינה מתה בעצמה. הסיפור מסתיים באמצעות סיפורים של שאר דמויות המשנה, אשר מתארות את השתלשלות האירועים והעובדה שמדובר בסיפור בדיוני..
בניגוד לספרי האבירים, ביצירה מופיעה אהבה חושנית מאשר אפלטונית: היא מוצגת עם הבעה רבה של ביטויים וסצנות ארוטיות או של אהבה. במקום הפרוזות הבלתי סבילות מדהים דרכי החיים של האבירים אחרים פיקטיבי, המחבר משחזר, לא בלי מסוים ציניות, בפרטים הקטנים של חיי היום-יום, וגם דרכים יותר שכיחה, לעיתים קרובות עם הזולת.

יצירות ואירועים שהשפיעו על היצירה

חלקים מסוימים של היצירה מקבילים לחיים של אדמירל רוג ' ר דה פלור, המנהיג של almogávares, אשר נרצח על ידי הביזנטים. דה פלור נחשב גם לישועה של קונסטנטינופול בספר זה, כמו חלופית סוף מה באמת קרה עם הביזנטית ההון, צולמה ע "י הכוחות העות' מאניים של הסולטן מחמט השני "הכובש" ב - 1453.
באופן כללי יותר, היצירה נחשבת כמושפעת גם מ Llibre dels פטס, הכרוניקה של Muntaner ומ- Llibre de l'ordre de cavalleria של רמון לול.

טיראנט לו בלאנש ודון קיחוטה

כל הסרוונטיסטס, אותם המומחים לכתיבתו של סרוונטס אשר חקרו את הנושא, מסכימים שהבחירה בכומר Pero Perez מייצגת את הדימוי של סרוונטס. סרוונטס (אשר לא ידע שהיצירה לא הייתה בכלל ספר אבירים בעקבות התרגום שהסתיר זאת) העריץ את טירנט לה בלאנש. בשחזור ההיפותטי של הספרייה של סרוונטס, אייזנברג מזהה את טירנט לה בלאנש בתור היצירה העתיקה ביותר "פנינה אמיתית של הספרייה שלו."
הכומר מזהה מספר אלמנטים ביצירה שריגשו את סרוונטס: הכומר מתייחס לדברים רחוקים מעולמם של ספרי האבירות הקסטיליאנים, אשר הם הכרחיים כדי לצחוק: אביר שנלחם עם כלב, אביר בשם "פונסקה",ואחר אביר הקרוי בשם פסאודו-יווני מגוחך Quirieleisón של מונטלבן, אלמנה מאושרת, קיסרית שמאוהבת במשרת שלה, אביר שנמצא מת במיטתו ועוד.
בנוגע לפרטים המשובצים בספרו של סרוונטס אשר משתייכים לעבודתו של מרטורל, או לאיך סרוונט האמין שספר אבירות היה צריך להירשם: אם היצירה מחטיאה ומפספסת אלמנטים רבים של הקוד הספרותי של ספרי האבירים, לדעת סרוונטס זוהי לא יצירת מופת שמחדשת בצורה שרבים (בעיקר בספרות הולנסיאנית) ירצו לקרוא.
מילות המפתח הן "לא עשה כל כך הרבה שטויות בתעשייה". במספר מהדורות, (ביניהם של Hartzenbush ו רודריגס Marín)  לא ישנות, ולפעמים בלי וידוי, ישנה מחיקה של ה "לא" כך שרשום: "עשיתי כל כך הרבה שטויות תעשייה". כתוצאה מכך ישנו שינוי משמעותי של המשמעות. בפועל זה תרם לבלבול.
המחבר שולח לגלרה, זוהי מספנה ממודל יווני של ימי הביניים. שום סרוונטיסטה הסכים לקבל את פרשנותו של Martin de Riquer לפיה הגלרה נמצאת בבית דפוס, וכך מי שנגזר עליו לעזוב לגלרה נידון לחיות את חייו בבית דפוס. הפרשנות הרווחת היא שיש אזכורים רבים של סרוונטס למהדורה ה-23 של Diccionario de la Real Academia Española, לפיו הגלרה הוא מקום של עונש בו מתבצעת עבודה בכפייה, אליו נשלחים אנשים בשל התנהגותם הרעה. ואכן, ספר פושעים שדון קישוט פוגש בפרקים 1 ו-22, נידונים לגלרה בתור עונש.
אבל מנקודת מבט אחרת, ניתן להבין את הגישה החיובית ואת ההתלהבות של סרוונטס. סרוונטס אהב ספרים משעשעים ומצחיקים וחשב שהעולם צריך יותר מהם. במובן זה, ולא בגלל הריאליזם כביכול, זהו מודל עבור דון קישוט.