יהדות התורה

היסטוריה

בראשית ימיה של המדינה ייצגו אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל את הציבור החרדי שהצביע לכנסת. עם השנים, פועלי אגודת ישראל דעכה ובבחירות לכנסת העשירית לא עברה את אחוז החסימה. באגודת ישראל היו שותפים חסידים, ליטאים וספרדים, הגם שהספרדים כמעט שלא יוצגו בכנסת. בתחילת שנות ה-80 נוצר פילוג קשה בין החסידים והליטאים, שתרם להקמת מפלגת ש"ס ובהמשך להקמת דגל התורה של הליטאים, כך שאגודת ישראל נותרה מפלגה חסידית בעיקרה. בבחירות לכנסת ה-12 התמודדו אגודת ישראל ודגל התורה חזיתית זו מול זו. לקראת הבחירות לכנסת ה-13 והעלאת אחוז החסימה ל-1.5% החליטו שתי המפלגות לרוץ ברשימה משותפת שנקראה יהדות התורה. האיחוד כלל בתוכו גם את יצחק חיים פרץ, בניסיון למשוך את הציבור הספרדי, ואת אברהם ורדיגר כנציג פועלי אגודת ישראל, שקיבל ייצוג במסגרת הסכם רוטציה. לאחר הבחירות, משהתברר שיצחק חיים פרץ לא הביא עמו קהל ספרדי משמעותי, הוא נתבקש לפרוש מהכנסת וכך אכן עשה.
שתי המפלגות המרכיבות את רשימת יהדות התורה מתפקדות בכנסת בסיעה משותפת, אך כמפלגות עצמאיות. למפלגות מועצות גדולי תורה נפרדות ורק לעיתים נדירות הן מקיימות ישיבה משותפת. בשלהי כהונת כל הכנסות עד ה-18 (למעט הכנסת ה-15) התפצלה סיעת יהדות התורה למרכיביה, והתנהל משא ומתן מחודש על ריצה משותפת. בכל הפעמים המשא ומתן הסתיים בהצלחה, ושתי המפלגות רצו שוב ברשימה משותפת. לעיתים עלו היחסים על שרטון עוד במהלך כהונת הכנסת. למשל, בינואר 2005 החליט ח"כ אברהם רביץ להגיש את בקשת ההיפרדות לשתי הסיעות לוועדת הכנסת לאחר שיו"ר הסיעה המשותפת, ח"כ יעקב ליצמן, החל לכהן כיו"ר ועדת הכספים של הכנסת, בתיאום עם הקואליציה, בניגוד להוראות הרב יוסף שלום אלישיב, שחייבו את דגל התורה להישאר באופוזיציה.
ב-2008, היה מאיר פרוש, יו"ר סיעת שלומי אמונים (סיעה בתוך אגודת ישראל המייצגת את החסידויות הקטנות יותר), מועמד לראשות עיריית ירושלים, אך לא נבחר, בין היתר בשל סכסוך עם חסידות גור. הסכסוך גרם לתומכים רבים של יהדות התורה שלא להצביע לה בבחירות לכנסת ה-18. בבחירות אלו ירד כוחה של הרשימה לחמישה מנדטים.
לפני הבחירות לכנסת התשע עשרה חל פיצול בציבור הליטאי, כאשר הפלג הירושלמי בהנהגתו של הרב שמואל אוירבך הגיש רשימה לכנסת בשם נצח, אולם לקראת הבחירות הגיעו אנשי נצח להסכמה עם נציג חסידות גור וחמישה ימים לפני הבחירות, הסירה נצח את מועמדותה.
בבחירות לכנסת ה-20 השיגה יהדות התורה כ-210 אלף קולות, על אף שמחנהו של הרב אוירבך לא השתתף בהן. בשל שיעור ההצבעה הגבוה הצטמצם כוחה של הסיעה לשישה מנדטים בלבד (ארבעה לאגודת ישראל ושניים לדגל התורה).
בממשלה שנוצרה לאחר מכן פסק בג"ץ כי יעקב ליצמן אינו יכול לשמש סגן שר בעל סמכויות של שר הבריאות. בעקבות כך קיבל ליצמן את אישורה של מועצת גדולי התורה להתמנות לשר. זאת, לאחר שבמשך שנים נמנעו חברי הכנסת של המפלגות החרדיות האשכנזיות מלכהן כחברים בממשלה. בשלהי 2017 התפטר ליצמן מהממשלה, עקב חילול שבת שהתרחש בעת עבודות של רכבת ישראל, אך חזר לתפקד כסגן שר.
בכנסת העשרים היו סיעות יהדות התורה והבית היהודי "שיאניות החקיקה" לחבר כנסת. חברי הכנסת של שתי הסיעות חוקקו 6.75 חוקים בממוצע, בניכוי שרים וסגני שרים.
בבחירות לכנסת ה-21 השיגה יהדות התורה 249,049 קולות, שהיוו 5.78% מקולות הבוחרים, 8 מנדטים.

הרכב האיחוד

החל מהבחירות לכנסת ה-14, בשנת 1996, הוסכם שפילוח המצביעים הוא 60%-40% לטובת אגודת ישראל, ומשכך התגבשה חלוקה שעל פיה אגודת ישראל קיבלה את המקומות 1, 3, 5, 6 ברשימה, בעוד דגל התורה קיבלה את המקומות 2, 4. עם השנים, בעקבות טענות מצד דגל התורה לתת-ייצוג, הוענקו המקום השביעי והשמיני לדגל התורה.
כן נקבעו הסכמי רוטציה להסדרת החלוקה בין דגל התורה ואגודת ישראל ובתוך אגודת ישראל. במקרה של ארבעה מנדטים בלבד, נקבע שנציג דגל התורה במקום הרביעי, יפנה מקומו באמצע הקדנציה עבור נציג אגודת ישראל. כך אכן היה בכנסת ה-14, כאשר משה גפני התפטר כדי לפנות מקום לאברהם לייזרזון. במקרה שהרשימה קיבלה חמישה מנדטים, נקבעה רוטציה בתוך אגודת ישראל, וכך היה בכנסת ה-16, כאשר ישראל אייכלר התפטר לטובת שמואל הלפרט. במקרה של ששה מנדטים נקבע שנציג אגודת ישראל יתפטר בחצי הקדנציה לפנות מקום לנציג דגל התורה.
בשנת 2005, בעקבות סירובו של ישראל אייכלר להתחייב כי יכהן שנתיים בלבד במסגרת הרוטציה, הוצב ברשימה במקומו יעקב כהן.
במהלך השנים טענו אנשי דגל התורה שיחסי הכוחות השתנו לשיעור של 50%-50% ולכן יש לשנות את הרכב הרשימה בבחירות הארציות ובבחירות לרשויות המקומיות. בבחירות המוניצפליות לעיריית ירושלים שהתקיימו ב-30 באוקטובר 2018 התמודדו שתי המפלגות בנפרד. דגל התורה השיגה ששה מושבים לעומת שלושה לאגודת ישראל.
בעקבות זאת, בינואר 2019, לקראת הבחירות לכנסת ה-21, חתמו הסיעות על הסכם לחלוקת המקומות באופן שווה. לפי ההסכם, בכנסת ה-21 תקבל אגודת ישראל את המקומות האי זוגיים ודגל התורה תקבל את המקומות הזוגיים, ובכנסת הבאה להפך. אם הסיעה תיכנס לקואליציה ותקבל שלושה תפקידים - תקבל דגל התורה את התפקיד הבכיר השלישי, ובממשלה שלאחריה להפך. בעקבות פיזור הכנסת העשרים ואחת זמן קצר לאחר הבחירות הוחלט לדחות את קיום ההסכם ולכן בכנסת ה-22 תקבל אגודת ישראל שוב את המקומות האי זוגיים.

התנהלות

שתי המפלגות נוהגות שלא למנות שרים מטעמן בממשלה, אלא רק סגני-שרים, כדי לא לשאת באחריות לפעולות הממשלה, שחלקן מנוגדות להשקפת עולמן. למרות זאת, ב-2015 מונה יעקב ליצמן לשר הבריאות בעקבות עתירה לבג"ץ שהגישה מפלגת יש עתיד, בטענה שכהונה של סגן שר ללא שר מעליו אינה חוקתית ופוגעת בתפקוד הממשלה. אך בעקבות משבר הרכבת שפרץ במושב החורף של 2018 התפטר ליצמן מתפקידו כשר וחזר לכהן כסגן שר לאחר שאושר תיקון בחוק יסוד: הממשלה המאפשר אצילת סמכויות של שר (אם השר הוא ראש הממשלה) לסגן שר.
ברשימות המפלגה לאורך השנים ישנם גברים בלבד.
הסיעה שואפת, כמו גם אגודת ישראל לפניה, לעמוד בראשות ועדת הכספים של הכנסת.
החל מהקמתה ועד לבחירות בשנת 2015 נהנתה המפלגה מגידול מתמיד בקולות שקיבלה (מכ-86,000 קולות בשנת 1992 ועד ל-249,049 קולות בשנת 2019).
מנהיגיה הרוחניים של המפלגה הם חברי מועצת גדולי התורה. בפילוג של שנת תשמ"ט הקימה דגל התורה מועצת גדולי התורה משלה. במועצה החסידית בולטים אדמו"רי גור, ויז'ניץ ובעלז, שלכל אחד מהם בדרך כלל גם נציג בכנסת. לצדם מכהנים גם אדמו"רים הקשורים לסיעת שלומי אמונים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת פתחה המפלגה לראשונה דף פייסבוק. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים חתמה יהדות התורה על הסכם מול רבנים בציונות הדתית (בהם דוד חי הכהן) ולפיו המפלגה לא תתמוך בנסיגות משטחי ארץ־ישראל, תדאג למוסדות חינוך דתי־לאומי ועוד, בתמורה לתמיכתם ברשימה.