google/wiki40b huggingface dataset:
דראגומיר יובאנוביץ'

קורות חייו

דראגומיר יובאנוביץ' נולד בפוז'ארוואץ. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הגיע לבלגרד, גויס למשטרה המקומית ובהמשך מונה למפקד המשטרה. לאורך שנות כהונתו כמפקד משטרת בלגרד, עמד יובאנוביץ' בקשרים אישיים עם היינריך הימלר וריינהרד היידריך והחל מ-1937 נועד עימם מספר פעמים. ככל הנראה היה חפרפרת של הגרמנים. קשריו הטובים עם הגרמנים סייעו לו בהמשך בקבלת מינויים לתפקידים ביצועיים.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון ממשלת הבובות של הגנרל מילאן נדיץ' עמד יובאנוביץ' בראש הפעילות האנטי-יהודית מטעם ממשלת נדיץ' ומונה לממונה על ביטחון הפנים. הוא ניהול את מבצע התיעוד והרישום של יהודי בלגרד ונכסיהם, לקראת שילוחם לעבודות כפייה והחרמת רכושם. בהמשך, מונה לראש עיריית בלגרד. יובאנוביץ' מונה לאחראי על הקמת מחנה הריכוז באנייצה והוא מינה את סווטוזאר וויקוביץ' למפקדו הראשון. יובאנוביץ' פרסם באופן תדיר בעיתוני בלגרד, צווי התייצבות לצורך רישום לכל יהודי העיר כולל נתינים זרים.
במקביל לכהונתו בממשלת ההצלה הלאומית תמך ומימן בסתר את הצ'טניקים. הוא רקם קשרים אישיים עם מנהיג התנועה דראז'ה מיכאילוביץ' וסייע לכוחותיו גם בהברחת נשק. בשלהי 1944, כאשר כוחות הפרטיזנים של טיטו נעו לעבר בלגרד במטרה לשחרר אותה מהכיבוש הגרמני, נמלטו נציגי "ממשלת ההצלה הלאומית" ובכלל זה דראגומיר יובאנוביץ' מבלגרד. במאי 1945 הגיע לאוסטריה, ניסה להבריח את הגבול לשווייץ, אך נלכד על ידי כוחות צרפתיים סמוך לעיר ברגנץ. בהמשך, הוסגר ליוגוסלביה והועמד לדין בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים ופשעים נגד העם היוגוסלבי. הוא הורשע וב-17 ביולי 1946 הוצא להורג על ידי כיתת יורים.
מונופטרוס קוצ'יה

כשרות

הדג משמש לעיתים בוויכוחי דת כהוכחה לשגיאות בהלכה והלכות כשרות בפרט. הסוגיה נוגעת לשאלה האם סנפיריו המנוונים של הדג נחשבים כסנפירים מטעמי כשרות. לפי מסכת נידה (פרק ו') "כל שיש לו קשקשת יש לו סנפיר ויש שיש לו סנפיר ואין לו קשקשת." ולפיכך מאחר שלדג יש קשקשים הוא חייב להיות בעל סנפירים ולכן כשר. עם זאת לדג אין סנפירים מפותחים לראיה ניתן לראות את שרידי סנפיר הזנב ונוכחות של סנפיר גחון רק בהיותו עובר אשר נושר לאחר כ-10 ימים. לפי שולחן ערוך (פג, א) "סימני דגים מפורשים בתורה: כל שיש לו סנפיר וקשקשת, טהור. וסנפיר, הוא ששט בו." כלומר למרות שלדג קשקשים הוא אינו כשר מאחר שאינו בעל סנפירים מפותחים ובוודאי לא סנפירים בעזרתם הוא יכול ל"שוט". דרישה נוספת לסנפירים מפותחים ניתן למצוא במשנה, חולין ג, ז: "וסנפירין – הפורח בהן".
מי מריבה

סיפורי משה והסלע הם שני סיפורים דומים המתוארים בספר שמות ובספר במדבר, בהם משה מכה במטהו סלע יבש ויוצאים ממנו מים.

תיאור מסה ומריבה שבספר שמות

בספר שמות, פרק י"ז, פסוקים א'-ז', מתואר אירוע שבו בני ישראל מגיעים לרפידים ודורשים ממשה מים, לפני שימותו בצמא. משה מתפלל לה' ונענה שעליו להכות בצור לעיני זקני בני ישראל. משה ממלא את דבר ה' וכנראה יוצאים מהסלע מים (המקרא לא מתאר את ההמשך).

תיאור מי מריבה שבספר במדבר

בספר במדבר, פרק כ', פסוקים א'-י"ג, מתואר אירוע בו אחרי מות מרים בני ישראל צמאים למים ורבים עם משה ואהרן. משה מתפלל אל ה' ונענה שעליו לקחת את המטה, להקהיל את עדת בני ישראל ו"לדבר אל הסלע לעיניהם" ועל ידי כן מהסלע יצאו מים. משה מקהיל את העדה וקורא להם "שִׁמְעוּ נָא הַמֹּרִים הֲמִן הַסֶּלַע הַזֶּה, נוֹצִיא לָכֶם מָיִם?" (פסוק י') (משמעות המילה "מורים" היא לפי הפשט גנאי בדומה למילה "ממרים"). משה מכה את הסלע פעמיים ומהסלע יוצאים מים רבים.
רש"י בפירושו לתלמוד במסכת תענית, דף ט', עמוד א' מציין שהסלע הוא בארה של מרים - באר מים נסית שלוותה את בני ישראל בנדודיהם במדבר סיני, ומסביר מדוע סירבה הבאר לתת מים לאחר מות מרים: "סלע, וְזָבִין ממנו מים והיה מתגלגל והולך עם ישראל והוא הסלע שבו הכה משה שלא היה רוצה להזיל מימיו בשבילו לפי שמתה מרים." דהיינו, הבאר הייתה בעצם סלע שנבעו ממנו מים, והסלע היה מתנהל עם בני ישראל במסעותם. כשמרים מתה, הפסיקו המים לנבוע מן הסלע, והוא הסלע עליו הכה משה בפרשת מי מריבה". למדים זאת מסמיכות המקרים של "וַתָּמָת שָׁם מִרְיָם ... וְלֹא-הָיָה מַיִם, לָעֵדָה". דהיינו שעם מותה של מרים נסתתמו המים.

החטא של משה

באותו מקרה מסופר בפסוקים שה' כעס על משה והענישו בזאת שלא יכניס את בני ישראל לארץ ישראל, כמו שנאמר (ספר במדבר, פרק כ', פסוק י"ב): "יַעַן לֹא הֶאֱמַנְתֶּם בִּי לְהַקְדִּישֵׁנִי לְעֵינֵי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לָכֵן לֹא תָבִיאוּ אֶת הַקָּהָל הַזֶּה אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר נָתַתִּי לָהֶם".
בביאור החטא נחלקו הפרשנים, לפי רש"י החטא הוא שה' ציווה "לדבר" אל הסלע ואילו משה "היכה" אותו, ישנם המפרשים שהחטא הוא בכך שכינה את בני ישראל בכינוי "מורים", דעה אחרת אומרת, שהחטא היה בכך שמשה אמר: "המן הסלע הזה נוציא לכם מים", ולא הדגיש בדבריו שה' הוא זה שמביא את המים.שמואל דוד לוצאטו מציין כי מצא 13 פירושים מהו החטא.]
בפרק ק"ו בספר תהילים, מתואר מעשה מי מריבה בקצרה: "וַיַּקְצִיפוּ עַל מֵי מְרִיבָה וַיֵּרַע לְמֹשֶׁה בַּעֲבוּרָם.   כִּי הִמְרוּ אֶת רוּחוֹ וַיְבַטֵּא בִּשְׂפָתָיו". מפרשי המקרא הראשונים פירשו פסוקים אלו בשני אופנים. יש מהם שפירשו שמשה ואהרן המרו את רוח ה', וה' ביטא בשפתיו גזרה שלא יכנסו לארץ. אחרים פירשו שבני ישראל הם שהמרו ומררו את רוחו של משה, והוא ביטא בשפתיו אמירה לא נכונה, ועל כך נענש.
גארי מקאליסטר

קריירה

מקאליסטר שיחק במועדון עיר הולדתו, מאת'רוול, עד שקמפיין מוצלח בגביע הסקוטי ב-1985 הביא אותו לתשומת לבה של לסטר סיטי. לאחר כחצי עשור בלסטר, רכשה אותו לידס יונייטד תמורת מיליון לירות שטרלינג. עם לידס הוא זכה באליפות הפרמייר ליג ב-1992. בסוף תקופת לידס היה קפטן נבחרת סקוטלנד ליורו 1996, אך מה שנחרת בזיכרון האוהדים הייתה בעיטת אחד עשר מטרים שהחטיא מול נבחרת אנגליה בכדורגל. בדרך כלל היה מקאליסטר מבצע בעיטות עונשין, בעיטות חופשיות וקרנות ברגל בוטחת.
אחר כך עבר לקובנטרי סיטי תמורת 3 מיליון ליש"ט, וסייע לקבוצה הצנועה להשאר עונה אחר עונה בפרמייר ליג. בשנת 2000 ויתרה עליו קונבטרי, בהנחה שלא היה לו עוד מה להציע על במת הליגה הבכירה. אז החתימה אותו ליברפול בשורותיה, בהעברה חופשית. בדיעבד אמר מנג'ר ליברפול ז'ראר הוייה, שמקאליסטר היה "מעורר השראה" (inspirational) יותר מכל השחקנים (הרבים) שהביא למועדון.
ההתחלה של מקאליסטר בליברפול לא הייתה מבטיחה: הוא הורחק בכרטיס אדום במשחק הראשון שבו פתח בהרכב. אולם במהרה התברר כי ניסיונו הרב, יכולתו לשחק ביעילות בקישור המרכזי או בצידי המגרש, ובעיקר ההוצאה לפועל של מצבים נייחים, הפכו אותו לשחקן מפתח בקבוצה שזכתה ב-2001 בשלושה גביעים: גביע אופ"א, גביע ה-FA וגביע הליגה. מקאלסיטר הבקיע את הפנדל שעל חודו עברה ליברפול את ברצלונה בחצי גמר גביע אופ"א. במשחק הגמר, שבו גברה ליברפול על דפורטיבו אלבס, הבקיע פנדל נוסף, וגם בישל שלושה מארבעת השערים האחרים, כולל שער הזהב שקבע את תוצאה המשחק: 5-4.
בעונת 2000/2001 הוסיף עוד שני תארים - הסופר קאפ האירופי וגביע הצדקה. הניצחון על מנצ'סטר יונייטד במשחק המסורתי של פתיחת העונה גם הוא הושג הודות לפנדל מוצלח שלו. בתום 2001 העניקה לו המלכה אליזבת השנייה תואר חבר במסדר האימפריה הבריטית (MBE), על תרומתו לכדורגל.
ב-2002 עזב את ליברפול כדי לשמש מנג'ר-שחקן בקבוצתו הקודמת קובנטרי סיטי. את עמדת המנג'ר בקובנטרי עזב לאחר זמן לא רב, כדי להקדיש את זמנו לטיפול באשתו דניס, שחלתה בסרטן השד. ב-3 במרץ 2006 גברה עליה מחלתה, בגיל 39.
דוד רוזנטל

ביוגרפיה

דוד רוזנטל הוא בנו של חוקר התלמוד פרופ' אליעזר שמשון רוזנטל. אחיו הוא חוקר התלמוד אברהם רוזנטל.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים, והגיש את עבודת הדוקטור שלו – מהדורה ביקורתית למשנה עבודה זרה בצירוף מבוא – בשנת 1980.
כיהן כמרצה בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחום עיסוקו הוא חקר התלמוד הבבלי, נוסחו ועריכתו.
N.S.U פרינץ 4

N.S.U פרינץ 4, (NSU Prinz 4) היא מכונית קטנה סדאן 2 דלתות שיוצרה על ידי יצרנית הרכב הגרמנית NSU בין השנים 1961–1973.
באורוגוואי יוצרה האנ.אס.יו פרינץ 4 בין השנים 1963–1967.

היסטוריה

"אנ.אס.יו" הייתה חברה גרמנית ליצור אופנועים ומכוניות שנוסדה בשנת 1873. נרכשה על ידי קבוצת פולקסווגן בשנת 1969. פולקסווגן מיזגה את אנ.אס.יו עם "אוטו יוניון" ויצרה את אאודי. בשנת 1955 הייתה אנ.אס.יו יצרנית האופנועים הגדולה בעולם. בשנת 1957 נכנסה לשוק המכוניות.
הגוף של האנ.אס.יו פרינץ 4 היה דומה לגוף ה-שברולט קורווייר, אך היה הרבה יותר קטן.

אנ.אס.יו פרינץ 4 בישראל

בשנות השישים, יבואן אנ.אס.יו הייתה חברת "מכוניות הדר בע"מ". משרד היבואן היה בדרך פתח-תקווה 72 בתל אביב. מחיר היחידה היה כ-11,000 ל"י.
האנ.אס.יו 4 התחרתה בתכונות ובמחיר ב-פיאט 850, ב-חיפושית, וב-קונטסה 900.
צ'וחה

חבסורולי צ'וחה - הצ'וחה החבסורי

"חֶבסוּרוּלי צ'וֹחה" ("הצ'וחה של חבסורתי") הוא הצ'וחה שהיה נהוג ללבוש במחוז ההיסטורי חבסורתי, ששוכנת בהרי הקווקז הגדול. הצ'וחה של חבסורתי נחשב לקרוב ביותר לגירסת הצ'וחה שהיה נהוג ללבוש בימי הביניים, שהוא בעיקרו קצר ובצורת טרפז. הצד הקידמי של הצ'וחה עשיר בקישוטים ויש לו חתכים בצדדים, שנמשכים עד למותניים. הקישוטים על הצ'וחה של חבסורתי כוללים בעיקר צלבים וסמלים.

כארתלי-קאחתי צ'וחה

הצ'וחה של כארתלי-קאחתי הוא ארוך יותר מהצ'וחה של חבסורתי ומעוצב כמשולש על החזה, כך שהבגד הפנימי שנקרא אחַלוּחי גלוי לעין. החלק התחתון הוא בדרך כלל חתוך בצדדים, ונהוג ללבוש אותם ללא חגורה. לצ'וחה של כארתלי-קאחתי יש שרוולים ארוכים בדרך כלל בצבעי שחור, אדום כהה וכחול.

הצ'וחה הקווקזי הכללי

הצ'וחה הקווקזי הכללי הוא בעיקרו דומה לצ'וחה של כארתלי-קאחתי, מלבד העובדה שיש לו מקומות לחגירת חגורות (חגורות קליעים) בחזה. ברוב במקרים מופיעים עיצובים שונים של קליעים. בשפה הרוסית צ'וחה נקראת צ'רקסקה על פי לבוש הצ'רקסים,ובשפה הצ'רקסית (אדיגית) הלבוש נקרא "שְוָּח צֲיָה" והלבוש של הנשים נקראת "סאיה" (באדיגית: Сае). סגנון הצ'רקסקה שלו הוא בעל חגורת קליעים מעור שחור המעוטרים מחתיכות בצבע כסף. תלבושת זו שימשה השראה לכמה מראשוני אגודת השומר שאימצו אותה בשלמותה (כולל כובע פרווה בנוסח רוסי). הצ'וחה הקווקזי הכללי יכול להיות שחור, אפור, לבן כחול, אדום או חום. כיום הלבוש משמש לריקודי עם קווקזים או לאירועים מיוחדים למיניהן.

הצ'וחה היהודי

לבושם של יהודי גאורגיה לא נבדל משכניהם ועד לתחילת המאה העשרים לבשו גם יהודי גאורגיה את הלבוש הגאורגי המסורתי. הצ'וחה היהודי כמו הגאורגי הגיע עד לבירכיים ולא כלל עיטורים כלשהם. במותניים אבנט עור מקושט עם אבזם כסף. לרוחב החזה התנוססו שתי חגורות של כיסי כדורים מעוטרות בסרטים. מתחת ל"צ'וחה" לבשו הגברים חולצה לבנה או שחורה גבוהת צווארון שנקראה "אחַלוּחי", הנרכסת בשורת כפתורים זעירים. מכנסי-הצמר הרחבים נקראו "שַרוואלי" ונתחבו למגפי העור, כיסוי הראש היה ה"פַּפַּחי", כובע גבוה עשוי מפרווה. במחצית השנייה של המאה התשע עשרה החלה חדירה הדרגתית של לבוש אירופאי והלבוש המסורתי נדחק לאירועים חגיגיים.
הצ'וחה נחשב ללבוש הלאומי גם של יהודי ההרים שחיו בקווקז, והוא נקרא בפיהם צ'רקסקה.
הקונצרטהאוס של וינה

הקונצרטהאוס (בית הקונצרטים) של וינה (בגרמנית: Wiener Konzerthaus) הוא אולם קונצרטים שנחנך בווינה בשנת 1913. הבניין נמצא ברובע השלישי, ממש בשולי הרובע הראשון בווינה. מאז הקמתו משתדל הקונצרטהאוס לשים דגש הן על מסורת והן על סגנונות מוזיקה חדשניים.
ב-1890 עלה לראשונה הרעיון להקים "משכן לפסטיבלי מוזיקה". בבסיס המחשבה על בניין חדש רב-תכליתי הייתה הכוונה למשוך קהל רחב יותר מזה של המוזיקפראיין של וינה המסורתית. נוסף לאולם קונצרטים, השרטוטים הראשונים של לודוויג באומן ל"אולימפיון" כללו גם זירת החלקה על קרח ומועדון אופניים. באזור פתוח לצד הבניין, היו 40,000 מבקרים יכולים לצפות באירועים. השרטוטים לא התקבלו. אף על פי כן, כיום יש זירת החלקה על קרח ממש ליד הבניין.
הקונצרטהאוס נבנה לבסוף בין 1911 ל-1913. האדריכלים היו פרדיננד פלנר והרמן הלמר; העבודה התבצעה בשיתוף עם לודוויג באומן.
סנבלט

סַנְבַלַּט או סנבלט החורני (סַנְבַלַּט הַחֹרֹנִי), לפי ספר נחמיה, היה הפחה מטעם ממלכת פרס של פחוות שומרון ומנהיג השומרונים, אשר ישבו בשומרון, בתקופת שיבת ציון. יחד עם גשם הערבי וטוביה העמוני, סנבלט חתר כנגד שלטונו של נחמיה וניסה לחבל בחידוש בניין חומות ירושלים.
לפי חז"ל ובעקבותיהם רש"י, נועדיה הנביאה קיבלה שכר  מסנבלט: "גם לנועדיה הנביאה - היא ושאר נביאי השקר קבלו שכר מסנבלט וחבריו כדי להפחידני בנבואת שקריהם". וכך בעקבות רש"י גם מצודת דוד :"כתיב:וגם לנועדיה - וגם זכור לשלם גמול לנועדיה נביאה שקרנית ולשאר נביאי השקר אשר היו מפחידים אותי בשקריהם בעבור כי קבלו שכר מטוביה וסנבלט".
בלשון הכתוב סנבלט והמתנגדים נקראים יחד בשם הגנאי "צרי יהודה". כשנחמיה גילה כי אחד מבניו של יוידע בן אלישיב הכהן הגדול התחתן עם בתו של סנבלט, הוא גירש את יוידע מהכהונה.
בספרו קדמוניות היהודים, יוסף בן מתתיהו מתאר את סנבלט בתקופה מאוחרת יותר ומייחס לו את בניית מקדש השומרונים בהר גריזים. השוני נובע כנראה מבלבול בין סנבלט של ספר נחמיה עם סנבלט השני או השלישי שהיו אחריו.
מתוך מכתבי יב נודע כי לסנבלט היו שני בנים, דליה ושלמיה. באחת האגרות יהודי האי יב מבקשים מבניו של סנבלט לעזור להם לבנות מקדש לאלוהי ישראל. 
שמו של סנבלט מגיע מארמית נאו-אשורית והוא מורכב מהמילים "סין" = אל הירח השומרי, "בלט" = החייה. ייתכן שכינויו "סַנְבַלַּט הַחֹרֹנִי" מעיד על מוצא מחורון (חווארה), למרגלות הר גריזים.
שאי שלום ירושלים

היסטוריה

בשנת 1964 נבחר דני קרוון על ידי דורה גד, אדריכלית הפנים של הכנסת, ליצור את התבליט שיהווה את הקיר הדרומי (המרכזי) של אולם המליאה של הכנסת. בנוסף ליצירה זו יצר קרוון את קיר העץ הקדמי של אודיטוריום הכנסת. מקור שם הפסל הוא בפסוק מספר תהילים, פרק קכ"ב, פסוק ו'. קרוון סיפר כי החליט לקרוא ליצירה בשם זה לאחר שסיים את בנייתה, אולם מאחר שלא הותר לו לחקוק על הפסל את שמות הסתתים החליט שלא לחקוק גם את שם היצירה ואת שמו שלו.
התבליט העשוי אבן מסותתת שהובאה ממחצבת דיר אל אסד שבגליל. רוחב התבליט 24 מטרים וגובהו שבעה מטרים. קרוון עיצב את היצירה כך שבמרכזה קומפוזיציה גאומטרית מופשטת הבולטת על רקע הקיר. במקור תוכננה לצד היצירה גם מרפסת ומקום מושב לנשיא המדינה, אולם קרוון שכנע את ועדת הבניין של הכנסת לוותר על הרעיון.
לאחר 50 שנה נחתמה היצירה ונרשם שמה בעברית וערבית.

חזות ומשמעות סמלית

הקיר מעוצב בסגנון מופשט גאומטרי ובנוי מאבנים אשר עליהן חקוקות צורות גאומטריות המשולבות זו בזו ויוצרות הרמוניה ויזואלית. האמן שאף לעצב יצירת אמנות חזותית בעלת משמעות צורנית שתהיה נעימה לעין ולא מסובכת, כיאה לקיר האמור להוות רקע ליושבים על בימת הכנסת. קרוון ייחס לקיר את נושא הקשר בין ירושלים של מעלה, המסמלת את הרוחניות, לירושלים של מטה, הגשמית. לפי פרשנויות מאוחרות מסוימות, הקיר מסמל את היות הכנסת מעוז הדמוקרטיה הישראלית, שכן הצורות הגאומטריות מרמזות על קשר ליוון העתיקה, בה התפתחה הגאומטריה ובאה לכדי מיצוי, אך גם מקום היוולדה של הדמוקרטיה.
בצדו השמאלי של הקיר מוצב דיוקנו של בנימין זאב הרצל צרוב בלוח אבץ כהה.
ג'ק ניקלאוס

קריירה

בשנים 1959 ו-1961 זכה ניקלאוס באליפות ארצות הברית לחובבים ובסוף שנת 1961 הפך למקצוען. בשנת 1962, כבר בשנתו הראשונה בסבב זכה באליפות הפתוחה של ארצות הברית. בשנת 1966 זכה ניקלאוס בפעם השנייה ברציפות בטורניר המאסטרס ובכך היה לגולפאי הראשון שהגיע להישג זה. עוד באותה השנה זכה גם באליפות הפתוחה של בריטניה ובכך היה בגיל 26 לגולפאי הצעיר בהיסטוריה שעשה זאת.
בין השנים 1971 ועד 1980 השיג ניקלאוס עוד 9 ניצחונות בטורנירי המייג'ור ובכך שבר את שיאו של הגולפאי בובי ג'ונס שעמד על 13 זכיות.
בשנת 1986 והוא בן 46 זכה ניקלאוס בטורניר המייג'ור ה-18 והאחרון שלו כאשר הוא הגולפאי המבוגר ביותר הזוכה בתואר.
בשנת 1990 עבר ניקלאוס להתחרות במסגרת הסבב למקצוענים הוותיקים ועד שנת 1996 זכה בעשרה טורנירים נוספים במסגרת הסבב לוותיקים, כאשר מתוכם 8 טורנירי מייג'ור. בשנת 2005 פרש באופן סופי מתחרויות במסגרת הסבב המקצועני.
במהלך הקריירה שלו עסק ניקלאוס בפעילויות נוספות הקשורות לענף הגולף כמו תכנון ועיצוב מגרשים, פעילות צדקה, פיתוח משחקי מחשב וכתיבת ספרי הדרכה ואוטוביוגרפיה.

הכרה

במהלך הקריירה שלו הוכתר ניקלאוס 5 פעמים בתואר "שחקן השנה". משנת 1974 הוא נכלל כחבר היכל התהילה של הגולף. בשנת 2005 העניק לו נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש הבן את מדליית החירות הנשיאותית, ובשנת 2015 הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס, שני אותות הכבוד האזרחי הגבוהים ביותר בארצות הברית. הבנק המלכותי של סקוטלנד הנפיק לכבודו מהדורה מיוחדת של שטר בן 5 ליש"ט.
ארתור (סדרת טלוויזיה)

תקציר העלילה

עלילת הסדרה מתמקדת בחייהם של חיות דמויות אנוש - שנבוב בן 8 בשם ארתור טימותי ריד, בחבריו, בבני משפחתו ובאינטראקציה היומיומית שלהם זה עם זה. דמויות הסדרה מתגוררות באלווד סיטי. ארתור הוא תלמיד כיתה ג' בבית הספר היסודי "לייקווד", שהוא בית הספר היסודי של אלווד, בכיתתו של המורה הקשוח מר עכבר. אביו של ארתור הוא שף, ואמו רואת חשבון. לארתור יש שתי אחיות: גילי בת ה-4, אשר לומדת בגן וקייט התינוקת בת שנה. משפחתו של ארתור מחזיקה בכלב בשם "חבר" ("פאל", בעברית "חבר"). מרבית הסדרה מתרחשת בביתו של ארתור או בבית ספרו. חבריו של ארתור הם מרקעים אתניים שונים ושכבות סוציו-אקונומיות מגוונות.
הסדרה עוסקת פעמים רבות בנושאים המשפיעים על עולמם של ילדים, כגון דיסלקסיה, בריונות, עיוורון, מחלת הסרטן, גירושים או אסתמה - תוך הטלת הבעיות הללו על דמויות בסדרה, ובכך מעבירה מסרים חינוכיים וחברתיים רבים.

שינויים בחיצוניותו של ארתור

במהלך סדרת הספרים של מארק בראון משתנה מראה דמותו של ארתור מספר פעמים.
בספר הראשון, "האף של ארתור", מופיע ארתור בדמות שנבוב מובהק בעל חוטם ארוך, כאשר עלילת הספר עוסקת ברצונו של ארתור לעבור ניתוח פלסטי להקטנת אפו.
לאורך הסדרה משתנה דמותו של ארתור, כאשר השינויים המרכזיים הם הקטנת האף בצורה משמעותית והוספת משקפיים. שינויים אלו גררו ביקורות רבות כלפי מארק בראון לאור העובדה שמוסר ההשכל בספר "האף של ארתור" הוא אהבה עצמית ובא לידי ביטוי בהחלטתו של ארתור לא לעבור את הניתוח בסופו של דבר. ישנן מספר השערות לגבי "אובדן האף" של ארתור, ביניהן הפיכת הבעות פניו לקלות יותר לאיור וגילוי פיו כך שייראה פחות משונה.

ביקורת

ארתור, יחד עם הסדרה, זכה בשלושה פרסי האמי הקטן. בנוסף, ארתור מדורג כדמות המצוירת ה-26 האהובה ביותר כחלק מרשימת "50 הדמויות המצוירות הטובות ביותר" של מגזין TV Guide.
היהודי האחרון

עלילה

הרומן מתאר את קורותיה של משפחה אחת, מימי יעקב פרנק משיח השקר בפולין ועד למלחמת יום הכיפורים בישראל. הוא כולל התייחסות לנושאים שונים: מיסטיקה יהודית, חלוציות וצבריות, השואה, יחסי יהודים וגרמנים לאחר השואה, העיסוק בעדות של ניצולי השואה, ניצול השכול באופן ציני, והגורל היהודי.
עלילת הספר בנויה כהדבק (קולאז'), כלומר כל פרק עוסק בחלק אחר של העלילה. במרכזו עומדת דמותו של אבנעזר שניאורסון, בן למושבה חלוצית שנודד טרם מלחמת העולם השנייה מפלשתינה-א"י לאירופה ונכלא במחנה ריכוז. בזמן שהותו במחנה אבנעזר מוחק אט-אט את זיכרונו שלו ומחליף אותו בזיכרונותיהם של שאר האסירים. כך הוא הופך למעין זיכרון של כל הדורות ולנושא הידע והזיכרון היהודי. לאחר המלחמה אבנעזר ממשיך להחזיק בזיכרונות האחרים על חשבון זיכרונו שלו. 
במהלך שנותיו במחנה אבנעזר מאמץ לבן את שמואל ליפקר, לאחר שעזב את בנו הביולוגי בועז שניאורסון במושבה יחד עם אמו של אבנעזר, רבקה. שמואל ובועז הם דמויות מראה, והן משמשות את קניוק להצבעה על שתי אפשרויות קיום של העם היהודי: בעוד שבועז גדל בישראל ונלחם במלחמת העצמאות, שם הוא הופך להלום קרב, שמואל שורד את החיים במחנה ולאחר מכן נודד באירופה. על פי אחת הגרסאות שמתוארות בספר שמואל עולה בסופו של דבר לישראל, הופך לקצין בצה"ל ויורה בשבוי ערבי כפות. על פי גרסה אחרת הוא נודד לארצות הברית, מאומץ לבן על ידי ליונל סתר, שהיה קרוב משפחתו של אבנעזר, והופך לכותב מחזות תיאטרון העוסקים בשואה.

תרגומים

הספר ראה אור בתרגום לשוודית (Den siste juden, סטוקהולם 1988, מאת Marion Wajngot), לדנית (Den sidste joede, קופנהגן 1989, משוודית: Ebba Roenne), לגרמנית (Der letzte Jude, פרנקפורט 1990, מאת רות אחלמה) ולאנגלית (The Last Jew, ניו יורק 2006, מאת ברברה הרשב).

עיבוד קולנועי

הספר הוא הבסיס לסרטו של יקי יושע "העיט" (1981).
בית עישון

בית עישון או ביתן עישון הוא מבנה המשמש לעישון של בשר או דגים בכמויות גדולות. בתי עישון עשויים לשמש גם כמקום האחסון של המוצר המוגמר, לפעמים למשך שנה או יותר.

היסטוריה

בתי עישון מסורתיים שימשו גם כמתקן לעישון בשר וגם לאחסון הבשר, לעיתים קרובות עבור קהילות או מספר רב של אנשים. תהליך העישון היה שיטה נפוצה לשימור מזון, בעיקר בשר ודגים. בתי עישון בארצות בעלות אקלים קר איפשרו עישון בשיטה של "עישון קר". שיטת שימור נפוצה נוספת הייתה המלחה של הבשר או הדגים.

עם תחילת העונה הקרה היו בעלי החיים המיועדים לשימור (על פי רוב חזירים) נטבחים ומבותרים לחלקים אשר נתלו על אנקולים או הונחו על מדפים בבית העישון, שם עברו את תהליך השימור. במהלך הקיץ נצרכו המוצרים המוגמרים והביתן היה מתרוקן.

עיצוב

באופן מסורתי, בית עישון הוא ביתן חיצוני סגור, בדרך כלל עם פתח כניסה אחד וללא חלונות. גג המבנה בדרך כלל משופע: חרוט, גמלוני או בצורת פירמידה. בנוסף, מכיל בית העישון בור ברצפתו או מעין אח בקיר לבערת העץ ויצירת העשן.

בתי עישון קהילתיים ומסחריים גדולים יותר מבתי עישון המהווים חלק מנחלה פרטית. 
מכיוון שבשר משומר הוא מוצר רב ערך הדורש השקעה הן בחומר הגלם והן בתהליך, חלק חשוב בעיצוב של בתי עישון הוא מניעת גישה פנימה לבעלי חיים ולגנבים.
אוגוסט הייסמאייר

אוגוסט הייסמאייר (בגרמנית: August Heißmeyer; ‏ 11 בינואר 1897 - 16 בינואר 1979) היה קצין אס אס בכיר ופושע מלחמה נאצי. אחיינו היה הרופא הנאצי קורט הייסמאייר, שערך ניסויים באסירי מחנות ריכוז, בהם ילדים.

ביוגרפיה

הייסמאייר נולד בשנת 1897 בגלרזן (Gellersen; כיום חלק מהעיירה אארצן [Aerzen]) שבמחוז האמלן-פירמונט, סקסוניה התחתית. לאחר שסיים את לימודיו התגייס הייסמאייר לצבא הפרוסי. במלחמת העולם הראשונה היה הייסמאייר בדרגת לויטננט וקיבל על שירותו את צלב הברזל, דרגה ראשונה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה הייסמאייר חבר בפרייקור והשתתף בפוטש במרתף הבירה בשנת 1920. לאחר שהתייאש מלימודיו, עבד היימסמאייר כמורה נהיגה. בשנת 1925 הצטרף הייסמאייר למפלגה הנאצית ובתחילת 1926 הוא הצטרף לאס אה והיה פעיל בו. בין היתר היה מהמייסדים של ה"אס אה גאושטירם, האנובר-דרום" (SA-Gaustürm Hannover-Süd; גושטירם: יחידה ארגונית של האס אה שהוקמה על ידי מפקד הארגון פרנץ פפר פון סלומון) ולזמן מסוים שימש גאולייטר. הייסמאייר נשא במהלך התקופה הזו אישה ונולדו לו 6 ילדים.
בינואר 1930 ביקש להצטרף לאס אס; בקשתו התקבלה והוא נעשה לחבר ה-4,370 בשורותיה. בשנת 1932 הצטרף למשרד הראשי של האס אס ופיתח קריירה מהירה, ובשנת 1933 כיהן כחבר פרלמנט (ברייכסטאג) מטעם המפלגה הנאצית, כנציג מחוז הבחירות וסטפאליה. בשנת 1935 מונה לראש המשרד הראשי של האס אס והחליף בתפקיד את הס"ס גרופנפיהרר קורט וויטג'; הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1939. ב-9 בנובמבר 1936 הוא קודם לדרגת ס"ס אוברגרופנפיהרר ולמפקח על מוסדות החינוך הפוליטיים הלאומיים (Nationalpolitische Erziehungsanstalten או NPEA).
בשנת 1939 מונה הייסמאייר לס"ס אובראבשניטסלייטר (SS-Oberabschnittsleiter; ראש מחוז בפיקוד המרכזי של האס אס) של מחוז מזרח-1 ("Ost"; מטה המחוז היה בברלין) ולמפקד האס אס והמשטרה במחוז, ובתוקף תפקידו פיקח על אזור ברלין-ברנדנבורג. ב-9 בנובמבר 1939 מונה למפקד יחידת הפיקוח על מחנות הריכוז של האס אס, והחליף בתפקיד זה את תאודור אייקה שמונה עתה למפקד דיוויזיית גולגולת המוות האס אס שלחמה בחזית עם רוסיה. 
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה קיבל הייסמאייר משרד ראשי משלו, משרד ס"ס אוברגרופנפיהרר הייסמאייר (Dienststelle SS-Obergruppenführer Heißmeyer), שהיה אחראי על אימונים צבאיים לתלמידים של מוסדות החינוך הפוליטיים הלאומיים (NPEA). 
בשנת 1940 הוא נשא לאישה בנישואים שניים את גרטרוד שולץ-קלינק, שכונתה "מנהיגת הנשים של הרייך". ב-14 בנובמבר 1944 קיבל הייסמאייר את התואר "גנרל של הואפן אס אס". באפריל 1945 מונה הייסמאייר למפקד "קבוצת הקרב הייסמאייר" שהורכבה מפולקסשטרום ומהיטלר יוגנד ותפקידה היה להגן על שפנדאו שבצפון-מערב ברלין מפני בעלות הברית המתקרבות.

לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר כיבוש ברלין על ידי בעלות הברית, ברח הייסמאייר עם אשתו לכפר בבנהאוזן (Bebenhausen) שבמחוז טיבינגן שם עבד כפועל חווה בשם הבדוי "היינריך שטוקנברוק" (Heinrich Stuckenbrock). בשנת 1948 הוא זוהה על ידי המשטרה הצרפתית (צרפת שלטה על מדינת באדן-וירטמברג עד 1949), נשפט על פשעי מלחמה ונשלח לכלא ל-3 שנים.
לאחר שחרורו גר בשווביש האל שבבאדן-וירטמברג, עבד במפעל למכונות כביסה, ולאחר מכן בחברה-בת של קוקה קולה. הוא מת בשנת 1979 בבית חולים בשווביש האל ונקבר בבית הקברות בגלרזן בחלקה המשפחתית.
המכון הגיאולוגי לישראל

היסטוריה

המכון הגאולוגי לישראל הוקם על בסיס המכון הגאולוגי של ממשלת המנדט הבריטי. תחילה היה המכון באחריות משרד המסחר והתעשייה ובהמשך הועבר לאחריות משרד ראש הממשלה וממנו למשרד החקלאות ומשרד הפיתוח. כעת הוא באחריות המשרד לתשתיות לאומיות, אנרגיה ומים. בשנותיו הראשונות עסק המכון בהכנת מפה גאולוגית של ישראל בקנה מידה של 1:20,000. בשנת 1952 עברו משרדיו למבנה בית החולים סנט ג'ון ובשנת 1962 עבר למחנה שנלר. בשנת 1966 הועברה מחלקת הנפט למכון הנפט.
משנת 2014 נבנה משכנו החדש ברחוב ישעיהו ליבוביץ' בגבעת רם.

ראשי המכון

בראש המכון עמד בשנים הראשונות פרופ' יהודה ליאו פיקרד. בשנת 1954 הגיע לישראל ד"ר פריץ ברוצן, מומחה לגאולוגיה משוודיה שבמשך זמן מה שימש כמנהל המכון. לאחריו ניהל יעקב בן-תור את המכון במשך שנים רבות. בסוף שנת 1966 התפטר בן-תור והחליפו אליהו זוהר שכיהן בתפקיד במשך מעל עשור. במהלך שנות ה-80 כיהן כראש המכון ד"ר יוסף ברטוב. מסוף שנות ה-80 כיהן כמנהל המכון ד"ר עמוס ביין. בשנת 2005 התמנה זאב בנימין בגין לראש המכון כמחליפו של ד"ר עמוס ביין. עם שובו לחיים הפוליטיים בשנת 2009 החליפו ד"ר איתי גבריאלי, ובשנת 2015 התמנתה ד"ר רבקה אמית לראש המכון.
קערה

קערה היא כלי אוכל, כלי הגשה ובישול ואף כלי אחסון, עמוק ופתוח. הקערה הקלאסית היא עגולה, אולם כיום קיימות גם קערות מרובעות, אליפטיות ואף קערות בלתי-סימטריות.

גודל

גודלן של קערות נע מקטנות ואישיות המיועדות להגשת קינוח כגון לפתן, המשך בקערות קורנפלקס הגדולות מעט יותר וקערות מרק שקוטרן מתקרב לקוטר צלחת למנה עיקרית, וכלה בקערות הגשה - חלקן קטנות יחסית ועשויות לשמש להגשת סלט לשני סועדים בלבד, אחרות מיועדות להגשת תבשיל או סלט בסעודה משפחתית. לקערות הגשה כאלו, בשונה מקערות אישיות, יש לעיתים מכסה.
ישנן גם קערות גדולות מאוד, כמו קערת פונץ' המשמשת להגשת המשקה לעשרות אנשים. למטרות אירוח רב משתתפים, כמו מסיבות חתונה, קיימות קערות גדולות להגשת מגוון מאכלים בשיטת מזנון.

חומרים

קערות עשויות ממגוון חומרים רב: עץ, קרמיקה, זכוכית, פלסטיק, מתכת.
עיצובן עשוי לנוע על פני כל הטווח שבין חדגוני ופשוט עד מתוחכם ואפילו אמנותי.

שימוש

ישנן קערות הגשה שעשויות לשמש גם ככלי הבישול, אם הן מתאימות לשימוש בתנור אפייה, בתנור מיקרוגל או על הכיריים. סוג של קערה לבישול ולהגשה היא קדירה, המשמשת להכנת תבשילי קדירה - ארוחה שלמה המתבשלת בכלי אחד, המשמש גם להגשה. (אם כי תבשילי קדירה מבושלים לעיתים בסירים).
בארצות הברית קיימים מותגים של ארוחות-מיקרוגל הנמכרים בקערה המתאימה לבישול במיקרוגל ולאחר מכן להגשה.
ישנן קערות המשמשות ככלי עזר בעת הכנת המזון, למשל ככלי לעירבוב, כזו היא גם קערת מערבל המזון.
ישנם ספלים לשתייה בגודל ובצורת קערות, כמו הספלים המשמשים בצרפת לשתיית "קפה אולה". ביוון העתיקה השתמשו בקערה עם שתי ידיות - קיליקס - לשתיית יין.