אמילי האן

ביוגרפיה

אמילי נולדה בסנט לואיס, מיזורי שבארצות הברית למשפחה ממוצא יהודי-גרמני. היא אחת מששת ילדיהם של אייזק ניוטון האן סוכן אריגים והאנה (לבית שיין) האן, סופרג'יסטית. שם החיבה של אמילי בפי אימה ובעקבות זאת בפי מקורבים היה "מיקי", דמות מצוירת באותה תקופה. נסיעותיה הרבות בעולם, במרוצת חייה, ואהבתה לבעלי חיים השפיעו רבות על יצירתה. אחרי שגרה בפירנצה ובלונדון באמצע שנות ה -20 של המאה ה-20, נסעה האן לקונגו הבלגית, משם טיילה ברחבי מרכז אפריקה בשנות ה-30. ב-1935 הגיעה לשנחאי, שם לימדה אנגלית במשך 3 שנים והייתה מעורבת מאוד בקהילה. היא התרועעה עם האחיות סונג ועם המשורר הסיני זאו סינמאי. כשהייתה אמילי בשנה השנייה של לימודי התיכון עברה המשפחה לשיקגו, אילינוי.
באהבת הקריאה והכתיבה האן נרשמה ללימודים לתוכנית לאמנויות באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, אך החליטה לשנות את מסלול לימודיה להנדסת מכרות לאחר שמנעו ממנה מלהשתתף בכיתת כימיה שבה למדו בעיקר סטודנטים להנדסה. בזיכרונותיה "אין צורך למהר להגיע הבייתה" מספרת אמילי שמעולם, לפניה, לא למדו נשים הנדסת מכרות.
לאחר שפרופסור שלימד במגמת הנדסת המכרות אמר ש"מוח האישה אינו מסוגל לתפוס מכניקה, מתמטיקה גבוהה או את יסודות הנדסת המכרות" הייתה החלטתה נחושה להיות מהנדסת מכרות ועל אף היחס הצונן שזכתה לו על ידי רשויות האוניברסיטה ומחבריה לכיתה, הייתה בשנת 1926 לאישה הראשונה שקבלה תואר של מהנדסת מכרות באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון
ב-1924, עוד לפני גמר לימודיה, נסעה עם חברתה דורותי ראפר ברחבי ארצות הברית כשהיא לבושה כגבר. את נסיעותיה תעדה אמילי במכתבים לגיס שלה, שללא ידיעתה העביר אותם למגזין "ניו יורקר". כך החלה הקריירה שלה כסופרת. האן כתבה לניו יורקר" מ-1929 עד 1996.
ב-1930 נסעה האן לקונגו הבלגית, שם עבדה ב"צלב האדום". במשך שנתיים חייתה בקרב שבט פיגמי, לפני שחצתה את מרכז אפריקה לבדה ברגל.
הספר הראשון שלה, "Seductio ad Absurdum - פיתוי עד אבסורד" : פיתוי - עקרונות ומעשה, מדריך למתחילים, פורסם ב 1930. היה זה מחקר של פיתוי הגברים אחר הנשים.

סין והונג קונג

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. 
שנותיה של אמילי בשנחאי, סין (מ-1935 ועד לפלישה היפנית להונג קונג ב-1941) היו הסוערות ביותר בחייה, שם הייתה מעורבת בחיי החברה כגון סר ויקטור ששון העשיר, והייתה נוהגת לקחת את גיבון החיית המחמד שלה, מר מילס, איתה לארוחות ערב, לבושה בחיתול ומעיל ערב קטן.
כדי לתמוך בעצמה ככותבת ל"ניו יורקר", היא התגוררה בדירה במחוז האור האדום של שנחאי, והתאהבה במשורר הסיני והמו"ל זאו סינמאי (הסינית: 邵 洵 美, pinyin: שאו Xunmei). הוא נתן לה את הכניסה שאפשרה לה לכתוב ביוגרפיה של האחיות סונג המפורסמות, שאחת מהן נשואה לסאן יאט-סן ואחרת לצ'יאנג קאי-שק.
האן ביקרה לעיתים קרובות בביתו של זאו, שהיה מאוד לא קונבנציונלי לאישה מערבית בשנות השלושים. שנחאי הייתה עיר שחולקה על ידי סינים ומערביים באותה תקופה. זאו הציג אותה לפרקטיקה של עישון אופיום, שאליה התמכרה. מאוחר יותר כתבה, "אף על פי שתמיד רציתי להיות מכורה לאופיום, אני לא יכולה לטעון שבגלל זה הלכתי לסין".
לאחר שעברה להונג קונג, היא החלה רומן עם צ'ארלס בוקסר, ראש מקומי של המודיעין הצבאי הבריטי. לפי מאמר שפורסם בדצמבר 1944, "האן" החליטה שהיא זקוקה להשפעה מתמדת של תינוקת, אבל היא פקפקה אם תוכל לקבל אותה. אמר המרטר צ'ארלס בוקסר, הנשוי באומללות, "אני אתן לך אחד!" קארולה מיליטריה בוקסר נולדה בהונג קונג ב-17 באוקטובר 1941".
כאשר היפנים צעדו להונג קונג כעבור שבועות אחדים נכלא בוקסר במחנה שבויים, והאן הובא לחקירה. "למה?" צעק מפקד ז'נדרמים יפני, "למה ... יש לך תינוקת עם מייג 'ור בוקסר? " "כי אני ילדה רעה, "צרחה. למזלה, היפנים כיבדו את תיעוד הדיפלומטיה הערמומית של בוקסר.
כפי שציינה האן בספרה "סין לי" (1944), היא נאלצה לתת לפקידים יפניים שיעורי אנגלית תמורת מזון, ופעם אחת היא סטרה בפניו של ראש המודיעין היפני. הוא חזר לראותה יום לפני שחזרה ארצה ב-1943 וטפח לה על גבה.
סין הייתה לי מכה מידית עם הציבור. על פי רוג'ר אנגל מ"ניו יורקר ", האן" הייתה למעשה, דבר נדיר: אישה עמוקה, כמעט מבית, בבית בעולם, מונעת על ידי סקרנות ואנרגיה, היא הלכה לשם ועשתה את זה, ואז כתבה על זה בלי מהומה ".

אנגליה, והחזרה לארצות הברית

ב-1945 נישאה לבוקסר, שבמהלכו הוא נכלא על ידי היפנים, דווחה על ידי התקשורת האמריקנית כדי לעקוף את ראשה; פגישתם מחדש - שסיפור האהבה שלה נמסר בנאמנות בכתבי המכתבים שפורסמו בהאן ברחבי ארצות-הברית. הם התיישבו בדורסט שבאנגליה ב"קוניגר ", [3] ב -48 דונם (190 אלף מ"ר) בוקסר ירשה, וב -1948 נולדה בת שנייה, אמנדה בוקסר (כיום שחקנית במה ושחקנית בלונדון).
עם זאת, בשנת 1950 קנתה האן דירה בעיר ניו יורק, ומאז ביקרה את בעלה וילדיה באנגליה רק ​​לעיתים רחוקות. היא המשיכה לכתוב מאמרים לניו יורקר, וכן ביוגרפיות של לאונרדו דה וינצ'י, אפרה בהאן, ג'יימס ברוק, פאני ברני, צ'יאנג קאי-שק, ד 'לורנס ומייבל דודג' לוהאן. לדברי הביוגרף קן קאת'ברטון, בעוד שספריה נבחרו בחיוב, "הרבגוניות שלה, שאפשרה לה לכתוב על כל נושא כמעט, הביכה את המו"לים שלה, שנראו אובד עצות לגבי איך לקדם או לשווק ספר של אמילי האן. לא מתאים לכל אחת מהקטגוריות הרגילות "כי היא" זזה ללא מאמץ ... מז'אנר לז'אנר ". 
ב -1978 היא פרסמה את "תראו מי מדבר", שעסקה בנושא השנוי במחלוקת של תקשורת בין-בעלי חיים-אנושית (האהוב האישי שלה בין הספרים הלא-בדיוניים שלה); היא כתבה את ספרה האחרון איב ואת הקופים בשנת 1988 כשהייתה בשנות השמונים שלה. 
נמסר כי היא נכנסה למשרדה ב"יומון הניו יורקר", עד כמה חודשים בלבד לפני מותה. היא מתה ב -18 בפברואר 1997 במרכז הרפואי הקתולי סנט וינסנט במנהטן. היא הייתה בת 92 ומתה מסיבוך מהניתוח שלה לירך מרוסקת.

המורשת

"רוב הסיכויים, סבתא שלך לא עישנה סיגרים ונתנה לך להחזיק מסיבות פרועות בדירתה", אמרה נכדתה אלפיה וקיו וואלאס בהספד החיבה שלה על האן. "רוב הסיכויים שהיא לא לימדה אותך גסויות סוואהיליות, רוב הסיכויים שכאשר היא לקחה אותך לגן החיות, היא לא התחילה להקפיץ בלהט את הריאות שלה כשעברת את כלוב הגיבון ... לצערי לך ... סבתא שלך לא הייתה אמילי האן".
בשנת 1998, הסופר הקנדי קן קות'ברצון  פרסם את הביוגרפיה אף אחד לא אמר לא ללכת: החיים, אוהב, ואת הרפתקאותיו של אמילי האן. "אף אחד לא אמר לא ללכת" היה אחד הביטויים האופייניים לה.
בשנת 2005 פורסם בסין שיאנג מיילי (השם שניתן להאן על ידי זאו סינמאי). הוא מסתכל אחורה על החיים אהבות של האן בשנחאי של 1930.