גישת הקונפיגורציה

גישת הקונפיגורציה (באנגלית: Configurational Approach) היא גישה מתחום מדעי הניהול ובפרט חקר ארגונים והתנהגות ארגונית. על אף שקשה לייחס לאדם מסוים את הגיית הגישה, אשר התפתחה במקביל לאורך השנים גם בתחום האנתרופולוגיה, ניתן לומר שדני מילר והנרי מינצברג, חברי סגל באוניברסיטת מקגיל שבקנדה, הם ממובילי הגישה. גישה זו החלה להיות מוזכרת במחקרים שונים החל משנות ה-70.
גישת הקונפיגורציה מגדירה ארגון כאוסף מקבצים של מגוון תכונות סביבתיות, ארגוניות ואסטרטגיות, הנבחנות בו-זמנית ובהקשר מסוים. אוסף תכונות אלה מגדיר את תצורת (או: קונפיגורציית) הארגון. על פי גישה זו, על ניתוח ארגונים להתבצע דרך בחינת החוקיות שלפיה מרכיבי הארגון השונים מתקשרים ומשלימים זה את זה. ניתוח זה צפוי להאיר קונפיגורציות ארגוניות נפוצות, שדרכן יאותרו דפוסים נפוצים, המכונים גשטלט (בגרמנית: Gestalt).
אפיון עשיר ומורכב של ארגונים לכדי תצורות ודפוסים משמש לרוב להפקת תחזיות וניבוי ביצועים עתידיים.

שורשי הגישה

יסודות גישת הקונפיגורציה נעוצים בתפיסה ההוליסטית, שעל פיה הטבע מייצר ישויות "שלמות", אשר הן יותר מסכום חלקיהן הנפרדים. תפיסה זו רומזת שלא ניתן להבין את תפקודן של מערכות באמצעות בחינת חלקיהן, כי אם יש להתבונן על מכלול הגורמים והקשרים ביניהם. התפיסה ההוליסטית נוגדת את התפיסה הרדוקציונית, אשר מפשטת תופעות מורכבות באמצעות פירוקן לגורמים בודדים ובחינתם.
גישת הקונפיגורציה, בדומה לגישה ההוליסטית, מכתיבה הסתכלות מעמיקה על שלל גורמים והקשרים ביניהם ושוללת את נקודת המבט, שעל פיה ארגון הוא תערובת של תכונות אשר משתנות באופן עצמאי ובלתי תלוי.
גישת הקונפיגורציה היא, במובן מסוים, אבולוציה של תאוריית התלות, הגורסת כי ניהול ארגון יעיל תלוי בהתאמה רציפה למאפייני המצב הפנימיים והחיצוניים (המכונים "תלויות"), דוגמת שיקולי טכנולוגיה, מבנה וגודל הארגון, ארגונים מתחרים ועוד. תחזיות ארגוניות המבוססות על נתונים, אשר מנותחים בגישת תאוריית התלות, כוללים בעיקרם התבוננות על אינטראקציות בין משתנים ותכונות.

עיקרי הגישה

גישת הקונפיגורציה טוענת, שקונפיגורציות ארגוניות הן מורכבות, דינאמיות ונתונות לשינויים לאורך זמן. לפיכך, חקר קונפיגורציות ארגוניות צריך לכלול יותר מאשר "צילום" של ערכי משתנים בודדים; עליו לכלול מעקב לאורך זמן לגבי מספר רב של משתנים. מחקר שכזה, על פי הגישה, עשוי לשפוך אור על רצפי מצבים והשתנות, כמו גם על הכוחות אשר מעניקים יציבות לקונפיגורציות ארגוניות מסוימות.
גישת הקונפיגורציה טוענת שקיים מספר מצומצם של קונפיגורציות ארגוניות שניתן לתארן באופן עשיר ועשויות לייצג דפוסים בעלי ערך ניבוי לאחוז ניכר מהארגונים. מחקרים מסוימים הציגו ראיות אמפיריות לכך שקיימים 10 גשטאלט של התווית אסטרטגיה, אשר באים לידי ביטוי בכ- 30 משתנים אשר מתארים אסטרטגיה, סביבה ומבנה של ארגונים. על אף שההסתברות התאורטית להתרחשות דפוסים שכאלה היא נמוכה, הם תיארו כ- 85% ממדגם החברות שנבדקו.
עקרון נוסף המתואר במסגרת גישת הקונפיגורציה, הוא אקוויפינליות (באנגלית: Equifinality), עקרון שלפיו תיתכן יותר מדרך אחת להשיג הצלחה ארגונית באותם תנאים ארגוניים. כלומר, אל מול מספר אפשרויות יוכל כל ארגון לבחור את זו המתאימה לצרכיו באופן המיטבי.

דוגמה

להלן דוגמה הממחישה את ההבדלים העיקריים בין ניתוח באמצעות תאוריית התלות לבין ניתוח דרך גישת הקונפיגורציה. דוגמה זו מבוססת על הדוגמה שמציג מילר במאמרו.
מדינה המבקשת לחקור את מבנה ויעילות האסטרטגיות הצבאיות יכולה לעשות זאת בכמה דרכים. דרך אחת, התואמת לתאוריית התלות, תבחן את הקשר בין חיל האוויר וכוחות הקרקע במדגם רחב של סיטואציות.
דרך שנייה, העולה בקנה אחד עם זו של גישת הקונפיגורציה, תבחן את היחסים בין כוחות הצבא באופן רחב ותלוי הקשר. גישה זו תשקלל גורמים נוספים אשר יכולים להשפיע על היחסים בין הכוחות השונים: אקלים, תנאי השטח, אימון החיילים, המפקדים, מאפייני כלי הנשק ועוד. גישת הקונפיגורציה גורסת כי רק למידת שילוב הגורמים תאפשר לגבש הבנה אסטרטגית עמוקה. ניתוח בגישה זו יכלול איסוף מגוון רחב של סיטואציות, איפיונן וסיווגן לקבוצות. מתוך קבוצות אלה ייעשה ניסיון לאתר דפוסים (גשטלטים) נפוצים בעלי ערך בחיזוי.