יהודה שטיינברג

ביוגרפיה

שטיינברג נולד בחורף ה'תרכ"ד בעיירה ליפקאני שבצפון בסראביה, באימפריה הרוסית (כיום Lipcani במולדובה), שממנה יצאו כמה דמויות חשובות בספרות יידיש כמו יעקב שטרנברג ודודנו אליעזר שטיינברג (העיירה כונתה על ידי ביאליק "אולימפוס הבסרבי").
גדל במשפחה יהודית חסידית-קנאית מחסידות סדיגורה. בבגרותו החל להתמרד כנגד דתיות המשפחה, מה שהוביל לעימותים חריפים עם אביו. בהגיעו לגיל 17, התעקש אביו להשיאו, על מנת לתקן את דרכיו. לאחר נישואיו עבר להתגורר בבית חמיו ברומניה, בכפר סמוך לעיר שטפנשט, שהיוותה מרכז חסידי ידוע. שטיינברג התקרב לרב המקומי, צאצא לרב  ישראל פרידמן מחסידות רוז'ין, וספג ממנו את החוויה החסידית בצורתה הפופולרית-עממית. במקביל התיידד עם משכיל יהודי מקומי אשר פתח בפניו עולם חדש, אך לא הסיט אותו מהחסידות.
שטיינברג עזב את שולחן חותנו ופתח חנות מכולת באחד הכפרים, אך בשל היעדר כישורים עסקיים מספקים, נאלץ לסוגרה לאחר שנתיים. לאחר מכן שב בחוסר-כול לבית הוריו בליפקני, שם מצא עבודה כמורה לשפה העברית. המתיחות בינו לבין אביו גברה וגרמה לו לעזוב לעיירה הסמוכה, יאדינצי, אך קנאי הדת המשיכו לרדוף אותו גם שם, בהתנגדם לחדשנותו הפדגוגית. בעיירה זו התגורר שמונה שנים והחל את עבודתו הספרותית הוא עסק בהוראה, וחי עם משפחתו בדחקות גדולה עד לשנת 1897.
חריצותו ושקדנותו הפדגוגית הביאה אותו לפרסם מכתביו, וספרו הראשון, "ניב שפתיים" (1893), היה צירוף של מקראה וספר לימוד של השפה העברית. ספרו זה לא זכה להצלחה מיידית, אולם פרסום ספר המשלים "בעיר וביער" (1896) על ידי "תושיה", בתחילה ביידיש ולאחר מכן בעברית, היווה הצלחה גדולה ונעשה מיד לספר לימוד. ספרים אלו השאירו רושם עמוק על הקוראים והובילו להקמת אגודות ספרותיות בערים וורשה ואודסה. 
שטיינברג נחשב לכותב פורה והיה מבוקש על ידי העיתונים הספרותיים ביידיש ובעברית, הוא פרסם מאות סיפורי אגדות על עולם החי והצומח, סיפורי חסידים, סיפורי ילדים, ובנוסף מקראות וספרי לימוד. 
שטיינברג המשיך ללמד בבסרביה ובין השנים 1897-1905 התגורר בכפר הקטן ליאובו (Liovah), שם עבד כמורה בבתי עשירים, ויצר את מיטב יצירותיו. מצבו הכלכלי הוטב במקצת, אך מחלת הסרטן קננה בגופו. 
בשנת 1905, עם מינויו ככתב-קורספונדנט מאודסה עבור העיתון היידי הניו-יורקי "די ווארהייט", עבר לגור באודסה וחדל מלעסוק בהוראה. שטיינברג התקבל באהדה על ידי עמיתיו הסופרים העברים בעיר אודסה. בהרגישו כי חייו קרבים לקיצם, כתב ללא לאות, ופרסם את "סיפורי חסידים", "שיחות חסידים", "שיחות ילדים". כן פרסם את סיפוריו ההיסטוריים - "בימי שפוט השופטים" ו -"בימים ההם" ( קורות נער יהודי הנחטף כדי לשרת בצבא הרוסי). מחלתו הלכה והחריפה, ורעיו באודסה - ובמיוחד חיים נחמן ביאליק, ואלחנן ליב לוינסקי - אספו סכום כסף גדול שאיפשר לשלוח אותו לניתוח בברלין, אך ללא הצלחה, ובשנת 1908 הוא נפטר.
ביאליק, לוינסקי ורבניצקי הוציאו את כל כתביו ב-4 כרכים המיועדים למבוגרים, ובשני כרכים לנוער, בין השנים 1910-1913. גם כל יצירותיו ביידיש פורסמו לאחר מותו. 
ביצירותיו הוא משתייך לאסכולה הנאו-רומנטית, מיזוג הסיפור הריאלי - ההווי היהודי הממשי, עם הרומנטיות של ספרות התקופה. עבודותיו ידועות בתחכומן, ובשפה עשירה רבת רבדים. סיפוריו החסידיים, שהצטיינו בתמימותן בגישתן הרומנטית-עממית, העשירו את הספרות העברית החסידית החדשה. החסידות שלו הייתה עממית פשוטה בלי עמקות פילוסופית יתרה. העוסקת בהתחבטויות הנפש של האדם היהודי העומד בצומת עולם הדת מול עולם ההשכלה, אך ללא פריקת עול והמרת דת "להכעיס" . 
תרומתו המרכזית של שטיינברג היא לעולם ספרות הילדים העברית. בסיפורים אלה הרחיב הסופר את החומר הסיפורי-דמיוני עם תובנות פנימיות לנפש בני-הנעורים, כאשר הסיפורים עצמם לקוחים מחוויות הילד היהודי, תוך עירוב מוטיבים יהודים היסטוריים עם פלאי הדמיון הפורה. הוא ראה את הספרות ככלי להוראה וחינוך. 
לאחר מותו, חיים נחמן ביאליק, הוסיף למקראה "פסיעות קטנות", שהודפסה בשנת 1914, הקדמה, בעילום שם, בה הוא מהלל את האומן הנפלא של ספרות הילדים. בדברי ההספד אשר כתב עליו שמואל טשרנוביץ, הוא מסביר את כתיבתו לילדים: "כי נפש מלאה טל ילדות הייתה נפשו של יהודה שטיינברג. את הילדות היהודית, הילדות התמימה, הנעימה, היפה והמבהיקה, אותה הילדות שהחניקוה כותלי חניטה, החיה שטיינברג בציוריו וסיפוריו.... הוא נסה לתת לילדי ישראל בספר מה שחסר להם בחיים.... יחד עם מותו של שטיינברג מת הסופר האחרון האמתי של ספרות הילדים". 
בנו, ד"ר משה הר-אבן, היה רופא פסיכיאטר, מראשוני תנועת הנוער בית"ר והצה"ר בארץ ישראל, מעורכי העיתון הרוויזיוניסטי "חזית העם".
דודנו, אליעזר שטיינברג (1880–1933) היה משורר וממשיל משלים יידי.