ישו (יהדות)

ביהדות, ישו הוא דמות או כמה דמויות בספרות היהודית - התלמוד הבבלי, המדרשים, וספר תולדות ישו. אף שהקטעים המכילים שם זה מעורפלים קמעה ואף מעט סותרים לפעמים, נראה כי הכוונה לפחות בחלקם היא לישו מנצרת, אבי הנצרות.

האזכורים הראשונים לישו

האזכורים לישו בתלמוד נמצאים רק בכתבי היד מלפני 1554, אז הורה האפיפיור לסלק מהתלמוד ומכתבים יהודיים אחרים את כל האזכורים האלה מכיוון שהם נחשבו כעלבון. אזכורים אלה נמצאים רק בגרסה הבלתי מצונזרת של התלמוד או של התוספתא.

בן פנדירא

באזכור לשם "ישו" בתוספתא, נמצא גם בסמיכות לו הכינוי "בן פנדירא".
השם פנדירא איננו מוכר מקברות או כתובות. לעומת זאת השם פנתרא (Pantera) (צורה לטינית של היוונית Πάνθηρας או "Pantheras", "נמר") כן נמצא באותה התקופה, אם כי הוא אינו נפוץ. השם "Pantera" נמצא למשל על קברו של חייל רומאי מתחילת הספירה בבינגרברוק (Bingerbrück) שבגרמניה.
הפילוסוף היווני הפגני קלסוס (המאה ה-2) כותב שאביו האמיתי של ישוע היה חייל רומאי בשם פנתרס (Pantheras).
רוברט אייזלר סבור כי פנדירא אינו שם אמיתי אלא שם גנרי לבוגד או מסגיר. לדוגמה, באיליאדה, פנדארוס (Pandaros) בוגד ביוונים בהשליכו חנית במנלאוס ובכך מפר את שביתת הנשק שהוסכמה בין הצדדים בשבועה חמורה. לכן שמו של פנדרוס הפך לשם כללי עבור בוגד, כמו שמו של בנדיקט ארנולד בארצות הברית. השם "פנדרוס" הובא לעברית כ"פנדר", ונמצא בבראשית רבה נ' בביטוי "קול פנדר", כאילו "קול בוגד". אפשר להבין "פנדירא" כמו האקוויוולנט בארמית. לכן יכול להיות ש"בן פנדירא" הוא תיאור של סוג איש, כמו "בן בליעל". השם דומה גם לשם פנדראוס (Pandareos) במיתולוגיה היוונית, ויש דמיון בין המסופר בתולדות ישו לבין הסיפור של פנדראוס.

קשר עם ישוע?

בסביבות 178 לספירה טען קלסוס בכתבו נגד הנצרות ששמע מאיש יהודי כי מרים אם ישוע גורשה מבעלה בשל ניאוף עם חייל רומי בשם "פנתרס" (Pantheras), ושהוא אביו האמיתי של ישו. הדמיון בין "פנתרס" לבין "פנדירא" מצביע על כך שמקור טענתו של קלסוס היה אותו הסיפור שהוכנס אחר כך לתלמוד. קלסוס גם מספר כי ישו ירד למצרים ושם רכש כוח לעשות ניסים, חזר לארץ ישראל והכריז שהוא אליל. גם בסיפורי תולדות ישו מוצאים את הפרטים האלה מרוכזים, ויכול להיות שזה מקור הכינוי "ישו בן פנדירא" הנפוץ בין היהודים ככינוי לישוע.
בתרגום השבעים של התנ"ך משתמשים במילה "פרתנוס" (parthenos) לתרגם את המילה "עלמה" בפסוק "הנה העלמה הרה וילדת בן וקראת שמו עמנו אל" (ישעיה ז, יד). אחדים טוענים כי קל לראות שהשם "פנתרס" (Pantheras) נובע מהמילה "פרתנוס" (עלמה בתולה) בחילוף אותיות, ושהתלמידים בתחילת הנצרות אולי קראו לו "ישוע בן פרתנוס" כי הוא נולד לבתולה.
אפיפניוס מסלמיס אומר כי אוריגנס השיב לטענתו של קלסוס ש"פנתרס" היה שם משפחתו של יוסף בעלה של מרים בגלל אביו יעקב, המכונה "פנתר". לעומת זאת, תורת יעקב (634 לספירה) טוענת כי פנתר היה סבה של מרים.
תוספות כותבים במסכת חגיגה כי "מרים מגדלא שער נשייא" היא "אמו של פלוני" וככל הנראה הכוונה לישו. מאידך, תוספות במסכת שבת, (בסוגיית בן פנדירא) כותבים "אומר רבנו תם דאין זה ישו הנוצרי, דהא בן סטדא דאמרינן הכא דהוה בימי פפוס בן יהודה דהוה בימי רבי עקיבא... ויש"ו היה בימי יהושע בן פרחיה... ור' יהושע הוה קדים טובא לרבי עקיבא". כלומר, בן סטדא לא יכול להיות ישו, מאחר שהוא בן אשתו של פפוס בן יהודה, שהיה בתקופת ר' עקיבא, הרבה אחרי ישו שהיה בימי יהושע בן פרחיה.
האגיפטולוג ג'רלד מאסי טען כי בן פנדירא היה איש אמיתי שחי במאה השנייה לפני הספירה, ושהסיפורים על ישוע מבוססים עליו. מאסי כתב:
ניתן לבסס מעל כל ספק את קיומו האישי של ישוע כיהושע בן פנדירא. סיפור אחד אומר, לפי מסורת יהודית אמיתית, "האיש ההוא היה תלמיד ליהושע בן פרחיה", וגם "הוא נולד בשנה הרביעית למלך אלכסנדר ינאי למרות טיעוניהם של תלמידיו כי הוא נולד במלכות הורדוס". זאת אומרת יותר ממאה שנים לפני התאריך שנותנות הבשורות! אבל אפשר להראות יותר מזה, שהוא נולד אולי זמן מה לפני השנה 102 לפני הספירה (בכל מקרה הנקודה איננה חשובה ביותר). יהושע בן פרחיה היה נשיא הסנהדרין--החמישי במספר כאשר עזרא היה הראשון--אחד האנשים האלה המקבלים והמוסרים את התורה שבעל פה, כפי שאומרים, ישירות מהר סיני. לא יכול להיות שניים באותו שם. בן פרחיה התחיל ללמד כרב בשנת 154 לפנה"ס. אפשר להניח שהוא לא נולד אחרי 170-180 לפנה"ס, ושהוא ירד מצריימה עם תלמידו לא מאוחר מ-100 לפנה"ס. כי מסופר שהוא ברח שמה בגלל רדיפות הרבנים, כנראה אזכור למלחמה האזרחית בה הפרושים מרדו נגד המלך אלכסנדר ינאי--לכן בסביבות 105 לפנה"ס. אם מניחים שגיל תלמידו יהושע בן פנדירא היה 15 שנה, אזי מקבלים באופן טבעי שיהושע בן פנדירא נולד כנראה בסביבות 120 לפנה"ס.
התאוריה של מאסי, שזה היה ישוע של הברית החדשה, היא מחוץ לגדר המקובל במחקר בנושאים האלה ואיננה מקבלת תמיכה מאף מומחה לברית החדשה.

תלמידיו של ישו

בברייתא נאמר כי "חמישה תלמידים היו לו לישו: מתאי, נקאי, נצר ובוני ותודה".
פרופ' יוסף קלוזנר, העמיד זיהוי היסטורי לחמשת התלמידים המוזכרים בברייתא, וכך כתב:
הברייתא עצמה אך מוחלטת, שהיו לישו חמישה תלמידים, בעוד האוונגליון מדבר על י"ב תלמידים. מה שמספר זה שבאוונגליון הוא כמספר שבטי ישראל יכול להיות שהוא דבר מכוון מצד ישו עצמו, ובכן היסטורי, אבל הוא יכול להיות גם דבר מכוון מצדם של מחברי האוונגליונים, ואז אינו היסטורי, כמו שאינה היסטורית הידיעה על שבעים התלמידים שבחר ישו, מספר שהוא מכוון כלפי "שבעים אומות" ו"שבעים לשון". על כל פנים... שמותיהם של התלמידים היסטוריים הם... כאלה הם מתיא ונקאי, שהם בלי ספק מתיא ולוקאַס. נצר הוא או לשון נופלת על לשון "נצרים", או, אפשר, הוא משובש מן אנְדְרַי אחיו של שמעון פֶּטרוס. בוני נחשב בעיניהם של רוב התאולוגים הנוצריים לנקדימון הנזכר ביוחנן, שכן אנו מוצאים בברייתא על נקדימון בן-גוריון: "לא נקדימון שמו, אלא בוני שמו, ולמה נקרא שמו נקדימון? שנקדה חמה בעבורו"... התלמיד האחרון תודה הוא בוודאי תַּדַי

ישו כאמצעי ספרותי

בזמן האחרון, חוקרים מסוימים טוענים כי הסיפורים על ישו נותנים לנו תמונה מורכבת יותר של האינטראקציה בין היהדות הרבנית לבין הנצרות. בעוד שבזמן הבית השני הפרושים היו כת אחת בין כתות אחרות, האמוראים והתנאים ביקשו לקבוע את היהדות הרבנית כנורמה ליהדות. כמותם, גם הנוצרים הראשונים טענו שהם התעסקו במסורת התנ"כית כדי לפרש מחדש את תורת היהודים ואת ערכיהם. הגבול, לפעמים מטושטש, שבין הרבנים לבין הנצרים בתקופה המוקדמת ההיא היוותה אתר חשוב בו היה צריך להבדיל בין דיון לגיטימי ובין "מינות". הרב ג'פרי רובינשטיין (Jeffrey Rubenstein, פרופסור באוניברסיטת ניו יורק) ודניאל בויארין  (פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי) טוענים שזה יהי דרך הסיפורים על ישו שהרבנים התעמתו עם הגבול המטושטש הזה.
ג'פרי רובינשטיין טוען כי הסיפורים ב"חולין" וב"עבודה זרה" מגלים יחס אמביוולנטי בין הרבנים לנצרות. לדעתו, הסיפורים בתוספתא מראים שלפחות חלק מהיהודים האמינו כי בנצרות היו מרפאים אמיתיים, ושלדעת הרבנים זה היווה סכנה גדולה. לגבי הסיפור בעבודה זרה, דניאל בויארין סבור כי יעקב מסכניא היה מטיף נצרי, ורבי אליעזר נעצר בחשד שהוא נצרי (כתוב "על דברי מינות"). כשההגמון (השופט) שואל אותו האם הוא באמת עוסק בדברים הללו, הוא נותן תשובה דו-משמעית "נאמן דיין עלי". בוירין מציע שזה תשובה בסגנון האח ארנב (Br'er Rabbit), להבדל להתנהגות של הנצרים בתקופה ההיא, שהייתה להגיד את אמונתם אף-על-פי ההשלכות, כלומר, מוות. רבי אליעזר התכוון לאלוהים, אבל ההגמון חשב שהוא התכוון לו, ושחרר אותו. לדעת רובנשטיין ובוירין, הסיפור מראה שהיו יותר מגעים במאה השנייה בין הנצרים לבין הרבנים מאשר מה שחושבים בדרך כלל. לדעתם, הסיפור על הדבר שיעקב למד מישו היה אמור ללעוג בנצרות. לפי רובנשטיין, שיטת הלימוד, שבה משתמשים בפסוק מהתנ"ך כדי להוכיח תשובה לשאלה לגבי התורה, היא משותפת לרבנים ולנצרים הראשונים. אך התוכן הוולגרי היה אמור כנראה להיות פרודיה של ערכים נצריים. בוירין סבור כי הטקסט מכיר שהייתה אינטראקציה בין הרבנים והנצרים, למרות האנטיפתיה ביניהם בשאלות של דוקטרינה.
לדעת רובנשטיין, הסיפור בסנהדרין קז ע"ב מכיר בייחוס בין הנצרים ליהודים, מכיוון שישו מוצג כתלמיד של רב חשוב. בו בזמן הסיפור מראה פחד יסודי אצל היהדות הרבנית. לפני חורבן הבית בשנת 70, היהודים היו חלוקים לכתות שונות, כאשר כל אחת ביקשה להעביר הבנתה של התורה. היהדות הרבנית הפנימה את הוויכוחים האלה לגבי התורה, ובו בזמן גינו ופסלו כל מחלוקת וכתות. במילים אחרות, עודדו דיון וויכוח בתוך הכת שלהם, אבל היה להם אסור להתרחק יותר מדי, שמא זה יגרום לחלוקה ביהדות. אף-על-פי שבסיפור אין עובדות אמיתיות לגבי חיי ישוע, הטקסט כן משתמש בפיקציה לגבי ישוע כדי להעביר מסר אמיתי לגבי הרבנים (ראו רובנשטיין, "Rabbinic Stories"). יתר על כן, רובנשטיין רואה בסיפור זה תוכחת לרבנים שהיו יותר מדי חריפים או מחמירים. בוירין סבור כי הרבנים ידעו היטב מה חשבו הנצרים על הפרושים, וכי הסיפור מכיר בעמדה של הנוצרים שישוע היה מוכן לסלוח ואילו הרבנים לא היו מוכנים, אבל בכל זאת הסיפור מדגיש את הצורך, לפי הרבנים, לסלוח.

ביקורת על זיהוי ישו כישוע

ביקורת על הזיהוי של ישו כישוע ממוקדת בהבדלים הגדולים בין האזכורים לישו ולבן סטדא בתלמוד לבין הסיפורים על ישוע בברית החדשה. הרדיפות בזמן אלכסנדר ינאי שהוזכרו בתלמוד התרחשו בסביבות 87 לפנה"ס, ולכן האירועים בסיפור היו צריכים להתרחש בערך 100 שנה לפני ישוע. במקביל, ה"ישו" שלימד את יעקב מסכניא, היה צריך לחיות בערך 100 שנה אחרי ישוע. התקופה של 40 יום שהקדימה את הריגת ישוע לא נמצאת בברית החדשה, ובה ישוע לא היה "קרוב למלכות". בנוסף, ישוע נצלב ולא נסקל, בירושלים ולא בלוד. ישוע שבבשורות לא "הקדיח תבשילו", וה"ישו" שכן עשה זאת מייצג בשולחן ערוך את מנשה מלך יהודה. ישוע שבבשורות לא סרט את בשרו, ולא נתפס על ידי עדים "כמונים". יתר על כן, הציטוטים מכתב היד של פירנצה ומכתבי יד אחרים, התומכים בזיהוי של שתי הדמויות הם הערות שנוספו מאות שנים אחרי חתימת התלמוד.
נטען שיש קשיים פונטיים משמעותיים בתאוריה ש"פנדרא" בא מ-"parthenos". יתר על כן, עד כמה שידוע, ישוע לא כונה "בן פרתנוס" או בתואר דומה לזה, ולכן, טוענים המבקרים, שקשה לקבל את התאוריה שמדובר במשחק מילים. ולגבי שמות תלמידי ישו, נטען שהצורה העברית המקובלת של "Thaddaeus" היא "תדי" ולא "תודה", ושרוב הבלשנים לא היו מקבלים את הזיהוי של יוחנן ואנדראס עם "בוני" ו"נצר".
מומחים רבים סבורים כי הנצרות הקדומה הייתה רק אחת מכמה כתות שהתחרו נגד היהדות הרבנית, ולכן החכמים של התלמוד לא שמו לב במיוחד לישוע או לנצרות.