ינה רייטה

חייו

רייטה נולד ב-29 במרץ 1905 בבודפשט, הילד השלישי למשפחה יהודית. אביו, אהרון ליאופולד רייך (1876-1951), היה סוחר נייר ופקיד, אמו הלנה וולף (1879-1944). אחיו הגדול, לאַיוֹש, היה שחמטאי וסופר (1902-1952). אח גדול נוסף, דְיוּלָה (יוליוס), למד משפטים והפך לעורך דין ולשחקן ברידג' מקצועי (1903-1976). שלושת האחים בחרו שמות משפחה שונים. ינה בחר בשם העט רייטה, אך מעולם לא שינה את שמו באופן רשמי. גם אחיו שינו את שם משפחתם רק אחרי מלחמת העולם השנייה.
בגיל 19 הלך רייטה ללמוד משחק. הוא היה בעל כישרון ממוצע, ונעדר רבות מהלימודים. בהצגת הבחינה שלו בינואר 1924 (פרנץ מולנר: "הסיגלית") לא הייתה לו הצלחה מיוחדת. אז הופיע בפעם הראשונה עם השם רייטה, שהפך מאוחר יותר לשם העט שלו.
השנים 27–1924 די לוטות בערפל, בעוד אחיו למדו מקצוע: לאיוש רואה חשבון ודיולה משפטים והפך לעורך דין, את ינה הצעיר פרנסו הוריו. ביולי 1927 הגיש בקשה לתפקיד של כתב (מכאן האוטוביוגרפיה הידועה היחידה שלו), אך הוא לא קיבל את המשרה. אז החליט לצאת לדרך למערב אירופה (באוסטריה – וינה, בגרמניה – המבורג וברלין, ואחר כך שווייץ וצרפת), הוא חי מעבודה מזדמנת במשרות מזדמנות. נסע לכמה ימים גם לצפון אפריקה - אזור קולוניאלי צרפתי באותה תקופה - אך בניגוד לאמונה הרווחת, לא התגייס ללגיון הזרים (שם או במקום אחר). בינתיים משפחתו התרוששה בשל השפל הגדול. הוריו עברו לאופטיה בקרואטיה, שהייתה זולה יותר, אך לא פחות בשל מצבה הבריאותי של אמו. בינתיים (בגיל 23) מפרסם את עבודתו המודפסת הראשונה, סיפור קצר על התאבדותו הפומבית של "נער זהב" שהתרושש.
בקיץ 1930 חזר מהסיור במערב, ובסתיו של אותה שנה הופיע בעריכתו צהובון בשם "הבולבר הגדול" שרק מהדורה אחת יצאה ממנו. בפברואר 1931 התפרסמה ידיעה על היעלמותו, אולי התאבדותו (למעשה נסע לווינה באווירת הקרנבל של אותו החודש ורק בדרכו חזרה גילו אותו שני בלשים בתחנת הרכבת בעיר דיור). פרידייש קארינתי כתב על כך גם בעיתון וביקש ממנו לחזור הביתה. היכרותם החלה כנראה בנקודת זמן זו, ונמשכה עד סוף ימיו של קארינתי. רייטה אכן נראה באחת התמונות האחרונות בהם צולם קארינתי באוגוסט 1938 על חוף אגם בלטון בשיופוק, בחברתו של השחקן והקומיקאי בלה שאלאמון ואדם לא מוכר.
כתוצאה מהחוקים נגד העסקת יהודים הוא כתב תמלילים לקומדיות ואופרטות. כתריסר אופרטות נקשרו לשמו. רבות מעבודותיו לא ראו אור כלל, וחלקן נרשמו תחת שמות אחרים. רובן הוצגו בבודפשט, אך שתי הופעות בכורה קשורות לעיר סגד (תחת ניהולו של הבמאי ינו סיקלאי היהודי, שנרצח גם הוא אחר כך במסגרת "שירות העבודה").

תרגומיו

בשנת 1936 קיבל עבודה בהוצאת נובה ותרגם לראשונה את ספרו של אריך קסטנר מ-1936. בשנים 37–1936, במקביל לתרגומיו, פרסם שני ספרי ספרות זולה הומוריסטיים בכריכה דקה תחת השם פ. הווארד ("שכירי החרב של הגיהנום", "ללכת או למות"), ושוב תרגומים ב-1938 מגרמנית. אז מצא את קולו האמיתי, את ספרי ההרפתקאות ההומוריסטיים.

חייו הפרטיים

מתכתובת נעוריו מתברר שהבנות אהבו אותו מאוד. עם זאת, הוא לא היה מאהב מתמיד. התלהבותו הפכה בקלות לקנאה, ואז נפרד מחברתו בפתאומיות ופתח בהתכתבות עם אחרת. קשריו התבססו על היכרות מזדמנת. בתקופת הזוהר שלו הרוויח הון, אך לא היה מסוגל לטפל בכסף. התמכרותו התבטאה בהימורים (משחקי קלפים). לא הייתה לו דירה משלו מעולם, והוא נהג להתגורר בדירות שכורות - בפנסיון – אצל חברים – אצל נשותיו (בהתאם למצבו הכלכלי או מצב רוחו). מתוך מכתב רשמי שקיבל מתברר שרק מהוצאת נובה קיבל 50,000 פנגה (בחמש שנים) רק עבור הרומנים (זה היה הון רב באותה תקופה). בנוסף על כך, היו לו גם הכנסות מכתיבה בעיתונות, מהופעות הקברט והאופרטות, מסרטים קצרים, מתסריטים לקולנוע, ועוד זכויות קטנות אחרות וכו'. רייטה היה נשוי פעמיים, בשתי הפעמים נשא את הקלדנית הגרושה שלו. לא נולדו ילדים מנישואים אלה, ורייטה מת ללא צאצאים. אשתו הראשונה בשנים 37–1935 הייתה רוזה בורוש 1900–1945, שנספתה במחנה הריכוז ברגן-בלזן). הם התחתנו באוקטובר 1935, אך הוא עזב אותה כבר לאחר חצי שנה. הם התגרשו רשמית רק בשנת 1937. רק שבועיים חלפו, ובפברואר 1937 נשא את אשתו השנייה. הם עברו לחיות באיטליה למשך שנה בין השנים 1937–1938 ונדדו מעיר לעיר. רייטה המשיך בעבודתו הספרותית, ואשתו הקלידה עבורו. בספטמבר 1938 נטש גם את אשתו השנייה, הגירושין הרשמיים התרחשו באוקטובר 1940.

שנותיו האחרונות ומותו

בשנת 1942 התפרסם מאמר בעיתון של הימין הקיצוני, שהלין על כך שרייטה המשיך לכתוב את ספריו, עשה כסף, וכיהודי לא קיבל כלל צו גיוס לשירות העבודה. רייטה תבע מייד את העיתון על הוצאת דיבה. נציגו המשפטי היה אחיו, ד"ר דיולה רוואי. עם זאת, כיוון שפרסום הכתבה היה תחת שם בדוי, העורך הראשי נתבע. זה כחבר פרלמנט נהנה מחסינות פרלמנטרית. זמן קצר לאחר שהכתבה התפרסמה רייטו אכן קיבל מסמכי גיוס. ממרכז הגיוס נשלח על ידי מפקד פסיכופת וסאדיסט (שהוצא להורג בתום המלחמה כפושע מלחמה) לעבודות כפייה בחזית המזרחית ליד נהר הדון, כחלק מכוחות העזר של הצבא ההונגרי. התנאים הבלתי אנושיים והקור הנורא (40 מעלות מינוס) פגעו אנושות בבריאותו. הוא מת בתחילת 1943.

ההומור שלו

רייטה ידוע בעיקר כסופר של ספרי הומור: באמנות שלו שולט ההומור הלשוני; הביטויים בעלי המשמעות הכפולה שעליהם נבנות התפניות בטקסט, הבדיחות המבוססות על משחקי מילים שלא ניתנות לתרגום. ההרפתקאות הגרוטסקיות (ובעקבותיהם) הדיאלוגים האבסורדיים.

תרגום יצירותיו, הוצאות בישראל ומחוצה לה

רייטה נחשב כסופר בלתי ניתן לתרגום. עם זאת כן תורגם לאנגלית, לבולגרית, לצ'כית, לאסטונית, לפינית, לצרפתית, לעברית, לליטאית, לגרמנית, לאיטלקית, לרוסית, לרומנית, לשוודית, לסרבית, לסלובקית. כמו כן, רבות מעבודותיו תורגמו לאספרנטו (אלה זמינות בעיקר באינטרנט או בהדפסה ידנית בספריות ציבוריות). את ספרי הספרות הזולה שלו בארץ הזניק בזמנו מיקלוש פארגו, מייד אחרי מלחמת העולם (לימים שני בניו, אישטוואן ואנדראש המשיכו). מדינת ישראל טרם קמה, אבל את סיפורי בודפשט כבר ניתן היה לרכוש בפלשתינה. פארגו קנה בבודפשט את זכויות הספרים במחיר לעד, והספרים בישראל נמכרו תחילה בהונגרית ואחר כך בעברית - לפעמים תרגמו רק את שם המחבר ואת שם הספר, אבל עטיפת הספר נותרה כפי שהייתה במהדורה ההונגרית.