שינג'יאנג טיין שאן

הרי טיין שאן

רכס הרי טיין שאן שוכן במרכז אסיה ומשתרע ממזרח למערב על פני ארבע ארצות: סין, קירגיזסטן, קזחסטן ואוזבקיסטן. אורך הרכס, כ-2,500 קילומטרים, בין חאמי בשינג'יאנג במזרח ועד מערב מדבר קיזילקום באוזבקיסטן, אחד משבעת רכסי ההרים הארוכים בעולם. רוחב הרכס נע בין 250 ל-350 קילומטרים, כשהרוחב המקסימלי כ-800 קילומטרים. הרכס מוקף משני צדדיו בשישה מדבריות, שהגדול בהם, טקלה מקאן, שוכן מדרום לרכס. את הרכס ניתן לחלק באופן גס לרכס טיין שאן המזרחי בסין ורכס טיין שאן המערבי בשלוש הארצות האחרות.
רכס הרי טיין שאן שוכן באזור חם וצחיח של מרכז אסיה, אבל בשל פסגותיו הגבוהות המכוסות שלג-עד מתפקד הרכס כמגדל מים המזרים מים מתוקים ליישובים שבמורדות ההרים ואחראי לקיומן של מערכות אקולוגיות מגוונות, מיערות עבותים ועד נאות מדבר. נאות מדבר אלו שימשו בעבר תחנות בדרך המשי שדרכה עברו סחורות (וגם רעיונות ודתות) בין מזרח למערב. בנתיב זה הגיעו הבודהיזם, האסלאם והנצרות הקדומה לסין.
הסינים העריצו את יפי הנוף המשלב הרים מושלגים, יערות ירוקים, אגמים המשקפים את ההרים שסביבם, ומשוררים רבים דוגמת לי באי,  צֶן שֶׁן (岑參, בפין-יין Cén Shēn‏; 770-715) ולוּ יוּאוּ (陸游‏ 1210-1125) ביקרו ברכס וכתבו על יופיו.

מיקום וטופוגרפיה

רכס הרי טיין שאן שוכן בחלק המרכזי של המחוז האוטונומי של האויגורים בצפון מערב סין כשהוא משתרע ממזרח למערב בין קו האורך 95º מזרח לקו אורך 74º באורך 1,760 קילומטרים, כשני שלישים מהאורך הכולל של הרכס, וברוחב ממוצע של 300 קילומטרים בין קו הרוחב 40º צפון לקו רוחב 45º. מצפון לרכס משתרע מדבר דזונגר ומדרום לרכס מדבר טארים.
הרכס מחולק לשלושה רכסים עיקריים: הרי טיין שאן הצפוניים, הרי טיין שאן התיכוניים והרי טיין שאן הדרומיים. רכסים אלו מתחלקים ל-20 רכסי הרים משניים ולכעשרה אגנים או עמקים בין ההרים. את הרי טיין שאן הצפוניים באורך של 1,300 קילומטרים ניתן לחלק לרכס מזרחי ורכס מערבי. הפסגה הגבוהה ביותר בחלק המזרחי היא פסגת בּוֹגְדָה (博格达) שגובהה 5,445 מטרים. הרכס המערבי כולל 21 פסגות מעל ל-5,000 מטרים, ומכיל את הריכוז הגדול ביותר של קרחונים. גובהה של הפסגה הגבוהה ביותר ברכס המערבי הוא 5,289 מטרים. האורך של הרי טיין שאן התיכוניים הוא 800 קילומטרים, והפסגה הגבוהה ביותר היא בגובה 4,835 מטרים. רכס זה נמוך יחסית ובחלקו המערבי נטועים מטעים רבים. אורכו של רכס הרי טיין שאן הדרומיים הוא 1,100 קילומטרים וגובהו הממוצע 4,000 מטרים. רכס זה מכיל בחלקו המערבי ריכוז של 15 פסגות מעל ל-6,000 ובהן פסגת טומור, הפסגה הגבוהה ביותר בהרי טיין שאן, שגובהה 7,443 מטרים.
הגובה הממוצע של רכס הרי טיין שאן בשינג'יאנג הוא 4,000 מטרים, כ-3,500 מטרים מעל לאגן דזונגר בצפון וכ-3,000 מטרים מעל לאגן טארים בדרום.

אקלים והידרולוגיה

רכס טיין שאן משתרע לאורך שטח נרחב וההפרש בגובה בין המישור למרגלות הרכס לפסגות יכול לנוע עד כמה אלפי מטרים. עובדות אלו יצרו מגוון של אקלימים מקומיים. האזור שבו משתרע הרכס הוא אזור צחיח למחצה שאקלימו ממוזג, כאשר המישור מדרום לרכס משתייך לאזור צחיח שאקלימו ממוזג-חמים, בעוד שעל הרכס יש אזורי אקלים המשתנים עם הגובה לאקלים ממוזג, אקלים ממוזג-קר, אקלים תת-קפוא ואקלים קפוא. כללית, המדרון הדרומי חם יותר מהמדרון הצפוני והאזור המזרחי חם יותר מהמערבי. הטמפרטורה הממוצעת של המדרון הדרומי היא 7.5°-10° מעלות, בעוד שהטמפרטורה הממוצעת של המדרון הצפוני היא 2.5°-5.0° מעלות. הטמפרטורה הממוצעת באגן טורפאן שבמזרח היא 12.5° מעלות וזו של עמק אילי שבמערב היא 7.5°. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה הייתה 50°- בפסגת טומור, בעוד שהטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה הייתה 49.7° (3 באוגוסט 2008) באגן טורפאן.
האקלים על הרי טיין שאן לח במידה ניכרת מהאקלים שסביבו, כאשר עיקר המשקעים נופלים על המדרון הצפוני בחלק המערבי של הרכס המושפע מהלחות המגיעה מהאוקיינוס האטלנטי ומזרמי האוויר הארקטי. ממוצע המשקעים השנתי במקורות של הנהר אילי שבמערב הוא 1,800-1,500 מילימטרים בעוד שעל המדרון הדרומי של הר טומור יורדים פחות מ-100 מילימטרים, ובאגן טורפאן הממוצע הוא 16.4 מילימטרים.
המשקעים הם מקור ל-373 נהרות ו-160 נחלים שמקורם ברכס ושמימיהם מהווים 53.6% מכלל מימי הנהרות הזורמים בשינג'יאנג. שיפוע הנהרות חד ומרביתם קצרים (פחות מ-100 קילומטרים), ועם זאת חשיבותם הכלכלית גדולה כי הם מקיימים את נאות המדבר של שינג'יאנג. עיקר השפיעה היא באביב ובקיץ (בשל הפשרת השלגים) והסתיו והחורף הם העונות היבשות.
מרבית האגמים ברכס טיין שאן מפוזרים באגנים שבין ההרים, בשקעים ובקצות נהרות. הנהר קאידו מתפתל בתוך אגן יוּאוּאָרדוּסְה בגבהים שבין 2,400 ל-2,600 מטרים. במרכז האגן יש אגמים וביצות על שטח של 1,370 קמ"ר, בית גידול מושלם לברבורים ועופות מים, שזכה לכינוי "אגם הברבורים" בסין. מרבית האגמים נוצרים בגבהים שבין 1,000 ל-2,000 מטרים. שטח הפנים של אגם נוסף, אגם טְייֵנְשָׁאן טְייֵנְצְ'ה ("האגם השמימי"), הוא 1,910 מטרים ועומקו 102 מטרים.

קרחונים

בכל רכס טיין שאן יש 15,953 קרחונים בשטח כולל של 15,416 קמ"ר ונפח של 1,084 קילומטרים מעוקבים, כמות מרובה יחסית לרכסי הרים אחרים. בחלקו הסיני של הרכס יש 9,081 קרחונים על פני שטח של 9,236 קמ"ר, כ-60% מכלל הקרחונים שברכס. הריכוז הגדול ביותר של קרחונים נמצא בקבוצת הפסגות של טומור-חאן טנגרי, והוא כולל שני קרחונים ששטחם מעל ל-300 קמ"ר. הקרחונים ברכס הם מכל הסוגים: קרחוני עמקים, קרחוני עמקי קרקס קרחוני, קרחוני קרקס קרחוני, קרחונים תלויים וכו'.

גאולוגיה

הרי טיין שאן הם תוצאה של פעילות טקטונית שבה הייתה הפחתה מדרום כלפי צפון עקב ההתנגשות בין הלוח ההודי ללוח האירואסייתי שבעטיה הליתוספירה של הלוחות המשניים של טארים וקזחסטן-דזונגר צללו מתחת להרי טיין שאן. עומק ההפחתה היה 46–60 קילומטרים ו-70 קילומטרים בהתאמה. בגבולות ההרים ובאגנים במזרח ובמערב הרכס התהוו העתקי דחיקה ופעילות טקטונית נוספת גרמו ליצירת מערכת ההרים הגדולה שבה הפרשי גובה גדולים, ופסיפס של הרים ועמקים.

היסטוריה

הסלעים העתיקים ביותר שנתגלו בהרי טיין שאן הם פאצייס של אמפיבוליט-צפחות ירוקות מהגרעין היבשתי המקורי בני כ-3 מיליארד שנים.
בפלאופרוטרוזואיקון (לפני 2.5-1.7 מיליארד שנים) היה האזור של הרי טיין שאן מתחת לאוקיינוס רחב שכונה אוקיינוס טיין שאן. במזופרוטרוזואיקון ובנאופרוטרוזואיקון (לפני 1.7-0.6 מיליארד שנים) התרחב הקראטון היבשתי העתיק תחת השפעת ההפחתה של הלוחות המשניים של טארים וקזחסטן-דזונגר כשהאוקיינוס הלך ונעלם, לבסוף נוצרה יבשת טיין שאן שממדיה דומים להרי טיין שאן של ימינו.
בתחילת הפלאוזואיקון (לפני 410–540 מיליון שנים) התפתח האגן האוקייני של הרי טיין שאן. מהפרקמבריון ועד האורדוביק גרמה התמחות ממערב למזרח ליבשת טיין שאן להפוך לחלק מים תטיס הקדום. בשלהי הפלאוזואיקון (לפני 250–410 מיליון שנים) היו תנועות קימוט והתרוממות. תנועת הלוחות הייתה עזה ונוצרו הרי געש. פעילות האורוגנזה הווריסקנית (Variscan orogeny) גרמה ליצירת מסה של גרניט, ותנועת הלוחות התגברה. הלוח הסיבירי נע דרומה במהירות והתנגש לאורך אזור ההפחתה וגרם להתרוממות השכבות שנוצרו בפליאוזואיקון. נוצרו הרי טיין-שאן הקדומים שגובהם הגיע ל-2,000 מטרים.
במזוזואיקון (לפני 65–250 מיליון שנים) פעלו על רכס ההרים הקדום בעיקר סחיפה והתיישרות. ההרים הלכו ונעשו נמוכים יותר ותלולים פחות. מאז הפלאוגן ועוד יותר הנאוגן (לפני 65 מיליון שנים) ההשפעה של ההתנגשות של הלוח ההודי בלוח האירואסייתי גרמה להתרוממות של השטחים שכמט הפכו למישורים וליצירת הרי טיין שאן המודרניים הבנויים הרים גבוהים כשעמקים משובצים ביניהם.
בגבהים שבין 3,000 ל-5,000 מטרים יש שפע עדויות לפעילות קרחונים מהרביעון: קרקסים קרחוניים, עמקים קרחוניים, גבים חדידים (פסגות משוננות), וחריצים שנוצרו מקרחונים. כמו כן יש עדויות לפעילות סחיפה של קרחונים מורנות צידיות, מורנות תיכוניות, מורנות קצה ומורנות קרקע. המורנות יצרו סכרים שמאחוריהם נוצרו אגם, לדוגמה אגם טיין שאן שנוצר מאחורי מורנת קצה.

אקולוגיה

רכס הר טיין שאן שייך לאזור הפליארקטי וניצב בלב מדבריות נרחבים כשהפרש הגבהים בין מרגלותיו לפסגתו נע בין 4,000 ל-6,000 מטרים. הפרש זה מאפשר מגוון של סביבות אקולוגיות בין מדבריות ליערות הרריים.

אתרי המורשת

אתרי המורשת העולמית כוללים ארבעה אזורים ברכס טיין שאן והם (ממערב למזרח): טומור (Tomur), קאלג'ון-קוארדנינג (Kalajun-Kuerdening), באיינבולוקה (Bayinbuluke) ובוגדה (Bogda). אזורים אלו מייצגים את מגוון צורות הנוף, האקלימים, הצמחייה ובעלי החיים של הרכס, וכוללים נופים מגוונים של פסגות מכוסות בשלג-עד, קרחונים, נהרות, ביצות, אגמים אלפיניים, אחו, יערות וערבות דשא, קניונים של אבן חול אדומה ומדבריות. סך כול השטח הכלול בכל ארבעת האתרים הוא 5,759 קמ"ר וסך כל אזורי החיץ העוטפים אזורים אלו, שבהם יש הגבלות בנייה הוא 5,156 קמ"ר. בכל האזורים אין יישובי קבע, כאשר בקיץ בין יוני לספטמבר נוהגים לעלות כמה אלפי רועים עם עדריהם לאזורים אלו.