google/wiki40b huggingface dataset:
הגברת הנעלמת

עלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
הסרט מגולל את סיפורה של אייריס הנדרסון הנופשת עם שתי חברותיה בפונדק שכוח אל באירופה. אייריס מתכוננת לשוב לאנגליה במטרה להינשא לאדם שהיא אינה אוהבת. במלון מתארחים גם קולדיקוט וצ'ארטרס, זוג אוהדי קריקט; גברת פוי, מורה למוזיקה וגילברט, מוזיקאי צעיר. החבורה מתעכבת בפונדק עקב סופת שלגים, והם נאלצים לחכות ליום המחרת כדי לצאת לדרך.
במהלך הלילה אייריס מתלוננת באוזני מנהל המלון בדבר נגינתו החזקה של גילברט. כאשר המנהל מעיף את האחרון מחדרו הוא בא לחדרה של אייריס. היא נאלצת לבקש מהמנהל להשיב את גילברט לחדרו. בינתיים, גברת פוי מאזינה בקשב רב לזמר פולק הנרצח כשהיא ניגשת לאדן החלון.
למחרת, כאשר אייריס יוצאת לכיוון הרכבת נופלת עליה לבנה שנזרקה על ידי מישהו אלמוני מאחד החלונות בפונדק. גברת פוי מסייעת לה לעלות לרכבת, שם היא מתעלפת. היא מתעוררת והיא נענית לבקשתה של פוי לסעוד עימה בהפסקת תה. האחרונה כותבת את שמה על החלון מפאת הרעש וכך אייריס מודעת לשמה. השתיים חוזרות לתא, ואייריס נרדמת במהירות.
כאשר אייריס מתעוררת משנתה היא מגלה כי גברת פוי נעלמה ויוצאת לחפש אותה יחד עם גילברט שמצטרף לחיפושים.

הפקה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

קבלה

הסרט זכה להצלחה קופתית מרשימה בבריטניה ובארצות הברית. העיתון "ניו יורק טיימס" הגדיר את הסרט כטוב ביותר לשנת 1938. בשנת 1939 במאי הסרט, אלפרד היצ'קוק, זכה בפרס איגוד מבקרי הקולנוע של ניו יורק לבמאי הטוב ביותר. זהו הפרס היחידי שהיצ'קוק קיבל על עבודת הבימוי שלו.
קתדרלת נרבון

קתדרת נרבון (בצרפתית: Cathédrale Saint-Just-et-Saint-Pasteur de Narbonne) היא כנסייה קתולית, לשעבר קתדרלה, השוכנת בעיר נרבון בדרום צרפת. הקתדרלה היא מונומנט לאומי צרפתי. הכנסייה תפקדה כקתדרלה וכמושב הבישוף עד לקונקורדאט של 1801 בו מוזגה הדיוקסיה המקומית עם הדיוקסיה של קרקסון (בעוד שהתואר עבר לארכיבישוף של טולוז).
בניית הקתדרלה החלה ב-1272 בסגנון גותי. בניית הקתדרלה מעולם לא הושלמה ורק בית המקהלה ובית הרוחב הושלמו. השלמת הקתדרלה חייבה את הריסת בית העירייה, אך זו התנגדה מפחד מפלישה אנגלית. בית המקהלה גבוה ומתנשא לגובה 39 מטרים. הוא מאוגף בידי שני מגדלים, בגובה 59 מטר כל אחד. בשנת 2000 נחשפו שני לוחות מזבח אחוריים (Reredo) בעלי פיסול עשיר ומגוון. כמו כן, לצידה שוכן קלויסטר המחבר אותה עם ארמון הבישוף.
בית ליכטנשטיין

היסטוריה

מקור המשפחה בא מ"טירת ליכטנשטיין" שבאוסטריה תחתית, אשר הייתה בשליטת המשפחה מאז המאה ה-12. במשך השנים רכשה המשפחה אדמות רבות, בעיקר בשטחי המדינות אוסטריה וצ'כיה של היום.
בתחילת המאה ה-18 רכש יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין, את שטחי מחוזות שלנברג וואדוץ שבעמק הריין, ובשנת 1719 הוכרו על ידי הקיסר קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כ"נסיכות" במסגרת האימפריה הרומית הקדושה, שנקראה על שם בעליה. הרכישה בוצעה כדי לבסס מעמד פוליטי, אך בפועל כף רגלם של נסיכי בית ליכטנשטיין לא דרכה בנסיכותם במשך דורות, והם המשיכו להתגורר בווינה.
בשנת 1806, בעקבות התפוררות האימפריה הרומית הקדושה, הוכרה נסיכות ליכטנשטיין כמדינה ריבונית. במשך שנים מספר הייתה כבושה תחת צרפת של נפוליאון, ואחר כך הייתה חלק מהקונפדרציה הגרמנית. עם התפרקות הקונפדרציה הכריזה ליכטנשטיין על ניטראליות, וזו נשמרה במשך שתי מלחמות העולם. עד מלחמת העולם הראשונה הייתה בעלת קשרים כלכליים חזקים ביותר לאוסטריה, אך מצבה הכלכלי הקשה של אוסטריה בעקבות המלחמה הביא את ליכטנשטיין להיקשר כלכלית לשווייץ השכנה.
עד האנשלוס בשנת 1938 ישב פרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין, בווינה, ואשתו אליזבת פון גוטמן הייתה ממוצא יהודי. לאחר השתלטות הנאצים הוא ויתר על כס הנסיכות והוחלף על ידי בן דודו פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין. הניטראליות והקשר עם שווייץ אפשרו לנסיכות לעבור בשקט יחסי את שנות מלחמת העולם השנייה, ולאחריהן זכתה לפריחה כלכלית.
כיום עומד בראש הבית הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין.
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר

רקע

במשך 82 השנים שחלפו, בהתחשב במצבי שוויון וזכייה נשנית, האקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה 83 פרסי אוסקר ל-62 במאים שונים. הזוכים בפרס אוסקר מקבלים פסלון מוזהב המכונה "אוסקר". בטקס האוסקר הראשון הוענקו שני פרסי בימוי, אחד על בימוי לסרט קומדיה ואחד על בימוי לסרט דרמה. שנה אחר כך, פרס על בימוי לסרט קומדיה בוטל, ואכן מאז, ישנה העדפה מוחצת לסרטי דרמה. הזוכה הראשון בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לסרט דרמה, הוא פרנק בורזאג' על בימויו בסרט "הרקיע השביעי", והזוכה לסרט קומדיה הוא לואיס מיילסטון על בימויו בסרט "שני אבירים ערבים".
בשלוש השנים הראשונות לפרס אוסקר, שחקנים ובמאים היו מועמדים כ"טובים ביותר" לפי הקטגוריות שלהם, וכל עבודתם בתקופת הכשירות (בכמה מקרים אפילו שלושה סרטים) היו רשומים על הפרס. ובכן, בטקס האוסקר ה-3 (1930), רק אחד מן הסרטים האלו היה מצוין בפרס, אפילו אם למישהו מהבמאים הזוכים היו שני סרטים שזכו בהצבעות. בטקס האוסקר ה-4 (1931), המערכת המבלבלת והמסובכת הוחלפה במערכת הנוכחית, שבה במאי מועמד לפרס על בימוי בסרט אחד.
בשל הכרזתם ההחלטית של גילדת הבמאים האמריקאית, רק אדם אחד יכול לטעון לקרדיט לבמאי הסרט. (חוק זה נוסד על מנת למנוע את סוגיית הבעלות והזכויות, ושידולים מצד השחקנים והמפיקים לקבל קרדיט של במאי הסרט.) בכל אופן, ייתכן והגילדה תתקן יוצא מן הכלל לחוק זה - "במאי אחד לסרט אחד", אם שני במאים שותפים יבקשו לחלוק באופן שווה את הקרדיט לבמאי הסרט כ-"צמד מוכר". בקטגוריה זו היו מועמדים "צמדים מוכרים" רק 3 פעמים. רוברט וייז וג'רום רובינס (שזכו ב-1961, על הסרט "סיפור הפרברים"). וורן בייטי ובאק הנרי (היו מועמדים ב-1978 על הסרט "השמיים יכולים לחכות") והאחים כהן (זכו ב-2007 על הסרט "ארץ קשוחה").
ונדי קרייג

ביוגרפיה

קרייג נולדה בסקריסטון שבמחוז דרהאם, לחוואי ג'ורג' קרייג ולאשתו אן. היא למדה בבית הספר התיכון לבנות של דרהאם, בתחילה כתלמידת יום ובהמשך בפנימייה. ב-13 באוקטובר 2007 ביקרה קרייג במקום לכבוד פתיחת בניין חדש הקרוי על שמה. היא עברה את מבחני Eleven-plus והמשיכה ללמוד בבית ספר תיכון דרלינגטון. כשהייתה בת 12 עברה המשפחה לפיקטון והיא למדה בבית ספר יארם גראמר סקול. את הכשרתה כשחקנית רכשה בבית הספר למשחק Central School of Speech & Drama.
אחת מהופעותיה הראשונות בטלוויזיה הייתה בפרק "The Gallows Tree" בסדרה "Danger Man" יחד עם פטריק מקגוהן. החל מאמצע שנות החמישים של המאה העשרים שיחקה קרייג בסרטי קולנוע בריטים כגון "המשרת" (1963), ו"נאני" (1965) עם בטי דייוויס, אבל היא החלה להתפרסם כשהופיעה בקומדיות המצבים הבריטיות בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים. ב-1967 שיחקה בסיטקום "Not in Front of the Children" של ה-BBC. ב-1969 זכתה קרייג בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסדרה. ב-1971 הופיעה ב-"...And Mother Makes Three" של ITV, בו גילמה אם חד-הורית, שבהמשך הפך לסדרה " ...And Mother Makes Five". בין 1978 עד 1983 שיחקה בקומדיה המצליחה "פרפרים" של ערוץ BBC2.
קרייג חזרה להופיע בדרמה בשנים 1981 עד 1983 בסדרה "נאני", אותה יצרה וכתבה מספר פרקים. היא שיחקה בתפקיד ג'ונתן מאר, שם עט בו השתמשה לכתיבת פרקים בסדרה "...And Mother Makes Five". בין 2003 עד 2011 שיחקה קרייג בתפקיד אחות ראשית בשם "טופי" בסדרה "The Royal" של ITV. היא המשיכה להיות מזוהה עם קומדיות ושיחקה ב-1993 ו-1994 בתפקיד ראשי בדמות אנני בסדרה "Brighton Belles", הגרסה הבריטית לסדרה הקומית "בנות הזהב". קרייג הופיעה בתפקיד אמו של רג'י בקומדיה של BBC1 "רג'י פרין" (עונה ראשונה ב-2009, ועונה שנייה ב-2010), עיבוד מחודש לסדרה משנות השבעים של המאה העשרים בשם "The Fall and Rise of Reginald Perrin".
ב-2012 השתתפה קרייג בתפקיד אורח בפרק בסדרה "מאסטר שף" לצדם של כוכבי קומדיות מצבים משנות השבעים של המאה העשרים. בינואר 2014 הופיעה בדרמה הפופולרית "דרך ווטרלו" של ה-BBC.
בפברואר 1970 הפתיע אותה המנחה איימון אנדרוז והוקדשה לה תוכנית של "אלה הם חייך".

חיים אישיים

קרייג הייתה נשואה לג'ק בנטלי, נגן טרומבון, תסריטאי ועיתונאי, החל מ-1955 ועד מותו ב-1994. לבני הזוג נולדו שני בנים אלאסטר ורוס. ב-2004 התגלה שאביו האמיתי של בנה השני היה ג'ון מורטימר, שאיתו היה לה רומן קצר.
סרפהאוס

גאוגרפיה

סרפהאוס היא עיירה קטנה שממוקמת 500 מטר מעל עמק האין בו זורם נהר האין מעל העיירה נמצא רכס הרים והגבוהים שבהם הם ההר פורגלר (בגובה 3004 מטר מעל פני הים) וההר Schönjoch (2491 מטר מעל פני הים). ומהצד השני נפרס רכס הרים באורך 20 קילומטר שהפסגה הגבוהה ביותר שלו היא פסגת פרוסלקופ בגובה 3148.

היסטוריה

העדות הקדומה ביותר לתרבות באזור סרפהאוס היא מתקופת הברונזה לפני 3200 שנה הממצאים מראים שהקרקע שימשה כשטח מרעה או כאזור ציד. היסטוריונים תיארו את המקום כרייטיה ואת תושבי המקום כרייטים, כיבוש המקום על ידי הרומאים קטע את התרבות הזאת ובני המקום עברו לתרבות הרומאית ולשפת הרומאנש.
הכפר היה הכפר הראשון שהוכר בזמן המאה ה-11.
ציון דרך חשוב נוסף בהיסטוריה של סרפהאוס הוא בנייתה של כנסיית סנט גאורג, אחת מהכנסיות העתיקות ביותר באזור.
במהלך המאה ה-19 החלה התיירות לפרוח ולאחר מלחמת העולם השנייה התיירות הפכה לענף הכלכלי החשוב ביותר בסרפהאוס.
בשנת 1942 פרצה שריפה בכפר ו-16 משפחות (69 איש) נותרו ללא מחסה, הנזק הוערך ב-650,000 והכפר נבנה מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה בניגוד לפריסת הבתים הקודמת בפריסה החדשה השאירו מקום לבניינים חדשים יותר.
התנועה המוגברת של רכבי תיירים בכפר הפריעה לתושבים ולכן בשנת 1970 נאסרה תנועת רכבים בסרפהאוס בעונת החורף.
כדי לספק לתיירים אפשרות הגעה אל אתרי הסקי הוקם שירות אוטובוסים בסרפהאוס ובשנת 1985 נחנכה הרכבת התחתית של סרפהאוס השימוש בה הוא ללא תשלום יש לה 4 תחנות פארקפלז קירצ'ה ראיקה וסייבהן והיא יכולה להסיע כ-1500 איש בשעה.

תיירות

אחת מהעדויות הקדומות בקשר לתיירות היא שבשנת 1812 נגבה מתושבים שמלינים זרים מס מיוחד זה מראה שהתיירות הייתה קיימת כבר אז למרות שהייתה רק בצורתה הבסיסית ביותר.
זמן קצר לאחר 1900 התחילו גולשים לגלות את הפוטנציאל שבמקום ובשנת 1912 החלו לתכנן בניית בקתת סקי על אחד מכרי הדשא האלפיניים הגבוהים המקיפים את ההר. בשנת 1931–1932 הגיעו מספר התיירים לשיא של אותה תקופה 30,000, שלושת בתי המרזח לא יכלו לקבל עוד תיירים ולכן החקלאים החלו גם להשכיר חדרים לתיירים. בשנת 1940 הותקן כבל לרכבל ובשנת 1951 הוקם על הכבל הרכבל הראשון בסרפהאוס.
בסרפהאוס עלייה מתמדת של תיירות באזור הסקי יש 212 קילומטר של מסלולי סקי ו- 110 ק"מ של מסלולי קרוס קאנטרי. סרפהאוס-פיס-לאדיס הוא אחד מאתרי הסקי והנופש הפופולריים בטירול, גם בחורף וגם בקיץ.

פוליטיקה

סרפהאוס הייתה חלק ממחוז ראיד, ולאחר שמחוז ראיד התפרק הצטרפה סרפהאוס למחוז לאנדק.

בחירות למועצה המקומית 2010

בבחירות שנעשו ב-2010 זכתה המפלגה רשימת האזרחים הכללית של סרפהאוס, בכל המנדטים (13) וראש העירייה הנבחר הוא פול גרייטר.
טאויינאי

היסטוריה

טאיוויאן, היושבת על הכביש הראשי שבין וילקומיר (שמה היידי של אוקמרגה) לפוניבז' שימשה תחנת דרכים לעגלונים, ועל כך הייתה רוב פרנסת תושביה. ב-1912 ישבו שם כ-20 משפחות יהודיות. מקצת היהודים עזבו את העיירה בימי מלחמת העולם הראשונה (1914–1918), ובמפקד אוכלוסין בשנת 1923 נמנו 91 יהודים בין 250 תושביה. רוב הצעירים עזבו את העיירה בימי ליטא העצמאית.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בטאוויאן רק כמה עשרות יהודים.

תולדות הקהילה היהודית

ראשוני היהודים השתקעו בטאויינאי באמצע המאה ה-18 והתפרנסו בעיקר מרוכלות והחזקת פונדקים ואכסניות על הדרך בין וילקומיר לפוניבז'. בעיירה התגוררו כמה עשרות משפחות יהודיות.
לאחר שהקימו בטייוייאן בית כנסת היא הפכה למרכזם הרוחני של יהודי הסביבה, שקיבלו בה שירותים קהילתיים דתיים. בשנים האחרונות שלפני מלחמת העולם הראשונה עסקו רב היהודים במסחר. משפחות יהודיות אחדות מטייוייאן היגרו באותה תקופה לארצות מעבר לים, ובודדים עלו לארץ ישראל.
עם כינון ליטא העצמאית הוקמה בטייוייאן קהילה יהודית מודרנית ובראשה וועד נבחר. הקהילה היהודית בטייוייאן קיבלה שירותים וסיוע ממחלקת הקהילות של המיניסטריון לענייני יהודים במחוז קובנה.
בתחילת שנות העשרים  של המאה ה-20 עסקו עשרה יהודים בטאיוויאן במסחר, ארבעה במלאכה, ושש משפחות יהודיות התפרנסו מחקלאות. שלוש ממשפחות אלו קיבלו קרקעות מן הממשלה הליטאית. בעלי הבהמות רעו את בהמותיהם באדמות של בעל האחוזה שבסביבה, ולא פעם פרצו סכסוכים על רקע זה בין בעלי הבהמות לבין בעל האדמות. על פי הסקר שערכה ממשלת ליטא בשנת 1931, היו בטייוייאן בית מסחר לפשתן ושתי מסרקות צמר בבעלות יהודית.
כתוצאה מהמצב הכלכלי הקשה ששרר בטאויינאי נזקקו שלוש משפחות יהודיות לתמיכה ציבורית מקיפה, שבע משפחות יהודיות קיבלו תמיכה חלקית. גם בתקופה זו נמשכה התופעה של עזיבת היהודים את העיירה, מפאת המצב הכלכלי, שהלך והדרדר משנה לשנה. בייחוד עזבו הצעירים. בסוף שנות השלושים של המאה ה-20 ולאחר מכן, כאשר סופחה ליטא לברית המועצות בסתיו 1940, נותרו בטייוייאן כמעט רק זקנים וחולים.

בשואה

תוך ימים ספורים אחרי מתקפת גרמניה הנאצית על ברית המועצות (22 ביוני 1941) נכבשה ליטא כולה. יהודי טאיוויאן הועברו לעיר המחוז וילקומיר, שם נקבע גטו בראשית אוגוסט 1941. גורלם היה כגורל יהודי וילקומיר והסביבה - חלקם הומתו בגטו, חלקם נרצחו בטבח הגדול ביער פיבוניה בראשית ספטמבר, והנותרים נרצחו עם חיסול הגטו בה' בתשרי תש"ב, 26 בספטמבר 1941.

חינוך יהודי העיירה

חלק מהיהודים בעיירה קיבלו את חינוכם בחדר ובישיבה, ובנוסף לזאת בעיר וילנה, אשר בה היה בית מדרש.

בית כנסת

בעיירה הוקם בית כנסת בסוף המאה ה-18, ובעקבות כך הפכה העיירה למרכז רוחני ליהודי הסביבה. החל מסוף שנות השלושים של המאה ה-20 התקיימו תפילות בבית הכנסת רק בשבתות וחגים.

דב אריאל לייבוביץ'

אחד מהיהודים שעלו לארץ ישראל בטאויינאי היה דוב אריאל לייבוביץ'. הוא עלה לארץ בשנת 1884, והיה מחלוצי ביל"ו. בנוסף, הוא היה אחד מהמתיישבים הראשונים בגדרה.

העיירה כיום

נכון לשנת 2011 מנתה אוכלוסיית העיירה 365 נפש. בעיירה קיימים מבני ציבור: כנסייה קתולית ובית מלון.
שלום קלזאן

הרב שלום קלזאן (1910 – אוקטובר 1979; תר"ע - ל' בתשרי תש"מ) היה ראש ישיבת סוכת שלום.

ביוגרפיה

נולד בצנעא, בירת תימן, צאצא למשפחת רבנים בת כמה מאות שנים. למד בישיבת בית שרעבי מפי הרב אהרן הכהן ומפי הרב אברהם הכהן. אחר כך למד אצל הרב חיים כסאר. היה רב שכונה, ורב בית הכנסת בית צאלח. סירב לכהן בראשות בית הכנסת חג'אג'י. 
לאחר שעלה לישראל, התגורר בירושלים. את לימודו קבע בישיבת שערי ציון של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל ובישיבות נוספות. לאחר מכן למד בישיבת סוכת שלום של הרבנים שלום כסאר והרב שלום יצחק הלוי, ולאחר פטירתם נתמנה לראשות הישיבה. מונה לרב בית הכנסת "תפארת ירושלים" בשכונת קטמון ג'. לצורך פרנסתו עבד כסופר סת"ם וכמגיה ספרי תורה של הרבנות הראשית. היה חזן ומומחה בשירת יהודי תימן ונעימותיה.
אחר פטירתו של הרב שלום הוציא בנו ספר ביוגרפי לזכרו שזכה להקדמות מהרב חיים כסאר, הרב יוסף קאפח, הרב יחיא אלשיך ועוד.
בנו הרב יוסף קלזאן הוא רב הקהילה התימנית במצפה יריחו. אחיינו הוא פרופ' יוסף טובי.
Head or Heart

רקע והוצאה

האלבום הופק על ידי מרטין ג'ונסון, ג'ייק גוסלינג, ג'ון היל, בוטץ' ווקר וג'ק אנטונוף ושיריו נכתבו על ידי כריסטינה פרי עצמה, ביחד עם פזמונאים נוספים. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לאלבום את תואר אלבום הזהב, על מכירות של חצי מיליון עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, הועלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
הפרשה (חשבונאות)

הטיפול החשבונאי בהפרשות לפי התקינה הישראלית והבינלאומית

כיום התקינה הישראלית בנושא מבוססת על תקן חשבונאות בינלאומי 37.
הצעה לתקן חשבונאות ישראלי מספר 10: הפרשות, התחייבויות תלויות ונכסים תלויים, אשר מבוססת על תקן חשבונאות בינלאומי 37, דנה בכללי ההכרה, מדידה וגילוי הנדרשים בגין הפרשות בדוחות הכספיים.
Ain't It Funny (Murder Remix)

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי 
הארבעה השרים את השיר, קורי רוני ואירווינג לורנצו. השיר הוא עיבוד מחדש של השיר "Flava in Ya Ear" של הראפר קרייג מאק ומבחינה לירית מדבר על להיפטר מבן זוג שממשיך לפשל כל הזמן. 
השיר פורסם לראשונה ב-4 במרץ 2002 כסינגל הראשון מאלבום האוסף Irv Gotti Presents: The Inc של חברת התקליטים Murder Inc. Records, בה הייתה חתומה באותה תקופה לופז. במקביל השיר שוחרר גם כסינגל הראשון מתוך אלבום הרמיקסים של לופז J to tha L–O! The Remixes. 
ג'ה רול אשר היה זה שעשה את הרמיקס לשיר אמר כי בהתחלה הצוות של לופז נתנו לו את השיר "סתם כדי לעשות ממנו רמיקס" אך כאשר העבודה שלו על השיר הסתיימה הוא טען כי יצא מזה משהו הרבה יותר גדול מזה.

הצלחה

השיר זכה להצלחה רבה בארצות הברית כאשר הגיע שם למקום הראשון במשך מספר שבועות בניגוד לגרסה המוקרית של השיר אשר לא נכנסה כלל למצעד. בעקבות יציאת השיר אלבומה השני J.Lo חזר בחזרה לעשירייה הפותחת במצעד האלבומים הרשמי של ארצות הברית. 
הרמיקס הוא שילוב של מוזיקת פופ עם R&B. ג'ה רול אמר כי הוא ניסה "לשים אותה במקום שונה" מכיוון שלטענתו "המעריצים לא רוצים יותר את ג'יי לו של הפופ אלא את ג'יי לו של ה-R&B" כתוצאה מההצלחה של הרמיקס לשיר I'm Real אשר גם הכיל מוזיקת אר אנד בי. רול נהנה לעבוד עם לופז וכינה את שיתוף הפעולה ביניהם וכינה אותו "שיתוף פעולה אמיתי". ההצלחה של הרמיקס לשיר I'm Real הובילה את רול לעבוד גם על רמיקס לשיר הזה.
סבסטיאן, נסיך לוקסמבורג

חיים

סבסטיאן נולד ב-16 באפריל 1992 בבבית החולים הדוכסית הגדולה שרלוט שבלוקסמבורג סיטי. הוא צעיר בניהם של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג. אחיו הגדולים הם: גיום, פליקס, לואי ואלכסנדרה. הוא למד בבית הספר לה רוזי שבשווייץ, בסאמר פילדס סקול שבבריטניה וב"בית הספר הבינלאומי של לוקסמבורג" (International School of Luxembourg), לפני שהחל ללמוד ב-Franciscan University of Steubenville באוהיו. הוא נודע כשחקן רוגבי מצטיין בנבחרת האוניברסיטה.
בספטמבר 2016 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, ובאוגוסט 2017 הוסמך כקצין. בספטמבר של אותה שנה הושבע כקצין של צבא לוקסמבורג.

תואר

תארו הרשמי של הנסיך סבסטיאן הוא "הוד מלכותו הנסיך סבסטיאן מלוקסמבורג, נסיך נסאו, נסיך בורבון-פארמה". התואר "נסיך בורבון-פארמה" בוטל ב-1968 בידי סבו של סבסטיאן, ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, אולם חודש ב-1995.
פורום נהלל

בסיס רעיוני

הפורום רואה עצמו שותף מלא למאבק על ההתיישבות הציונית בכל ארץ ישראל, ונגד כל נסיגה.
אנשי הפורום נולדו וגדלו על ברכי תנועת העבודה האקטיביסטית, ורואים עצמם כהמשך הקו, שבוטא בעבר על ידי יצחק טבנקין, יגאל אלון וישראל גלילי (הקיבוץ המאוחד) ומאוחר יותר על ידי אנשי מפלגת צומת בראשותו של רפאל איתן שחלקם תמכו בה או אף היו פעילים בה. הם ראו במפח נפש את המשא ומתן לויתור על רמת הגולן, הסכמי אוסלו ותוכנית ההתנתקות ולכן החליטו להתאגד. הם אירגנו כנס ("כנס נהלל") וכאשר החליטו למסד את פעילותם קראו לעצמם "פורום נהלל". 
בראש הפורום עמד עד סוף 2008 צפריר רונן, ובין החברים בו אהוביה טבנקין (בנו של יצחק טבנקין, ממנהיגי תנועת העבודה) מעין חרוד, מאיר הר-ציון ועזרה זהר. הפורום לקח חלק בפעילויות נגד תוכנית ההתנתקות, ותמך בעליות לחומש שבוצעו על ידי מטה חומש תחילה.

כנס בחברון תשס"ו

בב' שבט תשס"ו ארגן צפריר רונן כנס תמיכה ביישוב היהודי בחברון בהשתתפות עשרות חברי קיבוצים ומושבים, בליווי מוזיקלי של הזמר אריאל זילבר. במשתתפים: פרופ' עזרה זהר (לשעבר ממשמר העמק), אריה זריצקי (מאונ' באר שבע), מנשה הראל (חתן פרס ישראל), והמשוררת אסתר שניאורסון גרי.

אוהל כפר יהושע

אוהל זה הוקם בעמק בצידי הכביש לא רחוק מהמושב. נערכו בו כינוסים שונים ונשמרה נוכחות כ"הפגנה מתמשכת" בעד יישובי יש"ע ובמיוחד כנגד תוכנית ההתנתקות של ממשלת אריק שרון.
תומאס קרלייל

ביוגרפיה

רכש את השכלתו באוניברסיטת אדינבורו ועסק בהוראה. בסקוטלנד זכה להצלחה ספרותית מועטה בלבד, לכן עקר ללונדון בשנת 1839, שם כתב את חיבורו המפורסם המהפכה הצרפתית.
השקפתו הקלוויניסטית הביאה את קרלייל לייחס חשיבות עליונה לדמות היחיד ולהשפעתו על ההיסטוריה האנושית. רעיון זה בולט ביותר בחיבורו על גיבורים, עבודת גיבורים, ומידת הגבורה בדברי הימים (1841).
בה בעת היה קרלייל מודע למעשי עוול חברתי ומודעות זו המריצה אותו לפנות אל מצפונם של בני תקופתו, שכל מעייניהם היו נתונים לשיפור מצבם החומרי, ולדרוש מהם לדאוג לשכבות המקופחות, כדי שלא תאבד האומה את איכותה המוסרית.
להשקפותיו של קרלייל הייתה השפעה רבה על מחוקקים ליברלים באנגליה בתקופתו, ויש האומרים כי אף שימשו בסיס לפולחן אישיות המנהיג בתורות טוטליטריות במאה ה-20.
במאה ה-19, תומאס קרלייל וההוגים הרברט ספנסר וסידני סמית' הפכו את המונח "הסרט האדום" לביטוי עממי המבטא את התיעוב שאדם חש כלפי כל שלטון באשר הוא.
רועי סלמן

ביוגרפיה

סלמן נולד בבת ים, וגדל בשכונת עמידר בעיר. למד בבית ספר גאולים, ולאחר שבית ספר זה נסגר עבר לבית ספר התחייה שנסגר גם הוא. למד בבית הספר התיכון אורט ניצנה.
כילד אהב לקרוא ספרים ובתקופת נעוריו החל להתעניין במוזיקה. כשהיה סלמן בן 18 החל לנגן בגיטרה באופן מקצועי, כתב והלחין שירים.
בשנת 2012 פרסם סלמן אלבום ראשון בביצועו בשם “חום וצל” בו כתב את המילים והלחנים בחברת התקליטים "היי פידליטי". אלבום זה הופק על ידי רוברט שילוני.
בשנת 2013 יצר סלמן בשיתוף עם איריס אליה-כהן אלבום מוזיקלי-ספרותי בשם "פרויקט דושינקא". סלמן הלחין קטעי פרוזה כפסקול לספר "דושינקא, נשמה" מאת אליה-כהן.
בשנת 2014 יצר שיתוף פעולה מוזיקלי נוסף שהניב את האלבום המוזיקלי "עדיין היופי חי: משירי חוה ניסימוב". במסגרת פרויקט זה, הלחין סלמן משירי המשוררת חוה ניסימוב ואף ביצע חלק מהשירים באלבום זה.
בשנים 2013–2014 שידר וערך תוכנית רדיו בשם "עוצרים בשוליים" בתחנת הרדיו קול הגליל העליון.
לאחר מכן יצר ולקח חלק בפרויקטים מוזיקליים-ספרותיים שונים בהם עסק בהלחנת קטעי פרוזה ושירה, וכמו כן עסק בכתיבת סיפורים קצרים. בשנת 2017 נכלל סיפור קצר שכתב סלמן: "סוף ההתחלה", באסופה השנייה של "תן-פרויקט ספרות" בעריכת נועה לקס ותמי לבנת מלכה.
ספרו הראשון של סלמן, "כמעט שם", ראה אור בשנת 2016. ספרו השני, "באמצע הרחוב", ראה אור בשנת 2018.
סלמן נמצא כיום (2018) בתהליך כתיבת ספר למבוגרים שיראה אור בהוצאת “בלה לונה”, ובמקביל כותב ספר נוער נוסף. מתגורר כיום בתל אביב עם בן זוגו.

פרסים

פרס שרת התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער על שם דבורה עומר, על הספר "כמעט שם", 2018.
עיטור הפנקס לספר נוער מצטיין, על הספר ״באמצע הרחוב״, 2018.
שני ספריו נכללים ברשימת מצעד הספרים של משרד החינוך ונכללו ברשימת המועמדים לעיטור "הפנקס" לספר נוער מצטיין.
יאיר בן-חור

יאיר בן־חור (נולד ב־9 בספטמבר 1975) הוא משורר, עורך ספרות, עורך לשון, נקדן ועורך שירה. פרסם עד כה ארבעה ספרי שירה פרי עטו וספר מאמרים, וערך וניקד מאות ספרים אחרים. לימד כתיבה אקדמית בקריה האקדמית אונו.

ביוגרפיה

בן־חור נולד בירושלים ומתגורר בה. בוגר בית הספר התיכון מכללת אורט בירושלים. בשנת 1995 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1999 סיים לימודי תואר ראשון בלשון עברית ובספרות עברית עם תעודת הוראה בלשון. בשנת 2000 זכה בפרס על שם יחזקאל קוטשר על הישגיו בלימודי התואר השני בלשון במסגרת קורס בהדרכתו של הפרופ' משה בר-אשר. בשנת 2004 סיים את לימודי התואר השני בלשון עברית באוניברסיטה העברית.
הוא החל את דרכו בעבודה כמורה ללשון לבגרות בבתי ספר, שם לימד לפי ספר שכתב. במהלך השנים שימש עוזר מחקר של הפרופ' אהרן ממן במפעל מסורות העדות באוניברסיטה העברית, עבד במאגר המונחים של האקדמיה ללשון העברית, והיה מגיה בירחון "ארץ אחרת".
בשנים 2004–2005 השתתף בקורס קריינות באולפני גבע ובקורס כתבי טלוויזיה באולפני חדשות 10. לאחר מכן שידר במשך שש שנים ברדיו החינוכי־קהילתי של קול ישראל. באותן שנים למד בסדנת משחק בהנחייתו של השחקן אסי שמעוני, בנו של שדרן הרדיו ומנחה הטלוויזיה יצחק שמעוני וממקימי תיאטרון פסיק הירושלמי.

עבודתו

בן־חור החל לכתוב שירים בגיל 12 – שירו "החלונות הנמוכים" פורסם באנתולוגיה "התנגדות" בעריכת המשוררת ללי ציפי מיכאלי, אנתולוגיה שהוא ניקד. שישה שירים מפרי עטו פורסמו במיזם "פסיפס יוצרים", ספר שירים שיצא לאור מתוך קבוצות שירה בפייסבוק. את הספר ניקד בן־חור. שירים נוספים מפרי עטו התפרסמו בעיתון "ישראל היום" ובאתרי שירה שונים במרשתת.
ספר שיריו הראשון, "שיר השירים אשר ליאיר", יצא לאור בשנת 1993 בהוצאת "סער" בהנהלת חנוך סער. ספרו השני, "תחילת הזריעה", יצא לאור בשנת 2013 בהוצאת "פיוטית" של שושנה ויג. ספרו השלישי, "העשב נרדם בשדות", יצא לאור בשנת 2015 בהוצאת "פיוטית" של שושנה ויג. הספר יצא לאור בתמיכת קרן אקו"ם לעידוד יוצרים ויצירה ישראלית. בשנת 2017 הוציא לאור את הספר "החיים כבחירה – המדריך המקוצר לשקט נפשי" בהוצאת "אוריון". הספר יצא לאור בעקבות התאבדותם של אחיו ואחיינו, חיים ורון בן־חור ביולי 2016. בשנת 2019 הוציא לאור את ספר השירה הרביעי שלו, "מילה שלי" בהוצאת אוריון.   
בשנים 2016-2013 ערך וניקד את "ספר היצירות של ילדי ישראל" מייסודה של הסופרת ריקה ברקוביץ ז"ל במסגרת תחרות הכתיבה הארצית לילדים. בשנים 2012–2014 שימש העורך הראשי של כתב העת "עבריתון". 
החל בשנת 2015 הוא העורך הראשי של "מוטיב", כתב עת בנושא שירה וספרות עברית שייסד הסופר אלירן דיין.
החל בשנת 2015 הוא מנקד באתר השירה והסיפור הקצר "ליריקה", בעריכת ענת קוריאל ורונית ליברמנש.
החל בשנת 2017 הוא עורך הבית של הוצאת "מוטיב ספרים".
סוטיריס טריוויזאס

סוטיריס טריוויזאס (ביוונית: Σωτήρης Τριβιζάς, באנגלית: Sotiris Trivizas; נולד ב-1960) הוא משורר יווני.
כביש 66

תולדות הכביש

הכביש המודרני מבוסס על דרך עתיקה שקישרה בין חיפה, לג'ון וג'נין. אף על פי שהדרך איפשרה חיבור בין חיפה לג'נין בנתיב קצר יחסית, הדרך הייתה משובשת ובוצית בתקופת החורף, והנסיעה מחיפה לג'נין (ממנה נמשכו הדרכים למרכז הארץ, עד לסלילת כביש 4 במישור החוף בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20), עברה בנתיב ארוך בהרבה, דרך נצרת ועפולה (כביש 75 וכביש 60 של ימינו). 
הדרך נסללה לראשונה באופן חפוז ב־1929 מצומת העמקים ועד תל מגידו, לכבוד ביקור מתוכנן של ג'ון ד' רוקפלר בחפירות הארכאולוגיות במגידו, שלא יצא לבסוף אל הפועל. הכביש יוחד לשימוש של החופרים במגידו בלבד, ונאסר השימוש בו למטרות אחרות. עם זאת, הותר לחברי משמר העמק (השוכנת בסמוך מאוד לדרך) להשתמש בכביש ברכב של הקיבוץ. בין השנים 1932–1936 נסלל הכביש מחדש לשימוש כלל הנהגים, דבר שקיצר את מרחק הנסיעה בין חיפה לתל אביב ב־35 ק"מ. מאוחר יותר, עם סלילת כביש 4 במישור החוף, עברה התנועה הבין-עירונית לכביש זה, ופחתה חשיבותו של כביש 66. כינויו של הכביש בתקופה זו היה 'כביש מגידו', או 'כביש חיפה-ג'נין'.
במהלך מלחמת העצמאות שימש הכביש את צבא ההצלה בבואו מג'נין לקרב משמר העמק. בתום המלחמה, עבר קו הגבול בין ישראל לירדן באמצע הכביש, בסמוך לג'למה, והכביש חולק לשני חלקים נפרדים. הכביש שנותר בשטחה של ישראל הפך מכביש ראשי בין ג'נין לחיפה לכביש אזורי בשימוש מועט ובתחזוקה לקויה. בעת ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל בינואר 1964, נפתח בנקודת הגבול בין שני חלקי הכביש מעבר גבול מיוחד, בו עבר האפיפיור מירדן לישראל. במלחמת ששת הימים שימש הכביש כציר פריצה של חטיבה 45 למבואותיה המערביים של ג'נין, ולכיוון עמק דותן. לאחר סיום המלחמה שב ואוחד הכביש לקשר בין חיפה ואזור ג'נין, ממנו הגיעו פועלים פלסטינים רבים לעבודה בישראל. ביולי 1968 דווח על כוונה לשקם את הכביש, ששימש את יישובי העמק.
במהלך השנים מוספר חלקו הצפוני של הכביש (בין צומת העמקים לצומת התשבי) ככביש 70, בעוד חלקו הדרומי (מצומת התשבי ועד ג'נין) מוספר ככביש 66. עבודות שונות שנעשו במלך השנים גרמו לכך שכיוונה של צומת העמקים שונה, כך שהמסלול הישר עובר מחיפה ליוקנעם, בעוד צומת התשבי שונתה כך שהמסלול הישר עובר מצומת העמקים לכביש נחל תות (ואדי מילק). בסמוך לצומת התשבי נסלל מעקף צפוני קצר כתחליף למעבר בתוך יקנעם. 
נכון ל־2016, הכביש הוא בעל נתיב נסיעה אחד לכל כיוון, וברובו ללא גדר הפרדה בין הנתיבים. הכביש נחשב למסוכן, ואירעו בו תאונות דרכים רבות.