לשכת עורכי הדין בישראל

היסטוריה

לשכת עורכי הדין פועלת על פי חוק לשכת עורכי הדין, התשכ"א-1961. הלשכה מאגדת את כל עורכי הדין בישראל. הלשכה רושמת, מפקחת ובוחנת מתמחים בעריכת דין ואחראית להסמכתם כעורכי דין ולשיפוט המשמעתי של עורכי הדין והמתמחים. הלשכה עוסקת בנושאים הקשורים בתחום המשפטים בכלל ובמיוחד בנושאים הקשורים בעיסוקם של עורכי הדין, וכן בהגנה על ענייניהם המקצועיים (ובכלל זה מניעה של הסגת גבול המקצוע), באתיקה מקצועית, עזרה הדדית בין חברי הלשכה, סיוע משפטי למיעוטי יכולת כלכלית באמצעות תוכנית "שכר מצווה", ביטוח, קרנות פנסיה לחברי הלשכה ועוד.
הלשכה הוקמה בשנת 1961 והחליפה שני גופים שפעלו עד אז (עוד מתקופת ממשלת המנדט): המועצה המשפטית (גוף סטטוטורי) והסתדרות עורכי הדין בישראל. אחרי הקמתה, ייסד עו"ד יהושע רוטנשטרייך, אגודה עות'מאנית בשם "לשכת עורכי דין". הדבר יצר בלבול עד עצם היום הזה. כמה שנים לאחר הקמתה יצחק אלדובי החל בתפקידו כמנהל הכללי של הלשכה ושימש בתפקיד זה 43 שנים.
לשכת עורכי הדין מוציאה לאור כתב עת משפטי בשם "עורך הדין". ללשכה שני נציגים בועדה לבחירת שופטים ונציג בוועדה לבחירת רשם הוצאה לפועל.

הוועד המרכזי

הוועד המרכזי הוא הגוף המבצע של לשכת עורכי הדין ובידיו מופקדות כל הסמכויות שלא הוענקו לגוף אחר (בדומה לממשלה) ובראשו עומד ראש הלשכה. הוועד עוסק בטיפול המשמעתי בחברי הלשכה, הגנה על מעמד הלשכה וענייניה המקצועיים, הצעות חוק הנוגעות לפעילות הלשכה, בהסמכת עורכי דין חדשים (לרבות ההתמחות והפיקוח עליה) ואף חווה דעתו על הצעות חוק כלליות. נוסף על ראש הלשכה, חברים בוועד המרכזי 16 עורכי דין, אשר אחד מהם הוא ממלא מקום ראש השלכה.

הוועדים המחוזיים

ללשכה חמישה מחוזות, אשר מבוססים על החלוקה המסורתית של ישראל לאזורי שיפוט: תל אביב, ירושלים, חיפה, צפון ודרום. מחוז השיפוט השישי, מחוז מרכז, לא הוכר מבחינת הלשכה כמחוז נפרד והוא חלק ממחוז תל אביב, המחוז הגדול והחזק ביותר.

בתי הדין המשמעתיים

ללשכה בתי דין משמעתיים מחוזיים אשר דנים בעבירות משמעת שבוצעו על ידי חברי הלשכה או מתמחים. בית הדין כפוף לכללי האתיקה של הלשכה ולחוקי מדינת ישראל. בית דין משמעתי רשאי להטיל על נאשם שהורשע בעבירת משמעת את העונשים הבאים: אזהרה, נזיפה, קנס (עד סך של 25,000 שקלים כנגד כל עבירה), השעיה מן הלשכה והוצאה מן הלשכה (כלומר, שלילת רישיון לעסוק בעריכת דין). על פסיקה של בית דין משמעתי מחוזי קיימת רשות ערעור לבית הדין המשמעתי הארצי, שעל פסיקתו ניתן לערעור בזכות, לבית המשפט המחוזי בירושלים.

ביקורת על כוחה וסמכויותיה של הלשכה

לאורך השנים נמתחו על לשכת עורכי הדין ביקורות על כך שלא מדובר בגוף פונקציונלי, שמטרתו הסדרה של מקצוע עריכת הדין על מנת להבטיח את איכות השירות.
הזרם העיקרי של הביקורת טוען שלא אחת הלשכה מבססת ומבצרת את מעמדה תוך העצמת אינטרסים עצמאיים של החברים בה. המחזיקים בדעה זו גורסים כי השמירה על "כבוד המקצוע" ועל יוקרתו נועדה לשמר את יוקרת עורכי הדין עצמם. לפי ביקורת זו, הלשכה מנסה למקסם את התועלות והרווחים שמתקבלים לחבריה, בעבור השירותים אותם הם מספקים. המבקרים מתמקדים במספר תופעות, למשל: האיסור על אדם שאינו חבר הלשכה לתת שירותים משפטיים (סעיף 20 לחוק) מביא לבלעדיות שמעצים את התלות בעורכי הדין ובלשכה והבעייתיות בהיות הלשכה גוף עצמאי המפקח על עצמו (באמצעות דין משמעתי) ללא התערבות ופיקוח חיצוני.
ביקורת אחרת מתמקדת במבנה הלשכה ובסמכויותיה באופן קונקרטי יותר. המבקרים מזרם זה מתבססים על ניתוח השוואתי משפט משווה של סמכויות הלשכה בארץ ביחס למדינות אחרות. לדוגמה, יש הטוענים נגד העובדה שלשכת עורכי הדין היא הגוף שמסמיך עורכי דין בישראל (ובתוך כך גם מפקחת על ההתמחות ועל בחינות ההסמכה). המבקרים מתבססים על כך שבמדינות המשפט המקובל המדינה היא שמסמיכה את עורכי הדין ולא הלשכה, אשר מאגדת אותם לאחר מכן. ביקורת אחרת נוגעת לכך שאין פיקוח חיצוני מובנה על עורכי הדין ועל הלשכה עצמה, כיוון שוועדת האתיקה ובתי הדין המשמעתיים הם מוסדות פנימיים של הלשכה (הדיינים הם עורכי דין החברי בלשכה). אחת המסקנות של זרם ביקורת זו היא שללשכת עורכי הדין מסורות סמכויות רבות ביחס למדינות אחרות בעולם וייתכן כי סמכויות אלו נרחבות מידי.

הסגת גבול המקצוע

במסגרת הלשכה פועלת הוועדה להגנת המקצוע, שתפקידה לפעול נגד גופים שלהבנתה פועלים בניגוד ל20 לחוק לשכת עורכי הדין, כלומר מבצעים פעולות שיוחדו בחוק רק לעורכי דין, או בניגוד לכללי לשכת עורכי הדין (אתיקה מקצועית), תשמ"ו-1986, האוסרים על עורך-דין לייצג לקוח שהופנה אליו על-ידי גוף שאין עיסוקו בעריכת-דין ואשר מפרסם את מתן השירותים המשפטיים כדי להפיק רווחים. במסגרת זו הגישה הלשכה תביעות נגד "פיצוי נמרץ", חברת "המרכז למימוש זכויות רפואיות", חברת "חשבים ה.פ.ס" ועוד.
בנוסף להגשת תביעות, יוצאת הלשכה מפעם לפעם במסעי פרסום המדגישים את חשיבות ההסתייעות בעורך דין.

תביעת דיבה

בינואר 2017 הגיש אפי נוה, יו"ר לשכת עורכי הדין, תביעת דיבה נגד העיתונאית שרון שפורר בעקבות סדרת כתבות שפרסמה כנגד התנהלותו. הצדדים הופנו להליך גישור. גם לשכת עורכי הדין הגישה תביעת דיבה נגד שפורר, בסך כמיליון ש"ח. ביולי 2019 החליטה לשכת עורכי הדין למשוך את תביעתה, אך פניית הלשכה לבית המשפט למחיקת התביעה ללא חיוב בהוצאות נתקלה בהתנגדות של שפורר, שדרשה שבית המשפט יחייב את הלשכה לשלם לה הוצאות משפט בסכום זהה לסכום התביעה. בית המשפט פסק לשפורר הוצאות משפט ושכר טרחת עורכי דין בסך 70 אלף ש"ח.