לא תיקום ולא תיטור

מקור

שתי המצוות נזכרות בתורה בספר ויקרא בפרשת קדושים (פרק י"ט, פסוק י"ח): "לֹא תִקֹּם וְלֹא תִטֹּר אֶת בְּנֵי עַמֶּךָ, וְאָהַבְתָּ לְרֵעֲךָ כָּמוֹךָ, אֲנִי ה'".

לא תיקום

אפילו אם אדם מבקש מחברו טובה ונענה בשלילה, אסור לאותו אדם לסרב לבקשת חברו למחרת היום רק מתוך רצון להחזיר לו רעה תחת רעה.
עד היכן כוחה של נקימה?

אמר לו: "השאילני מגלך", ולא השאילו.

למחר אמר לו: "השאילני קרדומך".

אמר לו: "איני משאילך כשם שלא השאלת לי מגלך".

לכך נאמר: לא תקום.
— ספרא, קדושים פרק ד יא

לא תיטור

אדם שעוזר לחברו אך מזכיר לו את רעתו, באמירה כגון "אני לא כמוך, שאתה לא עזרת לי ואני עוזר לך", אף על פי שלא עבר על מצוות לא תיקום, עובר הוא על מצוות לא תיטור.
עד היכן כוחה של נטירה?

אמר לו: "השאילני מגלך", ולא השאילו.

למחר אמר לו: "השאילני קרדומך".

אמר לו "הא לך, איני כמותך שלא השאלת לי קרדומך".

לכך נאמר: לא תטור.
— ספרא, קדושים פרק ד יא
לא רק שאסור לנקום באדם הפוגע, אלא התורה אוסרת אפילו לשמור עליו שנאה בלב. אם אדם מסרב לעזור פעם אחת ואחר כך מבקש עזרה בעצמו, מצווה לעזור לו ולשכוח רעתו.
כיצד היא הנטירה, ראובן שאמר לשמעון השכיר לי בית זה או השאילני שור זה, ולא רצה שמעון, לימים בא שמעון לראובן לשאול ממנו או לשכור ממנו, ואמר לו ראובן הא לך הריני משאילך, ואיני כמותך, לא אשלם לך כמעשיך, העושה כזה עובר בלא תטור, אלא ימחה הדבר מלבו ולא יטרנו, שכל זמן שהוא נוטר את הדבר וזוכרו שמא יבא לנקום, לפיכך הקפידה תורה על הנטירה עד שימחה העון מלבו, ולא יזכרנו כלל, וזו הדעה הנכונה שאפשר שיתקיים בה יישוב הארץ ומשאם ומתנם של בני אדם זה עם זה.
— משנה תורה, דעות ז ח

שורש המצווה

ניתן להסביר שמטרת המצווה וסיבתה היא שהאדם ידע שכל מה שקורה לו טוב ורע מגיע מה', ואם חברו עשה לו רע כנראה היה זה רצון ה', ולכן אין לנקום באדם הפוגע. ועוד סיבה להרבות אהבה ואחווה בעם ישראל ולמנוע מריבות וכעסים, שאם האדם ינקום בחברו אין לדבר סוף וישארו שונאים אחד לשני כל ימי חייהם.
משרשי המצוה, שידע האדם ויתן אל לבו כי כל אשר יקרהו מטוב ועד רע, הוא סיבה שתבוא עליו מאת ה' ברוך הוא, ומיד האדם מיד איש אל אחיו לא יהיה דבר בלתי רצון ה' ברוך הוא. ע"כ כשיצערהו או יכאיבהו אדם ידע בנפשו כי עוונותיו גרמו וה' יתברך גזר עליו בכך, ולא ישית מחשבותיו לנקום ממנו כי הוא אינו סיבת רעתו, כי העוון הוא המסבב, וכמו שאמר דוד עליו השלום, 'הניחו לו ויקלל כי אמר לו ה' יתברך', תלה העניין בחטאו ולא
בשמעי בן גרא.
— ספר החינוך, מצווה רמ"א

סוג הפגיעה האסורה

בתלמוד נאמר שאיסור נקימה ונטירה נאמר על פגיעה ממונית, כמו בדוגמה לעיל שאדם מסרב להשאיל חפץ לחברו, אבל מותר להגיב על צער פיזי או עוגמת נפש, אם הפוגע לא ביקש את סליחת הנפגע. כך סיכם זאת רבי מנחם המאירי בפירושו שם:
נקימה ונטירה בכל עניינים שבממון - אסורה, שנאמר: לא תקום ולא תטור... אבל כל שציער את חבירו בגופו, הן בהכאה הן בקללה הן באיזה צד של קלון, אם האחר מפייסו על זה כראוי לו - אף הוא ראוי למחול מלב ומנפש... ואם הלה אינו מפייסו - מותר לו בנקימה כל שרואה בה מקום; אלא שאם רצה שלא לנקום עליה הוא בעצמו - מקומו מושכר לו [כלומר, יש לו שכר על כך].
הרמב"ם אסר נקימה ונטירה באופן גורף, ולא ציין הבחנה זו בין ממון לבין צער אחר. 
הרמב"ן מסביר שאיסור הנקמה אינו קשור לתביעה ממונית משפטית ואומר:
ועניין הנקמה והנטירה, כבר פירשוהו רבותינו: שהוא בדבר שאין בו חיוב ממון, השאילני מגלך השאילני קרדומך. כי בדבר שנתחייב לו חברו ממון כגון בנזיקין וכיוצא בהן, אינו מחויב להניח לו אבל יתבענו בב"ד וישולם ממנו מפסוק כאשר עשה כן יעשה לו, והוא מעצמו חייב לשלם כאשר ישלם מה שלוה או מה שגזל. וכל שכן בעניין נפש, שיהיה נוקם ונוטר לו עד שיגאל דמי אחיו מידו, על פי בית דין המורים במשפטי התורה.
לעומת זאת רבי שמעון גרינפלד מבחין בין מניעת טובה, שאינה אסורה על פי התורה וממילא אסור לאדם ליטור עליה שנאה, לבין אדם המזיק לחבירו שלו מותר לאדם אחר ליטור שנאה. בזאת הוא מסביר את האמור בתלמוד, ש"הקורא לחבירו רשע יורד עימו לחייו". מכיוון שאסור לקרוא לאדם אחר "רשע", ומדבר בעשה רע ולא רק במניעת טובה.
הספר חפץ חיים מסיק להלכה שיש להימנע מלנקום בכל מקרה, משום שההיתר לנקום על צער הגוף שנוי במחלוקת, ומחמת הספק צריך להחמיר בדבר ("ספק דאורייתא - לחומרא").