google/wiki40b huggingface dataset:
קייב (מחוז)

גאוגרפיה

שטחו של מחוז קייב הוא 28,100 קמ"ר והוא ממוקם בצפון מרכז אוקראינה. גבולותיו ממערב הם מחוז ז'יטומיר, מדרום מערב - מחוז ויניצה, מדרום – מחוז צ'רסאקי, מדרום מזרח – מחוז פולטבה, ממזרח וצפון מזרח – מחוז צ'רניהיב ומצפון – מחוז הומל בבלארוס.
המחוז מחולק שווה בשווה בין שתי הגדות של נהר הדנייפר מצפון ומדרום לקייב. נהרות חשובים אחרים במחוז הם יובלי הדנייפר פריפיאט, דסנה, טטריב, אירפין, רוֹס וטרוביז'. אורך נהר הדנייפר בתוך תחום המחוז הוא 246 ק"מ. יש במחוז 177 נהרות החוצים את האזור. ו- 13 מאגרי מים.

אקלים

האקלים במחוז קייב הוא אופייני לאזור פולסיה ואזורים מיוערים קרובים אחרים. חורפים נוחים יחסית וקיצים חמים.

צמחייה

כל האזור מכוסה בצמחייה ויערות. האזור הירוק של המחוז מכסה 436 קמ"ר ויש בו 250 סוגים שונים של עצים ושיחים.

היסטוריה

מחוז קייב נוצר, באופן רשמי, כחלק מן הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית ב-27 בפברואר 1932.
יחידות מנהליות קודמות שנעשו מאוחר יותר לחלק מן המחוז כוללות את ווייוודה של קייב תחת שלטון האיחוד הפולני-ליטאי והדוכסות הגדולה של ליטא והגוברניה של קייב תחת שלטון האימפריה הרוסית. החלק הצפוני של המחוז שייך לאזור ההיסטורי של פולסיה.
הגבולות הנוכחיים של המחוז נקבעו, לבסוף, אחרי אסון צ'רנוביל ב- 1986. הפיקוח הממשלתי על העיר החדשה סלבוטיץ' (Славутич) שנבנתה כחלק ממחוז צ'רניהיב הועבר אז למחוז קייב.

חלוקות מנהליות

המחוז מחולק ל-25 מחוזות משנה. אלה כוללים 26 ערים, 30 עיירות ויותר מ-1,000 כפרים.

המובלעות

עיריית סלבוטיץ' ממוקמת בתוך גבולות מחוז צ'רניהיב הסמוך על הגדה המזרחית של הדנייפר ולעירייה אין שום גבול משותף עם מחוז קייב. עם זאת סלבוטיץ' מנוהלת על ידי שלטונות מחוז קייב ובכך מהווה סוג של מובלעת מנהלית.
בדומה אליה גם העיירה קוציובינסקה (Коцюбинське) השוכנת בגבולות העיר קייב (המוקפת בעצמה על ידי מחוז קייב) מנוהלת על ידי מועצת העיר אירפין.

אזור צ'רנוביל

החלק הצפון-מערבי של המחוז הוא חלק מאזור ההפקעה בשל הזיהום הרדיואקטיבי שנגרם על ידי התאונה בכור הגרעיני בצ'רנוביל. הערים הגדולות הנמצאות בתחום ההפקעה בו אסור לגור הן צ'רנוביל ופריפיאט שהן עתה ערי רפאים. העיר סלובטיץ' נבנתה מחוץ לאזור זה כדי לאכלס את המפונים מפריפיאט.

דמוגרפיה

הקבוצה הלאומית הגדולה ביותר במחוז קייב היא האוקראינית (1,684,800 אנשים). אחריהם רוסים, יהודים, בלארוסים, פולנים ואחרים. מספר התושבים המוערך (לא כולל את קייב) הוא כ- 1.8 מיליון (נכון ל-2006).צפיפות האוכלוסייה היא 63.01 לקמ"ר. מספר התושבים העירונים על פי מפקד האוכלוסין שהיה ב- 2001 הוא 1,053,500 (57.6%) ומספר התושבים באזורים הכפריים – 774,400 איש (42.4%)

כלכלה

מפעלי התעשייה העיקריים במחוז קייב כוללים: ייצור חשמל, מזון, תעשיות כימיות ופטרוכימיות וייצור מתכת. יש במחוז 330 מפעלים תעשייתיים מאושרים ו- 742 מפעלי תעשייה קטנים יותר.

חינוך

יש במחוז קייב 795 בתי ספר המנוהלים על ידי המדינה. 219 (27.5%) מהם ממוקמים באזורים עירוניים ו- 576 (72.5%) באזורים כפריים. בבתי ספר אלה לומדים 232,260 תלמידים. 141,416 (60.6%) מהם בבתי ספר עירוניים ו- 98,944 (39.4%) בתי ספר באזורים כפריים. נוסף על אלה יש 12 בתי ספר ערב בהם לומדים 6,000 תלמידים, 23 בתי ספר מקצועיים עם 14,300 תלמידים, 22 בתי ספר גבוהים בהם יש יותר מ-35,000 תלמידים.
יחסי זימבבואה–זמביה

היסטוריה

בסוף המאה ה-19 העניקה ממשלת בריטניה לחברת דרום אפריקה הבריטית בראשותו של ססיל רודז צ'ארטר מלכותי לשליטתה ברודזיה, ובמהלך שנות ה-20, התפצלה רודזיה לרודזיה הצפונית ורודזיה הדרומית. לאחר תום השלטון הקולוניאלי, התקיימו שתי המדינות יחד עם מלאווי, כמדינה אחת בשם הפדרציה של רודזיה וניאסלנד. לאחר פירוק הפדרציה דרשו מנהיגי רודזיה הדרומית עצמאות מלאה מבריטניה, ובשנת 1970 הכריזו על הקמת רודזיה. השלטון הרודזי נשען על המיעוט הלבן במדינה, והרוב השחור התנגד לו, תוך שהוא מקבל תמיכה מזמביה.
לאחר הקמת זימבבואה בשנת 1980 קיימו בתחילה שתי המדינות יחסים טובים, אולם בהמשך התדרדרו היחסים בין המדינות, בשל סכסוכי גבולות בין השתיים. בשנת 2004 נחתם הסכם ליישוב סכסוך הגבולות, ובעקבות כך השתפרו היחסים בין המדינות, ובשנת 2015 ביקר נשיא זמביה אדגר לונגו את עמיתו נשיא זימבבואה רוברט מוגאבה,
והשניים הצהירו במהלך הפגישה על חיזוק היחסים הכלכליים בין המדינות.

יחסים כלכליים

בשנת 2010, יצוא הסחורות מזמביה לזימבבואה הסתכם ב-1.3 מיליארד דולר. באותה תקופה, היצוא של זימבבואה לזמביה הסתכם ב-486 מיליון דולר. במרץ 2017, זמביה וזימבבואה ביטלו את הצורך באשרת כניסה בין המדינות.

יחסים דיפלומטיים

זימבבואה מחזיקה בזמביה שגרירות בלוסקה, ואילו זמביה מחזיקה בזימבבואה שגרירות בהארארה.
יוהאן שטאדן

חייו

יוהאן היה בנם של הנס ואליזבת שטאדן. התאריך המדויק של לידתו איננו ידוע; סבורים, שנולד בנירנברג ב-1581 (התאריך על תמונת הדיוקן היחידה ששרדה) והרשומות מלמדות, שאדם בשם יוהנס שטארן הוטבל ביולי 1581. בגיל 18 כבר זכה שטאדן לפרסום ניכר וכיהן כנגן עוגב באחת הכנסיות בעיר; בשנת 1604 שירת כנגן החצר בביירוית; באותה שנה גם נשא אישה. בשנת 1605 עברה החצר לקולמבאך, שם נשאר שטאדן עד 1610, הוציא לאור שני קבצים של שירים חילוניים, "שירים גרמניים חדשים" (Neue teutsche Lieder) משנת 1606 ו"שירי כמורה גרמנים חדשים" Neue teutsche geistliche Gesäng משנת 1609. ייתכן שביקר שוב בביירוית בשנת 1610 וחזר לנירנברג ב-1611, השנה שבא הוטבלה בתו בעיר זו.
ביוני 1612 יצא שוב מנירנברג להחליף את האנס ליאו האסלר בתפקיד נגן העוגב בחצר של דרזדן. שם נשאר עד סביבות 1614-15 וב-20 ביוני 1616 התמנה לנגן העוגב בשפיטאקירכה בנירנברג. בהמשך אותה שנה עבר ללורנצקירכה כמחליפו של קספאר האסלר. לבסוף, בשנת 1618, קיבל את המשרה המוזיקלית היוקרתית ביותר בנירנברג: נגן עוגב בכנסיית זיבאלד הקדוש (Sebalduskirche). במשרה זו נשאר עד מותו בשנת 1634.

יצירות והשפעה

חלק גדול מן המוזיקה של שטאדן השתמר בקבצים מודפסים. יצירותיו הראשונות שיצאו לאור היו השירים החילוניים של Neue teutsche Lieder משנת 1606, עוד הוצאה של אותם שירים ב-1609 ו-Venus Kräntzlein ב-1610; השירים מאופיינים במקצבים מטעים בפשטותם, בעלי הרמוניות פשוטות ומכילים מעט מאוד, אם בכלל, קונטרפונקט אימיטאטיבי. תיאור זה נכון גם לגבי שירי הקודש שלו, שגם הם יצאו בקבצים אחדים. עניין רב יותר מעוררת מוזיקת קודש אחרת שחיבר: "Harmoniae sacrae" משנת 1616 מכילה כמה מן הקונצ'רטי הדתיים הגרמניים המוקדמים ביותר, שהכניסו את מושגי הבסו קונטינואו מחייב (אובליגטו), ליווי אינסטרומנטאלי עצמאי וקונצ'רטו סולו למסורת הנירנברגית; מאפיינים אלה מופיעים גם בקבצים אחרים של מוזיקת קודש כוראלית. הסגנון הבסיסי שמר עם זאת על זה של המוטט. המוזיקה האינסטרומנטאלית של שטאדם מכילה כ-200 יצירות, ביניהן לא רק צורות מחול שונות אלא גם כמה מן הסונאטות הגרמניות הראשונות. ייתכן, שיצירות אלה נכתבו לקבוצת נגנים בשם "נירנברג מוזיקקרנצליין".
שטאדן נחשב למורה מעולה; הייתה לו יד ביצירת המסורת של נירנברג ותלמידו החשוב ביותר, יוהאן ארסמוס קינדרמן, ימשיך מסורת זו ויעבירה דרך גיאורג קספאר וקר והיינריך שוומר אל האחים קריגר ובסופו של דבר ליוהאן פכלבל, שהיה תלמידם של וקר ושוומר. בין תלמידיו של שטאדן היו שלושה מבניו (יוהאן, אדם וזיגמונד תאופיל ועוד כמה מלחינים פחותים בחשיבותם מנירנברג. פרט לייסוד של אסכולת נירנברג כביכול על ידי הכשרת מוזיקאים צעירים, כללו עיסוקיו של שטאדן בנירנברג בשנות ה-20' וה-30' של המאה ה-17 הערכת מוזיקה חדשה שהוקדשה לעיר (בין השאר, Geistliche Concerten של סמואל שיידט מ-1634.)
היפנרוטומאכיה פוליפילי

הִיפְּנֶרוֹטוֹמָאכִיָה פּוֹלִיפִילִי הוא ספר שנכתב ב-1467 ונתפרסם בדפוס אלדו מנוציו הוונציאני בדצמבר 1499.
הספר זכה להתעניינות רבה בחוגי המשכילים בימי הרנסאנס ובקרב המתעניינים בתורת הנסתר; איכויותיו הגרפיות הנדירות עשו את הספר למבוקש ביותר גם בקרב אספנים. משמעות שמו של הספר: "המאבק לאהבה בחלום", ומקורו במילים יווניות שמובנן נקשר ב: "חלום", "אהבה ותשוקה", "כמיהה ומאבק". 
גיבור הסיפור, פוליפילו, מחפש אחר אהובתו פוליה (Polia) בחלום. עלילת הספר רב-לשונית (7 שפות), טעונה סמלים ומטפורות ונקראת ככתב-חידה המשלב רמות משמעות שונות: פואטית (סיפור אהבה), פילוסופית (מהות הקיום) ולוגית (ארכיטקטונית-מתמטית).
בנוסף למשמעויות אלו המניע העיקרי לכתיבת הספר היה מלחמת הדת כביכול שהתחוללה בתקופה בה נכתב הספר בין האמנים הרבים שפרחו באיטליה וסביבותיה שסברו שעל ידי האמנות ניתן להכיר יותר בגדולת האלוהים ולהתקשר איתו לבין השמרנים יותר שסברו שהאמנות מביאה לידי הרחקה מאלוהים וקירבה לחטא והמחבר כתב בספרו את השקפת חייו הקיצונית יחסית ומפאת הפחד מפני הקיצוניים שנהגו באלימות הסתיר את חיבורו על ידי כתב חידה מסובך מאין כמוהו.
היצירה פורסמה באופן אנונימי, אך במשך כ-500 שנה יוחסה לנזיר פרנצ'סקו קולונה (אשר האותיות המתחילות כל פרק ביצירה יוצרות אקרוסטיכון של שמו). כיום נוטים חוקרים רבים לשייכה ללאונה בטיסטה אלברטי.

בספרות

בשנת 2004 יצא לאור ספר בשם "עקרון הארבעה" שעוסק כולו בהיפנרוטומאקיה. המחברים איאן קולדוול ודסטין תומסון. הספר הדמיוני משלב, במסגרת רומן על חיי קבוצת סטודנטים באוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית, פתרון מקורי ומבריק לחידה העתיקה, שהוגה תלמיד במסגרת התזה, אותה כל תלמיד פרינסטון אמור לכתוב במסגרת לימודי התואר הראשון, שגורר בעקבותיו מספר מעשי רצח, והפך לרב מכר עולמי. עקרון הארבעה יצא לאור בישראל בשנת 2005 על ידי סטימצקי.
הרמוניה טונאלית פונקציונאלית

היפוכי אקורדים

לאקורד בעל שלושה צלילים ישנם שלושה היפוכים, וכך הלאה.
להיפוכים תפקיד חשוב בהרמוניה הפונקציונאלית, הואיל והקול הנמוך ביותר שעליו נבנה האקורד או היפוכו (הבס) נחשב למכתיב ההתקדמות ההרמונית.
שלום פחטר

קורות חיים

פחטר נולד בכפר אוסלובו שבפלך גרודנה, רוסיה (רוסיה הלבנה) למשפחה יהודית ציונית אמידה. הוא גדל באוסלובו ואחר כך עבר עם הוריו לסמיאטיץ'. הוא למד בחדר ובמקביל למד לימודי חול אצל מורים פרטיים. לאחר מכן עבד בעסקיו של אביו, שהיה סוחר עצים. הוא היה פעיל ציוני, עמד בראש אגודה של נוער ציוני בסמיאטיץ' שפעלה בצורה מחתרתית והשתתף בוועידת הלסינגפורס. ארגן פלוגה של נוער להגנה עצמית מפני מציקים.
בשנת 1910 עלה פחטר לארץ ישראל. בשנת 1911 הגיעה ארוסתו שושנה לבית קפלן לארץ ישראל, והם נישאו בנס ציונה.
פחטר נפטר במרץ 1953.

בית החרושת

בשנת 1910, לאחר הגעתו לארץ ישראל, יסד, יחד עם קלמן הופמן, מסגריה שצמחה לבית חרושת בשם פחטר והופמן. לאחר מלחמת העולם הראשונה עשה ניסוי בשיתוף פועליו ברווחי בית החרושת. הפועלים שבשנה הראשונה ראו רווחים שמחו מאוד על הרעיון, אך לאחר שבשנה השנייה היו הפסדים בקשו לקבל משכורת וויתרו על השיתוף ברווחים. החל משנת 1922 היה המפעל לספק של חברת החשמל ובשנת 1928 הקימה מפעל מיוחד בחיפה שהעסיק 130 פועלים, על פי חוזה עם חברת החשמל. בסוף 1929 עבר המפעל לייצר עבור חברת של.
במרץ 1929 הכריזו הפועלים בבית החרושת בחיפה שביתה בדרישה לתופסת שכר לפועלים המקצועיים. השביתה סוקרה בהרחבה בעיתונות בארץ ישראל ונמשכה 28 ימים. היא נסתיימה לאחר שמאיר רוטנברג הבטיח להידרש לנושא בשובו לארץ ישראל. משמאל האשימו את ההסתדרות בסיום מוקדם מדי של השביתה וטענו שהיא נגמרה בהפסד לפועלים. פחטר שהרגיש שתמיד פעל למען פועליו נפגע מהשביתה וראה בפועלים השובתים כפויי טובה. בשנת 1930 הוא עזב את ניהול בית החרושת והעביר אותו לניהול הבלעדי של הופמן.

פעילות ציבורית

פחטר הצטרף תחילה למפלגת הפועל הצעיר, ובהמשך היה חבר גם במרכז בעלי מלאכה, בה היה פעיל עם אברהם קריניצי, דוד סברדלוב וסעדיה שושני. במאי 1920 הוא נבחר מטעם מרכז בעלי מלאכה לאספת הנבחרים הראשונה. באוקטובר 1920 נבחר לוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב. פחטר גם נבחר לשתי המועצות הראשונות של תל אביב, בשנים 1922-1926. לאחר מאורעות תרפ"א היה פחטר ממייסדי משטרת תל אביב.
באמצע שנות העשרים הציע פחטר כמה הצעות לעיריית תל אביב לשיכון ציבורי, אך כולן נדחו. ב-1933 נגש בעצמו להקים מפעל "שיכון עצמי" ובתמיכת בנק קופת עם שנתן משכנתאות נוחות למשתכנים, הקים את קריית מאיר.
משנת 1934 כיהן כחבר בית הדין לשכר דירה בתל אביב, תפקיד בו המשיך גם לאחר הקמת מדינת ישראל.
נזים סביתי

ביוגרפיה

סביתי התחנך בבית הספר היסודי בכפר ג'ת, והמשיך את לימודי התיכון בבית הספר כפר גלים. בשנת 1976 התגייס לצה"ל, מילא תפקידים מבצעים ביחידות הלוחמות 244 ו-299, והשתחרר בדרגת סגן.
בסמוך לשחרורו מצה"ל, התגייס לשירות בתי הסוהר וכיהן בשורת תפקידים פיקודיים בתחום הביטחון, ובהם מפקדם של ארבעה בתי סוהר (אשמורת, כרמל, דמון ושיטה), ומפקד גוש שרון בדרגת תת גונדר.
במהלך תפקידו כמפקד גוש יזם והוציא לפועל את פרויקט "ניצחון הרוח", שבמסגרתו הובאו אלפי אסירים פליליים לבית לוחמי הגטאות, כדי ללמד את האסירים והסוהרים את תולדות השואה. על כך זכה להדליק משואה בעצרת נעילת יום הזיכרון לשואה ולגבורה בקיבוץ לוחמי הגטאות, בשנת העצמאות ה-63 למדינת ישראל.
בשנת 2007 מונה למפקד מחוז המרכז, והועלה לדרגת גונדר, ובמסגרת תפקידו ביסס את הקמת הימ"ז (יחידה מבצעית מחוזית), אותה יסד מספר שנים קודם לכן כימ"ג (יחידה מבצעית גושית).
עוד במסגרת תפקידו כמפקד מחוז המרכז, מונה על ידי נציב בתי הסוהר להוביל את הטיפול במשאב האנושי, במסגרת התוכנית הארגונית הרב שנתית "מעוף". בשנת 2011 מונה למפקד מחוז הדרום ותחת פיקודו הוחזקו במשמורת בטוחה מרבית האסירים הביטחוניים והשוהים הזרים בשב"ס.
בשנת 2013 מונה לראש אג"ם (ראש אגף המבצעים והביטחון) בשירות בתי הסוהר, ובתפקיד זה הוא משמש כמפקדם של היחידות המיוחדות של השב"ס (מצדה, נחשון, דרור), וכן על חטיבות הביטחון והמודיעין. במסגרת תפקיד זה הוא מונה על ידי הנציב להוביל את הטיפול בשביתת הרעב של האסירים הביטחוניים, שהסתיימה ללא הישגים מבחינתם של האסירים.
נזים סביתי נשוי ואב לחמישה, בוגר קורס פו"מ (פיקוד ומטה) במשטרת ישראל, ובוגר תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה ותואר שני במינהל עסקים.
מתייה פלמיני

קריירה

פלמיני החל את קריירת המשחק שלו באולימפיק מרסיי, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון בניצחון 0-1 על טולוז ב-20 בדצמבר 2003. באותה עונה הוא השתתף ב-14 משחקי ליגת העל הצרפתית. אולם, הייתה זו יכולתו בגביע אופ"א שבגללה זכה לתשומת לבם של מועדונים מחוץ לצרפת, ובעיקר היכולת שהפגין בניצחון על ניוקאסל יונייטד בחצי הגמר. פלמיני שיחק בהפסד 2-0 לוולנסיה במשחק הגמר שנערך בגטבורג. הנהלת מרסיי הייתה מנועה מלהציע לו חוזה ארוך טווח בעקבות הגיל שלו.
ב-23 ביולי 2004 חתם פלמיני בארסנל, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1-4 על אברטון ב-15 באוגוסט. במאי 2005 הבקיע את שערו הראשון בארסנל, בניצחון 0-7 על אברטון באצטדיון הייבורי. בעונתו הראשונה הוא פתח בהרכב ב-9 משחקים ועלה כמחליף ב-12 נוספים. בעונה שלאחר מכן הוא מילא את מקומם של מספר שחקנים פצועים, אך לא הצליח לזכות במקום קבוע בעמדה שבה היה הטוב ביותר.
העמדה הרגילה של פלמיני היא קשר הגנתי, אך הוא שיחק בעמדת הקיצוני הימני. בעקבות הפציעות של שחקני ארסנל הוא הוצב גם בעמדת המגן השמאלי. למרות שהרגל הדומיננטית שלו היא הימנית הוא הצליח לשחק ברמה משביעת רצון בשאר משחקי הפרמייר ליג וליגת האלופות. פלמיני חזר לעמדתו הרגילה כאשר אשלי קול חזר להרכב. במאי 2006 עלה פלמיני כמחליף במשחק גמר ליגת האלופות שהסתיים בהפסד לברצלונה.
בעונת 2006/2007 הבקיע פלמיני את שער הניצחון מול דינמו זאגרב במשחק על ההעפלה לליגת האלופות. למרות שהבקיע שערים נוספים, בין השאר נגד ליברפול וצ'לסי, הוא המשיך לשחק במגוון עמדות שלא התאימו לו, ובאפריל 2007 הודיע כי ככל הנראה הוא יעזוב את ארסנל בקיץ. פלמיני דחה הצעה לעבור לברמינגהאם סיטי תמורת 3 מיליון לירות שטרלינג, ולאחר שהתייעץ עם המאמן ארסן ונגר החליט להישאר בארסנל.
ב-16 בנובמבר 2007 ערך פלמיני את הופעת הבכורה במדי נבחרת צרפת, במשחק ידידות מול נבחרת מרוקו, ובסך הכל ערך שלוש הופעות במדי הנבחרת.
בעקבות היעדרותם של ז'ילברטו סילבה ואבו דיאבי שיחק פלמיני בעמדת הקשר המרכזי במשחק הפתיחה של עונת 2007/2008 בפרמייר ליג. בחלק הראשון של העונה הוא שיתף פעולה בהצלחה עם ססק פברגאס, והפגין יכולת מספיק טובה על מנת למנוע את חזרתו של סילבה להרכב. פלמיני הצליח להתחבב על האוהדים, שאף חיברו עליו שיר. הוא השתתף במשחק ליגת האלופות מול ליברפול ב-8 באפריל 2008, שבסיומו הודח המועדון. לאחר המשחק דווח כי הוא סובל מפציעה. היה זה משחקו האחרון בארסנל.
ב-5 במאי 2008 חתם פלמיני לארבע שנים במילאן, תמורת 5.6 מיליון אירו. פלמיני קיבל במילאן את חולצת המשחק מספר 84, המייצג את שנת הלידה שלו. הוא ערך את הופעת הבכורה בסרייה א' בהפסד 1 - 2 לבולוניה ב-30 באוגוסט 2008. בחלק הראשון של עונת הבכורה שלו במילאן הוא כמעט ולא פתח בהרכב או שיחק כפי שהיה בעונתו האחרונה בארסנל, ושימש בעיקר כשחקן מחליף. במחצית השנייה של העונה נפצעו מספר שחקנים במילאן, ועל מנת לסייע לפלמיני לתפוס מקום בהרכב הוחלט להעביר את ג'אנלוקה זמברוטה לעמדת המגן השמאלי. בעונתו השנייה במילאן קיבל פלמיני את החולצה מספר 16, אותה לבש גם בארסנל, ובסך הכל שיחק חמש שנים במועדון.
ב-28 באוגוסט 2013 עזב פלמיני את מילאן, ולמחרת חתם בארסנל, קבוצתו לשעבר. ב-23 בספטמבר 2015 כבש פלאמיני צמד בניצחון ארסנל 2-1 בדרבי נגד טוטנהאם. ב-8 בספטמבר 2016 חתם בקריסטל פאלאס. בתום העונה שוחרר מהקבוצה.
פלמיני הוא יזם בתחום האנרגיה החלופית והוא הספורטאי העשיר בעולם.
שימי ריגר

קריירה

ריגר נולד במנהטן שבניו יורק למשפחה אורתודוקסית. לאחר שסיים תואר בישיבה יוניברסיטי (במדיה גם שיחק כדורסל), עלה בשנת 1967 לישראל. שיחק כרכז במספר קבוצות כדורסל, בהן מכבי חיפה ומכבי פתח תקווה. בהמשך פנה לקריירת אימון ואימן בין השאר את הפועל גבת/יגור, מכבי חיפה, בית"ר תל אביב,  מכבי חדרה, הפועל רמת גן, הפועל תל אביב, עימה העפיל לחצי גמר גביע קוראץ', והפועל ירושלים, איתה עלה לליגה הראשונה. במקביל, אימן ומאמן קבוצות נוער שונות.
החל משנות התשעים משמש כפרשן כדורסל בערוץ הספורט. מפרשן בעיקר משחקי NBA וכדורסל מכללות. 
ב-1999 הופיע בסדרה "שמש", בפרק ה-16 של עונתה השלישית, שנקרא "הליגה למקומות עבודה".
בשנת 2013 השתתף בצילומי העונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר".
בשנת 2016 יצא ספרו האוטוביוגרפי "לא רק רשת" בשיתוף עם יוסי כהן, בפרויקט מימון המונים, באתר הדסטארט.

משפחתו וחייו האישיים

שימי ריגר הוא נכדו של הרב שמחה זליג ריגר דיין מבריסק ממקורבי רבי חיים מבריסק. יש לו שני בנים: רובי ויונתן, המשמש ככתב התרבות של חברת החדשות; ובת, מיקי.
מספר IMO

מספר IMO הוא מספר זיהוי ייחודי, של ארגון הימאות הבינלאומי, הניתן לכלי שיט ולחברות רשומות לניהול כלי שיט. מספר IMO מורכב משלוש אותיות, "IMO", ולאחריהן מספר בן שבע ספרות הניתן לאוניות עוד בעת בנייתן. מספר זיהוי ייחודי זה ניתן לכל כלי שיט מסחרי ממונע, בעל תפוסה ברוטו של מעל 100 טון. המספר משמש לזיהוי כלי השיט ואינו משתנה לאורך כל חיי האונייה, אף אם היא מחליפה בעלים, שמות, או דגל.

מתן המספר והרכבו

את מספרי ה-IMO מנפיקה חברת IHS Fairplay הנמצאת בבעלות חלקית של חברת מרשם לוידס והיא אף מקור המידע היחיד המוסמך לאשר את זיהויו של מספר IMO. המספר מורכב משש ספרות עיקריות וספרת ביקורת, שהיא ספרת האחדות, הספרה הימנית ביותר במספר. כדי לוודא אמינותו של מספר IMO יש להכפיל כל ספרה משש הספרות העיקריות במיקומן בתוך המספר, מימין לשמאל. ספרת האחדות במספר שהתקבל חייבת להיות זהה לספרת הביקורת. כך למשל כדי לבדוק את המספר: IMO 7654329:‏ 7×7 + 6×6 + 5×5 + 4×4 + 3×3 + 2×2 = 139. כיוון ש-9 היא ספרת הביקורת, זהו מספר IMO נכון.

היסטוריה

מתן מספרי IMO לאוניות החל בשנת 1987 לאחר שאומצה החלטה A.600(15) של ארגון הימאות הבינלאומי כצעד שנועד לקדם "בטיחות בספנות, מניעת זיהום וכצעד למניעת מעשי מרמה בספנות". ההחלטה קראה למתן מספר זיהוי קבוע לכל אונייה כאמצעי לזיהויה. המספר יוותר ללא שינוי גם לאחר שהאונייה משנה דגל ויופיע על מסמכי הזיהוי של האונייה. לאחר שהחלטה זו אומצה בשנת 1994 בתקנה XI-1/3 של האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים, הוסכם על אמות מידה לאוניות נוסעים בתפוסה ברוטו של 100 טון ומעלה וכן כל אוניות המשא בתפוסה ברוטו של 300 טון ומעלה. יישום התקנה הפך לחובה על כל האוניות החל מ-1 בינואר 1996.
בחודש דצמבר 2002, במסגרת הוועידה הדיפלומטית על בטיחות בספנות, הוחלט כי תקנת האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים תשונה כך, שכל אונייה תחויב בסימון קבוע של מספר IMO הייחודי לה, באופן בולט על דפנותיה או על מבנה הגשר. אוניות נוסעים חייבות אף בסימון המספר על משטח אופקי באונייה הנראה בבירור מן האוויר. כל האוניות חייבות אף לסמן את המספר בתוך חלל האונייה.

מספר זיהוי לחברות ולבעלים רשומים

במאי 2005 אומצה תקנה XI-1/3-1 באמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים העוסקת במספר זיהוי לחברות ובעלים רשומים של אוניות והוכנסו תיקונים לתקנה XI-1/5 על החובה של חברות ובעלים רשומים לשאת מספר זיהוי, אשר נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2009.
על פי סעיף 1–3 לתקנה "כל חברה ובעלים רשומים יקבל מספר המתאים למספר IMO ייחודי בהתאם לכללים למתן מספרי זיהוי לחברות ובעלים רושמים כפי שאומץ על ידי הארגון." על פי התיקונים לאמנה על מספר הזיהוי של החברה או המנהלת או הבעלים הרשומים להופיע במסמכי הזיהוי של האונייה.
לה צ'וצ'ארה (סרט)

עלילת הסרט

עלילת הסרט נפתחת בשנת 1944 ברומא. העיר תחת הפצצות בעלות הברית. ברחובות מסתובבות שמועות על שביתת נשק קרובה. ברקע, שומעים אווירונים טסים בשמים, רעש של הפצצות וענני אבק עולים מהמקומות שנפגעו. נפגעת גם החנות של האלמנה צ'זירה (סופיה לורן). (בהמשך תגלה שגם דירתה נפגעה). יחד עימה בחנות נמצאת בתה, בת ה-13- רוזטה (אליאונורה בראון). הבת נבהלת מאוד מרעש ההפצצות והאמא מחליטה לברוח אל עיר מולדתה פונדי (Fondi) באזור לה צ'וצ'אריה. צ'זירה מתייעצת על כך עם גיסה, ומבקשת ממנו לשמור על החנות שלה בהיעדרה מרומא. באותה הזדמנות הוא מבצע בה את זממו וכל בקשתה היא שלא יספר על כך לבתה.
האם והבת בורחות מרומא. הן ברכבת לנפולי. מסילת הברזל נהרסת והן ממשיכות בעגלה וברגל עד הגיען ליעדן, אזור הילדות של צ'זירה. רוזטה מתאהבת בפרטיזן צעיר בשם מיכאל (ז'אן-פול בלמונדו), הנלקח בשבי על ידי הגרמנים. לאחר כיבוש האזור בידי בעלות הברית, מחליטות האלמנה ובתה לצאת חזרה לרומא. בדרך הן נכנסות ללון בכנסייה נטושה. אל המבנה מגיעים חיילי גוּמיֶה, ואונסים אותן, מול הציור על הקיר של "הבתולה הקדושה". רוזטה מאבדת את שפיותה, אך מתאוששת כאשר היא מגלה בדרך את אהובה, מיכאל, שהצליח לברוח מהגרמנים. הוא מחזיר לה את האמון בגברים ומוציא ממנה את הסיוטים, וכך המשפחה פותחת פרק חדש בחייה. 
הספר הנושא שם זה, לה צ'וצ'ארה (בתרגום לעברית שתי נשים), מדגיש את האופי של בת הכפר. מורביה קרא כך ליצירתו כדי להדגיש את מוצאה הפשוט של הגיבורה. תושבי אזור צ'וצ'אריה ידועים בבורותם ובהליכות החיים הפשוטות. תושביהם היו רועי צאן וחייהם היו חיי עוני עם אחוז אנאלפביתים גבוה. הכינוי "לה צ'וצ'ארה" - בת הכפר צ'וצ'ארה - אינו מבטא רק בחורה שנולדה במקום זה אלא גם את האופי הסטריאוטיפי המיוחס לה. גיבורת הספר היא אישה פשוטה אבל יש לה ערכים של מוסר שהסופר ביקש להדגיש. בספר מתואר מה קרה ברומא אחרי מות בעלה ומה התרחש במפגש שלה עם אירועי המלחמה, וכמובן, הסוף הטוב, הבחור מהכפר המצליח להוציא את הנערה מהמסלול שהיה צפוי לה.

פרסים

הסרט זכה בארבעה פרסים בינלאומיים, שניים מהם בפסטיבל קאן (1961). הסרט זכה בפרס האקדמיה לשחקנית הטובה ביותר. הייתה זו הפעם הראשונה ששחקנית, סופיה לורן, זוכה בפרס בסרט שאינו דובר אנגלית.
טברנה

טברנה (מיוונית: Ταβέρνα) היא מסעדה המגישה מאכלים מהמטבח היווני, וכן משקאות חריפים, ובראשם אוזו.
השימוש במילה טברנה החל בימי הביניים, ומקורה במילה הלטינית "taberna" שמשמעה "בקתה" או "צריף". הטברנות היו נפוצות בערי יוון, ובעקבות ההגירה היוונית של סוף המאה ה-19 והמאה ה-20, הפכו הטברנות לנפוצות ברחבי העולם ובעיקר בארצות הברית ובאוסטרליה.
בספרות ובאמנות הפכו הטברנות לסמל התרבות היוונית, ולסמלה של יוון. כך לדוגמה במחזה ובסרט "שירלי ולנטיין" משמשת הטברנה אתר מפגש בין גיבורת הסרט הבריטית לבין האופי היווני והתרבות היוונית, ובמהלך המחזה והסרט מתפתחת הגיבורה ומקבלת על עצמה את התרבות היוונית עד שלבסוף היא עובדת בטברנה. הסרט "החתונה היוונית שלי" מציג את הטברנה הפועלת בארצות הברית כסמל לתרבות היוונית בקרב מהגרים יוונים. גם בישראל, משמשת ה"טברנה" כסמל לתרבות ולפולקלור היווני, ואף היוותה רקע לתוכנית האירוח המצליחה "בטברנה" של שמעון פרנס.
אצטדיון גן העם

היסטוריה

האצטדיון ממוקם באזור בו היה בית קברות עד לשנות ה-20 של המאה ה-20, אז האזור עבר שדרוג. האצטדיון נפתח בשנת 1952 ושימש את קבוצת ברניק מריבור במשך 8 שנים עד שהקבוצה התפרקה בשנת 1960. שנה לאחר מכן הוקמה מאריבור שמאז הקמתה משחקת את משחקי הביתיים באצטדיון.
ב-8 ביולי 1973 נערך משחק במסגרת פלייאוף העלייה לליגת העל היוגוסלבית נגד פרולטר זרניאנין בו נכחו באצטדיון 20,000 צופים, כמות שיא של צופים באצטדיון שלא נשברה עד היום. החל משנת 1994 האצטדיון התחיל לארח משחקים של נבחרת סלובניה. גן העם אירח גמר גביע סלובני כלשהו יותר מגל אצטדיון אחר בסלובניה: 6 פעמים את גמר הגביע הסלובני ו-4 פעמים את הסופר קאפ הסלובני.
בשנת 2012 האצטדיון נבחר לארח כמה ממשחקי אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17.
קלמודולין

קלמודולין (Calmodulin) הוא חלבון המצוי בתאים איקריוטים, ושייך לאחת משתי המשפחות העיקריות של חלבונים קושרי סידן, הנקראת EF-hand (המשפחה השנייה נקראת annexins). חלבונים אלה פועלים תוך שינוי קונפורמציה בקשירת יוני סידן. השינויים המבניים משפעלים חלבונים תאיים נוספים אשר מעורבים בתגובות שונות בתא. קלמודולין משמש כמתווך סיגנלים של יוני סידן בתהליכים שונים כגון: מטבוליזם, דלקות, אפופטוזה, התכווצות שרירים, זיכרון בטווח קצר וארוך, התפתחות עצבים ועוד.
בשנת 1980 החוקר ווטרסון (Watterson) דיווח לראשונה על רצף חומצות האמינו המלא של קלמודולין. התקדמות זו חלה לאחר שבשנות ה-70, עשו כרומטוגרפיה של קלמודולין, אשר הובילה להצלחה בבידוד וניקוי של חלבונים קושרי קלמודולין והבנת המכניזם של קלמודולין.
קלמודולין הוא אחד החלבונים השמורים ביותר באיקריוטים (כלומר רצף חומצות האמינו שלהם כמעט ולא עבר שינויים לאורך האבולוציה). למרות קיום כמויות רבות וארגון שונה של גנים של קלמודולין במינים השונים, גנים אלו מקודדים רצפי חומצות אמינו זהים לרוב. המבנה השמור יכול לרמוז לנו על חשיבותו וחיוניותו כמעביר סיגנלים של סידן.

מבנה הקלמודולין

קלמודולין הוא חלבון קטן וחומצי המורכב מ-148 חומצות אמינו. קיפול החלבון יוצר ארבעה מתחמים), אשר בכל מתחם יש אתר קישור ליון סידן (כלומר, קישור של עד ארבעה יוני סידן לכל חלבון). לקלמודולין יש ארבעה מבני EF-hand, המאופיינים במוטיב של הליקס-לולאה-הליקס (helix-loop-helix), ומסודרים בשני אזורים גלובולרים נפרדים. שני אתרים נמצאים בקצה הקרבוקסילי ושניים אחרים בקצה האמיני. בכל EF-hand מצוי אתר קישור אחד. קשירת הסידן לחלבון היא קואופרטיבית.

פעילות

קלמודולין מהווה למעשה סמן של רמת הסידן בציטופלסמה. עם כניסת הסידן, קשירת הסידן לקלמודולין היא קואופרטיבית. בעקבות הקישור, קלמודולין משנה קונפורמציה, ולאחר שינוי זה הקומפלקס סידן-קלמודולין (ידוע כקלציום-קלמודולין) משמש כאפקטור המשפיע על פעילות חלבונים. כך, לדוגמה, הקומפלקס סידן-קלמודולין משפעל פעילות קינאזות כמו CaM-קינאז.