google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו

ביוגרפיה

צ'רצ'יל היה בנו של ג'ורג' ספנסר, הדוכס הרביעי ממרלבורו. לאורך רוב חייו הוא נודע בתואר המשני של אביו, המרקיז מבלנדפורד. בין 1776 ל-1783 הוא התחנך באיטון קולג', ובין 1784 ל-1786 במכללת כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד, אותה סיים ב-9 בדצמבר 1786 עם תואר Master of Arts. ב-20 ביוני 1792 הוא קיבל מהאוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים (.D.C.L).
הוא כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי (המפלגה הוויגית) עבור אוקספורדשייר בין 1790 ל-1796, וכחבר פרלמנט טורי עבור טרגוני בין 1802 ל-1804. בתקופה זו הוא התגורר בברקשייר, רמנהאם והרסט. החל מ-1798 הוא התגורר בווייטנייטס פארק שליד רדינג, שם נודע באוספי העתיקות הנרחבים שלו, ובמיוחד באוספי הספרים. הוא התמנה לחבר באגודה לאמנויות ב-8 בדצמבר 1803, וכלורד של האוצר בין 1804 ל-1806. באותה שנה הוזמן לכהן בבית הלורדים בזכות עצמו, תחת השם ברון ספנסר מוורמלייטון. כחבר פרלמנט נודע כאופורטוניסט אשר שינה את דעותיו בהתאם לנסיבות. בסוף ימיו מיעט להביע עמדות בנושאים ציבוריים והיה עסוק יותר בחובותיו. 
ב-26 במאי 1817 הוא שינה את שמו לג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל לאחר שירש את התואר דוכס מרלבורו, למרות שנולד והוטבל כג'ורג' ספנסר, לאחר שקיבל היתר מלכותי לעשות זאת ולשימוש בסמליו ובשלט האצולה של הדוכס הראשון ממרלבורו. שינוי זה לא הציל אותו מחובותיו הרבים, אחוזותיו הוחרמו ואוספיו נמכרו. הוא פרש לארמון בלנהיים, בו התגורר עד יומו האחרון והתקיים על הכנסה שנתית קטנה שהוענקה לדוכס הראשון ממרלבורו על ידי המלכה אן.
היומנאית הארייט ארבותנוט כתבה חוות דעת שלילית ביותר על הדוכס לאחר שביקרה בבלנהיים ב-1824:
אולם, משפחתו של הגנרל הגדול הולכת אל דחי למרבה הצער, והם אך חרפה לשם המפואר של צ'רצ'יל, שהם בחרו ברגע זה לשאת. הדוכס הנוכחי עמוס בחובות, ואינו טוב בהרבה משרלטן פשוט המספר הכל על בלנהיים. אנשים יכולים לצוד ולדוג כה הרבה בשעה, וכל הסמכות של בית המשפט של היושר נדרשה על מנת למנוע ממנו לגזום את כל העצים בפארק.
— Blenheim: The Grandest and Most Famous House in England
הוא מת ב-5 במרץ 1840 בארמון בלנהיים, ונקבר מתחת לקמרון הקפלה ב-13 במרץ 1840. בתקופתו החלה ההתדרדרות במצבו של ארמון בלנהיים, כיוון שהוציא סכומי כסף גדולים על רכישה צמחים נדירים, כשהוא נוטה להעדיף סחלבים. מתוך הגנים הרבים שהקים השתמר רק גן הוורדים.
המנון סיירה לאון

באנגלית

High we exalt thee, realm of the free;
Great is the love we have for thee;
Firmly united ever we stand,
Singing thy praise, O native land.
We raise up our hearts and our voices on high,
The hills and the valleys re-echo our cry;
Blessing and peace be ever thine own,
Land that we love, our Sierra Leone.
One with a faith that wisdom inspires,
One with a zeal that never tires;
Ever we seek to honour thy name,
Ours is the labour, thine the fame.
We pray that no harm on thy children may fall,
That blessing and peace may descend on us all;
So may we serve thee ever alone,
Land that we love, our Sierra Leone.
Knowledge and truth our forefathers spread,
Mighty the nations whom they led;
Mighty they made thee, so too may we
Show forth the good that is ever in thee.
We pledge our devotion, our strength and our might,
Thy cause to defend and to stand for thy right;
All that we have be ever thine own,
Land that we love, our Sierra Leone.
ססיל רות

ססיל (בצלאל) רות (Cecil Roth; אדר תרנ"ט, 5 במרץ 1899 – י"ז בסיוון תש"ל, 21 ביוני 1970) היה היסטוריון יהודי-בריטי אשר התמחה בתולדות היהודים בכלל ובתקופת הרנסאנס בפרט. רות הציע היסטוריוגרפיה אשר שמה את הדגש על פירות היצירה העיקריים בכל תקופה. בהיסטוריוגרפיה שלו גלומה תפיסת עולם הומניסטית, והדגשת חֵרות האדם וכוח היצירה שלו. רות התפרסם באוסף האמנות היהודית שלו. הוא אחיו הצעיר של חיים יהודה רות.

קורות חיים


רות נולד בעיר לונדון שבאנגליה במרץ 1899 לג'וזף רות. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הסיטי של לונדון  שירת בצבא הממלכה המאוחדת במשך שנתיים, בשנים 1917–1919. הוא למד במרטון קולג'  של אוניברסיטת אוקספורד באנגליה, וקיבל תואר דוקטור ב-1924. עבודת הדוקטור שלו עסקה ברפובליקת פירנצה. בשנים 1939–1964 הורה באוקספורד מדעי היהדות. כן הורה מדעי-היהדות באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1925 נבחר רות לחבר בחברה ההיסטורית המלכותית  ובשנת 1941 לחבר בחברה המלכותית לספרות .
ב-1964 עלה לישראל, השתקע בירושלים, והוזמן לכהן כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן כפרופסור אורח במחלקה להיסטוריה יהודית. המינוי עורר התנגדות עזה של גורמים דתיים ובראשם הרב צבי יהודה קוק. המתנגדים טענו כי ביקורת המקרא המשתקפת מספריו של רות מנוגדת למסורת היהודית. מנגד תמכו בו אישים מוכרים בציבור, כמו יוסף בורג שטענו כי המבקרים מסלפים את משנתו של רות, והצביעו על כך כי הוא יהודי מאמין שומר מצוות שכל חטאו הוא בכך שהוא עוסק בביקורת אקדמית ולגיטימית. גם הסנאט של האוניברסיטה עמד מאחוריו והביע אמון בלתי מסויג בפרופ' רות "כחוקר, כמורה וכאדם". גם אגודת הסטודנטים גינתה את ההתקפות על פרופ' רות ותמכה בו.
פרופ' רות שימש כעורך הראשי של האנציקלופדיה יודאיקה.
נפטר בירושלים ב-21 ביוני 1970.
מירנדה אוטו

תחילת דרכה

מירנדה אוטו גדלה בניוקאסל ובבריסביין וכן תקופה קצרה בהונג קונג בעקבות פרידת הוריה ב-1973. בסופי שבוע ובחגים בילתה עם אביה בסידני ופיתחה דרכו עניין במשחק. בילדותה הצטיינה אוטו בבלט, אך זנחה את התחביב עקב עקמת. ב-1990 סיימה ללמוד במכון הלאומי לאמנות הדרמה בסידני. בגיל 18 החלה לשחק בסרטים אוסטרליים.

קריירה

ב-1991, אחרי סיום לימודיה, שיחקה אוטו בסרט האוסטרלי "הנערה שהגיעה מאוחר", בעקבותיו זכתה לחשיפה ארצית והייתה מועמדת לפרס המכון האוסטרלי לקולנוע בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר. אוטו נחשפה לקהל הבינלאומי כששיחקה בתפקיד שולי בשובר הקופות "הקו האדום". בשנת 2000 שיחקה בסרט "האמת שמתחת לפני השטח".
ב-1999 לוהקה אוטו לתפקיד אאווין בטרילוגיית סרטי "שר הטבעות" לאחר שהבמאי פיטר ג'קסון צפה באודישן שלה מאוסטרליה. עבור התפקיד למדה לרכוב על סוסים ולבצע פעלולים במשך שישה חודשים. 
ב-2005 לוהקה אוטו לסרט המדע הבדיוני "מלחמת העולמות" על ידי סטיבן ספילברג. כיוון שהייתה בהיריון חשבה שתיאלץ לסרב להצעה, אך התפקיד שונה עבורה. מאז לידת בתה היא החליטה להקדיש זמן למשפחתה ולשחק בתיאטרון האוסטרלי.

חיים אישיים

אוטו היא בתם של השחקנים לינדזי ובארי אוטו ואחותה של השחקנית גרייסי אוטו.
אוטו יצאה בעבר עם השחקן ריצ'רד רוקסבורג. היא נשואה לפיטר או'בראיין משנת 2003.
אוטו נמנעת מאור הזרקורים בגלל הצהובונים ותשומת לבה של התקשורת. ב-2004 אמרה בריאיון כי היא מקווה שלעולם לא תהיה מפורסמת כמו ניקול קידמן מפני שהיא לא בטוחה שתוכל להתמודד עם זה.
זורק אבן למרקוליס

זורק אבן למרקוליס הוא פתגם תלמודי שבא לתאר מי שהתכוון לטוב ונמצא עושה רעה.
מרקוליס הוא הנוסח התנאי לשמו של האל הרומאי מרקוריוס, שעל-פי המשנה, דרך עבודתו הייתה הוספה לערימת האבנים שליד פסלו. זורק אבן למרקוליס הוא מי שראה את פסלו של האליל, והשליך עליו אבן לאות גנאי, מבלי לדעת שבכך הוא למעשה עובד את האליל.
דוגמה לשימוש בביטוי זה נמצאת בתלמוד הבבלי, מסכת חולין, בה נאמר: "כל השונה לתלמיד שאינו הגון, כזורק אבן למרקוליס". ועוד על דרך זו נאמר בתוספתא: "כשם שזורק אבן למרקוליס עובד עבודה זרה, כך כל המכבד רשע כאלו עובד עבודה זרה". 
שני הביטויים באים לתאר אדם שהתכוון לטוב, ונמצא עושה רע: השונה לתלמיד שאינו הגון התכוון לטוב, שהרי התכוון ללמדו תורה, אך נמצא עושה רע - שכן לימד תורה לאדם שישתמש בה לרעה. וכך גם המכבד רשע התכוון לטוב, שהרי התכוון לכבד אדם, אך נמצא עושה רע - שכן בכך שכיבד רשע הביא להגדלת כוחו בקרב החברה, והגדלת כוחו של רשע בקרב החברה מביאה לרעה.
לתיאור המצב ההפוך, של מי שהתכוון להרע ונמצא עושה טובה, משמש הביטוי "בא לקלל ונמצא מברך", המבוסס על סיפורו של בלעם.
הלגיון הראשון מינרוויה

היסטוריה

הלגיון הוקם בשנת 82, בידי הקיסר דומיטיאנוס. הקיסר הציב את הלגיון בעיר בון, באזור גרמניה של ימינו, משום שבאותה שנה תכנן לצאת למסע מלחמה גדול נגד השבטים הגרמאניים. ייתכן גם שזו הסיבה לכך שבאותה שנה הועבר הלגיון העשרים רפקס מהעיר בון אל מוגונטיקום. שמו המלה של הלגיון היה ככל הנראה "הלגיון הראשון פלביה מינרוויה". פלביה על שם דומיטיאנוס ששמו הפרטי היה פלביוס, ומינרוויה על שם האלה מינרווה שהייתה האלה החביבה על בני משפחתו של דומיטיאנוס. על פי מטבעות מאותה תקופה ניתן ללמוד כי סמל הלגיון היה ככל הנראה מזל גדי שסימל את מינרווה.
בשנת 89, התמרד מושל גרמניה עילית לוקיוס אנטוניוס סטורנינוס התמרד. הלגיונות בגרמניה תחתית הוזעקו במהירות כדי להביס אותו. הכוח כלל את הלגיון הראשון מינרוויה, וכן את הלגיון השישי ויקטריקס, הלגיון העשירי גמינה והלגיון העשרים ושתיים פרימגיניה. הם הביסו את סטורנינוס בקרבת מוגונטיקום, וכאות תודה העניק דומיטיאנוס לכל אחד מהלגיונות את התואר "פיא פידליס דומיטיאנה" (Pia Fidelis Domitiana) שמשמעותו "נאמן, ונאמן לדומיטיאנוס". בשנת 96 מת דומיטיאנוס, ועל כן הוסרו מהלגיון התוארים "פלביה" ו"דומיטיאנה", והלגיון נקרא מעתה: "הלגיון הראשון מינרוויה פיא פידליס".
הלגיון הראשון מינרוויה לקח חלק במסעות המלחמה של הקיסר טראיאנוס בדאקיה בין השנים 101-106. חלקו של הלגיון במסעות אלו הונצח בין היתר בעמוד טראיאנוס, שבו נראה גם סמל הלגיון. למשך תקופה מסוימת היה הלגיון תחת פיקודו של הקיסר לעתיד אדריאנוס. לאחר כניעת דאקיה, הוחזר הלגיון לגרמניה. פעילות הלגיון בשנים שלאחר מכן מעורפלת מעט, בעמוד מרקוס אורליוס מצוין שהוא לקח חלק במסעות המלחמה של מרקוס אורליוס נגד המרקומנים (בין השנים: 165-175 ו-178-180). כמו כן תת-יחידות של הלגיון לקחו חלק בקמפיין של מושל גאליה בלגיקה דידיוס יוליאנוס נגד שבט הכאוקים בשנת 173.
בשנת 193 פרצה מלחמת אזרחים בין ספטימיוס סוורוס לקלאודיוס אלבינוס. הלגיון הראשון מינרוויה צידד בספטימיוס סוורוס, צעד אמיץ שכן אלביניוס של על האי הבריטי שהיה קרוב בהרבה אל גרמניה מאשר הפרובינקיות שעליהן משל ספטימיוס סוורוס. המלחמה הסתיימה בניצחונו של סוורוס שמן הסתם תגמל היטב את התומכים בו אם כי לא ידוע כיצד. בתאריך לא ברור בין השנים 221 ו-222, הוסף ללגיון השם "אנטוניניאנה". שני קיסרים בני אותה תקופה נשאו את השם "אנטונינוס", קרקלה ואלאגבאלוס. האפשרות השנייה נראית סבירה יותר, כיוון שלאחר מותו של אלאגבאלוס הלגיון אינו נזכר יותר בשם "אנטוניניאנה". על מזבח הקדשה משנת 231 מכונה הלגיון: "הלגיון הראשון מינרוויה פיא פידליס אלכסנדרינה סוורינה" מה שמוכיח שהקיסר אלכסנדר סוורוס היה חייב טובה ללגיון מסיבה לא ברורה.
מכאן ואילך ההיסטוריה של הלגיון נעשית מעורפלת אפילו יותר. הוא ככל הנראה לקח חלק במלחמות האזרחים הרבות שפקדו את רומא, וייתכן שאף פעל בשירות האימפריה הגאלית. הוא נזכר לאחרונה כאשר הובס בידי הפרנקים, שהרסו את בון בשנת 353. גורלו אינו ברור, ייתכן שהושמד וייתכן שפורק לאחר שהעיר הוחרבה.
מנאנדרוס רטור

מנאנדרוס רטור (יוונית: Μένανδρος Ῥήτωρ) מלאודיקי על הליקוס  היה רטוריקן ומבאר יווני מסוף המאה ה-3 לספירה.

זהותו וכתביו

שתי מסות לא שלמות על נאומים טקסיים נשמרו תחת שמו של מנאנדרוס, אולם הסברה היא שהם אינם יכולים להיות מאת אותו מחבר. הפילולוג הגרמני קונראד בורסיאן  משייך את הראשונה למנאנדרוס, שאותו מיקם במאה ה-4 לספירה, ואת השנייה לרטוריקן אנונימי מאלכסנדריה טוראס , שייתכן שחי בזמנו של הקיסר דיוקלטיאנוס. אחרים, מכותרת כתב היד של פאריס, משייכים את הראשונה לרטוריקן היווני גנתליוס  מפטרה (המחצית השנייה של המאה ה-3).
בהתאם למסורת הכללית העתיקה, ששתי המסות היו פרי עטו של מנאנדרוס, ייתכן שהמחבר של השנייה לא היה זהה למנאנדרוס הנזכר בסודא, מאחר שהשם מופיע לעיתים תכופות בספרות היוונית המאוחרת. המסה הראשונה, ששמה "חלוקת סגנונות הנאום הטקסי" (Division of Epideictic Styles, Διαίρεσις τῶν Ἐπιδεικτικῶν), עוסקת בסוגים השונים של נאומים טקסיים. במסה השנייה, "על נאומים טקסיים" (On Epideictic Speeches, Περὶ Ἐπιδεικτικῶν), יש שמות מיוחדים לכל פרק.

מנאנדרוס על חג העברים

מנאנדרוס מאפיין בחיבורו (Epidictica) את החגים ההמוניים, ומביא כדוגמה את החגים היהודיים: "פאר החג מתעצם כאשר אלה המכריזים על ההתכנסות הם עצמם שמם הולך לפניהם, כמו גם כאשר אלה המתכנסים הם או עצומים במספר או בעלי מוניטין. דוגמה לסוג האחרון הם אלה ההולכים לאולימפיה, לאספה הידועה יותר שם; בזמן שאת המוני העם הגדולים ביותר ניתן למצוא בחג העברים החיים בסוריה פלשתינה, כאשר הם מתאספים במספרים גדולים מאד מרוב הארצות". תיאור זה משקף בוודאי מצב שכבר לא היה קיים בזמנו של מנאנדרוס - כאשר בית המקדש השני עמד על תלו בשיא הדרו בתקופת בית שני, והמוני עולי רגל מכל ארצות התפוצה היהודית היו באים לירושלים לחגוג את שלוש הרגלים.
פיליפ משוואביה, מלך גרמניה

ביוגרפיה

פיליפ נולד בשנת 1177, והיה בנו הצעיר והחמישי במספר של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. לאחר הכתרת אחיו היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הוא פנה לכנסייה והתמנה כפרובוסט של העיר אאכן ולאחר מכן שימש כבישוף של העיר וירצבורג. 
הקריירה הדתית של פיליפ הסתימה בשנת 1195 עם קבלת נכסים ותואר אצולה באיטליה.
בשנת 1196 קיבל פיליפ את התואר דוכס שוואביה בירושה מאחיו קונרד השני שנפטר. בשנת 1197 הוא התחתן עם הנסיכה הביזנטית אירנה אנגלינה בתו של איסאאקוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית ואלמנתו של רוג'רו השלישי, מלך סיציליה.
עם מות הקיסר היינריך השישי ומאחר ובנו ויורש העצר פרידריך השני היה קטין פעל פיליפ במהירות לתפוס את הכתר הגרמני מחשש כי הכס הקדוש שהיה עוין לבית שטאופן עלול לנצל את ההזדמנות ולפעול כנגד השושלת. תחילה פעל פיליפ לתואר הלא מחייב של "מגן האימפריה" אך ביום 8 במרץ 1198 הוא נבחר לתפקיד מלך גרמניה והוכתר ביום 8 בספטמבר בקתדרלה של העיר מיינץ.
חששו של פיליפ מיציבות שלטון בית שטאופן היה מוצדק, במקביל לבחירתו פעלו נסיכים ואנשי כמורה גרמניים כנגדו ובחרו באוטו הרביעי, בנו של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה ומתנגד לבית שטאופן כמלך מתחרה. המהלך קרע את גרמניה והביא להתערבות כוחות חיצוניים חזקים בפוליטיקה הפנימית של גרמניה. מצד אחד ניצבו אוטו ונסיכי צפון גרמניה ואיתם אנגליה ותמיכתו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי ומצד שני פיליפ ונסיכי דרום גרמניה בתמיכת צרפת. במאבק הפכפך הצליח פיליפ בשנת 1204 להשיג יתרון ושנה לאחר מכן הוכתר שנית למלך גרמניה. בשנת 1207 הוא נכנס כמנצח לקלן והכריע את המלחמה.
ביום 21 ביוני 1208 נרצח פיליפ בעיר במברג והשלטון נפל כפרי בשל לידי אוטו הרביעי.
אסטריקס בבריטניה

תקציר העלילה

יוליוס קיסר פולש גם לגיונותיו לבריטניה. רק כפר בודד בדרום האיים הבריטיים מצליח להחזיק מעמד, אך גם הוא עומד ליפול מול הכיבוש הרומי. אטאראקס, בן-דודו הבריטני של אסטריקס, נשלח לגאליה כדי להביא לבריטניה משיקוי-הפלא. זאת משום שהבריטנים לא יוכלו תמיד לעמוד מול הצבא הרומי שתוקף אותם.
אסטריקס, אטאראקס ואובליקס מצטיידים בחבית גדולה מלאה בשיקוי-הפלא. אובליקס, הודות לכוחו העל-אנושי שתמיד קיים אצלו, יכול היה לסחוב בקלות את החבית הכבדה. טרם יציאתם מן הכפר אסטריקס לקח עמו מעט עשבים שאשפיקס טרם ידע מה שימושם (בסוף הסיפור הסתבר שזהו תה). לרומים נודע על החבית והנציב הרומי בבריטניה רוצה לשים את ידיו על חבית שיקוי-הפלא ומטיל עוצר על כל הפונדקים הגאלים באי תוך החרמת החביות שלהן.
במהלך ההרפתקה החבורה מאבדת את החבית ועוברת שלל הרפתקאות בהן השתכרותו של אובליקס ומאסרו במצודת לונדון (אף על פי שזהו אנכרוניזם, שכן היא לא הייתה קיימת אז) וחיפושים אחרי החבית, תוך כדי מחוות של היוצרים לתרבות הבריטית. לבסוף הם גילו שמשתמשים בה במסגרת משחקי הראגבי כדי לטפל בשחקנים הפגועים. הגאלים לקחו אותה בחזרה אבל איבדו את החבית באופן סופי אחרי שנורתה לעברם אבן גדולה בעודם שטים בדוגית של אטאראקס. 
הם מגיעים לכפר מאוכזבים, ומספרים למנהיגו איזדביגבוס את שקרה, אך לאסטריקס יש רעיון, להשתמש באפקט פלצבו: אסטריקס הודיע שהוא יכול לרקוח שיקוי-פלא בעזרת העשבים שלקח מכפרו (אף על פי שרק אשפיקס מכיר את המתכון) ורוקח לכל בני הכפר את "שיקוי הפלא" שהוא למעשה תה. הבריטנים, יחד עם אסטריקס ואובליקס, תקפו את הצבא הרומי וגרמו לרומאים לברוח. או אז הודה אסטריקס שמה שרקח לא היה שיקוי-פלא. איזדביגבוס, המנהיג של הבריטנים, אמר שהוא תיאר זאת לעצמו ובנוסף מכריז שיהפוך את המשקה למשקה הלאומי של הבריטנים.
ראפן שווייצרי

ראפן (בגרמנית: Rappen; בצרפתית: Centime; באיטלקית: Centesimo; ברומאנש: Rap) הוא מטבע שווייצרי שערכו מאית פרנק שווייצרי.
על פני המטבע מופיע ערכו בלבד, ולא שמו, כי שמו שונה בשפות הרשמיות השונות של שווייץ. שמה של שווייץ מופיע בלטינית. על גב המטבע דיוקן של ליברטס, אלת החירות הרומית. עיצוב המטבעות לא השתנה מאז שנות ה-80 של המאה ה-19, למעט שינויים קטנים בחומר שממנו עשויים המטבעות.
מטבע של 1 ראפן ו-2 ראפן הוצאו מהמחזור ב-1973, אולם ב-1 ראפן עדיין ממשיכים להשתמש לצורכי חישוב בהנהלת חשבונות.
משהו טוטאלי

פרטי עלילה

הסרט מספר על שלושה חברים, חיים (מאור כהן), זוהר (זוהר דינר) ושושן (גור בנטביץ'), לאחר שהמציאו סם אהבה בשם TLV, התאהבו שלושתם באותה בחורה - רננה (טינקרבל).
לאחר תקופה מתברר לחיים כי רננה יושבת בכלא, בגואה, באשמת סחר בסמים. הוא מחליט להציל אותה ולצורך כך לוקח עמו את שאריות ה-TLV האחרונות. תחילה הוא יוצא לדרך לחפש את חבריו, קודם לאמסטרדם, בה הוא מוצא את שושן ומשכנע אותו להצטרף למסע. אחר כך בהודו, שניהם מוצאים את זוהר באשראם. שם נגנב מהם הסם, אך נמצא שוב, במהלך מסיבת סוף המילניום בגואה.
בית הסוהר כרמל

בית הסוהר כרמל הוא בית סוהר שהוקם ב-1985 בסמוך לצומת אורן וצמוד לכלא שש.
בית הסוהר, שנקרא תחילה "כלא עתלית" הוקם כבית סוהר זמני על חלק משטחו של כלא 6, כדי לפתור מצוקה של מקומות כליאה, בתחילה שוכנו בו האסירים באוהלים. ב-1990 הוחל בבניית מבני הקבע, והבנייה הושלמה ב-1991. ב-1997 היה בית הסוהר כרמל לבית הסוהר הראשון בישראל עליו מפקדת אישה, גנ"מ דליה ניר. ב-2009 נהרסו כמה מהמבנים, שנבנו בצורה מיושנת והיו צפופים, ובמקומם הוצבו מבנים יבילים. בנוסף, נערך שיפוץ כללי בבית הסוהר.
במהלך השריפה בכרמל בשנת 2010, פונה בית הסוהר למשך מספר ימים מכל יושביו, מחשש שהאש תגיע אליו, אך הוא לא נפגע בדליקה.
בית הסוהר מיועד ל-350 אסירים, ויש בו כ-110 אנשי סגל. הוא מוגדר כבית סוהר ברמת ביטחון מזערית, ומוחזקים בו אסירים שנדונו לתקופות שאינן עולות על 3 שנות מאסר, או שיתרת מאסרם היא עד 3 שנים. הוא כולל אגף נקי מסמים, ומתקיימות בו פעילויות חינוך, דת והכשרה מקצועית.
אוויה S-199

שירות בחיל האוויר הישראלי

מדינת ישראל רכשה 25 מטוסים מסוג זה מיד עם הקמתה בשנת 1948. המטוסים הראשונים הוטסו לישראל במבצע בלק במטוסי תובלה כשהם מפורקים, והורכבו כאן על ידי טכנאים צ'כים. המטוסים שירתו בטייסת 101 ("טייסת הקרב הראשונה") בתקופת מלחמת העצמאות. 
במהלך מלחמת העצמאות עשו משימות רבות כמו תקיפת מטרות קרקע, שדות וכו', הגנה על שמי הארץ ופטרולים. 
המבצע הראשון ולמעשה הטיסה המבצעית הראשונה של טייסת 101, טייסת מטוסי הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי, היה ב-29 במאי 1948 כאשר ארבעה מטוסי אוויה S-199 תקפו את הטור המצרי באזור אשדוד, למחרת הותקף גם הטור של הצבא העיראקי, שניסה לתקוף באזור השרון. למטוס בשירות חיל האוויר חמש הפלות: שתי דקוטות של חיל האוויר המצרי שהופלו על ידי מודי אלון מפקד הטייסת מול עיניהם של תושבי תל אביב, על הפלות אלה זכה מודי בתואר: "גיבור תל אביב". בנוסף לשתי הדקוטות הופלו מטוס ספיטפייר מצרי, הרוורד סורי ורפיד ירדני.

מטוס אוויה S-199 במוזיאון חיל האוויר

מספרו המקורי של המטוס המוצב במוזיאון חיל האוויר אינו ידוע. הוא עבר בין בסיסים שונים ולבסוף הוצב על כן מול מפקדת טייסת 101 בבסיס חצור. ב-1988 הועבר המטוס למוזיאון חיל האוויר בחצרים ושופץ במפעל "סאיקלון" בכרמיאל במשך זמן רב. במהלך השיפוץ התגלה חוסר במספר חלקים מרכזיים, בהם כני הנסע של המטוס, שלהם לא נמצא תחליף מקורי, ולכן הותקנו במטוס כני נסע ראשיים של מטוס קל מסוג "דרור" (דורנייר Do-27A).
מיום הגיעו למוזיאון נצבע המטוס פעמיים. היות שהוא היה מטוס הקרב האמיתי הראשון בחיל האויר,הוא מוצג בראש שורת מטוסי מלחמת העצמאות, והסיור במוזיאון מתחיל בו.
טרילוגיית עדים

רעיון

"עדים" הוא הסרט האמנותי הראשון באורך מלא, במרחב הפוסט סובייטי, המוקדש לזיכרון השואה. לדברי הבמאי, קונסטנטין פאם, הרעיון לפרויקט נולד באתר ההנצחה אושוויץ, ליד הוויטרינה שבה מוצגים אלפי זוגות נעליים של קורבנות המחנה. בעולם כמעט ואין משפחות יהודיות שלא איבדו, במהלך מלחמת העולם השנייה, מישהו מיקיריהם. במהלך הטיהורים שנערכו בשנים 1933–1945 נרצחו למעלה מ-11 מיליון אנשים, מתוכם כ-6 מיליון יהודים. הפרויקט נועד להנציח את הקורבנות.
השואה מוצגת מנקודת מבטם של זוג נעליים - בסרט "נעליים"; של כלב רועה גרמני - בסרט "ברוטוס"; של כלי נגינה - בסרט "כינור". כל אחד מהסרטים מהווה נקודת מבט מיוחדת על אירועי אותה תקופה. אלו חלק מה"טרגדיות הקטנות" שהרכיבו את הטרגדיה הגדולה ביותר שחוותה האנשות במאה ה-20.

הפקה

פיתוח הסרטים הלל עם הפקת הסרט "נעליים" משנת 2012. הבמאי קונסטנטין פאם החליט לנסות לספר את השואה מנקודת מבט לא שגרתית וליצור סדרת סרטים קצרים בנושא. כך הופקו הסרטים "נעליים", "ברוטוס" ו"כינור".
בכורת הסרט הראשון, "נעליים", הייתה בפסטיבל הסרטים של קאן, ה-66 במספר. שבו הוצג במסגרת Short Film Corner גם חלקים מהסרט "ברוטוס".
הסרט הופק ברוסיה, צ'כיה ובלארוס בשיתוף פעולה עם מפיקים מארצות הברית ומישראל.

נעליים

עלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-30 של המאה העשרים ובשנות ה-40 של המאה העשרים ומגוללות את קורותיהם של זוג נעלי עקב אדומות למן ההתחלה, בחלון הראווה של חנות נעליים בפולין ועד לסוף המר של בעליהן בחדר המוצגים באתר ההנצחה אושוויץ. ייחודיות הסרט הוא בכך שהדמות הראשית הם הנעליים. לא רואים את פני הדמויות ואין דו-שיח בסרט ומושמעת רק מוזיקה סימפונית ברקע.
צילומי הסרט נערכו בפראג, פריז וורשה. שלבי ההפקה נמשכו למעלה משנה בעוד הצילומים עצמם נמשכו 20 יום בלבד ונטלו בו חלק למעלה מ-400 איש.
הסרט הצליח מאוד בפסטיבלים שבהם הוצג וגרף ביקורות חיוביות. בשנת 2013 היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר והיה הסרט הרוסי הראשון בקטגוריה זו.

ברוטוס

הסרט מגולל את קורותיו של כלב רועה גרמני בשם ברוטוס. חוקי נירנברג מפרידים את הכלב מבעליו היהודי. הוא נלקח על ידי קצין נאצי ומאומץ על ידו. עד מהרה הוא הופך לכלב שמירה באחד ממחנות הריכוז ומאומן לרדוף אחר האסירים היהודים. הסרט מבוסס על סיפורו של הסופר הצ'כי לודוביק אשכנזי.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה 2016.

כינור

עלילת הסרט מבוססת על סיפור מאת יוסי תבור אודות גורלו של כינור ששרד את אימי המלחמה ההיא. הסרט נפתח בייצור הכינור בתחילת המאה ה-20 בנירנברג, שנשלח כשי לילד יהודי ומסתיים כמאה שנה לאחר מכן בקונצרט הנערך למרגלות הכותל המערבי.
הסרט מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר ולטקס פרסי נשר הזהב הרוסי ה-16 בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר.
כדורגלן

כדורַגלן או שחקן כדורגל הוא ספורטאי המשחק כדורגל, כחובבן או כמקצוען. 
שחקני כדורגל מובילים זוכים למשכורות עתק, אך משך הפעילות בעיסוק זה קצר יחסית, ומעטים הם שחקני הכדורגל הפעילים כמקצוענים לאחר גיל 35.
על שחקן כדורגל, חובב או מקצוען, המשחק בקבוצת כדורגל וחתום על חוזה, נאסר לעבור לקבוצה אחרת ללא הסכמתה של קבוצתו הנוכחית. הסכמה זו, עולה לעיתים בכסף רב. מאידך, הקבוצה רשאית ליזום העברה שחקן המשחק בה לקבוצה אחרת.
הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי הציע את המילה דורגלן (דֻּרְגְּלָן; במשקל תורְגְמָן) תחת המילה העברית כדורגלן כדי לפשטה ("שם כבד כזה אינו נוח לדִבור כלל").
ניזה: לב הטירוף

עלילה

בשנת 1944, הרופאה ניזה דה סילביירה חוזרת לעבוד בבית חולים פסיכיאטרי בפרברי ריו דה ז'ניירו ומסרבת להשתמש בהלם חשמלי ולובוטומיה בטיפול בסכיזופרנים. בעודה מבודדת מהרופאים האחרים, הרופאה מצליחה לארגן מחדש את התחום של ריפוי בעיסוק; זאת אף על פי שמדובר בתחום שזכה ליחס שלילי בבית החולים, ביחס לטיפולים פולשניים.
על אף היחס המזלזל לדרך הטיפולית בה היא נוקטת, הרופאה מצליחה ליישם גישה קלינית חדשה של הקשבה והתבוננות; דבר המחדד את הפער בינה לבין הרופאים האחרים בבית החולים.
בשונה מעמיתיה למקצוע, היא מתעקשת להתייחס אל המטופלים כאל לקוחות, ולא כאל חולי נפש. היא היא מצליחה לעודד את חופש הביטוי שלהם באמצעות אמנות, ולגלות את כישרונותיהם הסמויים.
העלילה עוקבת אחר האופן בו החוסים בבית החולים מתפתחים בעקבות התהליך והדרך שעושה הרופאה, הפותחת את בבית החולים את קאסה דאס פלמייראס - מרפאה וסטודיו ובהמשך מוזיאון המוקדש ליצירות האמנות של החוסים.

ביקורות

הסרט זכה לשבחים רבים וקיבל על פי נתוני Rotten Tomatoes, ביקורות חיוביות שהתבטאו בדירוג כולל של 86%. ניל גנזלינגר מעיתון הניו יורק טיימס התייחס לסרט כאל "דרמה מהפנטת".
Without You I'm Nothing

מיקומים בטבלאות מכירה

הממלכה המאוחדת - #7
צרפת - #7
אוסטרליה - #14
ארצות הברית - #20
אוסטריה - #43
גרמניה - #55
שווייץ - #95
ראול סלומון

ביוגרפיה

סלומון נולד וגדל במרוקו. בגלל יהדותו הוא לא נכלל במשלחת של מרוקו למשחקים האולימפיים לטוקיו 1964. בסוף אותה שנה הוא גויס לצבא הצרפתי.
בתחרויות האתלטיקה של מכביה השביעית שנערכו בשנת 1965 זכה סולמון בשתי מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.6 שניות, אחרי האלוף האולמפי ג'רי אשוורת' (10.6 שניות) ולפני רובינסון (10.7 שניות), שניהם מארצות הברית ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.8 שניות, אחרי רוג'ר וולף (21.7 שניות) ולפני לאמב (22.0 שניות), שניהם מארצות הברית.
בתחרויות האתלטיקה של מכביה השמינית שנערכו בשנת 1969 זכה סולמון בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.5 שניות, אחרי סטפן וולד מדרום אפריקה (10.5 שניות) ולפני פרטקין מארצות הברית (10.7 שניות) ומדליית ארד, בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.8 שניות, אחרי פרטקין (21.6 שניות) וסטפן וולד (21.7 שניות).
סלומון עלה לישראל ב-6 בינואר 1970 ובמסגרת מפעל אידלסון שנערך באפריל אותה שנה הוא השווה את שיאי ישראל בריצת 100 מטר (10.5 שניות) ובריצת 200 מטר (21.8 שניות).