הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים (הטכניון)

היסטוריה

בשנים שלפני קום מדינת ישראל היה מספר הסטודנטים בפקולטה קטן, ומחזור בן 12 בוגרים נחשב למחזור גדול. בשנים אלו הדגש בהוראה היה על הפן הטכני, בהתאם לשיטה המרכז אירופית, והפן האמנותי בא על סיפוקו בזכות היחס האישי שנבע מגודלה המצומצם של הפקולטה. רוב זמן הלימוד הושקע בקורסים תאורטיים ומעט מאוד זמן הוקצה להתמחות מעשית בהתמודדות עם בעיות תכנון. לאחר קום המדינה הפקולטה גדלה. בשנת 1952 הוחלט שהחל מהשנה השלישית הסטודנטים יבחרו בין שתי מגמות: בנין בתים או בינוי ערים. בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 התגבשה סביב אל מנספלד קבוצה של מורים בפקולטה (אלפרד נוימן ודניאל חבקין) שדרשו לעבור למודל חדש שבו יומיים וחצי בשבוע יוקדשו לעבודה מעשית והשאר לקורסים תאורטיים. חברי הקבוצה של מנספלד ניסו להתחיל את השינוי בקורסים שהם העבירו, צעד שלו התנגד דיקן הפקולטה, אביה השמשוני, שדרש שהפקולטה תקבע את תוכנית הלימודים ולא כל מורה יקבע את תוכני ההוראה שלו. לאחר שלא הצליחו להשיג את מבוקשם הודיעו חברי קבוצת מנספלד על פרישה מההוראה בפקולטה. בעקבות זאת התערב הסנאט המצומצם של הטכניון והחליט על קיום שתי מגמות נפרדות בפקולטה, אחת המנוהלת בשיטת הוותיקים והשנייה על פי שיטת קבוצת מנספלד. החלטה זו נתקלה בהתנגדות רבה מצד המרצים והסטודנטים בפקולטה ובוטלה במאי 1966.
הסכסוך בין המרצים בפקולטה הביא להתארגנות הסטודנטים במועצה של תלמידי הפקולטה אשר המשיכה להתקיים גם לאחר סיום הסכסוך ובהמשך הועתקה על ידי אגודת הסטודנטים של הטכניון ויושמה בכלל הפקולטות בטכניון.
בשנת 1970 סירבו הסטודנטים להשתתף בשיעוריו של מנספלד ועוזריו והעדיפו על פניהם את אביה השמשוני, אברהם וכמן ודוד ינאי. בעקבות החרם התפטר מנספלד מריכוז הקורס. היו שטענו שהחרם היה המשך לסכסוך הישן בין השמשוני ומנספלד ואחרים טענו שלא היה קשר כזה.
בשנת 2010 הוצעה תוכנית להפוך את כל מחלקות הפקולטה למחלקות עצמאיות שלאחריהן תהפוכנה ל"פקולטות נפרדות" זאת לאחר שהמחלקה של הנדסה אזרחית נפרדה ממחלקת האדריכלות והפכה להיות פקולטה נפרדת.

מקום הפקולטה

עם הקמת קריית הטכניון בשנות ה-60 בנווה שאנן (חיפה), נשארה בהדר הכרמל הפקולטה לארכיטקטורה. בשנות ה-80 דרשו הסטודנטים להמשיך להשאיר את הפקולטה בהדר, בנימוקים שתכנון דורש קשר לרקמה עירונית, אינו יכול להיעשות בסביבה אקדמית מנותקת, ומבנה הטכניון ההיסטורי הוא בעל ערך מכדי להסב אותו לשימוש אחר. הנושא נדון בכנסת. חלק מהשתלבות הלימודים במרקם העירוני היה מצעד הארכיפרחיטורה בפורים ברחוב הרצל בחיפה בשנות ה-70 וה-80, שנלמד כפרויקט מיוחד בפקולטה. דיקן הפקולטה שהתנגד לדרישת הסטודנטים להשארת הפקולטה בהדר היה מיכאל בורט. עם רוברט אוקסמן, אביה של נרי אוקסמן  , הנחה בורט פרויקט תכנוני לסטודנטי השנה הרביעית על הפקולטה לארכיטקטורה בהדר, עם פרוגרמה בהיקף שהדגים לסטודנטים כי אין אפשרות להישאר בהדר בתשתית הנדרשת, כשנאלצו לתכנן מבנים בגן ומאחורי מבנה הטכניון ההיסטורי.
בשנת 2016 הוחזר חלק מהפקולטה אל הדר כ"הדריון". פרויקט שנעשה בהדריון היה תכנון מגורים ממכולות. גם בספר "איפה את, ברנדט" כתוב על התמחותה של גיבורת הספר במיחזור. העשיר שהרס את בית האדריכלית שעליו זכתה בפרס, עשה זאת משום שבנתה את ביתה ממה שהותיר כשבנה את ביתו במגרש שכן.

מסלולי הלימוד

משנת יסוד הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים, מסלול הלימודים בארכיטקטורה נמשך חמש שנים ובסיומם העניקה הפקולטה לבוגריה תואר ראשון מקצועי בארכיטקטורה (B.Arch). בסוף שנת 2013 עברה הפקולטה, ליישום מתכונת חדשה ועדכנית הנהוגה במוסדות להשכלה גבוהה בארצות הברית כגון המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה ואוניברסיטת מקגיל בקנדה. בתוכנית החדשה יפוצל מסלול ההכשרה לשני תארים – תואר ראשון עיוני ותואר שני מקצועי, המאפשר להירשם בפנקס המהנדסים והאדריכלים. התוכנית השש-שנתית כוללת בשלב הראשון תואר ראשון במדעי האדריכלות (B.Sc), שנמשך ארבע שנים, ושלב שני הנמשך שנתיים שבסופו מוענק תואר שני מקצועי באדריכלות (M.Arch), אבל בשיטת הצבירה ניתן יהיה להשלים התוכנית גם בתום חמש שנים.
במשך שנים רבות הייתה הפקולטה המוסד היחיד להכשרת אדריכלים בישראל, והיא המוסד היחיד בישראל המציע לימודים לתואר שני ושלישי באדריכלות.
המסלול לתואר שני בתכנון ערים ואזורים נוסד בשנת 1970. המסלול לאדריכלות נוף נוסד בשנת 1975, והוא היחיד בישראל המעניק תואר ראשון בתחום זה. משך הלימודים ארבע שנים, B.L.A.
המסלול לתואר שני בעיצוב תעשייתי החל לפעול בשנת 1994.
למרות היות הפקולטה אחד המוסדות המובילים כיום בישראל את תחום הלימוד אדריכלות ושלוחותיה עדיין ישנם מסלולי לימוד רבים שלא נילמדים בישראל.

מורי הפקולטה

בפקולטה לארכיטקטורה לימדו מהבולטים באדריכלים בישראל, בהם אל מנספלד, מתכנן מוזיאון ישראל שהיה דיקן הפקולטה, הפסל יצחק דנציגר, המומחית לשימור וכלת פרס א.מ.ת ניצה מצגר-סמוק, אלכסנדר ברוולד שתכנן את המבנה ההיסטורי של הטכניון ויוחנן רטנר שהיה אלוף בצה"ל. אלפרד נוימן היה דיקן הפקולטה בשנות ה-50, לאחר שהיה ארכיטקט ידוע באירופה. יחד עם תלמידו צבי הקר הוא תכנן את בנין דנציגר להנדסת מכונות, אולם הסתכסך עם רשויות הטכניון לאחר שהוכנסו שינויים בניגוד לתכנונו. מיכאל בורט למד בפקולטה לתואר ראשון ולתואר דוקטור, והיה הדיקן שלה בשתי קדנציות. פרופ' אהרון קשטן שתכנן את בית הכנסת בקריית הטכניון לימד שנים רבות תולדות האדריכלות, ומבני תיאטרון עתיק.

מרכז המחקר למורשת הארכיטקטורה בישראל

מרכז המחקר למורשת הארכיטקטורה בישראל מנהל מחקרים שמטרתם חקר תיעוד הסביבה הבנויה של ישראל. הוא משרת הן כמרכז מחקר רב תחומי והן כפרויקט לאומי וכלי הדרכה עבור אדריכלים וגופי תכנון רשמיים.
המורשת הבנויה בישראל היא ייחודית: קיום שכבות רבות של ארכיטקטורה מתקופות קדומות ועד ימינו, מהווה תופעה נדירה בקנה מידה עולמי, המחייבת שימור ותיעוד. האדריכלות הישראלית היא גם דוגמה לתנועות הארכיטקטורה השונות של המאה העשרים, על ערכיהן התרבותיים והעיצוביים. חשיבותה של מורשת הבנייה בישראל זכתה להכרה על ידי אונסק"ו, בהכרזה על מצדה, העיר הלבנה בתל אביב ועכו העתיקה כאתרי מורשת עולמית.
תחומי העיסוק העיקריים של מרכז המחקר הם: שימור של המורשת התרבותית וההיסטורית, שיקום והתחדשות עירונית, פיתוח אדריכלי של ישראל, המורשת הארכיטקטונית הערבית בישראל, יחסים בינלאומיים בנושאי ארכיטקטורה עם ארצות אגן הים התיכון והמזרח התיכון ועל הארכיטקטורה המקומית המצויה בהם.

המרכז למחקר ולפיתוח בארכיטקטורה

המרכז למחקר ולפיתוח בארכיטקטורה נוסד בשנות ה-80. נושאי המחקר במרכז: אנרגיה בבניינים (כולל תאורה), דיור, היבטים חברתיים, מורפולוגיה, עיצוב עירוני, תאוריה ובקורת בארכיטקטורה, ונושאים הקשורים בתכנון דיגיטלי.
הנושאים העיקריים שמומנו על ידי משרדי הממשלה היו פיתוח של קוד אנרגטי לישראל, עקרונות תכנון ברמה עירונית, כולל פיתוח הנחיות לזכויות שמש.
המרכז נותן חסות למחקרים של חברי סגל וחברי סגל נלווים וסטודנטים לתארים גבוהים.