google/wiki40b huggingface dataset:
הדיוויזיה השביעית (סוריה)

מלחמת יום הכיפורים

במהלך מלחמת יום הכיפורים, הוצבה הדיוויזיה, תחת פיקודו של עומאר אברש, בגיזרה הצפונית של רמת הגולן, בין החרמון לקוניטרה. בשלבי הפתיחה של המלחמה, היא השתתפה במספר התקפות על כוחות חטיבה 7, שהגנה על הגיזרה, ונטלה חלק בקרב עמק הבכא. ב-1973 עדיין הייתה הדיוויזיה דיוויזיית חי"ר, וכללה את חטיבת החי"ר 85, חטיבת החי"ר 68, החטיבה הממוכנת 121, אגד ארטילרי 70 וחטיבת שריון עצמאית 78 (מסופחת לדיוויזיה). מצבת הכוחות של הדיוויזיה כללה כ-10,000 חיילים, 200 טנקים, 78 תותחים וכ-78 כלי נ"מ. בשלבים המאוחרים של המלחמה, סופחו גם חטיבת השריון 81 (מהדיוויזיה השלישית) והחטיבה הממוכנת המרוקאית ה-1 לשורות הדיוויזיה ולחמו במסגרתה.

הדיוויזיה כיום

כיום הדיוויזיה נמצאת תחת פיקוד הקורפוס הראשון, אשר ממוקם באזור דמשק. הדיוויזיה עצמה נמצאת בבסיס הממוקם כ-15 ק"מ מהגבול הישראלי, בין רמת הגולן לדמשק, היא הדיוויזיה הממוקמת הכי קרוב לגבול לאורך כביש 7 שהוא הנתיב הכי מהיר לדמשק. משום כך, הדיוויזיה השביעית ניצבת בקו החזית מבין דיוויזיות הקורפוס הראשון להגנה על קו הגבול עם ישראל.
לפי ההערכות שונות, הדיוויזיה מורכבת מארבע חטיבות; החטיבה הממוכנת ה-58, החטיבה הממוכנת ה-68, החטיבה המשוריינת ה-78, החטיבה הממוכנת ה-121 ורגימנט ארטילריה.
נשק להשמדה המונית

האב"כ בצה"ל

האב"כ הוא תוכן שעובר בהכשרה צבאית של הלוחמים בצה"ל ביחידות הקרביות השונות בצבא. בעבר, הוא היה משויך ונמצא תחת חיל ההנדסה הקרבית, כיום צעד זה בוטל לפני שנים ושייך לפיקוד העורף לחטיבת החילוץ וההצלה. אצל הלוחמים תוכן האב"כ עובר בהכשרה באופן בסיסי ואין איתו התעסקות ומגע יותר מכך, בעיקר אצל לוחמי חיל ההנדסה הקרבית. אם כי פלגת סייפן של היחידה המיוחדת יהל"ם היא פלגה המתמחה בנושא האב"כ באופן רב וכחלק ממקצועה של הפלגה.
הכלב של המדינה

סקירה כללית

בתוכנית משתתפים ילדים ביחד עם כלבים מכל הסוגים. בשלב הראשון של התוכנית, הילדים עם הכלבים היו צריכים לעבור אודישן. השופטים באודישנים (ביניהם אורן עדיקא, דודיק מזור ועוד) היו צריכים להחליט האם התרגיל שעשה הזוג היה טוב ואז היו מעבירים את הזוגות לשלב הבא בתוכנית. לאחר סיום האודישנים המנטורים היו צריכים לבחור את מי להמשיך ללמד תרגילים לשלבים הבאים.
בשלב השני הזוגות היו צריכים להראות תרגילים שלימדו אותם המנטורים, כך נבחרו זוגות לשלב רבע הגמר.
בשלב רבע הגמר היו צריכים הילדים לעלות לחצי הגמר ומשם לגמר. בגמר ניצח הזוג איל לוי  וכלבת גולדן רטריבר שלו אלפא.
דרגה

דרגה מבטאת את מעמדו של אדם בארגון היררכי. ככל שהדרגה גבוהה יותר, כך האדם הוא בעל עמדה בכירה יותר. בארגונים רבים מתקיימים מסלולים אחדים של דרגות, הקרויים דירוגים. ההתקדמות בסולם הדרגות היא התקדמות טבעית, המושפעת מהוותק ומרמת ביצוע העבודה (ולעיתים מותנית בפז"ם), ואילו החלפת דירוג קורה רק בעקבות רכישת השכלה מסוימת בקורס ארוך (קורס קצינים או רכישת תואר אקדמי, למשל).
לדירוג ולדרגה יש השפעה ישירה על שכרו של העובד.
בצבא, משטרה, וגופי ביטחון אחרים, יש לדרגה חשיבות גדולה במיוחד, משום שהדרגה גלויה לעין - היא מוצגת על מדיו של האדם, ומתקיימת חובת ציות להוראותיו של בעל דרגה גבוהה יותר.
סביק

תכונות

סביק הוא למעשה כוכב כפול הנמצא במרחק של כ-88 שנות אור ממערכת השמש ונראה ככוכב לבן עם בהירות מדרגה 2.42. טלסקופ חובבים איכותי מאפשר להבחין שהוא מורכב מזוג כוכבים לבנים, אך רק בתקופה שהם רחוקים זה מזה. שני הכוכבים מקיפים זה את זה בזמן הקפה של 87-88 שנים, במסלול אליפטי מאוד כך שהמרחק ביניהם נע בין 1.9 יחידות אסטרונומיות (פחות מפעמיים המרחק מהשמש לכדור הארץ) ל-73 יחידות אסטרונומיות (כמעט כפול מהמרחק מהשמש לפלוטו). כשהם בשיא הקרבה, המרחק הזוויתי ביניהם הוא רק 0.07 שניית קשת כך שקשה מאוד להפריד אותם זה מזה. בשל קרבתו אל מערכת השמש הוא הוכנס למהדורה השנייה של קטלוג גליזה לכוכבים קרובים.

תכונות סביק A

סביק A הוא הכוכב המסיבי והבהיר יותר מבין השניים. מסתו היא סביב 2.4 מסות שמש, רדיוסו כ-2.5 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-8,900 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 40 מעוצמת ההארה של השמש, כך שבהירותו הנראית היא מדרגה 3.

תכונות סביק B

סביק B הוא הכוכב הקטן ועמום יותר, אך ההבדל ביניהם הוא קטן. מסתו היא סביב 2.1 מסות שמש, רדיוסו כ-2 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-8,600 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 25 מעוצמת ההארה של השמש, כך שבהירותו הנראית היא מדרגה 3.5.
מרחב מכפלה

בטופולוגיה, מרחב מכפלה הוא מרחב טופולוגי שהתקבל ממרחבים קיימים על ידי מכפלה קרטזית שלהם, עם טופולוגיה המכונה "טופולוגיית המכפלה", המוגדרת כך שההטלות על הרכיבים הן פונקציות רציפות.

התכונה האוניברסלית של מרחבי מכפלה

ניתן לאפיין מרחבי מכפלה גם בצורה הבאה:
אם   הוא מרחב טופולוגי, ולכל  ההטלה  היא רציפה, אז קיימת העתקה רציפה יחידה,  כך שלכל  מתקיים כי .

תכונות נשמרות

אומרים על תכונה שהיא נשמרת תחת מכפלה אם מתקיים שלכל אוסף של מרחבים  המקיימים את התכונה, גם מרחב המכפלה  מקיים את התכונה.

קומפקטיות

משפט טיכונוף מראה כי מכפלה כלשהי של מרחבים קומפקטיים היא קומפקטית. לעומת זאת, מכפלה של מרחבים קומפטיים מקומית אינה בהכרח קומפקטית מקומית (עובדה זו מוליכה להגדרת חוג האדלים של שדה גלובלי, שהוא כן קומפקטי מקומית).

קשירות

קשירות וגם קשירות מסילתית- שתיהן תכונות הנשמרות תחת מכפלה כל שהיא.
מרטין וייל

ד"ר מרטין וייל (נולד ב-1940 בהולנד) הוא אוצר ישראלי, מנכ"ל מוזיאון ישראל בין השנים 1973 ל-1996, והיה דמות מרכזית במאמץ להקמת פארק אריאל שרון באתר חירייה.

אודות

נולד ברוטרדם שבהולנד כשבועיים לפני כיבושה במלחמת העולם השנייה. אביו של וייל היה עורך דין מצליח ואמו עקרת בית. 
משפחתו נשלחה על ידי הנאצים למחנה ברנוולד שהיה מיועד לאליטות ההולנדיות ומשם למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וסטרבורק. אחר כך הועברה המשפחה לגטו טרזיינשטט בצ'כיה. עם תום המלחמה הוא ומשפחתו הקרובה חזרו להולנד. בגיל 19 הצטרף לתנועת הנוער הציונית הבונים וב-1959 עלה לישראל והתיישב בקיבוץ בית העמק. שם הכיר את אשתו תמר, אז חברת גרעין נח"ל.
לאחר מכן עבר לירושלים. הוא החל להדריך במוזיאון ישראל שנבנה זה לא מכבר (וייל אף לקח חלק בבנייתו כפועל בניין). במקביל למד תולדות האמנות באוניברסיטה העברית.
הוא התקדם בתפקידים שונים במוזיאון, ושימש בו כאוצר ראשי ולבסוף כמנכ"ל. סך הכל עבד במוזיאון במשך שלושים שנה. בין השאר הוא הקים בו את אגף הנוער. הוא אחראי על הקמת פסל המפלצת המפורסם של ניקי דה סן פאל בקריית היובל ועל הפסל מחווה לירושלים ("הפסל האדום") בהר הרצל. זכה בעיטורי כבוד מממשלות הולנד וצרפת על פועלו לקידום אמנות צרפת והולנד בישראל.
לאחר פרישתו מהמוזיאון שימש כמנכ"ל קרן ברכה עד שנת 2011. 
ב-2015 זכה בעיטור יקיר ירושלים.
אטאוקלס

אֶטֶאוֹקְלֵס (ביוונית: Ἐτεοκλῆς, בלטינית: Eteocles) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, בנם של אדיפוס מלך תבאי ואשתו-אמו יוקסטה.
לאחר שגילה אדיפוס כי נישא לאמו, ניקר את עיניו, יצא לגלות ומסר את השלטון בתבאי לשני בניו אטאוקלס ופולינייקס. האחים, שלא הצליחו להסכים מי מהם ימלוך בתבאי, הגיעו להסכם לפיו יינתן לאטאוקלס השלטון לתקופת זמן קצובה אשר בסופה יחליף אותו פולינייקס. אלא שאטאוקלס לא עמד בהבטחתו וסירב להעביר את הכתר לאחיו. פולינייקס עזב את תבאי, נישא לבת מלך העיר היריבה ארגוס וחזר לתבאי בראש צבא ארגוס. במהלך הקרב הרגו שני האחים זה את זה וצבא ארגוס נאלץ לסגת.
קראון, אחיה של יוקסטה, תפס את השלטון והכריז כי יש לקבור את אטאוקלס בקבורת מלכים ואילו את גופת פולינייקס יש להשליך טרף לחיות הבר. אירוע זה פותח את עלילת המחזה "אנטיגונה" מאת סופוקלס.
דרך האתרים

לפי ספר במדבר, דרך האתרים היא הדרך שבה הלכו בני ישראל ממדבר סיני לכיוון ארץ כנען: "וַיִּשְׁמַע הַכְּנַעֲנִי מֶלֶךְ עֲרָד יֹשֵׁב הַנֶּגֶב כִּי בָּא יִשְׂרָאֵל דֶּרֶךְ הָאֲתָרִים וַיִּלָּחֶם בְּיִשְׂרָאֵל וַיִּשְׁבְּ מִמֶּנּוּ שֶׁבִי" (במדבר כא).
לפי הזיהוי של קדש ברנע בעין קודיראת, מקובל לזהות את דרך האתרים כדרך העוברת מערד דרך ניצנה אל עין קודיראת.
אולם לפי הפסוק המשייך את חורמה להר שעיר: "וַיַּכְּתוּ אֶתְכֶם  בְּשֵׂעִיר עַד חָרְמָה" (דברים א), הרי שדרך האתרים עוברת לכיוון הערבה. דרך זו ירדה מערד אל אזור מכרות הנחושת של פונון וחשיבותה הייתה עצומה לתושבי האזור. ייתכן אם כך שבמקור שמה היה "דרך התמרים" ע"ש תמר. ייתכן ומדובר בשיבוש השם "דרך התרים", דרכם של עשרת המרגלים שיצאו לתור את הארץ.  
החוקר יוחנן אהרוני, במאמרו 'דרכי המדבר בתקופת המקרא', היה החוקר הראשון שזיהה את הדרך הזאת מערד, דרך לדרום מערב, בינות למצודות הישראליות  בהר הנגב ועד למצודת אהרוני  בקוסיימה. ידועות מספר מצודות לאורך דרך האתרים כמו חרבת חלוקים ,חרבת הרועה ועוד. מתברר כי כביש שדה בוקר ,ירוחם דימונה   עובר ברובו  על הנתיב הקדום של דרך האתרים.
קנטרוזאורוס

תיאור

הקנטרוזאורוס היה סטגוזאור בינוני באורך 4.5-5 מטר ומשקל של כ-1,000 עד 1,500 ק"ג (טון עד טון וחצי). ראשו היה קטן ובעל מקור, והוא הילך על כל ארבע רגליו. רגליו האחוריות היו ארוכות מרגליו הקדמיות, וניצבו כשני עמודים מתחת לגופו. רגליו הקדמיות היו קצרות יותר וכנראה היו פרושות קמעה הצידה. כמו כל הסטגוזאוריים ראשו היה קטן וזנבו היה שרירי. הקנטרוזאורוס היה אוכל צמחים ואכל בעיקר צמחייה נמוכה. ייתכן שהיה יכול להזדקף על רגליו האחוריות ולהישען על זנבו, וכך להגיע לעלים בגובה של עד 3.3 מטר (11 רגל).
בדומה לשאר בני המשפחה, גם גבו של קנטרוזאורוס היה מכוסה בשני טורים של מבני עצם, שהשתנו מלוחיות יחסית שטוחות באזור הראש (כמו אצל הסטגוזאורוס) דרך לוחיות צרות ומחודדות באזור הכתפיים ועד לקוצים ודוקרנים בגב ובזנב. ככל הנראה, מבני עצם אלה שימשו אותו להגנה עצמית, אך ייתכן גם שלצורכי חיזור ותצוגה. בנוסף, בלטו מכתפיו שני דוקרני עצם ארוכים ששימשו להגנה. עורו היה מכוסה בחלקו באוסטאודרמים - לוחיות עצם מעל העור ששימשו כשריון אך גם כמאגר מינרלים לשעת חירום. זנבו של הקנטרוזאורוס היה ארוך (40 חוליות זנב) שרירי, גמיש ומכוסה דוקרנים ושימש נשק מעולה להגנה. חוקרים שחקרו את הביומכניקה של הזנב של קנטרוזאורוס שיערו שבשל גמישותו הוא יכול היה לנופף בו לאורך קשת של 180 מעלות ושמהירות הזנב המרבית בקצהו הייתה כ-50 קמ"ש. כאשר התוקף נפגע ממכת זנב של קנטרוזאורוס הדוקרנים היו חודרים לגופו ומשפדים רקמות רכות, בנוסף לחבטה שהייתה יכולה לשבור עצמות של טורפים קטנים ובינוניים. גם כאשר לא חדרו, מכות הזנב עטוי הדוקרנים יצרו חתכים בגוף התוקף כאשר הם נעו במהירות, בדומה למכת שיסוף בחרב. מכות הזנב של הקנטרוזאורוס יכלו להרוג טורפים קטנים, להפוך טורפים בינוניים לנכים ואף לגרום נזק משמעותי לטורפים גדולים. עם זאת, דוקרניו היה פחות חסונים מאלה של הסטגוזאורוס ויכלו להתעקם או להישבר כאשר פגעו בתוקף. דרך להתגבר על הזנב המתנופף של הקנטרוזאורוס הייתה לנשוך אותו בבסיס הזנב לפני שהוא מספיק להניפו או לתקופו אותו בו-זמנית מכמה כיוונים, למשל על ידי להקת טורפים. ישנה סברה שהקנטרוזאורוס נהג להסתער בריצה אחורנית תוך הנפת הזנב בדומה לדורבן, אך לא נמצא לה תימוכין במאובנים.

גילוי ושיום

הקנטרוזאורוס נתגלה ב-1909 על ידי משלחת פלאונטולוגים גרמנית ותואר ב-1915 על ידי אדווין הנינג שגם נתן לו את שמו. שם זה עורר מחלוקת בקהילה המדעית בשל דמיונו הרב ל-Centrosaurus - דינוזאור צרטופסי מאמריקה הצפונית. בהגיה יוונית השם של שניהם נשמע כ-Kentrosaurus, דבר שאסור על פי חוקי הטקסונומיה, ולכן הנינג החליט לשנות את שמו ל-Kentrurosaurus שפירושו "לטאת זנב-מחודד" ב-1916. פרנץ נופצ'ה הציע את השם Doryphorosaurus שפירושו "לטאה נושאת רומח". בסופו של דבר, מאחר ש-Centrosaurus מאוית ב-C ומבוטא "צנטרוזאורוס" ואילו Kentrosaurus מאוית ב-K ומבוטא "קנטרוזאורוס" היה הבדל מספיק בין השמות, והשם קנטרוזאורוס נשאר השם המדעי התקף.
שרידיו נתגלו עד כה רק בטנזניה בתצורת טנדגורו.
חניתן תניני

תיאור

לחניתן התניני גוף קטן וחסר עמוד שדרה, ולמרות זאת בסנפיר הגב שלו קיימים 25-21 קרניים ובסנפיר האנאלי 22-19 קרניים. לדג זה יש כ86-80 חוליות. ההבדל העיקרי בין החניתן התניני לבין מיני חניתאים אחרים הוא בהבדל בשיניהם. שיני החניתן התניני נוטות קדימה בזמן שהוא צעיר, לעומת זאת שיני כל המינים האחרים ישרות בכל הגילאים. לחניתן התניני יש גוף עבה, גלילי יותר וראשו קצר יותר מאשר שפודניים אחרים. גבו כחול כהה, צדדיו כסופים-לבנים ואזור בטנו לבן. גודלו של החניתן התניני הארוך ביותר הרשום הוא כ-150 סנטימטרים, והמשקל הרשום הגבוה ביותר הוא 6.35 קילוגרם.

תפוצה ומקום מחיה

מינים שונים של חניתן תניני נמצאים באוקיינוס ההודי, האוקיינוס השקט, הים האדום, מהחוף של אפריקה הדרומית עד לפולינזיה הצרפתית, בצפון יפן ובצפון
ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה. באוקיינוס האטלנטי, בדרום- החניתן התניני ידוע מניו ג'רזי ועד לברזיל, ובצפון הוא ידוע מביוקו, קמרון, וליבריה לאסנשן. החניתן התניני יכול להימצא גם בקרבה לגינאה, סנגל וכף ורדה. מפני שהחניתן התניני הוא חיה שחיה בים הפתוח, הוא יכול להימצא גם מעל לגונות ושוניות אלמוגים, גם כבודדים וגם בקבוצות קטנות. החניתן התניני מטיל ביצים הנצמדות לעצמים במים בכוחות עצמן באמצעות קנוקנות הממוקמות על פני השטח של כל ביצה.

יחסים לבני אדם

דגים את החניתן לצורך ציד פנאי. ניתן לתפוס אותו באמצעות אורות מלאכותיים, בדומה לשפודניים אחרים. על אף שהוא נחשב דג למאכל, בני האדם לא מרבים לצוד אותו מכיוון שתפיסתו נחשבת למסוכנת בגלל גודלו ובגלל נטייתו לזנק מהמים ולגרום לפצעי נקב בעזרת המקור שלו, כאשר הוא מבוהל או נמשך לאורות המשמשים לתפיסתו.
יעקב בכר

יעקב (ז'אק) בכר (בצרפתית: Jacques Bahar; ‏ 1858 – ?) היה עורך דין, עיתונאי, סופר, משורר והוגה דעות ציוני-סוציאליסטי. הוא היה יהודי-צרפתי ממוצא אלג'יראי, וייצג (ביחד עם אדוארד אטאלי וד"ר אז'ן ואלנסין) את יהדות צפון אפריקה בקונגרס הציוני העולמי הראשון, בו הוא נבחר כנציג התנועה הציונית הצעירה למזרח.

קורות חיים

בכר הוציא לאור בצרפת את העיתון הציוני-סוציאליסטי "הלפיד" (Le Flambeau) ביחד עם חברו ברנאר לזר. הוא פרסם מאמרים וספרים רבים העוסקים בסוגיות יהודיות וציוניות, ובין היתר חיבר מספר חיבורים-אוטופים בהם פרס את חזונו לגבי המדינה היהודית העתידית שחזה שתוקם בארץ ישראל, בהם "אנטי-גויות בציון" (Anti-goyisme à Sion),ו"הבוגד" (Le Traitre, 1898). חיבורו "אנטי-גויות בציון" תורגם לימים לעברית ופורסם כחלק מאנתולוגיית "חזיוני המדינה" בעריכת גצל קרסל. החיבור נכתב על רקע אירועי פרשת דרייפוס שהתחוללו בצרפת, ומדמה אירועים מקבילים הקורים במדינה היהודית שהוקמה בציון. היצירה מגוללת את סיפורה של תנועה גזענית הדוגלת ב"אנטי-גויות" (על משקל אנטישמיות) ושואפת לגרש את האזרחים הזרים מהמדינה, אולם דעת הקהל ורשויות החוק במדינה היהודית לא סבלו התנהגות זאת, ומנהיג התנועה נתבע לדין לפני הסנהדרין בירושלים. עלילת היצירה מתמקדת בקורות המשפט שהתנהל בסוגיה, וחשיפת השקרים והמניפולציות של שונאי הזרים.
אביב גדג'

ביוגרפיה

גדג' נולד וגדל במושב תלמי אליהו בנגב המערבי, להורים יוצאי אלג'יריה. 
בתחילת שנות ה-90 הקים עם חבריו למושב גבריאל בלחסן ודביר לביא את להקת אלג'יר. הראשונים שזיהו את כישרון הלהקה היו אחיו הגדול של גדג', שלום גד (מלהקת פונץ'), שהחליט להקליט ללהקה קלטת, וזו הופצה ועברה מיד ליד במושב. זמן קצר לאחר מכן, החלה הלהקה להופיע בתל אביב, וחיים שמש, מפיק וראש המחלקה העברית ב"הד ארצי" שנכח באחת ההופעות, החתים את הלהקה על חוזה.
אלבומה הראשון של להקת אלג'יר, "נאמנות ותשוקה", שיצא בדצמבר 1995 לא הצליח מסחרית. את האלבום הפיק הגיטריסט והמלחין אסף שריג מלהקת "איפה הילד" והוא התאפיין בצליל ייחודי ושונה, שילוב של רוק מאפיינים של מוזיקה מזרחית ופיוט.
בשנת 2004 הוציא אביב גדג' יחד עם חברי "אלג'יר" גבריאל בלחסן, אביב ברק וגיל פדידה את האלבום "מנועים קדימה" מתוכו יצאו הסינגלים "קיטש" ו"דם על הים". שירי האלבום נכתבו על ידי גדג' בשנים 2002-1996, והם עוסקים בבדידות קשה, בתחושת אובדן ויאוש, אפוקליפסה אונס ואלימות. אלבום זה זכה להצלחה מסחרית, נמכר בלמעלה מ-18,000 עותקים והפך את הלהקה למוכרת ומוערכת. המבקרים שיבחו את האלבום והלהקה ולימים אף כינו את "מנועים קדימה" "האלבום הישראלי הגדול ביותר של שנות ה-2000". על אלבום זה זכה גדג' בפרס אקו"ם למחבר השנה לשנת 2004.
בשנת 2005 הודיע גדג' על פירוק הלהקה.
כשהוא מלווה ברון בונקר (מלהקת Midnight Peacocks), אביב ברק (שותפו ל"אלג'יר"), יהוא ירון ובוריס מרצינובסקי (מההרכב פאניק אנסמבל) הקליט גדג' את אלבום הסולו הראשון שלו שיצא בשנת 2009, "תפילה ליחיד". לאלבום קדם הסינגל "עיר בלי זיכרון", ובהמשך יצאו גם השירים "בוסר", "ילדה" ו"יוון". גם אלבום זה זכה לשבחי המבקרים ונמכר בכ-20,000 עותקים.
בתחילת 2013 זכה גדג' בפרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה למחבר. השופטים ציינו בנימוקי הזכייה כי "במילים עמוקות, צורבות, דוקרות ומלטפות מצליח גדג' לברוא תמונות עשירות וצבעוניות, מהפנטות ולופתות בגרון. ומעל לכל, הוא עושה זאת בצורה מקורית מאד וחשופה להפליא. בעולם של מילים בנאליות ובליל של רגשות מבולבלים, נעים למצוא יוצר מקורי שבולט מעל פני השטח". 
ביוני 2013 יצא אלבום הסולו השני של גדג', "ילדים של מהגרים". לאלבום קדם הסינגל "אמונתי מנגנת בלילות" ולאחר מכן יצאו מתוכו השירים "החלל הריק" ו"לא מקום לחלשים". גם אלבום זה זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה.
בנובמבר 2016 יצא אלבום הסולו השלישי של גדג' "שרף אורנים" שבו שיתף גדג' פעולה עם אמנים רבים, ביניהם בנו הנדלר, מאיה בלזיצמן, מארק אליהו ושלומי שבן. 
לפני צאת האלבום שוחררו הסינגלים: "כאבי גדילה" ו-"נשמות מנייר". במאי 2017 הוכרז כי "שרף אורנים" זכה בתואר אלבום השנה של אקו"ם לשנת 2016.
סורת אל-עאדיאת

סורת אל-עאדיאת (בערבית: سورة العاديات), היא סורה מספר 100 בקוראן. סורה קצרה זו מונה אחד עשר פסוקים (אַיאַת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְּריל (جبريل) במכה. לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-עצר ולפני סורת אל-כות'ר.
הסורה מתחילה בדימוי של "השועטים המתנשפים", אשר נהוג לפרשו כפרשים על סוסים בעת קרב, אשר לוקחים את אשר לא להם. בצורה ציורית מתארת הסורה דמות שהייתה מוכרת לבני הזמן - פרש חמדן הפושט על מאהל בחפשו אחר שלל - שארציותה וחמקנותה, שני חטאים גדולים באסלאם, ברורה לקורא. פרשנות חלופית רואה בחלקה הראשון של הסורה אלגוריה לסוס הנושא את הפרש, ולא לפרש עצמו. זה נאמן למצוות רוכבו, שלא כמו האדם שאינו מציית לאלוהיו. פרשנות שלישית רואה בכך דימוי לעולי הרגל למכה, המקיימים את מצוות החג' בדרכם במסלול הטקסי.
חלקה השני(פס' 6–11) של הסורה מזכיר כי תאוות הבצע וכפיות הטובה כלפי אללה גלויות וידועות לאל. היא מוסיפה ומזכירה כי "בקום שוכני הקבר לתחייה, ובהֵחשף צפונות הלב, ביום ההוא יכירם ריבונם לפני ולפנים", כלומר אללה ישפוט אותם גם על סמך כוונותיהם הנסתרות, שכן מסתרי הלב גלויים לפניו.
ראשון (עיתון ספורט)

ראשון היה שבועון כדורגל שיצא לאור בישראל בין השנים 1999–2001. העיתון, שהשתייך לרשת שוקן, הופיע מדי יום ראשון. הוא הוקם במטרה להציע סיקור נרחב ומעמיק של כדורגל ישראלי ועולמי בהיקף גדול מזה שהופיע במוספי הספורט שצורפו לעיתונים היומיים. עורכו היה איתן מרקוביץ', ובין הכותבים הבולטים בו היו אלון עידן, שאול ביבי ואורי משגב. לאחר כשנה וחצי של פעילות ו- 73 גיליונות נסגר העיתון, ככל הנראה בשל קשיים כלכליים.
דראפט ה-KHL

דראפט ה-KHL (ברוסית: Драфт КХЛ) היה אירוע שנתי שנערך במסגרת ליגת ההוקי הקונטיננטלית, שהתבטא בבחירתן של קבוצות ההוקי בשחקנים צעירים על פי קריטריונים מסוימים. הדראפט התקיים פעם בשנה, בדרך כלל תוך 2-3 חודשים מסיום העונה הקודמת והוא נערך בארנה מיטישצ'י במחוז מוסקבה.
הדראפט היה למעשה אירוע הבחירות של קבוצות ההוקי בשחקנים וכשרונות צעירים על מנת להחתימם בחוזה עבור הקבוצה והיה לשיטת הדראפט היחידה שהייתה קיימת בספורט הרוסי.
היתרון בדראפט היה הנוהל למשוך כשרונות צעירים לליגה של שחקני הוקי צעירים מקבוצות נוער, ושחקנים שלא שיחקו בליגה בעבר. האירוע איפשר לשחקנים הזדמנות, למי שגדל במועדון KHL, להתפתח ולהתאמץ יותר, כיוון שבמסגרת הדראפט, השחקנים למעשה נמצאו תחת בדיקת הסקאוטים של הקבוצות, בחפשן כשרונות צעירים.
החסרון בדראפט לעיתים הייתה ההנחה של מועדוני ההוקי שניתן לבחור כשרונות צעירים מכל קבוצה ולהשקיע פחות במחלקות הנוער, אף שהלכה למעשה, ההשקעה במועדוני ההוקי הצעירים אינה פוחתת מאחר שלכל מועדוני ההוקי קרח ישנה ליגה משלהם (MHL).
בספטמבר 2011 קבוצת לוקומוטיב יארוסלבל ניצבה בפני המשבר הגדול ביותר בתולדותיה כאשר בעקבות "אסון 7 בספטמבר" בו נספו כמעט כל שחקני הקבוצה בהתרסקות מטוס, היא נותרה ללא קבוצת הבוגרים שלה, לאחר שהליגה נפתחה והדראפט הסתיים. לפיכך הוחלט לארגן קבוצה שתורכב משחקני נוער שתחל לשחק בנובמבר 2011, כקבוצת הבסיס של לוקומוטיב עד שתתבסס.
ב-27 בפברואר 2015 הדראפט שינה שמו ונקרא בשם יריד הצעירים (ברוסית: «Ярмарку юниоров»)‏. באפריל 2017 נתקבלה ההחלטה על ביטול הדראפט והסרתו מתקנון הליגה.
RBK (ערוץ)

הנהלת הערוץ

מאז ספטמבר 2016 מנכ"ל הערוץ הוא אלכסנדר בוגומולוב, שהיה בעבר העורך הראשי של אתר Forbes.ru וכיהן כסגן העורך הראשי של חטיבת השידורים החיים של ערוץ Match TV.
נינוצ'קה רוסקה

ביוגרפיה

רוסקה פרסמה שני רומנים, שני אוספי סיפורים קצרים וארבעה ספרי עיון. הרומן שלה State of War נחשב כסיפור קלאסי על דיקטטורה של אנשים רגילים. סיפוריה הקצרים זכו להכרה - הסיפור שלה "Epidemic" נכלל באנתולוגיה בעריכתו של ריימונד קארבר משנת 1986, 100 Short Stories in the United States וגם באוסף של כתב העת הספרותי Missouri Review" ‏Best Published Stories in 25 Years, וסיפורה "Sugar & Salt" נכלל באוסף של Ms. מגזין Best Fiction in 30 Years.
רוסקה חיברה שני רומנים רבי מכר, State of War ו-Twice Blessed. האחרון זיכה אותה בפרס הספר האמריקאי לשנת 1993, פרס למצוינות בתחום הספרות. ספרה האחרון הוא JMS: At Home In The World, אשר נכתב במשותף עם חוזה מריה סיסון, אשר נכלל ברשימת הטרוריסטים של ארצות הברית.
רוסקה הייתה אסירה פוליטית תחת הדיקטטורה של פרדיננד מרקוס בפיליפינים. היא נאלצה לצאת לגלות בהוואי, כאשר איימו עליה במעצר נוסף בשל עבודתה למען זכויות אדם. רוסקה מונתה לרשימת "12 הנשים האסייתיות-אמריקאיות של תקווה" על ידי פרויקט התרבות "לחם ושושנים". הנשים נבחרו על ידי חוקרים ומנהיגים קהילתיים עבור אומץ, חמלה ומחויבות לעזור לעצב את החברה. הן נחשבות כמודלים לחיקוי עבור אנשים צעירים של צבע, אשר, במילותיה של גלוריה סטיינם, "נמנע מהם הידיעה שגדולה נראית כמוהם."
רוסקה עבד עם אמנסטי אינטרנשיונל ועם מרכז PEN האמריקאי. היא הייתה גם המייסדת והיו"ר הראשונה של GABNet, ארגון הסולידריות הגדול ביותר בין נשים אמריקאיות ופיליפיניות, אשר התפתח ל- AF3IRM. היא הדוברת הבינלאומית של קמפיין "השושנה הסגולה" של GABNet נגד סחר בנשים, עם דגש על נשים פיליפיניות.
רוסקה השתתפה בכנס הנשים העולמי הרביעי של האו"ם, שהתקיים בבייג'ינג, ובכנס העולמי לזכויות אדם של האו"ם בווינה, אוסטריה. בכנס זה, היא חיברה את הצהרת הניצולים, החתום על ידי ארבעה זוכי פרס נובל ומאות אסירי מצפון. הצהרה זו היא הראשונה להחיל את המושג "עבדות מודרנית" לסחר בנשים. היה זה גם בכנס בווינה שהסיסמה "זכויות נשים הן זכויות אדם" צברה תאוצה בינלאומית; רוסקה ייבאה את הסיסמה מתנועת הנשים בפיליפינים ועזרה להשיק אותה בזירה הבינלאומית.
רוסקה הייתה מזכירת העיתונות של טריבונל הנשים בהאג בנושא עבדות המין שהחלה יפן במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר הרשיעה את מנהיגי צבא יפן מתקופת המלחמה, על יצירת מערכת ושימוש ב"נשות ניחומים". רוסקה עוסקת באופן מיוחד במקורות הדיכוי של נשים, והממשק בין מעמד, גזע ומגדר בכל הנוגע לניצול, במטרה שנשים יוכלו לנוע לקראת בניית תאוריה ופרקטיקות מקיפות יותר של שחרור אמיתי עבור נשים. היא מרצה לעיתים קרובות על נושאים כמו תיירות סקס, סחר, תעשיית כלות בהזמנה, אלימות נגד נשים, ורכיב ייצוא כוח העבודה של הגלובליזציה תחת האימפריאליזם.
רוסקה למדה באוניברסיטה של הפיליפינים ומתגוררת בקווינס, ניו יורק.
לנצח (ספר)

עלילה

אוור בלום היא נערה בעלת כוחות על-טבעיים. הוריה, אחותה ריילי והכלבה שלה "בטרקפ" נהרגו לפני זמן רב בתאונה. מאז, היא מסוגלת לראות הילות של אנשים אחרים המעידות על מצב הרוח שלהם, לקרוא מחשבות, ולראות את כל עברו של אדם שהיא נוגעת בו. בבית הספר שבו היא לומדת, אוור מתבודדת ונחשבת למוזרה. היא אינה מרוצה מכוחותיה, ורוצה לחזור לחיים רגילים. דיימן אוגוסטה, תלמיד חדש שהגיע מניו מקסיקו, נחשב בעיני התלמידים למהמם ומגניב. אוור נמשכת אליו מסיבה אחרת - אין לו הילה, היא לא יכולה לקרוא את מחשבותיו, ואיתו היא מרגישה נורמלית.
לאחר מותה של משפחתה, אוור מסוגלת להיפגש עם אחותה כרוח מדי יום אוור עוברת לביתה של דודתה, סאבין, שעובדת כעורכת דין, היישר מביתה בעיר יוג'ין שבמדינת אורגון. בבית ספרה החדש, אוור מתחברת עם. היוון ומיילס והם נהיים לחבריה היחידים. 
דיימן אוגוסטה, נער מסתורי מגיע יום אחד לבית ספרה של אוור. אוור מתאהבת בו, אך מצד שני גם חברתה היוון. על פי הסיפור, דודתה של אוור, סאבין, עורכת מסיבת תחפושות לכבוד האלווין. אוור התחפשה למארי אנטואנט, אך הופתעה לגלות שדיימן, שלא הוזמן למסיבה, הגיע בתחפושת של האציל פרזן. נשיקתם הראשונה של אוור ודיימן, התרחשה במסיבת התחפושות על יד הבריכה בביתה של אוור, אך הייוון, חברתה של אוור רואה את הנשיקה ונפגעת מכך רבות.
לאחר שאוור גילתה כי דיימן הוא למעשה בן אלמוות עם כוחות זהים לשלה והוא הפך אותה לבת אלמוות, היא כועסת עליו ופונה לאלכוהול כדי להשכיח את כאבה. 
במשך הסיפור אוור נתקלת בדרינה, דמות מסתורית שמתחברת להייוון, אך משהו בה נראה לה חשוד. בסוף התברר לה כי דרינה היא בת אלמוות בעצמה, גרושתו של דיימן מלפני מאות שנים. כמו כן, התברר לאוור כי סיבת מות משפחתה היא באשמת דרינה, שניסתה להתנקש בחייה, מפני שהיא צפתה את התאהבותו של דיימן באוור. אוור פגעה בדרינה באחת הצ'אקרות שלה, והיא נהרגת במקום.
בזמן מאבקה עם דרינה, אוור מובלת לסמרלנד, ארץ מיוחדת בה דיימן חיכה לה. שם הם מתפייסים ואוור מתחילה את דרכה כבת אלמוות.
לאורך הספר, אוור מקבלת מדיימן את פרח הצבעוני האדום המסמל את אהבתם הנצחית.
קו 300 (תצלום)

תיאור

תצלומו של ליבק צולם לפנות בוקר ה-13 באפריל באתר פעולת כוחות הביטחון. המקום היה מואר בתאורה חזקה, שנועדה לעזור לכוחות הביטחון בפעולת ההשתלטות. במישור הקדמי של התצלום מופיעים שני אנשי כוחות הביטחון אוחזים ומובילים מחבל הלבוש בחולצה לבנה. אנשי הביטחון לבושים במעיל "דובון" ופניהם מביטות במצלמה. ברקע התצלום מופיעות חמש דמויות נוספות. הפרסום הראשון של התצלום נעשה בקיטוע של הפריים ובהסתרת זהותם של שני אנשי הביטחון בעזרת ריבועים שחורים שכיסו את פניהם.
התצלום צולם על ממרחק של כשני מטרים, תוך שימוש בצמצם סגור ומבזק מצלמה, שנועד להתגבר על התאורה האחורית החזקה שהפכה את הדמויות לצלליות. לאחר הצילום נדרש ליבק למסור את התשליל לידי כוחות הביטחון, אולם הוא מסר לידיהם סרט אחר, שלא צולם עדיין. ליבק מסר את פיתוח התשליל למעבדה. אולם, פיתוח הסרט נעשה בצורה לא מקצועית, ועל כן חלקו התחתון של הפריים לא פותח כהלכה.
בשנת 2016 נמכר עותק של התצלום במכירה פומבית תמורת 132 דולר, שנתרמו לועד הציבורי נגד עינויים בישראל.
רודולף שוסטר

רודולף שוסטר (סלובקית: Rudolf Schuster; נולד ב-4 בינואר 1934) היה הנשיא השני של סלובקיה בשנים 1999-2004.
נבחר ב-29 במאי 1999 והושבע לתפקיד ב-15 ביוני. שוסטר הובס בבחירות לנשיאות 2004 בתור מועמד עצמאי לקדנציה השנייה בהן הוא קיבל רק 7.4% מקולות הבוחרים.
רודולף שוסטר נולד בקושיצה ב-1934 לאב ממוצא גרמני (ציפסר) ולאם ממוצא הונגרי. בשנים 1964 ועד 1990 היה שוסטר חבר במפלגה הקומוניסטית של סלובקיה. לפני שהפך לנשיא הוא כיהן כראש עיריית קושיצה ב-1983-1986, וב-1994-1999. הוא גם היה הנשיא הקומוניסטי האחרון של המועצה הלאומית הסלובקית 1989-1990, שגריר צ'כוסלובקיה בקנדה 1990-1992, ומנהיג מפלגת הבנה סיוויק (SOP) ב-1998-1999.
רודולף שוסטר מדבר בצורה שוטפת סלובקית, צ'כית, גרמנית, רוסית, אנגלית והונגרית.