google/wiki40b huggingface dataset:
אגרוף הזעם

רקע

הסרט הוא עיבוד חופשי של דברי הימים של 'התאחדות האתלטים של צ'ינג וו', בית הספר שעליו שמו נקרא הכותר הסיני של הסרט. העלילה מציגה את סיפורו של צ'ן זן (陳真; בקנטונזית צ'ן ג'ן, אותו מגלם ברוס לי), דמות בדויה שיצר הבמאי לו וי עבור הסרט. צ'ן זן נודע כתלמידו הטוב ביותר של המאסטר שחי במציאות הו יואנג צ'ה (霍元甲; Cantonese: פוק יון גאפ) אשר, לאחר מותו המסתורי של הו, נלחם נגד דוג'ו הון קיו דל סוזוקי טארו. כינויו של צ'ן זן הוא 'אגרוף הזעם', על שום איכות לחימתו.
עלילת הסרט מתרחשת בראשית המאה העשרים לאחר מותו של הו יואנג צ'ה, ובמהלך כיבושה של שנחאי שבסין, על ידי מספר ארצות זרות, בכללן יפן. הוא נסב על בית ספר סיני לאמנויות לחימה שהמאסטר שלו (הו) נהרג זה מכבר על ידי אנשים שחברו אל בית ספר יפני מתחרה לאמנויות לחימה, בית ספר שממשיך להטריד אותם. צ'ן יוצא לחשוף את הסיבה שבגינה נהרג המורה ולנקום את דמו.
הסרט נודע בשל סצנה שבה נאסרת על צ'ן זן כניסה לפארק שבכניסה אליו שלט בו כתוב: "אין כניסה לכלבים ולסינים" (Traditional Chinese: 「狗與華人不得入內」). לאחר ששומר סיקי חובש טורבן בפתח הפארק מתיר לכלב של אישה זרה להיכנס לפארק, איש יפני שמגיע למקום בלווית חבריו מתקרב לצ'ן ואומר לו שאם הוא יעמיד פנים שהוא כלב, הוא יקח אותו עמו לפארק. צ'ן זועם ותוקף את היפני וחבורתו בבעיטות ובאגרופים. לאחר מכן הוא מזנק לאויר, בועט בשלט ושובר אותו. הסרט סייע בהנצחת האגדה לפיה אכן הוצבו שלטים כאלו בפארקים בסין. בפועל, היה פארק שיועד לתושבים זרים, שאליו אכן נאסרה כניסת מקומיים ובנוסף נקבעו כללי התנהגות שונים, ובהם איסור על הכנסת כלבים ואופניים.
הכותרת היפנית שניתנה לסרט בעבר 'הקשר הסיני' (The Chinese Connection) נקראה בפרפרזה על סרט המתח שנעשה באותה עת, הקשר הצרפתי, בכיכובו של ג'ין הקמן, התכוונו להשתמש בו במקור לציון שם סרטו הקודם של ברוס לי, 'הבוס הגדול' (The Big Boss), היות שסרט זה עסק בסחר בסמים. בכל אופן, הכותרת שניתנה לסרט בארצות הברית הוחלפה במקרה בשל סיבה שאינה ידועה והסרט נשא את הכותרת 'הקשר הסיני' שנים רבות, אף שברור שהשם לא היה קשור כלל וכלל לתוכנו של הסרט. 'הבוס הגדול' נשא בארצות הברית את הכותרת 'אגרוף הזעם', מה שהביא לבלבול רב. כותרות שהושמו בטלוויזיה ובגרסאות ה-DVD של הסרט מהשנים האחרונות השיבו את שמותיו המקוריים של הסרט והסרט מכונה כיום 'אגרוף הזעם' בארצות הברית.
הסרט הוא אחת מיצירותיו רבות ההשפעה ביותר של ברוס לי, והוא אחת מהסיבות העיקריות למפנה שחל בתעשיית הקולנוע ההונג קונגית שעברה מהצגת סרטי מחול חרבות לסרטים המפגינים לחימה בידיים ריקות, והיה מהחלוצים שהביאו לתור הזהב של קולנוע הקונג פו בשנות השבעים.
רפאל מאהלר

פרופ' רפאל מָאהלֶר (בכתיב יידי: מאַהלער; בלועזית: Raphael Mahler;‏ 15 באוגוסט 1899 – 4 באוקטובר 1977) היה היסטוריון יהודי אמריקאי - ישראלי. חתן פרס ישראל להיסטוריה של העם היהודי.

קורות חיים

רפאל מאהלר נולד בעיר נובי סונץ' (סאנץ) שבממלכת גליציה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. קיבל חינוך יהודי מסורתי עד גיל 15, ולאחר מכן למד בתיכון בקרקוב וסיים בשנת 1918. אחר כך למד היסטוריה ופילוסופיה  באוניברסיטת וינה, ולמד לימודי יהדות בבית המדרש המודרני לרבנים בעיר. ב-1922 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שעסקה בבעיות הסוציולוגיות של הקידמה (בשנת 1928 הוכר התואר על ידי אוניברסיטת ורשה), ושב לפולין. בפולין שבין מלחמות העולם שימש מורה ומחנך בגימנסיות העבריות "יבנה" ו"אסכלה" בלודז', קונין וורשה. כמו כן היה חבר המחלקה להיסטוריה של "ייווא" - המכון למדעי היהדות (YIVO) בווילנה וחבר הוועד המרכזי של תנועת "פועלי ציון שמאל". ביחד עם עמנואל רינגלבלום יסד את "חוג ההיסטוריונים היהודים הצעירים" בו הוא שימש כחוקר ועורך.
בשנת 1937 היגר מאהלר לארצות הברית. הוא היה חבר הנהלת "ייווא" בניו יורק ובשנים 1938–1949 הורה בסמינרים עבריים למורים ובמכון היהודי המדעי "ייווא". בשנים 1947–1948 ובשנת 1950 ביקר מאהלר בישראל והיה מרצה אורח בסמינר  הקיבוצים. בשנת 1951 עלה לישראל והצטרף לסגל בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב ומאוחר יותר באוניברסיטת תל אביב כפרופסור מן המניין להיסטוריה של עם ישראל וכחבר סנאט האוניברסיטה.
פעילותו של מאהלר התקיימה גם בהיותו חבר האיגוד העולמי למדעי היהדות, חבר נשיאות הקונגרס הציוני וסגן חבר בוועד הפועל של ההסתדרות הציונית העולמית. כמו כן הוא היה יו"ר בליגה למניעת כפייה דתית, חבר מרכז מפ"ם וחבר הוועדה המדינית במפלגה. בשנת 1963 התלווה לנשיא המדינה זלמן שזר להבאת עצמותיו של בר בורוכוב לקבורה בישראל.
לאורך השנים התפרסמו כתביו של מאהלר בעיתונים שונים ביידיש ובעברית. במשך תקופה הוא היה עורך הרבעון "דאס ווירטשאפטלעכע לעבן". ספריו העיקריים הם "תולדות היהודים בפולין" (1946), "הקראים" (1950), "דברי ימי ישראל – דורות אחרונים" (4 כרכים) ו"החסידות וההשכלה בפולין העתיקה" (1958). ספריו היו מושא לפולמוס חריף בין תומכים למתנגדים. אחד ממבקריו, מנדל זינגר, טען שמאהלר מוסר בספרו "מקרים ומאורעות בניגוד למציאות ויש שהוא מגזים דברים עד כדי סילוף". כן האשימו בהעלמת דברים והבאת אמיתות לחצאין עד כדי סילוף ההיסטוריה. מאהלר ראה בדברים ניגוח פוליטי, בחר שלא להגיב וכתב "שום דמאגוג לא יניעני לרדת למדרגתו ולהיכנס אתו בפולמוס".
כחבר פעיל במפ"ם ובשמאל הישראלי, מאהלר התבלט כאיש רוח מרקסיסטי והדגיש את חשיבות הגורם הכלכלי והחברתי בהבנת ההיסטוריה היהודית. הוא צידד במטריאליזם היסטורי וראה חשיבות בהסקת מסקנות מעשיות מלימודי ההיסטוריה. מאהלר כתב מחקרים ומאמרים רבים (הביבליוגרפיה שלו מונה מעל 500 פרסומים) בנושאי: ההיסטוריה של יהדות פולין, האוטונומיה המקומית של יהודי פולין במאה ה-18, הקראים, התנועה החסידית, ההיסטוריוגרפיה היהודית ותנועת ההשכלה. כתב בעברית, יידיש, פולנית, גרמנית ואנגלית.
בשנת 1977 הוענק למאהלר פרס ישראל להיסטוריה של העם היהודי. ב-4 באוקטובר באותה שנה, נפטר בתל אביב. נקבר בקיבוץ עין השופט.
בפעילותו הפוליטית כחבר מפ"ם תמך בהשלמה עם ערביי ישראל ובשנות ה-50 קרא לסייע להם בכספי המגבית הציונית מחוץ לארץ. בבחירות לכנסת הרביעית הוא הוצב במקום ה-19 של רשימת מפ"ם לכנסת.
ז'אן קונפליקט

ז'אן קונפליקט הייתה להקת רוק ישראלית שפעלה בתחילת שנות השמונים. הלהקה הוציאה שני אלבומים, אחד מהם של אחת מהופעות האיחוד ב-1988, שאף צולמה בווידאו והופצה על ידי האוזן השלישית.
חברי הלהקה היו ז'אן ז'אק גולדברג (תופים), רמי פורטיס (גיטרה ושירה), רונן בן טל (סקסופון ושירה), יקי אבימור (בס) וגיל סמטנה. הלהקה הופיעה במועדון הפינגווין ובמועדונים אחרים בתל אביב ושרה באנגלית מעורבת בג'יבריש.
אסכולת הפארנאס

אסכולת הפארנאס (בצרפתית - Parnasse) הייתה תנועה בשירה הצרפתית שהתקיימה במחצית השנייה של המאה התשע עשרה. שמה נגזר מהר פארנאסוס שעל פי המיתולוגיה היוונית היה מקום משכנן של המוזות. שם זה הופיע לראשונה ב-1866 עם פרסום קובץ השירה "הפארנאסוס בן זמננו" על ידי העורך אלפונס למר בפריז. קבצים נוספים הופיעו ב-1871 וב-1876. שלושה קבצים אלה כללו שירים של כ-100 משוררים ובהם: שארל מארי רנה לקונט דה ליל (שהיה אבי אסכולה זו), תאופיל גוטייה, תאודור דה באנוויל, שארל בודלר, פול ורלן, סטפאן מלארמה, סילי פרידום ופרנסואה קופה.
כבר במחצית הראשונה של המאה התשע עשרה אמר אלפונס דה למרטין - משורר הרומנטיזם הצרפתי: "אני הראשון שהוריד את השירה מן הפרנאסוס..." אולם משוררי אסכולת הפארנאס התנגדו לגישה הרגשנית המוגזמת של הרומנטיזם וצידדו בהתאפקות ובהתנתקות מנושאים אישיים. הם עשו ניסיונות של כתיבה בסגנון נוקשה, בשימוש במילים נדירות ובשלמות הצורה, בחרו לשם כך בנושאים קלאסיים לא רגילים, ועשו שימוש לעיתים קרובות במטפורה של הפיסול כדי להדגיש את נוקשותה של שירתם.
משוררי אסכולת הפארנאס התנגדו להתעסקותה של השירה בנושאים פוליטיים וחברתיים. לדעתם, מטרתה העיקרית של השירה היא היופי. תאוריה זו התבססה על האידיאל של "אמנות לשם אמנות" של התנועה האסתטית שבין מנסחיה היו תאופיל גוטייה ותאודור דה באנוויל.
לאסכולה זו נודעה השפעה בין היתר על המשוררים הצרפתיים ארתור רמבו ופרנסיס ז'ם. למרות היותה צרפתית במקורה, אסכולת הפארנאס לא הייתה מוגבלת לצרפת בלבד, ונודעה לה השפעה גם על משוררים בני אומות אחרות ובהם המשורר האנגלי הנודע אלפרד טניסון.
בארי גיב

ביוגרפיה

גיב נולד באנגליה, והיו לו שלושה אחים ואחות. בשנותיו המוקדמות עבר לגור באוסטרליה לשנים אחדות. לאחר שחזר לאנגליה, הוציא ביחד עם אחיו רובין גיב, ומוריס גיב את תקליט הבכורה שלהם בשנת 1967, אשר החל את הקריירה המוזיקלית שלהם בלהקת הבי ג'יז. 
להקת הבי ג'יז נחשבה ללהקה פופולרית ביותר בסוף שנות ה-70. בארי היה לסולן הלהקה אשר ביצע את רוב השירים והסולואים, ואחיו אשר ביצעו לרוב את קולות הרקע והפזמונים. הלהקה דורגה במקום ה-12 במגזין הרוק "רולינג סטון" בדירוג הלהקות הטובות בעולם. הלהקה מכרה למעלה מ-200 מיליון עותקים והיא נחשבת לאחת הלהקות המשפיעות ביותר בכל הזמנים.
בינואר שנת 2003 נפטר אחיו מוריס גיב באופן פתאומי, כתוצאה מדום לב בגיל 54. בארי ואחיו רובין המשיכו להופיע בנפרד, ורק כעבור שלוש שנים שבו להופיע יחד. הלהקה התפרקה לצמיתות כאשר רובין גיב נפטר כתוצאה ממחלת הסרטן בגיל 62, מה שהותיר את בארי כשריד האחרון מבין האחים, שכן גם אחיו אנדי גיב נפטר ב-1988 בגיל 30, כתוצאה ממנת יתר של סמים.
גם לאחר מותם של רובין ומוריס, ממשיכים שירי הלהקה להשפיע על המוזיקה העולמית.

תארים ופרסים

בשנת 2002 קיבל גיב תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE), על תרומתו לענפי המוזיקה והבידור.
בשנת 2004 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה למוזיקה במנצ'סטר.
בשנת 2018 קיבל תואר אבירות על תרומתו לתחום המוזיקה והצדקה.
פאולו מנדס דה רושה

ביוגרפיה

מנדס דה רושה סיים את לימודי האדריכלות והתכנון-העירוני בשנת 1954 בפקולטה לאדריכלות ולאורבניזם של האוניברסיטה הפרסביטריאנית מק-קנזי שבסאו פאולו, והיה בוגר אחד המחזורים הראשונים בתחום באותו מוסד. בתקופה זו דבקה הפקולטה במודל המדגיש היבטים היסטוריים באדריכלות, אך מנדס דה רושה חבר עם קבוצת תלמידים שהתעניינו באדריכלות המודרנית, ביניהם ז'ורז'ה וילהלם וקרלוס מילאן.
האדריכלות לפי וילה-נובה ארטיגאס השפיעה על מנדס כבר במיזמו הגדול הראשון, אולם ההתעמלות במועדון האתלטי של סאו פאולו. כבר בעבודות על מיזם זה השתמש מנדס דה רושה בבטון מזוין חשוף, במרחבים פתוחים גדולים ואלמנטים אחרים שעתידים היו לאפיין את אסכולת סאו פאולו.
הוא החל ללמד בפקולטה לאדריכלות ולאורבניזם באוניברסיטת סאו פאולו (USP) ב-1961, תקופה שבה ניהלו תלמידים ופרופסורים שיח חברתי ער. באותם ימים התנהלו דיונים בנושאים דוגמת תפקידו החברתי של האדריכל, נושאים שלא מצאו חן בעיני קברניטי ההפיכה הצבאית שהתרחשה בברזיל ב-1964. עקב כך נשללו ב-1969 זכויותיו הפוליטיות, ונאסר עליו ללמד. מנדס חזר לפקולטה רק ב-1980, יחד עם מורים מוחרמים נוספים, ביניהם גם וילנובה ארטיגאס.
בשנת 1998 התמנה פאולו מנדס כפרופסור מן המניין למיזמים אדריכליים בפקולטה, ובאותה השנה יצא לגמלאות.
מאותה עת זכה בסדרת פרסים בינלאומיים המוקירים את מפעל חייו ואת מיזמיו במספר מקומות בעולם, וביניהם ראוי לציין את פרס מיס ון דר רוהה (2001) בקטגוריית אמריקה הלטינית בזכות פרויקט שיפוץ גלריית האמנות של מדינת סאו פאולו ופרס פריצקר (2006).
אורית גדיש

ביוגרפיה

גדיש נולדה בחיפה לפנינה ולאלוף-משנה פאלק גדיש (1922–2015, תעשיין, קצין ב"הגנה" וממקימי מערך השלישות בצה"ל). גדלה בצהלה ולמדה בבית הספר "תיכון חדש" בתל אביב. שירתה בצה"ל בלשכת סגן הרמטכ"ל עזר ויצמן. סיימה בהצטיינות את לימודי הפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ואת לימודי ה-MBA בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד. ב-1977 הצטרפה לחברת הייעוץ "ביין ושות'". מיט רומני, אחד המייסדים ומי שהוזעק ב-1991 להציל את החברה מהתמוטטות, התמנה ליו"ר והציע לגדיש להיות בפועל מספר 2 שלו. כעבור כשנתיים התפטר והביא למינויה ב-1993 ליושבת ראש החברה כדי שתמשיך לפתח את הרה-ארגון. גדיש הייתה האשה הראשונה שעמדה בראש חברת ייעוץ בהיקף ובגודל שכאלה (ביין ושות' היא אחת מ"מועדון" ה-"Big Three", כינוי לשלושת תאגידי הייעוץ האסטרטגי הגדולים בעולם במונחי ההכנסות והפעילות, יחד עם מקינזי ושות' ובוסטון קונסלטינג גרופ).
גדיש נחשבת למומחית בייעוץ ארגוני-עסקי והיא אורחת קבועה בוועידות הכלכליות החשובות - מוועידת דאבוס (הפורום הכלכלי העולמי) ועד ועידת העסקים הבינלאומית של ישראל. פירסמה מאמרים אחדים בכתב העת Harvard Business Review. בשנים 2004–2007 היא נכללה ברציפות ברשימה השנתית של "מאה הנשים החזקות בעולם" של מגזין "פורבס". ב-2007 זכתה ב"פרס מפעל חיים של נשים מנהיגות בתחום הייעוץ" מטעם המגזין "Consulting", ספינת הדגל של תחום הייעוץ המקצועי. הנרי קיסינג'ר אמר עליה: "הכרתי את אורית גדיש לא רק כמי שמוכנה להתייצב לבדה, כאשר היא נקראת לכך בתוקף הנסיבות, אלא כמי שעומדת איתן כמנהיגה בעלת עקרונות וכמי שנבדלת מעמיתיה בהיותה יועצת מושלמת בתחומי העסקים ועיצוב מדיניות."
 בהנהגתה הגיעה חברת "ביין ושות'" להכנסה גולמית שנתית של כשני מיליארד דולר ולפעילות ב-36 סניפים הממוקמים ב-26 מדינות. בדצמבר 2013, ושוב בינואר 2017 הציב אתר הקריירה האמריקני Glassdoor את החברה במקום הראשון ברשימת החברות הבינלאומיות האהובות על העובדים.
גדיש חברה במועצת המנהלים של הפורום הכלכלי העולמי, שייסד ומנהל את ועידת דאבוס הבינלאומית. היא חברה במועצות מנהלים ובנשיאויות של גופים רבים אחרים, ובכללם חבר הנאמנים הבינלאומי של מרכז פרס לשלום.

חיים אישיים

גדיש מתגוררת בבוסטון ונשואה לסופר הבריטי גרנוויל בייפורד.
אחותה, עורכת הדין טליה דולן-גדיש, היא היועצת המשפטית של מִנהל הכנסות המדינה.
בית אסקניה

היסטוריה

חבר הבית המוקדם ביותר הידוע, אסיקו, רוזן באלנשטדט, מופיע במסמך משנת 1036. הוא היה נכד (באמצעות אמו) של אודו הראשון, מרקיז אוסטמרק הסקסונית, וירש ממנו חלקים נרחבים של המרקיזות המזרחית הסקסונית.
נכדו של אסיקו היה אוטו, רוזן באלנשטדט, שמת בשנת 1123. על ידי נישואי אוטו לאיליקה מסקסוניה, בתו של מגנוס, דוכס סקסוניה, הפך אוטו ליורש של בית בילונג, לשעבר דוכסי סקסוניה.
בנו של אוטו, אלברכט הדוב, הפך, בעזרת ירושת אמו, לדוכס סקסוניה בשנת 1139, עם זאת, עד מהרה הוא איבד את השליטה על סקסוניה לטובת בית ולף.
אלברכט ירש את מרקיזות ברנדנבורג בשנת 1157 מהשליט הוונדי האחרון שלה, וקיבל את התואר מרקיז. אלברכט וצאצאיו ביצעו התקדמות ניכרת בניצור הנחלות, והגנו על האזור מפני הסלאבים.
בשנים 1237 ו-1244, נוסדו שתי ערים, קלן וברלין, שנבנו בתקופת שלטונם של אוטו ויוהאן, נכדיו של המרקיז אלברכט הדוב. מאוחר יותר, הם אוחדו לעיר אחת, ברלין. הסמל של בית אסקניה, נשר ודוב אדומים, הפכו לשלט האצולה של ברלין. בשנת 1320, הסתיימה שליטת בית אסקניה בברנדנבורג.
בשנת 1180 הודח היינריך הארי משלטונו בסקסוניה, ובית אסקניה חזר לשלוט בדוכסות סקסוניה, אשר צומצמה למחציתה המזרחית על ידי הקיסר. עם זאת, גם במזרח סקסוניה, בית אסקניה יכול היה לבסס שליטה רק באזורים מוגבלים, בעיקר ליד נהר האלבה.
במאה ה-13, נסיכות אנהלט התנתקה מדוכסות סקסוניה. מאוחר יותר, שאר המדינה התפצלה לסקסוניה-לאוונבורג וסקסוניה-ויטנברג. השושלות האסקניות בשתי הדוכסויות נכחדו בשנים 1689 ו-1422, בהתאמה, אולם בית אסקניה שלט בשטחי אנהלט עד המהפכה הגרמנית לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה.
יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, בין השנים 1762–1796, הייתה בתו של כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט מבית אסקניה.
נזירים ציסטרציאנים

נזירים ציסטרסיאניים (לטינית: Cistercenses; נקראו גם "נזירים לבנים") היו מסדר נזירים קתולי שפעל באירופה מימי הביניים. שרידיו נשתמרו גם בימינו, ואף בישראל פועל מנזר הטראפיסטים בלטרון. חייהם התאפיינו בעבודת כפיים מאומצת בעיקר בחקלאות, וכן בעיסוקים במתכות. הם היו בין הראשונים שהביאו לאירופה את טכנולוגיית התנורים הרמים להפקת ברזל.

היסטוריה

בשנת 1098 חש הנזיר רובר אי שביעות רצון מדרכו של מנזר קלוני. הוא החליט לעבור מהמנזר בבורגון לסיטו (Cîteaux) אשר בבורגונדי ליד דיז'ון ביחד עם 20 נזירים. יחד עם הדוכס אוטו מבורגונדי הם בנו מנזר, שנקרא המנזר החדש (Novum Monasterium). החיים במנזר התנהלו לפי תקנון הנזורה של בנדיקטוס. שנה לאחר מכן נקרא רובר על ידי האפיפיור לשוב למולם, ואת מקומו ירש אלבריק הקדוש עד 1109. אחריו כראש המסדר כיהן סטיבן הרדינג האנגלי עד 1134. לאחר שהמייסד עזב היה נראה שדרכו של המסדר החדש תדעך, אך ב-1112 הצטרפו נזירים חדשים, שהיו מוכנים לפעול רבות בשירות המסדר. ראש המצטרפים היה ברנרד מקלרבו ואיתו 30 נזירים. מאז הצטרפותם המסדר השפיע השפעה מכרעת על כל הכנסייה הקתולית. במותו של סטיבן היו במסדר כבר 30 מנזרים, ועת מותו של ברנרד ב-1154 כבר 280. ברנרד זכה לראות אחד מחניכיו נבחר לאפיפיור בשם אאוגניוס השלישי. לאחר שמספר המנזרים הגיע לארבעה בשנת 1119: קררבו (מ-1113), לפרטה (מ-1115), פונטיניי (מ-1114) ומורימון (מ-1115) האפיפיור אינוקנטיוס השלישי פרסם את Charta libertatis (תקנון המסדר), לפיו נקבע שבראש המסדר יעמוד אב מנזר, שיהיה אמור במשך השנה לבקר בארבעת המנזרים של המסדר ומושבו יהיה בסיטו, כמו כן פעם בשנה תערך ועידה שנתית של אבות המנזרים בסיטו. בוועידה חייבים להשתתף ראשי המנזרים הקרובים, והרחוקים לעיתים נדירות יותר. במאה ה-12 התחילה דעיכה מסוימת של המסדר מסיבת מחלוקות פנימיות. ב-1615 במסדר הוקמו שתי סיעות: האחת דרשה קיום כל המצוות ללא סטיה לפי בנדיקטוס והשנייה תמכה ברפורמות מסוימות. בשנת 1662 ארמאנד-ז'אן לה בוטלייה דה רנסי בצרפת, אב המנזר נוטר־דאם דה לה טראפ שבנורמנדי הקים את סיעת הנזירים הטרפיסטים, שדרשו יתר הקפדה על תקנון המסדר. בעקבות פועלם של הטרפיסטים מנזרים האם הרבים, כולל המנזר בסיטו עברו לשיטה הטרפיסטית. המסדר הציסטריאני בעצמו היה בשיא הפריחה בתקופה זאת בכל הארצות הקתוליות: צרפת (פלינטינים וטראפיסטים), ספרד (קלטרבה, אלקנטרהמונטזה, אלפמה), איטליה ואוסטריה, והיה למסדר העשיר ביותר. ב-1790 בעקבות המהפכה הצרפתית הצרפתים סגרו את רוב המנזרים. הקיסר יוזף השני סגר מנזרים רבים באוסטריה ב-1781.
המסדר הצליח לשמור על כוחו גם במאות ה-19 וה-20, למרות חילון המדיניות ונטישה המונית של הדת. כיום רוב המסדרים נמצאים באירופה בצרפת, גרמניה, אוסטריה, ספרד. ויש גם בארצות הברית. באוסטרליה וניו זילנד יש בכל אחת מנזר אחד.
בתוך המנזרים הנזירים לובשים חלוק לבן ובחוץ חלוק אפור ולכן ידועים גם בשם "הנזירים האפורים".
וסט ג'ורדן

היסטוריה

ההתיישבות באזור החלה ב-1847, כשהמורמונים הגיעו והקימו את סולט לייק סיטי. המורמונים ראו באזור מעין מקבילה של ארץ הקודש ובהתאם לכך השוו את האגם המלוח הגדול לים המלח וקראו לו ימת המלח הגדולה. כמו כן הם קראו לאחד הנהרות הזורם לימה "ג'ורדן", על שם נהר הירדן הזורם אל ים המלח (ג'ורדן הוא השם האנגלי של נהר הירדן). בסביבות 1849 המורמונים הקימו את ההתיישבות "וסט ג'ורדן" (מילולית: "מערב ג'ורדן") על הגדה המערבית של הנהר. בתחילת דרכה כלכלת ההתיישבות התבססה על חקלאות וכרייה.
וסט ג'ורדן נותרה התיישבות קטנה יחסית עם אלפים בודדים של תושבים עד שהיא החלה לגדול באופן משמעותי מ-1970.

חינוך

בעיר נמצאת אוניברסיטת ברודוויו (Broadview).

תחבורה

בעיר נמצא נמל התעופה האזורי סאות' ואלי, המשמש בעיקר לתעופה כללית. כמו כן העיר נמצאת בקרבת נמל התעופה הבינלאומי של סולט לייק סיטי, הגדול והחשוב יותר.
בווסט ג'ורדן עובר הקו האדום של ה-TRAX, הרכבת הקלה של סולט לייק סיטי.
ירושלים (וירוס)

וירוס ירושלים (שחלק מהגרסאות שלו ידועות גם בשם "וירוס יום שישי ה-13") הוא אחד מווירוסי המחשב הראשונים בהיסטוריה של המחשוב, והראשון שהתגלה על ידי ישראלים. מקורו של הוירוס אינו ידוע בוודאות אך כנראה הגיע מישראל או מאיטליה.
. הווירוס, שנועד לפגוע במערכות מבוססות MS-DOS, זכה לשמו לאחר שהתגלה באוקטובר 1987 על ידי שני סטודנטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הווירוס היה הראשון מסוגו שיכל להדביק קובצי EXE, בנוסף לקובצי COM שהיו קובצי ההרצה הסטנדרטיים ש-MS-DOS השתמש בהם (הווירוס היה מדביק את כולם פרט לCOMMAND.COM, קובץ הגרעין של MS-DOS), ובכך היה גורם להם לגדול מעט (הווירוס היה מגדיל את הקבצים הנגועים ב-2KB בערך), וברוב המקרים בלי לפגוע בצורה משמעותית בתפקודו של היישום שנפגע. עם זאת, אחת מתופעות הלוואי שלו הייתה גם שינוי בנוסח ההודעות שמערכת DOS הייתה מציגה, וכך היה ניתן לזהותו בנקל נוסף על השינוי בגודל הקבצים.
ברגע שהתאריך במחשב היה משתנה ליום שישי ה-13 בחודש של כל שנה (פרט ל-1987), הווירוס היה מפעיל את יכולתו ההרסנית: הוא היה מוחק כל קובץ ותוכנית אותו הוא היה מדביק קודם לכן (קבצים עם הסיומות EXE ו-COM שצוינו להלן), תוך כדי הצגת קופסה שחורה על המסך שבחלק מהווריאציות שלו גם היה מציג הודעה כלשהי (על כן הוא זכה לכינוי BlackBox). הסטודנטים שזיהו אותו באותה עת, עומרי מן וחברו יובל רכבי, פיתחו תוכנת אנטי וירוס שאותה חילקו תחילה בחינם לכל נפגעי הווירוס, ומאוחר יותר שיכללו אותה והחלו להפוך את עסקי ההגנה נגד וירוסים לעסק של ממש בשם BRM (בניהולם של מן, רכבי, ניר ברקת ואחיו אלי), שלימים הפכה להיות המשקיעה הראשונה וענקית האבטחה צ'ק פוינט, ונמכרה מאוחר יותר לחברה אמריקנית.
הווירוס היה פופולרי וידוע לשמצה ביותר באותה עת, כשהופצו לו מעל ל-24 וריאציות (לא כולן מוצלחות) דוגמת Suriv, Anarkia ועוד, שההבדלים ביניהן היו בעיקר שינוי התאריך בו הווירוס יפעיל את עצמו, שינוי דרך הפעולה, הודעות שונות שמוצגות למשתמש, ועוד הבדלים כשהמטרה מאחורי רוב הווריאציות הייתה בעיקר מטרד או ונדליזם וגנבת סיסמאות. עם יציאתה של מערכת Windows לשוק, הווירוס חדל מלהיות רלוונטי וכיום איננו פעיל עוד.
בית הקברות אולסדורף

תיאור כללי

בית הקברות נוסד בשנת 1877 בשטח שהיה אז מחוץ לתחומיה של המבורג ועדיין משמש כיום כבית קברות פעיל. נקברו בו 1.4 מיליון אנשים ב-256 אלף אתרי קבורה.  
בבית הקברות מצויים 12 בתי תפילה, 21 מבני מאוזוליאום ופסלים רבים וכן מוזיאון אודות ההיסטוריה של האתר, שנפתח ב-1996. בשטחו מצויים צמחייה עשירה, בריכות ובעלי חיים שונים. 230 גננים מטפלים בשטחיו.
בבית הקברות ארבע כניסות לכלי רכב ודרכים באורך כולל של 17 קילומטרים. נמצאות בו 25 תחנות אוטובוס שאותן משרתים שני קווים. 
בית הקברות מהווה אתר תיירות, ובכל שנה מבקרים בו שני מיליון איש.
גומא אחמד

ביוגרפיה

גומא התחרה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992) כשהתחרה בהרמת כוח בקטגוריה של עד 52 ק"ג. הוא זכה במדליית הזהב הראשונה שלו כבר במשחקים אלו כשקבע שיא עולם של 177.5 ק"ג.
באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) עבר אחמד להתחרות בקטגוריה של עד 56 ק"ג, וזכה במדליית זהב שנייה עם שיא עולם נוסף של 182.5 ק"ג, לפני האיראני פרידון קרימיפור (170 ק"ג) והדרום קוריאני סאנג ג'ין יון (165 ק"ג)
באולימפיאדת הנכים סידני (2000) שבר אחמד את שיאו העולמי פעם נוספת והעמיד אותו על 192.5 ק"ג. קרימיפור האיראני קבע 190 ק"ג, יותר משיא העולם הקודם, שהספיק לו רק למדליית הכסף.
אחמד חזר להתחרות בפעם האחרונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים אתונה (2004), ועם תוצאה של 180 ק"ג, סיים את התחרות במקום השני אחרי הסיני גְ'ייֵן וָאנְג שניצח בתחרות כשהרים 185 ק"ג.
אוזו

אוזו (ביוונית: Ούζο) הוא משקה חריף מזוקק בטעם אניס, המיוצר בדרך כלל ביוון. האוזו שייך למשפחת משקאות האניס והוא מקטגורית האפריטיפים המכילים אניס.

היסטוריה

האוזו כמעט זהה למשקאות כמו הראקי הטורקי והערק המזרח תיכוני. משקאות אלו יוצרו כבר באימפריות הביזנטית והעות'מאנית. צורת ההגשה, המראה וצריכת האוזו הם בדיוק כמו ההגשה והצריכה של הראקי והערק, כך ששלושת המשקאות ממלאים בדיוק אותה פונקציה.
ייצור האוזו המודרני קיבל תנופה במאה ה-19 בעקבות עצמאות יוון (השימוש בשם חדש היה כנראה ביטוי להתנתקות מן התרבות העות'מאנית והמזרח תיכונית). חלק גדול מהאוזו יוצר אז באי לסבוס, שלטענת תושביו שם הוא הומצא, ועד היום האי הוא יצרן מרכזי של אוזו. בשנת 1932 נכנסה לשימוש שיטה לזיקוק אוזו במבשלות נחושת, שהיא היום שיטת הייצור העיקרית.

ייצור

האוזו מתחיל כשיכר מענבים או צימוקים מעוכים, לעיתים בתוספת תבלינים ופירות נוספים בשלב התסיסה. הריח החזק של המשקה נובע מתוספת האניס לשם הטעם, אך ישנם מרכיבים נוספים שמוכנסים לתערובת על פי בחירת היצרן, כגון כוסברה, ציפורן, שורש מלאכית, שוש, מנטה, שומר, שקדים, קינמון ותפרחת חושחש. האלכוהול וחומרי הטעם מוכנסים למבשלות נחושת ומבושלים, לפעמים יותר מפעם אחת. אחרי כן המשקה מקורר, מאוחסן למספר חודשים ואז מדולל, בדרך כלל לכ-40% אלכוהול.

הגשה

ביוון המודרנית ישנם מקומות המגישים אוזו לצד מתאבנים ("מזטים") כגון תמנון, מיני סלט, סרדינים, קלמארי וצדפות. המסורת היא לגמוע את האוזו (בדרך כלל עם מים או קרח) באיטיות, תוך כדי אכילת המזטים בחברה במשך מספר שעות משעת ערב.

מראה

האוזו הוא שקוף וכשמוסיפים לו מים או קרח הוא נעשה לבן חלבי, משום שהשמנים האתריים שבו מסיסים באלכוהול וכשריכוז האלכוהול יורד כאשר מוהלים את המשקה עם מים, חלה אמולסיה והמשקה מקבל צבע לבן חלבי.
מסת מנוחה של אלקטרון

טרמינולוגיה

בשימוש בביטוים מסת מנוחה ואנרגיה קינטית יש לקחת בחשבון את ההשפעות הצפויות מתורת היחסות הפרטית על המסה הנצפית של אלקטרון. לא ניתן לשקול אלקטרון שאינו נע כלל, כך שכל המדידות המעשיות צריכות להיות מיושמות על אלקטרונים בתנועה. הדבר תקף גם לגבי כל חלקיק תת-אטומי אחר.
אמיליה מרקוש

ביוגרפיה

מרקוש נולדה בשנת 1860 בסומבטהיי. אחיה יוז'ף מרקוש היה לימים ראש עיר הבירה בודפשט.
בשנת 1882 התחתנה עם המוזיאולוג, מבקר האמנות והפוליטיקאי, קארוי פולסקי, בנו של הפוליטיקאי והמוזיאולוג פרנץ פולסקי. מאז נהגה לקרוא לעצמה "אמיליה פ. מרקוש". בשנת 1883 נולדה בתם הראשונה, טרזה ובשנת 1891 נולדה בתם השנייה, רומולה. רומולה נישאה לרקדן הבלט הרוסי ואצלב ניז'ינסקי.
לאחר 17 שנות נישואין לפולסקי ואחרי שהואשם בניהול כושל של הוצאות הגלריה הלאומית לאמנויות שבניהולו ואובחן כחולה עגבת, נסע בעלה לאוסטרליה והתאבד שם ביריה בשנת 1899. בשנת 1903 נישאה שנית לאוסקר פארדאני אך שמרה את השם המסחרי "אמיליה פ. מרקוש".

קריירה

כבר בגיל 15 הופיעה על במת התיאטרון העירוני של בודפשט בתפקיד אדריאן במחזה של אלכסנדר דיומא הבן, "אדון אלפונס". בשנת 1878 סיימה את לימודיה באקדמיה לתיאטרון בבודפשט. ומיד התקבלה עם היתר מיוחד כחברה בלהקת התיאטרון הלאומי בבירת הונגריה שבו המשיכה לשחק עד מותה בשנת 1949. תפקידה הראשון של מרקוש בתיאתרון הלאומי ההונגרי היה התפקיד הראשי במחזה "רומיאו ויוליה".
בהמשך שיחקה כאופליה בהמלט, כדסדמונה באותלו, גרטכן בפאוסט מאת גיתה, מריה במרי סטיוארט מאת שילר, מלינדה במחזה "באנק באן" מאת יוז'ף קאטונה, מרגריט בהגברת עם הקמליות מאת דיומא הבן.
בשנת 1901 שיחקה בסרט הראינוע ההונגרי הראשון.
החל משנת 1929 לימדה באקדמיה לתיאטרון. היא פרשה לפנסיה בשנת 1932 אבל המשיכה לשחק בתיאטרון הלאומי ההונגרי עד שנת 1942, כשגילמה את הגננת בבכורת מחזה של לאיוש זילהי, "בסחרור הנישואים". בשנת 1946 הופיעה בתפקיד אלמנת היועץ הולם במחזה של המחבר הדני לוכר, "מרד ההורים". בשנת 1947, כשהיא בת 87, הופיעה על במת תיאטרון ויגסינהאז בעיר סגד בתוכנית "מה יהיה אם..." המבוססת על שיריו של המשורר אנדרה אדי.