google/wiki40b huggingface dataset:
חמישים גוונים של אופל (סרט)

תקציר העלילה

אנה החלה לעבוד במשרד פרסום עצמאי של ג'ק הייד, אשר שלוש העוזרות הקודמות שלו עזבו בתקופה של שנה וחצי. היא פוגשת בכריסטיאן בתערוכה של חבר משותף והוא מסכים לזוגיות ללא תנאי החוזה רק שתחזור אליו. אנה מבחינה שעוקבת אחריה אישה ברחוב ולאחר מכן כריסטיאן מתוודה שהיא אחת מבנות הזוג הקודמות שלו אשר רצתה יותר ממה שהתחייב לה בחוזה. לאחר סיום העסקה בינה לבין כריסטיאן היא נישאה לגבר אחר שמת ולאחר מותו היא חוותה התמוטטות עצבים והחלה לעקוב אחרי אנה וכריסטיאן.
כריסטיאן לוקח את אנה לסלון טיפוח של אלנה לינקולן, חברתה של אמו, אשר הכירה לו את עולם ה-BDSM ולאחר שאנה מגלה כי הם שותפים עסקיים היא כועסת. אנה ממשיכה לגלות פרטים על עברו של כריסטיאן. מנהלה של אנה מטריד אותה וכריסטיאן דואג לפיטוריו. כריסטיאן מציע לאנה לעבור לגור איתו והיא מסכימה. האקסית של כריסטיאן משחיתה לאנה את הרכב ומאיימת עליה באקדח אך כריסטיאן מצליח להשתלט עליה ולהציל את אנה. לאחר שאנה מגלה על הסיוטים של כריסטיאן ועל אמו שהייתה זונה מכורה לסמים היא שוקלת מחדש את הצעת המעבר לגור איתו. כריסטיאן עובר תאונה במהלך טיסה בהליקופטר הפרטי שלו ולאחר חיפוש נרחב הוא מגיע הביתה בריא ואנה מסכימה לגור איתו.
בסוף הסרט, במהלך חגיגות יום ההולדת של כריסטיאן אנה ואלנה רבות וכריסטיאן מנתק כל קשר עם אלנה. בסוף הערב כריסטיאן מציע לאנה נישואין . 
בסרט הבא, "חמישים גוונים של שחרור", הם מתחתנים.
הסימפוניה השביעית (הצהריים) של היידן

סימפונית "הצהריים" בדו מז'ור (הובוקן 7/I) היא מן הסימפוניות המוקדמות שכתב יוזף היידן. היא נכתבה יחד עם הסימפוניות מס' 6 ("הבוקר") ומס' 8 ("הערב") זמן קצר לאחר שהיידן נשכר כעוזר קאפלמייסטר בחצר אסטרהאזי.

תיאור

שלוש הסימפוניות הללו ידועות באופי הסולני והווירטואוזי שלהן. הריבוי הלא רגיל של קטעי סולו לכלים שונים אינו מיקרי; הנגנים בתזמורת החצר קיבלו "בונוסים" למשכורתם על הפגנת וירטואוזיות בנגינתם. נגינת סימפוניות אלה בוודאי גרמה לכך שהנגנים קיבלו יותר תוספות למשכורתם, דבר שהוביל לכך שהיידן התחבב על ידי נגני התזמורת, שאיתם רק התחיל לעבוד.
שלוש הסימפוניות הללו מתארות את מחזור היום. היצירות הוזמנו על ידי הנסיך אסטרהאזי בעצמו, שביקש שהיידן יכתוב את היצירות להרכב התזמורת שהייתה ברשותו. היצירה נכתבה בקרוב בשנת 1761, כאשר היידן זה אך הגיע לבית אסטרהאזי.

מקור הכינוי

הכינוי של הסימפוניה (במקור Le midi) איננו מאת היידן, אך ניתן לה זמן קצר לאחר השמעתה הראשונה, כנראה על ידי הנסיך אסטרהאזי, שביקש מהיידן לכתוב יצירות שמתארות את מחזור היום: שמש, צהריים וערב. עוד סיבה לשם הזה היא בהקדמה: הפתיחה האיטית של הסימפוניה, שכנראה הזכירה למאזיניה הראשונים יום שטוף שמש, או שעת צהריים חמה.
באבי יאר (פואמה)

הפואמה

את השיר חיבר המשורר יבגני יבטושנקו, בן לאב גרמני ולאם אוקראינית, לאחר ששב מסיור בקייב. באותו יום הקריא יבטושנקו את השיר בפני סטודנטים בפוליטכניקום של מוסקבה ולאחר מכן הוא הופץ באופן מחתרתי כסאמיזדאט (פרסום בהוצאה עצמית).
ב-19 בספטמבר 1961, במלאת עשרים שנים לטבח, פרסם המשורר את הפואמה "באבי יאר" בשבועון הספרותי "ליטרטורניה גזטה" (Литературная Газета). הייתה זו הפעם הראשונה בה הופיעה השואה בשירה הסובייטית הרוסית. בפואמה זו הצליח יבטושנקו לבטא זעקה כנגד הרוע, האכזריות והאדישות. הוא לא מחה רק נגד הטבח עצמו, אלא הפנה אצבע מאשימה נגד שיתוף הפעולה של רוסים ואוקראינים עם השלטון הנאצי ועם האנטישמיות הכרוכה בזהות הרוסית לפני הקמת ברית המועצות. השיר הכה בתדהמה מיליוני קוראים, שרבים מהם למדו את שורותיו בעל-פה וייבטושנקו הפך לדובר של דור. בפברואר 1963 הקריא יבטושנקו את השיר לפני קהל של 6,000 צופים בפאריס. 
ב-1968 נמכר הדף המקורי בבית המכירות סותבי'ס לאספן הציוני ליאו גרהם, שהעבירו למשמרת בספרייה הלאומית בירושלים.
על אף ההערצה לה זכה מצד חלק מהציבור בברית המועצות ורבים במערב, הוקע יבטושנקו על ידי רבים במדינתו. לא רק השלטון ראה בו דיסידנט, גם רבים מקרב שכבת ה"אינטליגנציה" (סופרים ומשוררים) ראו בו משורר בורגני וצדקני.

הסימפוניה ה-13 של שוסטקוביץ'

המלחין דימיטרי שוסטקוביץ ביקש להלחין את הפואמה מיד לאחר שקרא אותה. ב-20 ביולי 1962 סיים את כתיבת הסימפוניה ה-13 שלו. הסימפוניה כוללת חמשה פרקים, כל אחד מהם הוא לחן שונה לפואמה של יבטושנקו, יחד עם תכנים נוספים הכוללים גינוי לאנטישמיות לכל סוגיה (מן הפוגרומים ומשפט דרייפוס ועד האנטישמיות הממוסדת של השלטון הסטליניסטי). על ביצוע הבכורה ניצח קיריל קונדראשין. לאחר מספר קטן של הופעות, התבקשו יבטושנקו ושוסטקוביץ' על ידי השלטונון "לתקן" את השיר ולהפכו ל"פחות יהודי". הטענה הייתה ששורות השיר אינן מתאימות ללחן ובשל כך יש לשנותן, כך שיתנגנו טוב יותר. היצירה המשיכה להיות מנוגנת עם התמליל המתוקן בהופעות במינסק, גורקי, לנינגרד ונובוסיבירסק, עד שנאסרה כליל להשמעה באמצע 1963. הלחן והתמליל דלפו למערב לקראת 1970, בינואר אותה שנה בוצעה על ידי תזמורת פילדלפיה תחת שרביטו של יוג'ין אורמנדי.

השפעת הפואמה על הקמת האנדרטה בבאבי יאר

בשנת 1966 נערכה תחרות בין אדריכלים ואמנים וב-1974 נסתיימה הקמת האנדרטה. האנדרטה המקורית לא ציינה כי יהודים היו בין הקורבנות שנרצחו במקום.
הבוגאטיר האחרון: שורש הרע

הפקה

הסרט הוכרז זמן קצר לאחר צאת הסרט הקודם לאקרנים. במרץ 2019 חברת VGTRK ואולפני Yellow, Black and White Group הודיעו כי שם הסרט יהיה הבוגאטיר האחרון: שורש הרע וכי הצילומים יחלו ביולי 2019 במחוז קרסנודאר ובהרי אורל.
הנריק וייניאבסקי

קורות חיים

וייניאבסקי נולד בעיר לובלין שבפולין הקונגרסאית להורים יהודים שהתנצרו. אמו הייתה פסנתרנית (ואחותו של הפסנתרן והמלחין אדוארד וולף (גר')), ועודדה אותו בנגינה בכינור. כבר בגיל צעיר נתגלה כישרונו ככנר. בגיל 8 נבחן והתקבל לקונסרבטואר של פריז. בגיל 13 סיים את לימודיו בקונסרבטואר והחל לתת קונצרטים בליווי אחיו הפסנתרן, יוזף .
בשנת 1860 נענה להזמנתו של אנטון רובינשטיין ועבר להתגורר בסנקט פטרבורג, בירת רוסיה, במשך 12 שנים. הוא שימש כמורה מבוקש בקונסבטוריון שנוסד על ידי רובינשטיין, והיה הכנר האישי של הצאר הרוסי (תוארו: "הסולן של הוד מלכותו הצאר"), עד 1872.
בשנת 1872 ערך יחד עם אנטון רובינשטיין מסע קונצרטים בעולם, שכלל גם את צפון אמריקה. ב-1875 חזר לבריסל למשרת פרופסור לכינור בקונסרבטוריון, כממשיכו של הכנר המפורסם אנרי וייטאן. כעבור שנתיים המשיך את מסעות הקונצרטים שלו ברחבי אירופה למרות בריאותו הרופפת.
באחד הקונצרטים שלו בברלין נתקף בכאבים ונאלץ להפסיק את הקונצרט. הכנר יוזף יואכים שהיה באולם קפץ לבמה, לקח מוייניאבסקי את הכינור והמשיך את הקונצרט לקול מחיאות הכפיים הנלהבות של הקהל על המחווה הספונטנית הזאת של ידידות אמיתית.
בפברואר 1880 חלה וייניאבסקי כאשר שהה באודסה במהלך מסע קונצרטים ברוסיה. פטרונית האמנים נדז'דה פון מק לקחה אותו אל ביתה ודאגה לו לטיפול רפואי, אך כעבור שבועות אחדים, ב-31 במרץ, נפטר וייניאבסקי מהתקף לב במוסקבה ונקבר בוורשה.
בשנת 1935, במלאת מאה שנה להולדתו, נערכה בוורשה תחרות הכינור הבינלאומית ע"ש הנריק וייניאבסקי  לכנרים צעירים (עד גיל 30). התחרות השנייה נערכה ב-1952 בפוזנן, ומאז היא מתקיימת שם מדי כחמש שנים.

לכבוד התחרויות השנייה והשלישית הונפקו בפולין בולים לכבודו, במסגרת הנושא "יהודים ויהדות".
מיה פארו

שנים ראשונות ותחילת הקריירה

פארו נולדה ב-9 בפברואר 1945 בלוס אנג'לס שבקליפורניה, לג'ון פארו (במאי סרטים אוסטרלי) ומורין או'סליבן (שחקנית ממוצא אירי, שמוכרת בעיקר בזכות תפקידה כג'יין בסדרת סרטי "טרזן"). פארו נולדה בשם Maria de Lourdes Villiers-Farrow, גדלה בבית קתולי וקיבלה חינוך דתי. בילדות סבלה ממחלת שיתוק ילדים.
פארו התחילה לשחק בתחילת שנות ה-60 אך זכתה לפופולריות דווקא בזכות תפקידה באופרת הסבון "Peyton Place". היא שיחקה ב-Peyton Place במשך שנתיים ופרשה מהסדרה בעקבות נישואיה לזמר פרנק סינטרה ורצונה להתמקד בקריירה קולנועית. פארו וסינטרה התחתנו כשפארו הייתה בת 21 והזמר היה בן 50. הנישואים לא עלו יפה, והזוג התגרש כעבור שנתיים כאשר סינטרה הגיש לפארו את מסמכי הגירושין מול כל הצוות של הסרט "תינוקה של רוזמרי".

הפריצה הגדולה

בשנת 1968 השתתפה פארו בתפקיד ראשי בסרטו של הבמאי רומן פולנסקי, "תינוקה של רוזמרי", שבו גילמה אישה המשוכנעת כי התינוק שהיא נושאת ברחמה הוא בנו של השטן. מבקרי הקולנוע שיבחו את משחקה של פארו בסרט זה, גם הקהל אהב את הסרט ואת פארו בפרט. בהמשך שיחקה פארו אצל במאים נחשבים כגון קלוד שברול, רוברט אלטמן ועוד. 
בשנת 1970 נישאה למוזיקאי אנדרה פרווין. נולדו להם שלושה ילדים והם אימצו שלושה ילדים נוספים. הזוג התגרש בשנת 1979.
בשנת 1980 פארו הפכה לחברתו לחיים של הבמאי והשחקן וודי אלן. בשנת 1987 נולד בנם סאצ'ל, והם אימצו בן ובת נוספים. 
פארו השתתפה בסרטים רבים של וודי אלן, דוגמת "שושנת קהיר הסגולה" (1985), "חנה ואחיותיה" (1986), "ימי הרדיו" (1987), "ספטמבר" (1987), "פשעים ועבירות קלות" (1989), "אליס" (1990), "צללים וערפל" (1992) ו"בעלים ונשים" (1992).
ב-1992 גילתה פארו שאלן ניהל רומן סודי עם בתה המאומצת סון-יי פרווין. פארו האשימה את אלן בפדופיליה (פרווין צעירה מאלן ב-35 שנים) ובניצול מיני של בתם בת השבע דילן. אירועים אלה הזכירו באופן מוזר את עלילת סרטו של אלן שיצא לאקרנים באותם ימים, "בעלים ונשים". בסרט זה מגלמים אלן ופארו זוג שיחסיהם הארוכים מתפרקים, והדמות שמגלם אלן נמשכת לסטודנטית בת 20 שלומדת אצלו. פארו דנה באירועים אלה בספר "What Falls Away: A Memoir" (אלן וסון-יי נשאו ב-1997). 
בסך הכול השתתפה פארו ביותר מ-40 סרטים (13 מהם קשורים בצורה זו או אחרת לוודי אלן). היא זכתה בפרס גלובוס הזהב (והייתה מועמדת שבע פעמים נוספות לפרס זה). הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס BAFTA (האקדמיה הקולנוע הבריטית). פארו ידועה גם בזכות פעילותה ההתנדבותית למען ילדים החיים באזורי אסון וכן בעקבות מאבקה במחלת הפוליו (שיתוק ילדים) ממנה ניצלה בילדות. פארו זכתה לתואר שגרירת רצון הטוב מטעם יוניצ"ף. 
לקראת סוף שנות ה-90 כמעט הפסיקה להצטלם לסרטים חדשים, אך שנת 2006 מסמלת את חזרתה של השחקנית למסך הגדול. כך היא שיחקה בתפקיד גברת ביילוק בחידוש סרט האימה הידוע "אות משמיים" -"The Omen". הסרט עצמו לא זכה לקבלת פנים אוהדת במיוחד, אך מבקרי הקולנוע ציינו את עבודתה של פארו כ"עולה על הביצוע המקורי". 
כמו כן, ב-2007 הופיעה בסרטו של הבמאי לוק בסון "Arthur and the Invisibles"בשנת 2008 שיחקה בתפקיד ראשי בקומדיה "קדימה, תריץ אחורה" של הבמאי מישל גונדרי. בנוסף, ב-2011, הופיעה בסרטו של טוד סולונדז Dark Horse.
יונג קי

יונג קי (באנגלית: Yung Kee; בסינית: 鏞記, שמה המלא הוא香港鏞記酒家) היא מסעדה סינית הממוקמת ברחוב וולינגטון בסנטרל, הונג קונג. היא מפורסמת במיוחד בשל תבשיל האווז הצלוי שלה (燒鵝).

היסטוריה

יונג קי נוסדה בתחילה כדאי פאי דונג (Dai pai dong, דוכן פתוח לממכר אוכל שהיה פופולרי בהונג קונג) ומכרה סיו מיי (siu mei, בשר צלוי על שיפודים) ברחוב Kwong Yuen West, ליד טרמינל המעבורת של הונג קונג ומקאו, לפני שהיא נוסדה כמסעדה בידי קאם שוי פאי (Kam Shui Fai) ‏(甘穗煇) ב-1942.
ב-1942 חכר מר קאם את המבנה ברח' וינג לוק 32 (Wing Lok) בשאונג ואן (Sheung Wan) עבור 4,000 דולר הונג קונגי. במהלך מלחמת העולם השנייה, נהרס המבנה בהתקפת אוויר יפנית. ב-1944, עברה המסעדה לרח' פוטינגר 32 (Pottinger). כשעסקיו של קאם שגשגו, עברה המסעדה למעונה הנוכחי ברחוב וולינגטון ב-1964, ואחרי שנרכשו ארבעה בניינים נוספים, הרוב נבנו מחדש ב-1978 ומרכיבים את הבניין בה שוכנת היום מסעדת יונג קי. המסעדה משתרעת כיום על שש קומות, מתוכן שתי קומות מוקדשות לחדרים פרטיים ואחמ"ים. קאם הלך לעולמו בתחילת שנות האלפיים וכיום ממשיכים שלושת בניו לנהל את המסעדה.
השף הנוכחי הוא צ'וי ואי-צ'ור (Choi Wai-Chor), הוא דוגל במטבח מסורתי ומתנגד לשינוי.
ב-1968 בחר המגזין פורצ'ן במסעדת יונג קי כאחת מ-15 המסעדות הטובות בעולם, היא הייתה המסעדה הסינית היחידה ברשימה. המסעדה מדורגת במקום העשירי ברשימת המסעדות הטובות באסיה של מדריך מילה לשנת 2010/2009,

בשנת 2009/2008 הייתה המסעדה מדורגת במקום ה-8 במדריך מילה.

המסעדה היא בעלת כוכב במדריך המסעדות מישלן.

התבשילים

בתחילת כל ארוחה מוגשת לסועדים ביצת מאה השנים בלוויית זנגביל מוחמץ. תפריט המסעדה מכיל מאות מאכלים סיניים שונים ובצידי מיני אלכוהול, מערביים וסיניים.
יונג קי ידועה במיוחד בשל מאכל האווז הצלוי שהיא מגישה, כיום היא ידועה מאוד בגואנגדונג, הונג קונג ומקאו ובקרב תיירים זרים. אחרי שהם טועמים את האווז, הם נוהגים לעיתים תכופות לקחת איתם את התבשיל בטיסה הביתה על מנת לחלוק עם משפחה וחברים, וכך נוצר הכינוי :"האווז הצלוי הטס" (飛天燒鵝). למעלה מ-200 אווזים טסים ממטבח המסעדה מדי יום. המייסד מר קאם, נקרא אף הוא "מר אווז צלוי".
אברהם אפשטיין

אברהם אֶפּשטיין (ביידיש: עפשטיין; בגרמנית: Abraham Epstein; ה'תר"ב, 19 בדצמבר 1841, קונסטנטין-ישן, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) – ה'תרע"ח, 1 באפריל 1918, באדן ליד וינה) היה חוקר המדרש ואיש חכמת ישראל.

ביוגרפיה

אפשטיין נולד בסטרו-קונסטנטינוב (קונסטנטין ישן) שבווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אביו היה עשיר ומופלג בתורה. מלבד עברית, תנ"ך ותלמוד למד אפשטיין בצעירותו כמה לשונות, ואף רכש ידיעה יסודית בספרות העברית. תחילה הושפע מחיבוריהם של יצחק בר לווינזון, נחמן קרוכמל ושד"ל, ובנסיעתו הראשונה למערב אירופה בשנת 1861, התוודע אל החוקרים אנשי "חכמת ישראל", שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), זכריה פרנקל ומיכאל זקס. 
מתוך חיבתו לטבע ולעבודת האדמה חכר אפשטיין בשנת 1865 אחוזה ליד קוזמין, שבה עסק בחקלאות במשך הרבה שנים, ואף השתדל להרגיל את היהודים העניים של המקום לעבודת האדמה. אחרי מות אביו בשנת 1874, לקח אפשטיין לידיו את ניהול עסקיו הנרחבים, ובשלב מאוחר יותר עסק גם בחקלאות. אך בהדרגה חיסל את כל עסקיו, ומאז 1884 הקדיש את רוב זמנו לנסיעות וללימודים. בשנת 1876 התיישב בווינה וקיבל אזרחות אוסטרית.
אברהם אפשטיין נפטר בווינה בהיותו כבן 77 בי"ט בניסן ה'תרע"ח.
ברשותו של אפשטיין הייתה ספרייה גדולה, ובה כתבי יד יקרי ערך רבים, אותם הוריש לבית המדרש לרבנים בווינה (Judisch-theologische Lehranstalt).
עליונות לבנה

עליונות לבנה (באנגלית: White Supremacy) היא צורה של גזענות שבמרכזה האמונה וקידום האמונה לפיה האדם הלבן נעלה מכל הבחינות מכל הקבוצות האתניות האחרות, ולכן גם על צרכיו ורצונותיו להיות בראש סדר העדיפויות החברתי. בנוסף על לבנים לשלוט מבחינה פוליטית, כלכלית וחברתית על אלו שאינם לבנים. בדרך כלל מדובר גם במונח שנועד לתאר אידאולוגיה המנציחה ושומרת על דומיננטיות חברתית, פוליטית, היסטורית או תעשייתית של הלבנים (כפי שמבנים חברתיים-פוליטיים היסטוריים ועכשוויים מעידים עליהם, כמו סחר העבדים האטלנטי, הקולוניזציה של הדרום, חוקי ג'ים קרואו בארצות הברית, וחוקי איסור הנישואים המעורבים בקולוניות למתיישבים וההתיישבויות לשעבר (כמו ארצות הברית, דרום אפריקה, אוסטרליה, ומדגסקר). ישנן מספר תפישות הדוגלות בעליונות לבנה, וחלקן מגדירות את הגזע הלבן בצורה שונה מהמקובל. לרוב מגדירות תפישות שונות קבוצות גזעיות ותרבותיות שונות כאויב העיקרי שלהם.
אנריקו לטה

קורות חיים

בצעירותו היה לטה חבר במפלגה הנוצרית-דמוקרטית. בגיל 32 היה לשר הצעיר ביותר בממשלות איטליה מאז מלחמת העולם השנייה, וכיהן כשר לענייני אירופה (בשנים 1998-1999) בממשלת המרכז-שמאל של מאסימו ד'אלמה וכשר התעשייה (בשנים 1999-2001) בממשלותיהם של ד'אלמה וג'וליאנו אמאטו. בבחירות של 2001 נבחר לראשונה לפרלמנט מטעם המפלגה "מרגריטה - דמוקרטיה היא חופש", שעמדה בראש גוש המרכז-שמאל, אך הפסידה בבחירות.
בשנים 2004–2006 כיהן כחבר בפרלמנט האירופי, ועם חזרת גוש המרכז-שמאל לשלטון בראשותו של רומנו פרודי ב-2006 כיהן כמזכיר מועצת השרים, עד נפילת ממשלת פרודי ב-2008.
ב-2007, כשקמה המפלגה הדמוקרטית ממיזוג של מספר מפלגות מרכז-שמאל, התמודד לטה על ראשה, והגיע למקום השלישי עם כ-11 אחוזים מהקולות. בבחירות על ראשות המפלגה ב-2009 תמך בפייר לואיג'י ברסאני שניצח בהן, ואחר כך נבחר לטה לסגן מזכיר המפלגה.
אחרי הבחירות שהתקיימו בפברואר 2013, בהן זכתה המפלגה הדמוקרטית בראשותו של ברסאני במספר הגדול ביותר של מושבים אך לא הצליחה להקים קואליציה, נכנסה איטליה לתקופה של כאוס פוליטי. לאחר שברסאני נכשל בניסיון להקים ממשלה, ואף נכשל בקידום מועמדותו של פרודי לנשיאות, הוא התפטר מראשות המפלגה. הנשיא ג'ורג'ו נפוליטנו, שלנוכח אי ההצלחה של הפרלמנט החדש לבחור לו מחליף נבחר לכהונה נוספת, הטיל ב-24 באפריל על לטה להקים ממשלה חדשה.
לטה הצליח להקים קואליציה יחד עם מפלגת הימין של סילביו ברלוסקוני, ומפלגת המרכז של ראש הממשלה הקודם מריו מונטי (אך בלא ששניהם כיהנו בממשלה), וממשלתו הושבעה ב-28 באפריל 2013. ב-14 בפברואר 2014 הגיש לטה את התפטרותו מהתפקיד, לאור הדחתו מהנהגת המפלגה הדמוקרטית האיטלקית, לאחר שיריבו, מתאו רנצי, נבחר להחליפו בראשות המפלגה. ב-22 בפברואר 2014 סיים לטה את כהונתו.
סטיבן אמל

ביוגרפיה

אמל נולד בטורונטו, אונטריו, והוא בן דודו של השחקן רובי אמל.
בשנים 2007–2010 היה נשוי לדוגמנית קנדי קרולין לורנס.
ב-25 בדצמבר 2012 נישא לדוגמנית קסנדרה ג'ין בטקס פרטי באיים הקריביים. הם נישאו בשנית בניו אורלינס במאי 2013. באוקטובר 2013 נולדה לזוג בת.

משחק

אמל הופיע לראשונה בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "הכי גאים שיש" ב-2004. ב-2005, גילם את אדם בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "Dante's Cove" והוא הוחלף בעונה השנייה על ידי ג'ון פלמינג. בנוסף, הוא התארח בסדרות "אנשים יפים" ו"נעדרים".
ב-2007 אמל זכה בפרס ג'מיני על תפקיד האורח בסדרת הטלוויזיה הקנדית "ReGenesis" והיה מועמד באותה השנה לפרס ג'מיני בקטגוריית צוות השחקנים הטוב ביותר על הופעתו בדרמה הטלוויזיונית "Rent-a-Goalie".
בשנת 2010, הוא הופיע בתפקידי משנה במספר סדרות טלוויזיה ביניהן: "בלו מאונטיין סטייט" ו"CSI: מיאמי".
בשנת 2011, הופיע בעונה השנייה של הסדרה "יומני הערפד" בתפקיד זאב האדם "בראדי", והתארח בסדרות: "CSI", "מצויד" ו"90210".
בינואר 2012 לוהק לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "החץ" מטעם רשת CW, עיבוד טלוויזיוני של דמות הקומיקס החץ הירוק מבית DC קומיקס. תפקיד שהעניק לו הכרה רבה והוא הופיע בתפקיד זה גם בפרק הבכורה של הסדרה "הפלאש", המתבססת על דמותו של הפלאש, בארי אלן.
ב-2015 לוהק אמל לגלם את דמותו של קייסי ג'ונס בסרט ההמשך לעיבוד הקולנועי המצליח של קבוצת גיבורי העל הבדיונית "צבי הנינג'ה", סרט ההמשך "צבי הנינג'ה: מחוץ לצללים" הסרט עלה לאקרנים ב-3 ביוני 2016 ב-2D ,3D ו-IMAX 3D.

All In

ב-1 בספטמבר 2018, אמל התחרה בקרב היחידים הראשון שלו באירוע All In, ובו נוצח על ידי המתאבק כריסטופר דניאלס.
רשת יוחננוף

החברה

אבי המשפחה, מרדכי יוחננוף, עלה ארצה מבוכרה שבאוזבקיסטן בשנות השבעים ועסק בסיטונאות של מוצרי מזון לחנויות מכולת במשך 15 שנים. לעסקי האב הצטרף הבן הבכור, גיורא. לאחר שהבן השני, איתן, סיים את שירותו בצה"ל, הצטרף גם הוא לעסק המשפחתי. בסוף שנות השמונים, פתחה המשפחה את המרכול הראשון באזור התעשייה של רחובות.
הרשת הוקמה ב-1992 ברחובות והתרחבה בהמשך לקריית עקרון ולאשדוד ומשם הלאה, יש לה יותר מעשרים סניפים, כולל סניף גדול במודיעין, שנפתח בינואר 2016. באוגוסט 2012 מכרה רשת מגה קמעונאות לרשת יוחננוף 3 סניפים תמורת עשרה מיליון ש"ח. בדצמבר 2015 מכרה רשת מגה קמעונאות 9 מסניפי You לרשת יוחננוף תמורת 60 מיליון ש"ח.
מגררת

מִגרֶרֶת (נקראת גם: מַגְרֶדֶת, פֻּמְפִּיָּה) היא כלי מטבח שמטרתו גירור מוצרי מזון לרצועות או ריסוקם לרסק. המגררת עשויה לרוב נירוסטה (אף שישנן מגררות פלסטיק) ועל דפנותיה בליטות ששפתיהן חדות המשמשות לחיתוך, ובצמוד להן נקבים שדרכם עוברות פיסות המזון החתוך. המגררת מיוצרת בגדלים שונים: המגררות הגדולות משמשות להכנת המזון, והקטנות משמשות בעיקר בעת הגשת המזון לסועד - לרוב, מדובר במגררת לגירור גבינה מעל פסטה.
מגררות משמשות לגירור גבינות וירקות לצורך הכנת פשטידות, לביבות וסלטים (כמו סלט גזר או סלט קולסלאו); לגירור קליפת לימון, תפוז או אגוז מוסקט על מנת לאפשר שימוש במעטפת החיצונית של הקליפה לצורכי תיבול; לגירור שבבי שוקולד המיועדים לקישוט קינוחים, וכן לריסוק עגבניות (המשמש לתיבולו או לאכילה כתוספת למלאווח).
כיום מעבד המזון החשמלי מחליף את המגררת ברבים מתפקידי הקיצוץ, בעיקר כשנדרש עיבוד של כמות מזון גדולה. יש המעדיפים את המגררת על פניו כשנדרש מרקם מדויק, כדי להימנע מקיצוץ יתר.
צבי בן-יעקב (מפקד)

ביוגרפיה

בן יעקב נולד ב-1904. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל מריגה שבלטביה. הוא נדד בארץ בחיפוש אחר עבודה, עד שהגיע לבנימינה. בשנת 1926 צורף לארגון ההגנה. כבר אז נשלחו אליו "כלים" (אקדחים ורובים) לתיקון. בסוף אותה שנה עבר לחיפה, שם מוּנה לנַשָק, מחסנאי נשק ו"סליקר", מדריך בכלים קטנים ות"ס (תרגילי סדר). אירגן את הקבוצה הימית, שנקראה "דולפין" ושעסקה כלפי חוץ רק בספורט ימי, אך למעשה גם בהעברת נשק בלתי-ליגאלי מאוניות שהגיעו לנמל. 
בשנת 1929 התקבל כעובד קבוע בהגנה. בשנת 1932 הוּטל עליו הפיקוד על "גוש חפר", והמשפחה הֶעתיקה את מגוריה לנתניה. בשנים הבאות, בנוסף לפיקוד על הגוש, הדריך קורסים רבים ושונים ב"כלים קטנים", אימוני שדה (א"ש) וקורסים נוספים.
כמפקד הגוש היה אחראי על הורדת מעפילים בלתי-ליגאליים, שהגיעו בספינות לחופי כפר ויתקין, נתניה, מצפה-הים ואחרים.
המשפחה עברה למושב "עין העובד", שעם השנים אוּחַד עם מושב "אביחיל" השכן.
בשנת 1938 מוּנה על ידי אליהו גולומב למפקד קבוצת כיבוש חניתה לקראת העלייה למקום ונשאר במקום כאחראי על הביטחון במשך כשמונה חודשים. לפני העלייה התארגנו כובשי חניתה ב"משמר זבולון" (כפר מסריק) שבמפרץ חיפה, שם הכין אותם להגנת היישוב.
ביום 21 במרץ 1938 עלו ל"חניתה תחתית". לאחר כשלושה שבועות עלו ל"חניתה עילית" - המקום בו שוכן הקיבוץ היום.
בסוף שנת 1938 נתמנה למפקד הגליל. דאג לצד הביטחוני של עליות לקרקע נוספות, כמו "מצודות אוסישקין", ול"סליקים" (מחסני נשק מוסתרים), ועמד בקשר עם אנשי הביטחון בכל יישובי האזור. המשפחה הֶעתיקה את מגוריה לקיבוץ איילת השחר.
בסוף שנת 1940 מוּנה ל"נַשָק ארצי". הארץ חולקה לשני אזורים, צפוני ודרומי, וצבי קיבל אחריות על האזור הצפוני. התפקיד כלל גם את העברת העולים הבלתי-ליגאליים מהאוניות ופיזורם בין היישובים. המשפחה חזרה לביתה באביחיל, ומאז זה היה מִשכָּנה הקבוע.
במשך כל השנים מאז ועד קום מדינת ישראל עסק בהעברות נשק לכל יישובי האזור, באחסונו ובטיפול בו. העברת הנשק בימי המנדט הבריטי הייתה כרוכה בסיכון רב. הנשק הועבר בין מחסומי המשטרה הבריטית בכל מיני דרכים מוסוות. גם במכונית ה"טוּסיטֶר" של בן יעקב היה "סליק".
משנת 1947 ועד ההכרזה על הקמת המדינה היו באות אוניות, שבהן היו מזוודות ענקיות, ובתוכן - "כלים קטנים". הכלים הוסתרו מתחת לבגדים, או כלי מטבח, או בצל, או כדומה. ערב ערב היו האוניות מורידות את שללן וחוזרות לים. בין ההפוגות של מלחמת העצמאות הגיעו המקלעים (מ"ג 34) ומכונות הירייה ("הבֶּזות") מצ'כיה. העברתם ליחידות הלוחמות התאפשרה רק לאחר טיפול יסודי, שכלל ניקוי מן הגריז וניסוי הכלים.
מפאת ריבוי הבעיות הובאו שני מומחים מצ'כיה, שפתרו את רובן. הטיפול בנשק היה באחריות המחלקה, שליָמים נקראה "שירות חימוש" ואחר-כך - "חיל חימוש". בכל "סליק", וכן גם בכל מפעל שהיה מייצר כדורי ירי, רימונים, תת-מקלעים מסוג "סטן", מכָלי "סליק" ואביזרים שונים להעברת נשק - בכל אלה הייתה לו נגיעה.
עם הקמת צה"ל, בשנת 1948 השתבץ צבי בן יעקב ב"שירות חימוש", והיה למפקדו השני בשנים 1949–1950. בשנת 1952 השתחרר ופתח בית מסחר לנשק בנתניה, שהפך למועדון לכל הציידים ולכל האוחזים והמשתמשים בנשק. 
צבי בן יעקב נפטר ממחלה ממארת בשנת 1956 והוא בן 52 שנים. נקבר בבית העלמין באביחיל. הוא הותיר אחריו את אשתו מרים (מרי) ושני ילדים - דיתה ואלעזר (לזי).
שני ילדיו שירתו גם הם בחיל החימוש - בתו שימשה כקצינת נשק ובנו מילא תפקידים בכירים בחיל, בהם מפקדו הראשון של ב"מ 10 להרכבת טנק המרכבה וראש מש"א רכב (7200 לשעבר).
יקיר באר שבע

אות יקיר באר שבע הוא עיטור הוקרה המוענק מדי שנה על ידי ראש עיריית באר שבע, לנבחרים מבין ותיקי באר שבע, שעסקו בפעילות ציבורית למען העיר ותושביה במהלך חייהם, כאות תודה והוקרה על תרומתם לפיתוח העיר והאדרת המוניטין שלה. האות מוענק אחת לשנה, ל-7 אנשים שנבחרים מקרב ההמלצות והמועמדויות שהוצגו.

תהליך הענקת העיטור

כל תושב או ארגון רשאי להציג המלצה למועמדות. מועמדים זכאים הם אנשים מעל לגיל 60, תושב ותיק בעיר שתרם לה הרבה מעבר לתחום חובתו, או מי שאינו תושב אך תרם לפיתוחה ולמוניטין שלה, וכן מי שהגיע להישגים מיוחדים בתחום פעילותו ונודע כתושב באר שבע.
תהליך הבחירה, על פי התקנון המקורי של הענקת העיטור: תחילה נערך מיון של המועמדים ובחירת 12 מהם העומדים בקריטריונים, על ידי ועדת איתור (הכוללת חמישה חברים בראשות שופט בדימוס או דמות ציבורית אחרת); בהמשך נבחרו שבעת המועמדים על ידי "ועדת עיטור יקיר באר שבע", שכללה 20 חברים: ראש העיר, ארבעה חברי מועצת העיר, ו-15 אישי ציבור תושבי באר שבע שלפחות שניים מהם הם יקירי באר שבע; הוועדה הגישה את רשימת המועמדים הסופית לאישור מועצת העיר. בנוסף, מוענק משנת 2009 מדי שנה, גם עיטור "מפעל חיים"; המועמד או הארגון מוצע ל"וועדת איתור יקיר באר שבע" על ידי ועדה הכוללת את ראש העיר, שני חברי הוועדה ושני נציגי ציבור.
ב-2015 (לאחר 3 שנים בהן לא הוענק העיטור), שונה התקנון. לפי התקנון כיום, בחברי הוועדה נכלל רק חבר מועצה אחד - ראש העיר, והעיטור מוענק מדי שנתיים, על ידי חברי ועדת איתור שממונה מחדש על ידי מועצת העיר מדי שנתיים, בראשות שופט בדימוס; הוועדה בוחרת עד 7 יקירי העיר, וכן מועמד או ארגון לעיטור מפעל חיים.
העיטורים מוענקים מדי שנה בטקס שמתקיים ב"יום באר שבע", שנקבע בתאריך שחרור העיר במלחמת העצמאות - 21 באוקטובר, או בסמוך לו, אלא אם נקבע ונומק אחרת.
לראשונה, הוענק עיטור יקיר באר שבע, בשנת 1975 לפרופ' אליהו להמן. בפעם השנייה הוענק העיטור בשנת 1978 ל-14 אנשים. הפעם השלישית נערכה בשנת 1988 שבה חולקו 19 עיטורים.
עד כה הוענקו 203 עיטורים (עד 2012) ו-4 עיטורים על מפעל חיים.
בשנת 2013 יזמו מספר יקירי העיר: שושנה אגאג'ני, אביבה שגב, דליה אהוד וגואל דרורי, את הקמת "פורום יקירי העיר באר שבע", שמטרתו קירוב ומפגשים תכופים בין יקירי העיר. את תפקיד יושב ראש הפורום ממלא מאז הקמתו, יקיר העיר לשנת 2012 גואל דרורי. כיום חברים בפורום 105 חברים ו-98 חברים שנפטרו.