האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה

הצבא הרוסי

הצבא הרוסי המיושן ספג תבוסה במלחמת רוסיה-יפן בראשית המאה ה-20. הזעזוע גרם לתהליכי רפורמה בצבא המיושן, אך אלו נעצרו עקב ניסיונו של הצאר ניקולאי השני למתן מגמות מודרניזציה לאחר דיכוי מהפכת 1905. מינויו של ולדימיר סוכומלינוב השמרני והנרפה לשר המלחמה עצר את רפורמות. סוכומלינוב, שהיה שר מושחת, לא השקיע בהצטיידות ואף לא ניצל את התקציב שהוקצה על ידי הדומה (הפרלמנט הרוסי). הוא אף לא האמין בנשק מודרני אלא בהסתערות פרשים וכידונים. כך למשל בעוד תקן הפגזים לתותח בצבאות המערב עמד ערב מלחמת העולם הראשונה על 2,000-3,000 פגזים לתותח עמד התקן הרוסי על 850 בלבד.
ערב המלחמה מונה הוקם פיקוד עליון לצבא ולצי (סטאבקה) ובראשו הועמד הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הבן. היחסים בינו לבין שר המלחמה סוכומלינוב היו יחסי איבה וחוסר אמון. עם זאת, האמין הצאר שהמלחמה תהיה קצרה ושתסיים בכיבוש או כיתור מהיר של ברלין והכנעת האימפריה הגרמנית ולכן לא ייחס חשיבות רבה ליחסים העכורים בפיקוד העליון. בעקבות הכשלונות של הצבא בשדה הקרב בקיץ 1915 ניקולאי השני לקח על עצמו את הפיקוד העליון. הוא היה בתפקיד זה עד למהפכת פברואר.

מערכת הבריתות

הברית המשולשת משנת 1882 בין הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה הותירו את האימפריה הרוסית בעמדה פגיעה, בזמן שתבוסתה של צרפת במלחמתה מול פרוסיה משנת 1870 הובילה לבידודה בזירה הדיפלומטית. למרות ההבדלים בין צורות המשטר בשתי המדינות, צרפת הרפובליקנית ורוסיה האוטוקרטית, נוצר בין השתיים חיבור מהיר וחזק, במידה רבה בזכות המסורת הפרנקופילית הרוסית. גישתו הידידותית של הצאר אלכסנדר השלישי כלפי צרפת והתקבלותו הלבבית בצרפת.
בשנת 1890 פקע הסכם הברית בין רוסיה לגרמניה אשר נחתם על ידי אוטו פון ביסמרק ב-1887. הקיסר הגרמני, וילהלם השני, אשר פיטר את ביסמרק מתפקידו, לא הגיב לבקשות הרוסים לחדש את ההסכם. בשנת 1892 נחתם הסכם סודי, הברית הצרפתית-רוסית, על פי אחד מסעיפי הברית הוסכם כי הברית הצרפתית-רוסית תתקיים כל עוד מתקיים ההסכם המשולש במרכז היבשת. לאחר מלחמת רוסיה-יפן ב-1907 התגבשה הסכמה בין בריטניה לרוסיה שהובילה להסכמה המשולשת, שנועדה לכתר את האימפריה הגרמנית משתי חזיתות.
רוסיה ציירה עצמה כמגנת העמים הסלאבים באשר הם. אולם, עקב חולשתה עמדה מנגד בשנת 1909 בעת משבר בוסניה, כאשר האימפריה האוסטרו-הונגריה סיפחה בצעד חד-צדדי את בוסניה והרצגובינה. אדישות זו לגורלם של סלאבים בבלקן עוררה זעם ציבורי ובוז. הרצון לנקום את ההשפלה ולשקם את מעמדה כמעצמה סלאבית הוביל את הממשל הרוסי לתמיכה גלויה ובוטה בסלאבים בהמשך, במלחמת הבלקן הראשונה ובהשנייה. בפרט הייתה האימפריה הרוסית ערבה לעצמאותה של סרביה.

המערכה הימית

הלוחמה הימית בגזרת האימפריה הרוסית התחלקה בין שתי זירות, זירת הים הבלטי וזירת הים השחור.
הצדדים הנצים העיקריים בים הבלטי היו צי הים הפתוח (Hochseeflotte) הגרמני שאניותיו נכנסו לים הבלטי דרך תעלת קיל ואניות הצי הרוסי הבלטי בפיקודו של אדמירל ניקולאי אסן שהסתייעו בצוללות בריטיות אחדות, שנכנסו אל הים הבלטי דרך מצרי קטגאט (Kattegat). הצי הרוסי פעל בזירה זו כמתגונן לכל היותר תקפו אניות רוסיות וצוללות בריטיות שיירות ימיות שעשו דרכן בין גרמניה ושוודיה או זרעו שדות מוקשים להגנה.
במסגרת הדיפת המתקפה הרוסית בראשית המלחמה, הנחיתו הגרמנים התקפה ימית גדולה על מפרץ ריגה באוגוסט 1915, שנכשלה. באוקטובר 1917 כבש הצי הגרמני את האיים במפרץ ריגה במבצע אלביון והם אף תקפו ופגעו באניות רוסיות שהפליגו מן העיר ריגה בקרב מון. במרץ 1918, בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק פינו הרוסים את אוניות הצי הבלטי מנמלי הלסינקי וטאלין לקרונשטט, בכך הפך הים הבלטי ל"אגם גרמני" ושייטות גרמניות העבירו כוחות צבא לפינלנד.
הים השחור נשלט על ידי הרוסים והאימפריה העות'מאנית, אך צי הים השחור הרוסי נהנה בו מעליונות. בסיס הצי היה בסבסטופול, ובראשו עמדו האדמירלים המנוסים אנדרי אברהרדט ואלכסנדר קולצ'ק. המלחמה בים השחור החלה באוקטובר 1914, לאחר שאוניות גרמניות בחסות עות'מאנית הפגיזו מן הים כמה ערי חוף רוסיות. בצי הטורקי היו שתי אוניות חדישות בלבד (גייבּן וברסלאו), שמסרה לו גרמניה, שתיהן בפיקוד אדמירל וילהלם סושון.
בסוף 1915 שלט הצי הרוסי כמעט בכל הים השחור והעניק סיוע לכוחות הרוסיים בחזית הקווקז. צוללות ומשחתות רוסיות תקפו שיירות אספקה וסיוע טורקיות ובלמו אפשרות סיוע טורקי מן הים, הפגיזו כוחות קרקעיים ומטרות חוף בצד הטורקי וסייעו באספקה לכוחות הרוסיים. באוגוסט 1916, מיקש הצי הרוסי את היציאה מן הבוספורוס, ועל ידי כך נמנעה כמעט לגמרי כניסת אניות טורקיות אל הים השחור. מאוחר יותר באותה שנה מוקשו גם מבואות עיר הנמל ורנה. ב-7 באוקטובר 1916 התפוצצה בנמל ספינת המערכה החדישה "אימפרטריצה מאריה" (Императрица Мария), שנה בלבד לאחר שהוכנסה לשירות פעיל. הסיבות לטביעתה של אנייה זו מעולם לא נתחוורו, ואפשר שהיה זה מעשה חבלה או תאונה קטלנית. אולם, למרות עליונותם בים השחור, לא הצליחו הרוסים להבקיע לים השיש ולפרוץ את המצור הטורקי במוצא לים התיכון, בשל מבצרי החוף הטורקיים שהגנו על המצרים.

חיל המשלוח הרוסי בחזית המערבית

בדצמבר 1915 ביקר המדינאי הצרפתי פול דומר ברוסיה וביקש מן הצאר שישלח 300,000 חיילים רוסים לסיוע לצרפת בחזית המערבית, בקשה שהתבססה על הדעה המערבית לפיה לרוסיה קיימים משאבי כוח אדם בלתי מוגבלים. הצאר הסכים למשלוח שתי בריגדות לצרפת (הגיעו לחזית דרך וולדיווסטוק באמצע אפריל 1916) ושתי בריגדות לחזית סלוניקי (הגיעו לחזית באוגוסט ונובמבר 1916). סך כל החיילים שנשלחו היה כ-45,000.
לאחר מהפכת אוקטובר, נחלקו הבריגדות הרוסיות במחנה La Courtine בצרפת בין תומכי המשטר הישן ומצדדי המשטר הקומוניסטי. הצד הקומוניסטי פתח במרד ולא הסכים להלחם. כוח משותף שכלל צרפתים ורוסים נאמני-הצאר הכריע את המרד והחיילים המורדים נשלחו למאסר בצפון אפריקה. החיילים תומכי הצאר ביקשו להמשיך ולהלחם ויצרו את "הלגיון הרוסי" שנלחם במסגרת דיוויזיה צרפתית בקרב אמיין ומתקפת מאה הימים. עם תום המלחמה בחרו חלק מלוחמי הלגיון להשאר בצרפת, בעוד אחרים שבו לרוסיה וחברו לצבא הלבן.

יהודי רוסיה בזמן המלחמה

הגישה היהודית הבסיסית, כולל העמדה הרשמית של התנועה הציונית הייתה נייטרליות. עם זאת לא יכלו רוב היהודים להתעלם מכך שבגרמניה ובאוסטרו-הונגריה זכו לאמנסיפציה מהותית ומעוגנת בחוק בעוד שבאימפריה הרוסית היחס כלפיהם, הן השלטוני-רשמי והן העממי היה אנטישמי במובהק. ככלל, נתפסו היהודים על ידי שכניהם ברוסיה כבעלי נאמנות מפוקפקת במקרה הטוב, אם לא בוגדים בפועל. יחד עם זאת, בצבא הצאר שירתו כחצי מיליון יהודים, המספר הגבוה ביותר של יהודים בצבאות מלחמת העולם הראשונה ורבים מהם נלחמו בחזית מול יהודים בצבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה. חלקם אף התנדבו לתפקידים קרביים על מנת להדגיש את נאמנותם.
קרבות החזית המזרחית התחוללו בפולין, גליציה, אוקראינה, ביילורוסיה וליטא הוא "תחום המושב", בו חיו מיליוני יהודים. היהודים שחיו באזורים אלה סבלו מן המלחמה פיזית וכלכלית. כ-600,000 יהודים שהתגוררו בשטחים שנכבשו על ידי הכוחות הרוסיים המתקדמים בגליציה הוגלו מזרחה, פן ישמשו כסוכני אויב בעורף הצבא. לאחר צאת רוסיה מן המלחמה, בעת מלחמת האזרחים, התנכלו ליהודים, שנחשבו למקורבים לשלטון הקומוניסטי, על בסיס אנטי-בולשביקי.
מיד עם תום המלחמה החלה העלייה השלישית לארץ ישראל. ההגירה לארצות הברית בשנים אלה הייתה קשה בשל מגבלות שהחלו האמריקאים להערים על ההגירה.