google/wiki40b huggingface dataset:
תאוריית שלושת המגזרים (כלכלה)

עקרונות

הרעיון העומד בבסיס התאוריה של קלארק ופרוסטי הוא כי מרכז הכובד של הפעילות הכלכלית נמצא בתהליך מעבר מפעילות שעיקרה מוקדשת למגזר הראשוני דרך הגברת הפעילות במגזר השניוני ועד למתן המשקל, תשומת הלב, והמיקוד העיקרי לפעילות במגזר השלישוני. פורסטי רואה בתהליך זה גורם מבורך ובעל תרומה משמעותית להתפתחות הכלכלית במאה ה-20 אשר גורמת לעליה ברמת החיים, הגברת הביטחון הסוציאלי, התפתחות ופריחה של החינוך והתרבות, פיתוח רמת המיומנות האישית ומניעת אבטלה.
מדינות שבהן קיימת רמה נמוכה של הכנסה לנפש, נמצאות בשלב הראשוני של ההתפתחות הכלכלית ולכן מירב ההכנסה הלאומית שלהן מגיעה מפעילות של המגזר הראשוני. ביטוי לכך נמצא גם בהרכב התעסוקתי שלהן: כ-70% מכח העבודה מועסקים במגזר הראשוני, כ-20% במגזר השניוני, וכ-10% במגזר השלישוני. השימוש במיכון כמעט ואינו קיים והשירותים החברתיים אפסיים.
מדינות מפותחות יותר, שבהן קיימת רמה בינונית של הכנסה לנפש מפיקות את עיקר ההכנסה הלאומית שלהן מפעילות של המגזר השניוני. הביטוי בהרכב התעסוקתי שלהן הוא: כ-20% מכח העבודה מועסקים במגזר הראשוני, כ-50% במגזר השניוני, וכ-30% במגזר השלישוני. במדינות אלה קיים שימוש גובר במיכון הגורם לירידת הצורך בעבודת כפיים. ניכרת התפתחות בפעילות המגזר השלישוני בעיקר הפעילות הפיננסית, והגברת כוחה של המדינה.
מדינות הנמצאות ברמת ההתפתחות הכלכלית הגבוהה ביותר, שבהן גם רמת ההכנסה לנפש היא הגבוהה ביותר, מפיקות את עיקר ההכנסה הלאומית שלהן מפעילותו של המגזר השלישוני. הביטוי בהרכב התעסוקתי שלהן הוא (אחוזים ממוצעים מעוגלים): 10% בלבד מכח העבודה מועסקים במגזר הראשוני, 20% במגזר השניוני, ו-70% במגזר השלישוני. מתקיימת רמת מיכון ויצור גבוהה ביותר עם גידול בדרישות להספקת שירותים חברתיים וקהילתיים לאזרחי המדינה.
אהבת ישראל בטאיוואן

אהבת ישראל בטאיוואן (AIIT - Ahavat Israel In Taiwan) היא קבוצה של אלפי נשים וגברים, המונהגים על ידי מאסטר לין זאנג (Lin Zang). חברי הקבוצה באים ממקומות שונים בעולם: טאיוואן, קוריאה הדרומית, אוסטרליה, צפון אמריקה, אירופה, אפריקה וישראל. הם מאמינים, שהעם היהודי הוא העם הנבחר ומאוחדים באהבה ללא תנאי לעם היהודי בישראל. הם מאמינים כי על כל עזרה ליהודים ישראלים יקבלו גמול אישי ברמה הרוחנית.
הקבוצה קמה בתחילת שנות ה-90 בהנהגתו של מאסטר לין זאנג,  לאחר שהגיע להארה בחשיבותו וייחודיותו של העם היהודי בישראל. מאז מעביר מאסטר לין זאנג את תורתו לתלמידיו, ממשיכי דרכו.
במשך שנים, מאסטר לינג זאנג מפתח  טיפול תרמי, המיועד רק לעם היהודי. הטיפול לדעתו יעיל: "הרבה מעבר לכל הטיפולים הרפואיים העכשוויים". הטיפול הוחל על יהודים רבים ובני משפחותיהם, הן בטיוואן והן בישראל, והוכח כיעיל מאוד.  
במאי 2010 הקים לין את מרכז רפאל לתרפיה - תרמית בטאייפיי, טייוואן.
חברי הקבוצה באים לישראל מספר פעמים בשנה, כדי לטפל בישראלים, חברי המשלחת מממנים את הנסיעה מחשבונם הפרטי.
לקבוצה שלושה מרכזים, בטאיוואן, קוריאה הדרומית ושנגחאי שבסין.
קארן דונסקי

ביוגרפיה

דנסקי נולדה בגרמניה בשנת 1940 לאם זמרת ממוצא איטלקי ואב רוקח ממוצא סקנדינבי. היא הצעירה מבין שלושה ילדים ובגיל 7 עלתה עם משפחתה לישראל. היא התגלתה בגיל 23 בחברת האופנה תלווה מודל, בה היא הפכה לדוגמנית הבית. ב-1963 זכתה בתואר "מיס אלגנס" ומשם פרצה בתחומה והפכה לדוגמנית צמרת מובילה בישראל ומעבר לים עת עבדה עבור מותגים כגון איב סן לורן, טד לפידוס, קשארל, גודול מאזט ודגמנה במהלך אירועי שבוע האופנה בישראל ובחו"ל. בישראל היא דגמנה את המותגים המובילים דוגמת משכית, גוטקס, בגד עור, ג'רי מליץ, גדעון אוברזון, ניבה, ידולי ועוד. כמו כן הופיעה בכל המגזינים, ועל רוב שעריהם, של מכון היצוא הישראלי שייצג את האופנה הישראלית בעולם.
במשך 35 שנה הייתה דנסקי אחראית על גילוין ועל הפיכתן של בחורות צעירות לדוגמניות מקצועיות, והייתה מבין הראשונות בתחום זה בישראל. במקביל היא הייתה גם אחראית על הכנתן להופעה בימתית של המועמדות לתחרות מלכת היופי מטעם שבועון לאשה. במהלך השנים שימשה כנציגת היופי של מותג הקוסמטיקה הבינלאומי ז'רמיין מונטיי אותה היא ייצגה בישראל כיועצת היופי הראשית של החברה. בשנת 2002 זכתה בטקס פרסי האופנה הישראלי בפרס מפעל חיים על תרומתה הרבה לאופנה הישראלית. ב-2008 זכתה בתואר נוסף כשנבחרה לאייקון האופנה הישראלי של כל הזמנים.
בגיל 24 נישאה לשלמה דנסקי, שהיה בנם של בעלי חברת האופנה "תלווה מודל". מאוחר יותר סבל הבעל מהלם קרב ובני הזוג נפרדו. לשניים בן משותף, נואל, מורה לשפות במגזר הפרטי ומנהל בית הספר לשפות Language Links.
דרור פקץ'

דרור פקץ' (נולד ב-15 במאי 1981) הוא רוכב אופניים ישראלי לשעבר המתמחה באופני שטח. הוא רוכב אופני ההרים הישראלי הראשון שהתקבל לקבוצה מקצוענית מהדרג הראשון. כמו כן, שימש מאמן נבחרת ישראל באופני הרים, וכיום פרשן מרוצי אופניים בערוץ הספורט.
פקץ' נולד בגבעתיים ומתגורר בכפר אז"ר. זכה באליפויות ישראל לנוער, סגנות אליפויות ישראל לבוגרים ומעל שישים ניצחונות משנת 1996 ועד היום. פקץ' זכה בעשרה פודיומים בתחרויות בינלאומיות בחו"ל ביניהם 3 במקום הראשון ובשנת 2005 נבחר לרוכב החודש במדינות בנלוקס. לקבוצתו המקצוענית "סובארו-טרק" הצטרף לאחר שהיה לישראלי הראשון שסיים מרוץ בסבב הגביע העולמי במרץ 2006. בעונת 2007 הוא דורג במקום ה-53 בעולם, דרוג שיא לרוכב אופניים ישראלי עד אז.
את ישראל יצג פקץ' ב-4 אליפויות עולם וב-8 אליפויות אירופה. כמו כן, השתתף במעל ל-30 מרוצים בסבבי הגביע העולמי.
הרצוג, פוקס, נאמן ושות'

היסטוריה והווה

המשרד נוסד ב-4 ביולי 1972 על ידי חיים הרצוג, ששימש לאחר מכן כנשיא מדינת ישראל וחבר הכנסת, מייקל פוקס, עורך דין שעלה מלונדון ארבע שנים קודם לכן, וד"ר יעקב נאמן, מומחה לדיני מיסים ולימים שר האוצר ושר המשפטים של מדינת ישראל. 
בשנת 1975 עזב הרצוג את המשרד מתוקף פעילותו הציבורית ומינויו לתפקיד שגריר ישראל באומות המאוחדות. פעילותו הציבורית של נאמן גרמה לו לעזוב את המשרד פעמים אחדות, והוא שימש בו כשותף בכיר בין השנים 1979-1972, 1996-1981, 1997-1996, 2009-1998. פוקס המשיך להיות פעיל במשרד עד לפטירתו בשנת 2009‏.
המשרד שם דגש על פעילות בינלאומית הקשורה בישראל. חלק מעורכי הדין שבמשרד חברים גם בלשכות עורכי דין בחו"ל. במסגרת פעילותו הבינלאומית טיפל המשרד בעסקאות רכישה של חברות ישראליות, שבהן היו מעורבים תאגידים רב-לאומיים כמיקרוסופט, גוגל, יאהו!, apple inc, אפל ישראל, פייסבוק ישראל, facebook inc, ג'נרל אלקטריק, נורטל ואחרים. 
בפעילותו בתחום הבנקאות מעניק המשרד שירותים למרבית הבנקים בישראל, וכן לבנקים וחברות השקעות בינלאומיות הפעילות בישראל.
עם לקוחות המשרד בתחום האנרגיה והתשתיות נמנים חברת החשמל לישראל, בריטיש גז וחברות זרות שהתחרו על הקמת מתקני התפלת מים בישראל.
בתחום מיזוגים ורכישות היה המשרד מעורב בעסקאות לרכישת חלקים מבנק לאומי, בזק, סלקום וחברות בולטות נוספות במשק הישראלי. 
עם לקוחותיו של המשרד נמנו אילי הון, ובהם נסים גאון, שאול אייזנברג, רוברט מקסוול, דוד עזריאלי ורופרט מרדוק. ]
שמות כל עורכי הדין שבמשרד, שותפים ושכירים, מופיעים על נייר המכתבים של המשרד, ותופסים בו כחצי עמוד (אלא שהרשימה לא עודכנה בשנים האחרונות). יעקב נאמן הסביר: "בנייר הפירמה אין אצלנו הבחנה בין שותפים ללא שותפים, ואין תארים אקדמיים ליד השם, אף שלכמה מאתנו יש דוקטורט. אנו מעוניינים שכולם ירגישו שווים."
עו"ד מאיר לינזן, השותף המנהל במשרד, יזם הסכם פרישה לפיו עורכי דין יפרשו מהמשרד בגיל 60, גיל נמוך מהמקובל, כדי להפוך את המשרד לאטרקטיבי לעורכי דין צעירים.
לילה וערפל (סרט)

תקציר

"לילה וערפל" הוא סרט תיעודי העובר בין העבר להווה, בין צילומים בשחור-לבן ובצבע. הסרט נפתח עם תמונות מהסרט "ניצחון הרצון" של לני ריפנשטאל וממשיך למחנה אושוויץ הנטוש, כשבמקביל נשמע השחקן הצרפתי מישל בוקה (Bouquet) קורא טקסט שקט ופיוטי המתאר את  עלייתה של האידאולוגיה הנאצית. הסרט ממשיך עם השוואה בין חיי החיילים הנאצים לחייהם של האסירים במחנות. בהמשך הסרט, זר מראה את היחס כלפי האסירים הנידונים למוות, הכולל עינויים ו"ניסויים רפואיים".
הסרט בנוי כתנועה מתמדת בין שני קטבים; מחנות ההשמדה מצולמים בזמן הווה בצבע, ואילו תצלומי הארכיון הרבים מתקופת השואה הם בשחור-לבן. צילומים אלה מציגים את תאי הגזים וערימות של גופות. החלק האחרון של הסרט מציג את גילוי הזוועות, נחשף בו תהליך ההשמדה ונראים צילומים רבים של משחררי המחנות יחד עם צילומי האתרים בשנת 1955.
חשוב לציין שעל אף שהסרט עוסק בהשמדת היהודים במלחמת העולם השנייה, ומתוארים בו האסירים, לא מוזכרת בו ולו פעם אחת המילה "יהודי".

הפקה

בנובמבר 1954, כעשור לאחר הניצחון על הנאציזם, נערכה במכון הפדגוגי הלאומי בפריז תערוכה בשם "תולדות המחתרת, הגירוש ושחרור צרפת". מתצוגה זו צמח הרעיון להפקת סרט תיעודי בנושא. הוועדה ההיסטורית הצרפתית לחקר תולדות מלחמת העולם השנייה, פנתה אל אלן רנה בבקשה ליצור סרט על תקופת השואה והמחנות. את התסריט לסרט כתב רנה במשותף עם הסופר ז'אן קיירול (Cayrol), יוצא מחנות בעצמו, והפסקול המלווה את הסרט הוא של הנס אייזלר, שהיגר מגרמניה עם עלייתו של היטלר לשלטון. רנה וקרול התקשו מאוד בעשיית הסרט, בשל התכנים הקשים שהוא מכיל. לצורך תיאור החיים הקשים והסבל במחנות, רנה נאלץ להשתמש בצילומי סטילס שמצא בארכיונים השונים והוא הצליח להניע אותם על המסך כאילו היו תמונות נעות. עבודת העריכה שנעשתה בתצלומים מתוחכמת וכמעט בלתי נראית. 
במחצית השנייה של שנות החמישים דרש הצנזור הצרפתי מרנה לקצץ שלוש שניות מהסרט, בהן נראית תמונה של כובע מצחייה של שוטר צרפתי במחנה המעבר פיטיבייה (Pithiviers) שבצרפת. בנוסף, שגרירות גרמניה בצרפת ניסתה לעצור את כניסתו של הסרט לפסטיבל הסרטים בקאן והבמאי נאלץ לבצע שינויים. רק בשנות התשעים הוצגה בצרפת תערוכת תצלומים ממחנה זה, שנשמר בקפידה בידי המשטרה הצרפתית.

שם הסרט

רנה בחר לקרא לסרטו Nuit et Brouillard ("לילה וערפל"), התרגום הצרפתי ל-Nacht und Nebel. הבמאי הותיר את שם הסרט כסמל להוראת לילה וערפל
(בגרמנית Nacht und Nebel) שהוצא ב-9 בדצמבר 1941 ונועד ליצור הפחדה ולהרתיע את אלה המתנגדים למשטר. אסירי לילה וערפל, שנשאו על גבם את הסימון NN במחנות הריכוז, היו אמורים להיות מוצאים להורג מהר ככל האפשר ובחשאיות מוחלטת. עבור אלן רנה, הביטוי "לילה וערפל" הוא ביטוי כולל לתקופת השואה, המאופיינת בחושך ואפלה שירדו על אירופה תוך כדי פגיעה באדם באשר הוא אדם.
הסרט נחשב עד היום ליצירת מופת בתחום הקולנוע התיעודי והוא ממשיך לקבל שבחים רבים. 
לא רציתי לעשות סרט שיאמר לאנשים "אל תשכחו" – זה לא עניין אותי במיוחד – אלא יצירה שאומרת, "נסו להבין מדוע כל זה קרה. אל תחכו שזה יתחולל שוב כדי להתחיל להתעניין בנושא".
— אלן רנה בריאיון על סרטו "לילה וערפל".
אל-חלאל ואל-חראם פי אל-אסלאם

אל-חלאל ואל-חראם פי אל-אסלאם (ערבית: الحلال والحرام في الإسلام) הוא ספר שנכתב על ידי השייח' ד"ר יוסוף אל-קרדאווי.
משמעות שמו של הספר היא "המותר והאסור באסלאם".
הספר ראה אור לראשונה בשנת 1960, ומאז תורגם לכמה שפות, אך עדיין לא ראה אור בשפה העברית.
הספר עוסק ביסודות ההלכה האסלאמית ובהלכות מכל תחומי החיים.
בלתי נשכחים

עלילה

הסרט מספר על עלילות חבורת שכירי חרב. מנהיגם, ברני רוס (סילבסטר סטאלון), יוצא הכוחות המיוחדים והאגף לפעולות מיוחדות, מקבל הצעה ממר צ'ארץ' (ברוס ויליס), איש סוכנות הביון המרכזית, להרוג מנהיג דיקטטור באי הנמצא בין מפרץ מקסיקו לבין דרום אמריקה. החבורה מחליטה לערוך סיור לפני החלטתה. בסיור הם פוגשים את סנדרה (ג'יזל יטאי) שמסבירה להם על המצב המסובך בארצה. תוך זמן קצר הם מסתבכים עם המיליציות באי, אך הם מצליחים להימלט. לאחר דיון קצר הם מחליטים לא לבצע את המשימה עקב רמת הקושי הגבוהה שלה. אך לאחר שברני מדבר עם חברו טול (מיקי רורק) על המשימה. הוא מחליט לשנות את החלטתו ולצאת למשימה. שאר חבריו לא שמחים מההחלטה אך הם מצטרפים.
כאשר הם מגיעים לאי הם מגלים שהדיקטטור כפוף לאדם אמריקאי בשם ג'יימס מונרו (אריק רוברטס), בעצמו איש סוכנות הביון המרכזית בנוסף לכך למונרו יש שומר ראש ושמו פיין (סטיבן ויליאמס). אחר כך גאנר (דולף לונדגרן) בוגד בצוות ומצטרף אל מונרו. לאחר מאבק אלים עם גאנר, ברני גורם לו לשתף פעולה עם הצוות לאחר מכן, הדיקטטור נרצח, ובסוף ברני נאבק בפיין. לאחר מאבק אלים וקשה עם פיין, טול רוד ממשיך להיאבק בו אך לאחר מכן, הוא גורם לו לעלות באש לאחר שהחבורה העלתה את המקום באש, טול רוד הורג את פיין. לבסוף ג'יימס אוחז בסנדרה ומאיים להרוג אותה.
לי כריסמס (ג'ייסון סטיית'ם) נועץ סכין בגבו של מונרו והצוות משלים את המשימה.
הסרט נגמר במשחק פגיעה למטרה של טוול נגד לי.

הפקה

את הסרט הפיקו אבי לרנר, קווין קינג טמפלטון וג'ון תומפסון. הסרט צולם בריו דה ז'ניירו, ניו אורלינס ולוס אנג'לס. בשנת 2012 עלה לאקרנים סרט ההמשך, בלתי נשכחים 2.

ביקורות והכנסות

רוב הביקורות על הסרט היו מעורבות, אך למרות הביקורות הסרט הפך להצלחה מסחרית. הוא אף הגיע למקומות הראשונים של שוברי הקופות בארצות הברית, אנגליה וסין. נכון ל-26 בספטמבר 2010 הסרט הכניס כ-101,505,966 דולר בארצות הברית וכ-146,053,000 דולר בחו"ל. ובסך הכל $274,470,394.
יד וכדור שיקוף

תיאור היצירה

ביצירה ניתן לראות את השתקפות האמן בכדור שיקוף (כדור בדולח) שהוא מחזיק בידו. בהשתקפות רואים את כל חדר העבודה של האמן, והיצירה מהווה משחק בפרספקטיבות שונות המתאפשרות בציור השתקפות, בדומה ליצירה קודמת של האמן "דומם וכדור שיקוף". אין מדובר ביצירה ריאליסטית שכן ברקע התמונה לא ניתן לראות את חדר העבודה הנראה בהשתקפות. 
בספרו מתאר אֶשֶר את היצירה, כאמירה לגבי יחס האמן לאופן שבו הוא רואה את יצירתו:
בעד המראה הזו יכול האמן לראות את סביבתו במבט שלם הרבה יותר מאשר בצפייה ישירה, שכן כמעט כל הסובב אותו - ארבעת הקירות, הריצפה ותקרת חדרו - דחוסים, הגם שבמעוות, בלוח העגול הקטן. ראשו... נמצא במרכז המוחלט. לכל אשר יפנה את ראשו - תמיד ישאר במרכז. ה"אני" הוא לב ליבו הבלתי מעורער של עולמי.
— מ.ק. אשר, יצירות גרפיות, טאשן וסטימצקי, 1994

אזכורים תרבותיים

בסרט "המבוך" בו מוזכרת עבודה נוספת של האמן ("יחסות") ישנם אזכורים גם של יצירה זו. גארת', מלך הגובלינים (המגולם על ידי דייוויד בואי) מציע לשרה, הגיבורה, כדור בדולח המופיע בידו, ובו ניתן לראות השתקפות. וכן, בסצנת החלום שבסרט, שרה מגלה שהיא כלואה בכדור בדולח וכשהיא רצה לקיר הכדור היא רואה את השתקפותה המעוותת, בדומה להשתקפות האמן המופיעה ביצירה זו.
יוסף קלפטר

ביוגרפיה

קלפטר סיים ב-1969 את לימודיו לתואר ראשון ולתואר שני בפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן. ב-1978 סיים את לימודי הדוקטורט בכימיה באוניברסיטת תל אביב, בהנחייתו של פרופ' יהושע יורטנר, ונסע לפוסט-דוקטורט של שנתיים בכימיה ב-MIT. בשנים 1980–1987 עבד ביחידת המחקר וההנדסה של חברת אקסון מוביל.
ב-1987 חזר לישראל והצטרף לסגל בית הספר לכימיה של אוניברסיטת תל אביב, תחילה כמרצה בכיר, והחל מ-1989 כפרופסור מן המניין. קלפטר כיהן כראש החוג לכימיה פיזיקלית בשנים 1990–1992 ופעם נוספת בשנים 1998–2002. במקביל, כיהן באותן שנים גם כראש מכון סאקלר לכימיה פיזיקלית. בשנים 1998–2003 עמד בראש קתדרת גורדון לכימיה, ומשנת 2003 הוא עומד בראש הקתדרה על שם היינמן לכימיה פיזיקלית.
קלפטר הוא חוקר בעל שם עולמי בתחום הכימיה הפיזיקלית. נכון ל-2014 פרסם כ-400 מאמרים מדעיים וערך 18 ספרים. החל מ-1993 הוא חבר באגודה האמריקאית לפיזיקה. על הישגיו המדעיים זכה במספר פרסים, ביניהם פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים (1998), פרס קולטהוף של הטכניון (2003), פרס רוטשילד (2004) ופרס האגודה הישראלית לכימיה (2005).
משנת 2002 כיהן כיו"ר ההנהלה של הקרן הלאומית למדע, הגוף המרכזי התומך במחקר בישראל, תפקיד אותו סיים ב-2010. ב-2007 היה חבר בוועדת המשנה למחקר של ועדת שוחט לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה.
ב-21 באוקטובר 2009 נבחר לכהן כנשיא השמיני של אוניברסיטת תל אביב. הליך בחירתו לווה במאבקי כוחות בין חברים בחבר הנאמנים ובסנאט האוניברסיטה לבין יושבת ראש הוועד המנהל, ד"ר ליאורה מרידור, על רקע פיטוריו של הנשיא הקודם, פרופ' צבי גליל, אך בסופו של דבר הוא נבחר לתפקיד ברוב גדול. בשנת 2014 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
בשנת 2009 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של וורוצלב.
בשנת 2011 נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2017 קיבל את עיטור "Commander of the Order of the star of Italy".
ביוני 2018 קיבל תואר פרופסור כבוד מאוניברסיטת צ'ינגואה בבייג'ינג.
קלפטר נשוי ואב לשני ילדים.
יחסי אוסטרליה–אנטיגואה וברבודה

סקירה כללית

על פי מחלקת החוץ והסחר האוסטרלית בין שתי המדינות יחסים חמים. היחסים בין שתי המדינות מופקדים על הנציבות הגבוהה האוסטרלית בפורט אוף ספיין, בירת טרינידד וטובגו. מן הצד השני, אנטיגואה וברבודה לא מחזיקה נציגות באוסטרליה. במפקד האוכלוסין האוסטרלי בשנת 2016 הזדהו ארבעים אוסטרלים כילידי אנטיגואה וברבודה.
אוסטרליה מפעילה באנטיגואה וברבודה תוכנית עזרה הומניטרית בשם Direct Aid Program שעוזרת בשיפור איכות החיים במדינה; שיפור איכות המים לשתייה, עזרה באספקת החשמל וכו'. התוכנית סיפקה לאנטיגואה וברבודה 500,000 דולר עזרה הומניטרית לאחר הוריקן שהתחולל במקום בשנת 2017.
שתי המדינות הן חברות בארגון האומות המאוחדות, ושתיהן חלק מחבר העמים הבריטי. בשתי המדינות שולט אותו המונרך. שוק התיירות והמסחר בין שתי המדינות הוא זניח - פחות ממאתיים ועשר מבקרים בשנה ממדינה למדינה. לא קיימים תיעודים של מפגשים של רמי דרג מאוסטרליה ומאנטיגואה וברבודה.
רון סילבר

ראשית חייו והשכלתו

סילבר נולד בניו יורק למשפחה יהודית. אמו הייתה מורה, ואביו סוחר בגדים. סילבר קיבל חינוך יהודי, וחלק מהשכלתו רכש בבית ספר יהודי. הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת בפאלו בספרדית וסינית, ובעל תואר שני בסינית מאוניברסיטת סט. ג'ון בניו יורק והקולג' לתרבות סינית בטייוואן. כן למד באוניברסיטת קולומביה יחסים בינלאומיים ולימודי משחק בסטודיו השחקנים של הרברט ברגהוף.

קריירת משחק

סילבר הופיע לראשונה בקולנוע בשנת 1976, בקומדיה בשם "Tunnel Vision". בין 1976 ל-1978 שיחק את דמותו של השכן גארי לוי בסדרה הקומית "רודה". במהלך שנות ה-80 הופיע בתפקידים חשובים בקולנוע, בין היתר בתפקיד הפסיכופת המאיים על ג'יימי לי קרטיס בסרט פלדה כחולה (1989), ובתפקיד הראשי בסרט "שונאים: סיפור אהבה" על פי ספרו של יצחק בשביס זינגר, בגירסתו של הבמאי פול מזורסקי (1989). כן הופיע בסדרה הטלוויזיונית הפופולרית "סוכן סמוי", בה גילם את דמותו של נבל העוסק בעסקי הבגדים. בשנות ה-90 ובשנות ה-2000 הופיע בתפקידי משנה בסרטים שזכו להצלחה קופתית, כגון טיימקופ ועלי. הוא היה מועמד פעמיים לפרס אמי, בשנת 1987 על תפקידו בסרט המתח "Billionaire Boys Club", וב-2002 על תפקידו בסדרה "הבית הלבן".
סילבר היה גם שחקן תיאטרון מצליח, ובשנת 1988 זכה בפרס טוני על תפקידו במחזהו של דייוויד מאמט, "Speed-the-Plow".
בטלוויזיה הופיע בסדרות רבות שזכו להצלחה, לרוב בתפקידי אורח, אם כי לעיתים גילם דמות משנה שהופיעה במשך עונה או שתיים. כך הופיע בסדרות כחוק וסדר, שיקגו הופ, הארון של ורוניקה והבית הלבן.
בשנת 2003 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "Skin" של רשת FOX, סילבר גילם את לארי גולדמן בסדרה שירדה משידור לאחר עונה אחת.

פעילות ציבורית

סילבר היה פעיל פוליטי, והביע את דעתו בענייני השעה במשך כל קריירת המשחק שלו. בין 1991 ל-2000 שימש כנשיא איגוד השחקנים האמריקאי "Actors' Equity Association". לרוב הביע דעות ליברליות ומתונות ונחשב לתומך המפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית. בשנת 1989 היה בין מקימי "הקואליציה היצירתית", ארגון שחקנים הפועל לחינוך אנשי תרבות בנושאים בעלי חשיבות ציבורית, במיוחד בנושא חופש הדיבור. כן היה חבר ב"מועצת יחסי החוץ" (Council on Foreign Relations), ארגון לא ממשלתי אמריקאי העוסק בניסיונות לנתח את יחסי החוץ של ארצות הברית, ולהשפיע עליהם. במסגרת זו ובמסגרות אחרות הביע סילבר תמיכה רבת שנים במדינת ישראל, ובשנת 2000 הקים ארגון בשם "ירושלים אחת", שמטרתו לתמוך באיחוד ירושלים ולהתנגד להסכמי אוסלו.
בשנת 2001 עזב סילבר את המפלגה הדמוקרטית והביע תמיכה בנשיא ג'ורג' וו. בוש, וזאת לטענתו עקב פיגועי 11 בספטמבר. הוא נאם בוועידת המפלגה הרפובליקנית ב-2004. משנת 2008 הנחה תוכנית רדיו בשם "התוכנית של רון סילבר", שהתמקדה בפוליטיקה.

מותו

בשנת 2007 אובחן סילבר כלוקה בסרטן הושט. מאבקו בן השנתיים במחלה הסתיים במותו ב-15 במרץ 2009. הוא הותיר אחריו הורים, וכן בן ובת מגרושתו לין מילר.
גימנסיה דרור-החלוץ

הקמת הגימנסיה

להקמת הגימנסיה המחתרתית בגטו היו שני מניעים מרכזיים: הצורך הדחוף בפעילות חינוכית ולימודית בגטו, המנוון מבחינה ציבורית, וכן הצורך התנועתי בכוחות חינוכיים והדרכתיים.
הגימנסיה החלה לפעול ב-1940 עם 3 תלמידים ו-7 מורים, וצמחה בשיאה ל-120 תלמידים ו-13 מורים.
נאמנה לערכי התנועות המייסדות אותה, פתחה הגימנסיה את שעריה בפני כל ילד וילדה, נער ונערה, מבלי קשר ליכולתו לשלם עבור הלימודים. בתחילה מומנה הגימנסיה בעיקר מתרומות ששלחו מוסדות יהודיים וסיוע ששלחו חברי התנועה מווילנה. המזון היקר שהגיע נמכר, ובכסף קנו לחם למורים, לתלמידים ולבני-משפחותיהם הרעבים. לאחר מכן מומנה הגימנסיה מכספי "החלוץ" ומעבודתם של חברי "דרור".
בגימנסיה למדו את המקצועות המקובלים בלימודי תיכון בפולין, ובנוסף התעמקו בהיסטוריה ותרבות יהודית, סוציאליזם, תולדות תנועת הפועלים, לימודי ארץ-ישראל ועברית.  מורי ותלמידי הגימנסיה אף העלו הצגות תיאטרון שהוצגו לתושבי הגיטו. דגש מרכזי ניתן לחינוך הערכי והאידאולוגי, שנעשה באמצעות חוגי פעילות המודרכים על ידי חברי התנועה.
הלימודים נתקיימו בתנאים קשים. בלי חדרי-לימוד, בלי ריהוט, בלי ספרים ומכשירי עזר. התלמידים והמורים נדדו מדירה לדירה, ולמדו בחדר אחד עם בני המשפחה המארחת.
תלמידי הגימנסיה, כחניכים בתנועה, עסקו גם הם בפעילות למען תושבי הגטו, ובעיקר למען הילדים והנוער: לימדו בגני הילדים, ואף העבירו לחבריהם בגיטו שלא למדו באופן מסודר את שלמדו בגימנסיה.
ניהול בית הספר הופקד בידי ועד מצומצם: יוסף סאק, יצחק צוקרמן (מרכז תנועת "דרור" ולעתיד סגנו של מרדכי אנילביץ' במרד גטו ורשה) ומאראק פולמן – מנהל הגימנסיה. הרוח החיה בגימנסיה היה המשורר יצחק קצנלסון. כל המורים בגימנסיה היו מקורבים לתנועה, ופעילותם העמידה אותם ואת בני משפחותיהם בסכנה מתמדת.
עם הקמת האי"ל (הארגון היהודי הלוחם) בגטו, שאיגד את תנועות הנוער החלוציות, ותחילתו של המרד המזוין, השתלבו רוב תלמידי הגימנסיה בפעילות המחתרת הלוחמת, והגימנסיה סיימה את פעולתה.

הנצחה

עמותת דרור בתי חינוך הפועלת למען ילדים ובני נוער נקראת ע"ש הגימנסיה

לקריאה נוספת

חווקה פולמן-רבן, לא נפרדתי מהם, לוחמי הגטאות: בית לוחמי הגטאות ('פנקסי עדות'), 1997.
Dulce Et Decorum Est

Dulce Et Decorum Est (בלטינית: "מתוק וראוי הוא") הוא שיר שנכתב על ידי המשורר והחייל האנגלי וילפרד אוון. השיר נכתב ב-1917 אך פורסם ב-1921, שלוש שנים לאחר מות המחבר. הציוריות המחרידה של יצירה זו הפכה אותה לאחת מיצירות המלחמה הפופולריות ביותר.
השיר בן 27 שורות ונכתב בפנטמטר יאמבי. הוא מתאר חיילים צועדים מן החזית בחזרה אל המחנה, "שיכורים מתשישות", כשפורצת מתקפת גז (לפי תיאור התסמינים מדובר כנראה בגז כלור) ואחד החיילים לא מספיק לעטות את מסכת הגז שלו. המספר צופה בו "מגרגר, נחנק, טובע".
בבית האחרון כותב אוון כי אם הקורא יכול היה לראות את פני האיש ולשמוע את חרחוריו, לא עוד יוכל לספר לצעירים, שראשם שיכור מחזיונות תהילה, את השקר הישן המצוטט מפי המשורר הרומי הורטיוס – "Dulce et decorum est Pro patria mori" (מתוק וראוי הוא למות למען מולדתך).
רצ

אידאולוגיה

בראשית דרכה התמקדה המפלגה בנושאים אזרחיים, ובעיקר בנושאים של הגנה על זכויות האדם והאזרח, הפרדת דת ומדינה ושינוי שיטת הבחירות. 
עם זמן התווספה לסדר יומה האזרחי גם עמדה נחרצת בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. המפלגה נהפכה יונית מובהקת, וממיקומה משמאל למפלגת העבודה קראה לנסיגה מיהודה, שומרון ועזה במסגרת "שטחים תמורת שלום", צידדה בשיחות עם אש"ף ובהמשך גם תמכה בהקמת מדינה פלסטינית.

מכיוון שרצ הייתה סיעה בעלת אוריינטציה יונית, היא בחרה להצטרף רק לקואליציה של השמאל.
קופיס (חרב)

קופיס (ביוונית: κοπίς) היא חרב קצרה מפלדה שהייתה נפוצה ביוון העתיקה. אורכה הממוצע היה כ-65 ס"מ. החרב הייתה מעוקלת מעט ומרכז המסה שלה הוסט לעבר הקצה ליצירת "בטן" קטנה. צורה זו הגדילה בצורה משמעותית את יכולת השיסוף של החרב. חרב זו אומצה באמצע המאה ה-6 לפנה"ס.
החרב הייתה בשימוש נפוץ בעיקר בקרב הפרשים שנהנו מיתרון גובה על פני לוחם רגלי ויכלו לנצל בדרך זו את היתרונות שהעניק הלהב המעוקל. הרגלים העדיפו בדרך כלל חרב ישרה שנקראת קסיפוס.

אטימולוגיה

מקור השם "קופיס" (מילולית: כלי לקיצוץ) לא ידוע בוודאות. ייתכן שמקורה בחרב המצרית ח'ופש או מהמילה "κόπτω" (קופטו - לחתוך). מהיוונית התגלגלה המילה לעברית לתיאור סכין גדולה עם להב כבד לחיתוך בשר - קוֹפִיץ.
משה הנעמי

ביוגרפיה

משה הנעמי (זינגר) נולד בשנת 1935 בתל אביב. הוא נכדו של הרב והמחנך יעקב נאכט ואחיינו של הבלשן יצחק אבינרי. למד בבית הספר העממי יבנה וסיים את לימודיו בגימנסיה העירונית בתל אביב. בסוף שנות ה-50 למד מזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים ובהמשך במכללות בארצות הברית.
לאחר שנים שבהן עבד כמורה, פנה לעבודה ספרותית ועיתונאית. שיריו הראשונים ראו אור ב-1951 בכתב העת "מאזנים". פרסם שירים, תרגומי שירה ומאמרים בענייני ספרות ולשון במוספי ספרות ובכתבי עת ספרותיים.
מגיל צעיר החל בתרגום שירה. בין המשוררים שתרגם בולטים תרגומיו לג'יימס ג'ויס ולרילקה (תרגומיו לשירת רילקה נחשבים] הטובים בעברית). היה בין מתרגמיו הראשונים של טולקין לעברית. וכן הרבה לתרגם מיצירות סול בלו. פרסם גם תרגומים לספרי גדולי המשוררים הילדים. תרגם קרוב ל-70 ספרים, בעיקר מאנגלית.
בנוסף, פרסם כמה קובצי שירה וספרי שירים לילדים פרי עטו.
מת בירושלים בגיל 59.