google/wiki40b huggingface dataset:
יחידת אריות הים המלכותיים של תאילנד

היסטוריה

במהלך מלחמת העולם השנייה, נלחמה תאילנד בבעלות הברית ובמדינות הציר לסירוגין, במהלך המלחמה השתמשו התאילנדים בכוחות מיוחדים מאולתרים. הם היו קבוצות אליטה קטנות של חיילים המאומנים להרוס ספינות, מבנים, ומקומות אסטרטגיים אחרים. כמו גם פעולות חבלה ומשימות חשאיות אחרות. לאחר סיום המלחמה, המשיך הצבא המלכותי של תאילנד להשתמש ביחידות קומנדו מיוחדות, אם כי לא הייתה יחידת קומנדו ימית. בשנת 1952, במשרד הביטחון התאילנדי החלו לחשוב על ארגון צוותי קומנדו ימי. נציגים תאילנדיים נפגשו עם קצינים מצבא ארצות הברית, במטרה לתאם פעילות אימונים משותפת. התוכנית בוטלה לבסוף מכיוון שלא נמצאו מדריכים אמריקאיים מתאימים.
היחידה הוקמה בפועל רק בשנת 1956, בהשראת אריות הים של ארצות הברית ובסיוע אמריקאי נלהב. היחידה כוללת 144 אנשים, המחולקים לשתי מחלקות נפרדות, הראשונה עוסקת בלחימה בים באוויר וביבשה, והשנייה עוסקת באיסוף מודיעין ובפעולות חשאיות מיוחדות. מרבית הנשק של היחידה נקנה מגרמניה וארצות הברית, ואנשיה פועלים בשיתוף פעולה עם ה-CIA האמריקאי במסגרת המלחמה העולמית בטרור. נכון להיום צוותים של היחידה פועלים במפרץ עדן נגד שודדי ים סומלים וייתכן שגם בפיליפינים.
חיילי היחידה השתתפו בחילוץ הנערים מהמערה בתאילנד בשנת 2018.
בוראץ באניה לוקה

היסטוריה

מועדון הכדורגל בעיר באניה לוקה הוקם בשנת 1926, ב-4 ביולי כאשר הוא נקרא תחילה "ראדניצ'קי פוטבול קלאב בוראץ" כאשר השם שונה בשנת 1945 ל"בוראץ". התואר הראשון של הקבוצה אי פעם בשנת 1928 כאשר זכתה בטורניר חובבני בעיר סראייבו.
הקבוצה שיחק תחילה שנתיים בליגה היוגוסלבית השלישית עד שהעפילה לליגה היוגוסלבית השנייה בעונת 1953. הקבוצה העפילה לראשונה לליגה היוגוסלבית הבכירה בעונת 1961/62, אך נשרה לליגת המשנה כבר באותה העונה. הקבוצה שיחקה עוד מספר שנים בליגת המשנה עד שחזרה לליגה הבכירה בעונת 1970/1971, כאשר בתקופה זו החזיקה הקבוצה מעמד ארבע עונות רצופות עד שירדה פעם נוספת לליגת המשנה. לאחר עונת 1974/75 חזרה הקבוצה לליגה הבכירה לקדנציה נוספת של חמש עונות, שנמשכה עד שנת 1980. בשנת 1988, בעודה בליגה השנייה, הקבוצה זכתה בגביע היוגוסלבי בפעם הראשונה והאחרונה בתולדותיה. בוראץ שיחקה תשע עונות בליגת המשנה עד שחזרה לליגה הבכירה בעונת 1989, בה שיחקה עד התפרקות יוגוסלביה והקמת בוסניה והרצגובינה בשנת 1992. הישג השיא של הקבוצה בליגה היוגוסלבית הייתה בעונת 1990/1991 - מקום רביעי. החל מהתפרקותה של יוגוסלביה הקבוצה שיחקה בליגת העל הבוסנית, אך בהמשך ירדה לליגה השנייה ממנה שבה בסיום עונת 2000/2001 עד עונת 2008/2007 הקבוצה שיחקה לסירוגין בליגה הראשונה והשנייה עד שבשנה זו שבה לליגת העל. בתום עונת 2009/2010 זכתה הקבוצה בפעם הראשונה בהיסטוריה בגביע הבוסני. סיום עונת 2010/2011 הקבוצה זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה. בעקבות זאת, בעונה הבאה השתתפה הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות, שם פגשה בסיבוב השני את מכבי חיפה. למרות ניצחון ביתי, בוראץ הודחה מהמפעל לאחר הפסד במשחק הגומלין בגלל הפרש שערים נחות. בסוף עונת 2015/2016 סיימה במקום ה-11 שהוא גם הלפני אחרון וירדה לליגה השנייה.
במשך השנים 7 משחקני הקבוצה שיחקו בנבחרת יוגוסלביה בכדורגל ומגרשה של הקבוצה, האצטדיון העירוני של באניה לוקה, אירח חמישה ממשחקי הנבחרת הלאומית. כיום, המגרש, למעט משחקיה של בוראץ משמש גם למשחקי של נבחרת סרפסקה בכדורגל, נבחרת שאיננה מוכרת על ידי גופי פיפ"א ואופ"א.
בוראץ באניה לוקה הוא אחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים ביותר ביוגוסלביה ולכן בשנת 2006 נערך משחק הוקרה לציון 80 שנה למועדון בהשתתפות ענקית הכדורגל מסרביה, הכוכב האדום בלגרד.
מריה היל

תחילת הקריירה

מריה היל נולדה בשיקגו, ואמה נהרגה בלידתה, יום שבו הטמפרטורות צנחו ל-44 מתחת לאפס. אביה האשים אותה בכך, ומעולם "לא סלח לה". היל בילתה בבגרותה זמן מה במדריפור, ובכך משכה תשומת לב מהממשלה. אחרי המלחמה הסודית והשלכותיה, מנהל סוכנות S.H.I.E.L.D., ניק פיורי, ירד למחתרת. היל, שנצפתה בידי מנהיגי מספר מדינות ולא הייתה נאמנה לפיורי, מונתה כמנהלת הסוכנות במקומו. היל קבעה במהרה מדיניות חדשה בנוגע לגיבורי-על, כפי שהתבקש בידי נשיא ארצות הברית וממשלות אחרות: הפסקת תמיכת S.H.I.E.L.D. בגיבורי-על. למרות שניסתה למנוע הקמת צוות חדש של האוונג'רס, מעמדו של קפטן אמריקה ותפקידה של ספיידרוומן כסוכנת S.H.I.E.L.D. מנעו ממנה לעשות זאת. בכך האוונג'רס יכלו לפעול עצמאית, ללא התערבות מצד היל.
בעקבות תקריות בארץ הפראית, האוונג'רס החדשים חשדו בהיל כי היא מעורבת, אך ויתרו מחוסר ראיות. היא מצידה חשדה בהם במקרים אחרים דוגמת "בית אם", ואף חטפה וחקרה את ויז'ן וספיידרמן. היא זכתה לכבוד מצד טוני סטארק/איירון מן, וזאת כאשר התעלמה מהחלטתו של נשיא ארצות הברית להפציץ את אי האוונג'רס. באירועי "מלחמת אזרחים", קפטן אמריקה הודיע להיל כי לא יעזור לה לאסור כל מתנגד לחוק רישום העל-אנושיים, ובתגובה היל ניסתה לאסור אותו. הקפטן ברח, ונלחם עד היציאה מנושאת המטוסים המרחפת. היל נעשתה חלק גדול מהציד אחר המתנגדים: היא שלחה את ילד מארוול לתקוף את ה-Runaways, ואת הת'נדרבולטס נגד ספיידרמן. לאחר סיכול פיגוע במגדל סטארק, היל הודתה בפני סטארק כי היא לא רוצה להיות מנהלת S.H.I.E.L.D., ושהוא המתאים לתפקיד. לאחר המלחמה, סטארק אכן מונה כמנהל והיל נעשתה סגניתו. גם כסגנית, היל הייתה סוכנת נאמנה.

פלישה סודית, שלטון אפל ואילך

במהלך אירועי "פלישה סודית", נושאת המטוסים המרחפת התגלתה כמושבת מתחזי סקרולים. היל, שנשארה אחראית בהיעדרו של סטארק, נאלצה להלחם בכולם. הם לכאורה הרגו את היל, אך היא התגלתה כמודל חיקוי אנושי. היל האמיתית הפעילה את מנגנון ההשמדה העצמית של נושאת המטוסים, ברחה בתרמיל ריחוף ובכך הרגה את כל הסקרולים. לבסוף, נורמן אוסבורן הרג את מלכת הסקרול, והיות ש-S.H.I.E.L.D. פורקה, הפך את S.H.I.E.L.D. ל-H.A.M.M.E.R. היל, חסרת עבודה, ניסתה להסתגל לחיים נורמליים אך אוסבורן צד אחריה. היא הצטרפה לסטארק הנמלט, ולפני שהתפצלו, קיימו יחסי מין. היל נשלחה למשימה בידי סטארק לפיוצ'רפארם, כדי להחזיר כונן קשיח. הוא מוצאת את הקונטרולר במרתף ומחובר לאנשים רבים. היא הצליחה לברוח אך נעשתה פרנואידית, וגייסה את האלמנה השחורה לספק את הנתונים לקפטן אמריקה תוך כדי התחמקות מסוכני H.A.M.M.E.R. הן נתפסו בידי הסוכנים, אך שוחררו בידי פפר פוטס במסווה מאדאם מאסק.
היל לקחה חלק במצור על אסגרד, כשנחלצה לעזרת תור. לאחר המצור, היל צורפה בידי קפטן אמריקה המקורי לאוונג'רס. היא נעשתה סגנית-מנהל S.H.I.E.L.D., אך לאחר שהמנהלת דייזי ג'ונסון הפרה את הנהלים ושלחה את האוונג'רס הסודיים להתנקש בחיי אנדרו פורסון, היל חזרה לתפקידה.
פשוטה

פשוטה היא מונודרמה שכתבה מיקי פלג רוטשטיין. הצגת היחיד נושאת פרסים בכיכובה ובבימויו של נורמן עיסא, שוחקה בשנים 2012-2007 בהבימה.

העלילה

עדות של תשעה דפים מתוך יומנה המתוארת מנקודת מבטה של ילדה, אודות ניצול מיני מתמשך, מצד אביה החורג, נוכח התעלמות החברה, הממסד, בית הספר והבית, התבגרותה בצל אימה החרשת וקריסתה הנפשית והידרדרותה למחלת האנורקסיה. 
בהצגה משחקת פלג-רוטשטיין על בימה קטנה, Black box ריקה, למעט שעון חול היורד מהתקרה במהלך ההצגה. ההצגה הציגה וזכתה בתיאטרונטו 2007 ואומצה על ידי תיאטרון הבימה, בו הוצגה בשנים 2012-2007.
פלג-רוטשטיין הופיעה עם ההצגה בגרמניה, איטליה, רומניה, רוסיה, אוקראינה, יפן וטייוואן. כמו כן ההצגה הוצגה בהרבה מאוד ערבים מקצועיים של פסיכולוגים, פסיכיאטרים ואנשי מקצוע.
טורסטן פרינגס

קריירת משחק

טורסטן פרינגס החל את הקריירה המקצועית שלו באלמאניה אאכן בליגה השלישית בגרמניה לפני המעבר לורדר ברמן בעונת 1996–1997. עד למעבר שלו מברמן לבורוסיה דורטמונד פרינגס שיחק 197 פעמים וכבש 19 שערים.
ב-2002, לאחר הופעה מרשימה של פרינגס במונדיאל 2002 מספר קבוצות אירופאיות מובילות עקבו אחריו, פרינגס חתם ל-4 שנים בבורוסיה דורטמונד בעלות של 10 מיליון אירו.
במדי דורטמונד פרינגס שיחק 61 משחקים מתוכם 12 בליגת האלופות בהם כבש שני שערים נגד לוקומוטיב מוסקבה במשחק הבית ובמשחק החוץ מול הקבוצה הרוסית.
את עונת 2003–2004 התחיל פרינגס רק בסוף חודש ינואר בגלל פציעה בברך שנגרמה לו במהלך משחק מול בוכום בחודש יולי.
בסוף עונת 2003–2004 הוחתם פרינגס ל-3 עונות בבאיירן מינכן. במדי באיירן זכה פרינגס בדאבל בעונה היחידה שבה שיחק בבאיירן מינכן פרינגס הופיע ב-43 משחקים מתוכם כבש ב-4 שערים בלבד.
פרינגס חזר למדי ורדר ברמן בתחילת עונת 2006/2005 שבה הוא שיחק עד שנת 2011 ושימש כקפטן הקבוצה. עם ברמן הגיע פרינגס לגמר גביע אופ"א 2009, שם נוצחה הקבוצה 1–2 על ידי שחטאר דונצק. ביוני 2011 עבר פרינגס לקבוצת טורונטו מליגת ה-MLS.
בפברואר 2013 הודיע פרינגס על פרישתו ממשחק פעיל.

נבחרת

פרינגס כבש את שערה הרביעי של נבחרת גרמניה מול קוסטה ריקה במשחק הפתיחה של מונדיאל 2006 בו ניצחה גרמניה 2:4.
לאחר משחק רבע הגמר של המונדיאל בו ניצחה גרמניה את ארגנטינה בדו-קרב פנדלים, התחוללה קטטה המונית בין שחקני שתי הנבחרות, בשל מעורבותו בקטטה בה שלח פרינגס אגרוף לפרצופו של חוליו קרוז, הוא הורחק לשני משחקים על ידי פיפ"א, פרינגס החמיץ את משחק חצי הגמר מול איטליה בו הודחה גרמניה בתוצאה 0–2 משני שערים שהובקעו במהלך תוספת הזמן.

קריירת אימון

פרינגס אימן לאחר פרישתו בנוער של ורדר ברמן, וקודם לעמדת עוזר המאמן כאשר מונה ויקטור סקריפניק כמאמן הקבוצה באוקטובר 2014. עם פיטוריו של סקריפניק בתחילת עונת 2016/17, פוטר גם פרינגס מתפקידו.
בדצמבר 2016 מונה פרינגס כמאמנה של דרמשטאט 98, שבעת סיום הסיבוב הראשון של עונת 2016/17 מוקמה במקום האחרון בבונדסליגה עם שמונה נקודות בלבד. פרינגס לא הצליח להציל את הקבוצה מירידה לבונדסליגה השנייה, על אף שהשיג מספר ניצחונות במחזורי הסיום. את עונת 2017/18 פתח פרינגס בצורה טובה, אך קבוצתו נקלעה לרצף משחקים ללא ניצחון והוא פוטר מהמועדון בדצמבר 2017.
אגדת דשא

אגדת דשא הוא פזמון שנכתב על ידי מאיר אריאל והולחן על ידי שלום חנוך. השיר הוא אחד השירים הראשונים שכתבו השניים יחד בקיבוץ משמרות לבקשתו של אחיו של חנוך. הוא ביקש שיר בסגנון "יצאנו אט" עבור חתונה של זוג מחברי הקיבוץ, ואכן המילים מתאימות גם ללחן של דוד זהבי. אריאל היה בן 18 כשכתב את השיר וחנוך בן 15.
במקור, השיר הושר על ידי אחיו של חנוך, דני, אך היה זה דודו אלהרר שהקליט את השיר לראשונה, בשנת 1972, בעיבודו של אלברט פיאמנטה. אחר כך זכה השיר לביצועים רבים, וישנן יותר מ-50 גרסאות מוקלטות לשיר. בין הביצועים הידועים הם אלה של אושיק לוי, אריק איינשטיין וחנן יובל. 
השיר המחורז כולל תשעה בתים, בנוסחתו הידועה. הזמר חנן יובל פרסם בתים נוספים שנכתבו לשיר.
נושא השיר הוא יחסי אהבה. עלילתו מתארת מפגש של בני חבורה הנחים על מדשאה לעת ערב ושרים בצוותא; ייתכן שהם צעירים וצעירות, מכרים ומיודעים, מאותה מסגרת חיים, לימודים, שירות ועבודה. האני השר מתאר שינה למחצה, בבית שמילותיו שונות בגרסאות המוקלטות השונות:
הבית החמישי שמושר בדרך כלל כך:
 
"כיוון שתרדמה עלי נופלת 

שוב אין אני מצליח לאתר 

של מי היד אשר עלי זוחלת 

ואת גופי הופכת לפסנתר. "
גרסה אחרת :
"כיוון שתרדמה עלי נופלת 

שוב אין אני מצליח לנחש 

של מי היד אשר עלי זוחלת 

של מי הפה שבאוזני לוחש. "
הפזמון מסתיים בעזיבתה של בת הזוג את הדשא והאני השר נותר בגפו.
 השיר מנוגן לעיתים בימי מועד וזיכרון.
שרה הסטרין-לרנר

ביוגרפיה

הסטרין נולדה בוויניפג שבקנדה. הוריה, יוסף ומרים הסטרין, היו קשורים בפעילות הציונית של אזור מגוריהם. בשנות ילדותה אירחו בביתם רבים מבכירי תנועת העבודה שעסקו בשליחות בצפון אמריקה, בהם רחל ינאית בן-צבי, זלמן שזר ויהודה אבן שמואל. לאחר עלייתם לארץ ישראל, בשנת 1932, שימש אביה מזכיר המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית תחת ניהולו של ברל לוקר ומנהל המכון החקלאי. אחיה, שלמה, שימש לימים פרופסור לביוכימיה ובשנת 1957 זכה בפרס ישראל למדעים מדויקים.

מחקר והוראה

בארץ למדה הסטרין זואולוגיה ובלימודי הדוקטורט עסקה בפיזיולוגיה פתולוגית. היא נמנתה בין ראשוני הסגל האקדמי של המחלקה לפיזיולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1961 יצאה לשנת שבתון ועבדה עם פרופסור הוקין ב-אוניברסיטת מדיסון במדינת ויסקונסין בארצות הברית.

פרס ישראל

מחקרה המשותף עם בנימין שפירא בנושא ספיגת גלוקוז זיכה אותם בפרס ישראל למדעי הרפואה לשנת 1955.
גד קינר

חייו ופועלו

גד קינר נולד בתל אביב בשם גד אברהם קיסינגר, למשפחה יוצאת גרמניה. הוא למד בבית הספר היסודי "המרכז" (תל-חי) ובתיכון עירוני א'. במהלך לימודיו בתיכון החל לשחק בו זמנית בחוג הדרמטי בבית הספר, בתיאטרון הנוער "שחרית", ובחוג שהקים במרכז ביכורי העיתים. שירת בצה"ל בשנים 1965–1968 והיה חבר בלהקת גייסות השריון ובתיאטרון צה"ל. לאחר שירותו הצבאי הצטרף לקברט הסאטירי "את ואני והמלחמה הבאה" של חנוך לוין, שהיה אותה עת בלתי מוכר. במקביל לקריירת המשחק שלו החל קינר בלימודיו האקדמיים באוניברסיטת תל אביב, בחוג לאמנות התיאטרון ובחוג לתורת הספרות הכללית. במהלך השנים לימד בבית הספר למשחק בית צבי, בסמינר הקיבוצים ובסמינר אורנים. כמו כן לימד וריכז את מגמת התיאטרון בבית הספר לאמנויות ע"ש תלמה ילין.
קינר משמש פרופסור חבר בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ראש החוג לתיאטרון, ומרכז לימודי הכתיבה, הבימוי והדרמטורגיה. משמש מרצה מן החוץ בחוג ללימודי התיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים ופרופסור אורח במכון למדע התיאטרון של אוניברסיטת מינכן. היה חבר ההנהלה האמנותית, דרמטורג ומנהל המחלקה החינוכית של תיאטרון החאן הירושלמי בשנים 1982–1984, התיאטרון הקאמרי בשנים 1984–1993, ותיאטרון הבימה בשנים 1993–2005. שימש כמנהל אמנותי של רוב פסטיבלי ה"דו אמן" בקאמרי ובהבימה ושל פסטיבלי התיאטרונטו הישראלי והבינלאומי.
קינר עורך מאז 1998, יחד עם ד"ר חיים נגיד, את כתב העת "תיאטרון: רבעון לתיאטרון עכשווי", ושימש עורך אורח של גיליון כתב-העת Theatre Research International שהוקדש לדרמטורגיה. הוא מכהן כמזכ"ל הסניף הישראלי של ארגון התיאטרון הבינלאומי.
החל לפרסם שירים בהיותו תלמיד בתיכון בעיתון מעריב לנוער. במרוצת השנים פורסמו שיריו בעיתון 77, גג, עלי-שיח, הליקון, מאזנים, קשת החדשה ובמוספים הספרותיים בעיתונים היומיים. עד כה ראו אור כשלושה ספרי שירה פרי עטו. בראשית דרכו חיבר קינר מחזות ותסכיתי רדיו, וביניהם "המגדל הנוטה אל צידו", שזכה בפרס "קול ישראל", תורגם למספר שפות ושודר בארצות שונות.
גד קינר תרגם מחזות רבים מגרמנית, משוודית ומנורווגית, שפות שלמד כדי לתרגם את יצירותיו של הנריק איבסן. הוא הופיע בכמה סרטי קולנוע ועל גבי במות התיאטרון.
ב-2008 זכה קינר בתואר כבוד מידי מלך נורווגיה, הראלד החמישי, על תרומתו לקידום המחזאות הנורווגית בישראל.
ב-2010 חתם על מכתב מחאה שנוי-במחלוקת, ובו הצהיר כי יסרב להופיע בעיר אריאל, המצויה מעבר לקו הירוק: "ברגע שניתן את חסותנו בשתיקה או במעשה להפרדה הזו שקיימת כל השנים בחבירה לאזור שאינו שייך לישראל ונמצא תחת שלטון כיבוש צבאי, אנו מביעים עמדה פוליטית שמצדדת בכיבוש ובהתנחלויות, ולזה איננו מוכנים". מכתב זה עורר סערה וגרף ביקורות עזות מכמה קצוות הקשת הפוליטית והתרבותית בישראל.

על שירתו.

יותם ראובני "השיר הוא הסלפי שכולם רודפים אחריו כיום" בעיתון הארץ.
גבריאל מוקד "ללא כבלי חרוז ומשקל" באתר "יקום תרבות"
ירון אביטוב  "מסתורין אסוציאטיבי מסקרן" באתר סלונט.
רבקה מיכאלי "סלפי של משוררים" רדיו ללא הפסקה. 
"סלפי" באתר "אותיות".
משה גרנות "מתקפת שירה" עיתון 77, גיליון 403. עמ' 18.
ג'אנט רינו

ביוגרפיה

רינו נולדה במיאמי שבפלורידה להורים שעסקו בעיתונות. אמה, ג'יין וולס, הייתה עיתונאית חוקרת עבור "מיאמי ניוז", ואביה, הנרי אולף רנו, היה מהגר מדנמרק שהיה כתב עבור "מיאמי הרלאד" למשך 43 שנה. היא למדה כימיה באוניברסיטת קורנל ולאחר מכן קיבלה תואר במשפטים מאוניברסיטת הרווארד, שם הייתה ב-1960 אחת מ-16 נשים בלבד מתוך מחזור של 500 סטודנטים.
ב-1971 מונתה למנהלת הסגל של ועדת המשפט של בית המחוקקים של פלורידה. ב-1973 עברה לעבוד במשרד הפרקליטות של מחוז דייד (הכולל את מיאמי) ולאחר מכן, ב-1976 עזבה והייתה לשותפה במשרד עורכי דין פרטי.
כעבור שנתיים שבה לשירות הציבורי כאשר נבחרה למשרת התובעת הכללית של המחוז, תפקיד שאותו מילאה חמש כהונות רצופות על פני כ-14 שנים. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד תובע כללי של מחוז במדינת פלורידה.
ב-1993 לאחר שמועמדתו הראשונה של קלינטון לתפקיד התובע הכללי, זואי ביירד, נאלצה לוותר על המינוי כשנחשף שהעסיקה מהגרים לא חוקיים במשק ביתה, שלח הנשיא לסנאט את רינו כמועמדת לתפקיד. מינויה אושר ב-11 במרץ. רינו נשארה בתפקיד לכל אורך כהונתו הכפולה של קלינטון, בעוד רוב חברי הקבינט של ארצות הברית הוחלפו. ההחלטות שקיבלה היו לא פעם שנויות במחלוקת, כאשר הביקורת באה על פי רוב מצדה הימני-שמרני של המפה הפוליטית.
המשבר הגדול ביותר תחת אחריותה היה פרשת התבצרותם של דייוויד כורש ומאמיניו בווייקו, טקסס. רינו אישרה את המלצת ה-FBI לפרוץ למתחם ב-19 באפריל 1993 לאחר 51 ימי מצור, בין השאר על סמך עדויות כי מתרחשת בו התעללות בילדים. סופה הטראגי של אותה פריצה היה שריפה שקטלה 75 נפשות, כולל מספר ילדים. הסיבה המדויקת לפריצת השריפה ומידת האחריות, אם בכלל, של הסוכנים הפדרליים לטרגדיה שנויים במחלוקת עד היום, אך רבים האשימו את רינו וציינו את חוסר ניסיונה (שכן הפרשה אירעה ממש עם כניסתה לתפקיד) כגורם לאסון.
בין ההחלטות האחרות של רינו שעוררו דיון ציבורי נוקב בארצות הברית ניתן למנות את השבתו של הילד אליאן גונזלס לאביו בקובה ואת התביעות שהגישה נגד פעילים המתנגדים להפלות כאשר לתפיסתה מנעו מנשים גישה להפלות.
ב-1995 חשפה רינו לציבור כי היא חולה במחלת פרקינסון.
ב-2002 ניסתה ללא הצלחה לזכות במועמדות מטעם המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל פלורידה. לאחר מכן פרשה מהפוליטיקה.
רינו נפטרה ב-7 בנובמבר 2016 מסיבוכים של מחלת הפרקינסון.
היינריך נויהאוס

חייו

נויהאוס נולד בקירובוגרד (אז יליזבתגרד), באוקראינה להורים ממוצא גרמני. אף כי שני הוריו היו מורים לפסנתר הוא למד בעיקר בכוחות עצמו. ההשפעות העיקריות על התפתחותו האמנותית המוקדמת באו מדודנו קרול שימנובסקי ובייחוד מדודו פליקס בלומנפלד בביקוריו בבית אחיותיו. ב-1902 ניגן ברסיטל ביליזבתגרד  עם הכנר מישה אלמן בן ה-11 ובשנת 1904 הופיע בקונצרטים בדורטמונד, בבון, בקלן ובברלין. בהמשך למד אצל ליאופולד גודובסקי בברלין ומשנת 1909 עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה בכיתות האמן שלו באקדמיה למוזיקה של וינה. ב-1914 התחיל ללמד בקירובוגרד ואחר בטביליסי ובקייב. בתקופה זו עצר את קריירת הקונצרטים שלו ושם דגש על פעילויות הפדגוגיות. ב-1922 החל ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה, שאותו גם ניהל בין 1935 ל-1937. עם תלמידיו נמנו אמיל גיללס, ראדו לופו, סביאטוסלב ריכטר ויעקב זאק. בשנת 1956 זכה לתואר "אמן עממי של ברית המועצות".
נויהאוס נודע במגנטיות הפואטית של נגינתו ובעידונו האמנותי. ספרו הפדגוגי, "אמנות הנגינה בפסנתר" (1958) נחשב לאחד המוסמכים ביותר והנפוצים ביותר בשימוש בנושא זה. 
נינו של נויהאוס הוא הפסנתרן הישראלי עדי נויהאוס, יליד 1996.
איקורו טשימה

אברהם איקורו טשימה (ביפנית: 手島郁郎,‏ 1910 - 25 בדצמבר 1973) היה איש דת נוצרי יפני, מייסד דת המקויה אוהדת ישראל.

טשימה וישראל

ב-1954 נוצר הקשר הראשון בין טשימה לבין מדינת ישראל, כאשר הוא פגש במקרה, תוך כדי נסיעה ברכבת, זוג ישראלים, פרופסור ישראל סלומניצקי, מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ואיש קיבוץ בית אלפא, ואשתו, והתיידד עימם עד כדי קשר רב שנים. פרופסור סלומניצקי אירח אותו בישראל לראשונה ב-1961 והפגיש אותו בירושלים, עם מרטין בובר והוגו ברגמן, שהשפיעו רבות עליו ועל המקויה בכלל. 
את ביקורו הראשון בישראל ניצל טשימה גם ללימוד עברית. הקיבוץ השכן לקיבוץ בית אלפא בו התארח, הוא קיבוץ חפציבה. בקיבוץ זה היה אז אולפן לעברית וקורס העברית שעבר שם, הסתבר כחוליה ראשונה בשרשרת של קורסי עברית רבים, שניתנו ליותר מאלף מבני המקויה, לאורך השנים. טשימה הניח אז גם את אבן הפינה למסורת העליות לרגל של תלמידיו, לירושלים ולישראל, עלייה המתקיימת מאז 1963, פעמיים בשנה. 
באחד מביקוריו בארץ פגש את המחבל היפני קוזו אוקמוטו בכלאו, לבקשת משפחת המחבל, על מנת להחזירו בתשובה.
בדצמבר 1973 ערך טשימה הפגנה רבת משתתפים בטוקיו, למען ישראל, אף שכבר חלה אז קשות. המאמץ החיש כנראה את מותו, משום שבסוף ההפגנה הוא התמוטט וכעבור שלושה שבועות, בערב חג המולד, מת והוא בן 63 בלבד. נקבר בקומאמוטו, עיר הולדתו, ועל קברו הונחה, לפי בקשתו, אבן ירושלמית.
בנו של טשימה, פרופסור ישעיהו טשימה עשה את הדוקטורט שלו במדעי היהדות, באוניברסיטת הרווארד וכיהן כראש המחלקה ליהדות ולמקרא באוניברסיטת קיוטו ביפן. נכדו למד תלמוד ומשנה ביוניון קולג' בניו יורק וגם בישראל.

לאחר מותו

טשימה לא מינה לעצמו יורש, ובראש המקויה עומדת מאז מותו ועדה, המונהגת בפועל על ידי אלמנתו ובעלה של בתו. כשנה לאחר מותו הקימו מאמיניו, לזכרו, גן יפני מיוחד, בקיבוץ חפציבה, שהפך למרכז המקויה בישראל. בגן צומחים צמחים המוזכרים בתנ"ך, לצד אלמנטים יפניים כגשר אבן, מנורות אבן (סורו), סוכת מנוחה לתה (אזומאיה), וכן מקום לתפילה ולהתבודדות בתוך בור מים עתיק בקצה הגן. ליד מצפה נטופה, פחות מ-40 קילומטר מהגן נטעה גם הקרן הקיימת לישראל, בשלהי שנות השבעים, יער, הקרוי יער מקויה, לזכרו של טשימה. מאוחר יותר נטעה המקויה יער נוסף לזכרו של טשימה, ברמות, שבירושלים. עם הקמת שכונת המגורים "רמת שלמה" ביער רמות, הועתק יער המקויה הזה, לשער הגיא. מתחם נטיעה חדש – לעולי הרגל ולקבוצות אחרות של התנועה, המקפידים על נטיעת עץ כחלק ממערך ביקוריהם בישראל – הוקצה בשנות האלפיים בצומת גולני.
הרצאת הציפורים

הרצאת הציפורים (בפרסית: منطق الطیر; תעתיק מדויק: מָנטִק אלטיר) הוא ספר שירה בשפה הפרסית מתקופת ימי הביניים מאת המשורר הסופי פריד א-דין עטאר שפורסם בשנת 1177. שירה זו כוללת 4,500 שורות. מסע אלגורי זה בא לידי ביטוי באמצעות 30 ציפורים, בראש הקבוצה נמצאת דוכיפת המייצגת מורה רוחני, או שייח' סופי והיא מנהיגה את שאר הציפורים, ומובילה אותן אל ההארה.

מתוך הטקסט

חקירת האמת איננה אובדן היצירה הזו למען חלום אתרי (שמימי) של האדם החולמני. רק הדאגה לאהבה הובילה את ידי הימנית...  בסין, שעת לילה מאוחרת, ללא ירח, סימורג נראה ראשון באופק הממית – הוא הניח נוצה לצוף במורד האוויר, שמועות על מחלות קשות הגיעו ופורסמו בכל מקום
בנוסף להיות הספר הזה, אחת הדוגמאות המפורסמות ביותר של השירה הפרסית, הטקסט יוצר משחק מילים משמעותי, בין המילה סימורג, שמשמעה ציפור מסתורית במיתולוגיה הפרסית, וניתן למצאה לעיתים קרובות בספרות הסופית, בדומה לפניקס, למילה סי-מורג, שמשמעה בפרסית 30 ציפורים.
אחד הקטעים המפורסמים ביותר בטקסט הוא:
בוא, כי איבדת אטום וציוריך מרכזך, להיות המראה הנצחית שראית, קרניים מופלאות שחדרו אל תוך החשיכה, על מנת שתשוב אל השמש שלך
— טקסט הרצאת הציפורים
בשנת 1978 השירה הזו עובדה למחזה תיאטרון, בידי ז'אן-קלוד קרייר ופיטר ברוק שגם ביים אותו בתיאטרונו בוף דה נורד בפריז. ההצגה הועלתה בהצלחה בתיאטרון לה מה מה, בניו יורק ובפריז.

העלילה

הסיפור מתאר את געגועיהם של הציפורים מתוך הרצון לדעת מיהו המלך סימורג הגדול, שאמור להציל את העולם. השאיפות להצלת העולם נובעות מהמצב הנורא בכל תחומי החיים בעולם. תחת הדרכתה של ציפור הדוכיפת, המובילה אותן למסע ארוך אל הר הבית של סימורג. הפחד מפני המאמצים הקשים, המחלות, המוות הממתין להן בדרך אליו, גורמים להן לפרוש מן המסע. כל ציפור מציעה תירוץ אחר, המסביר מדוע איננה מסוגלת לצאת אל המסע הקשה מנשוא. לכל ציפור יש משמעות המיוחדת רק לה, ופגם מוסרי המקביל למשמעות הסמלית. הדוכיפת היא המנהיגה, ציפור הזמיר מסמלת אהבה רומנטית. התוכי מחפש את המזרקה של נצח, הטווס מסמל את "נפילי הנשמה" ואחרת כמי שכרתו ברית עם השטן.
על הציפורים לעבור שבעה עמקים כדי למצוא את סימורג. העמקים שעליהן לעבור בדרך הם: טַלַבּ (חיפוש, בקשה), עִשְק (אהבה), מַעְרִפַה (ידע [נסתר], גנוסיס), אִסְתיְע'נַא (ניתוק), תַוְחיד (ייחוד, אחדות האל), חַירה (מבוכה, בלבול), ולבסוף, פַנַאא (כליון). התזה מייצגת את התחנה הסופית בסיפור, האומרת למעשה, "כל אדם" חייב לעבור שבעה עמקים או מדורי גיהנום, כדי לממש את טבעו האמיתי של אלוהים.
בסופו של המסע הקשה, רק ציפורים מעטות נשארות והן אלה שמגיעות לארץ בה חי הסימורג - ומצליחות לראות כל מה שהן באמת, מתוך השתקפותן של כל הציפורים באורה של המראה - למעשה, הן כולן יחד הביטוי לישות סימורג המיתית. זוהי תפיסת האלוהים הסופית, האל איננו נמצא מחוצה לנו, ובעת ובעונה אחת הוא גם לא נפרד מן היקום, אלא זהו חיבור טוטלי של האדם (המיוצג בידי הציפור) עם הקיום. שלושים הציפורים מחפשות את סימורג ובסופו של תהליך ארוך ומייגע הן מבינות שסימורג הוא לא יותר מאשר סך כל היכולות שלהן להתעלות רוחנית ואלוהית כקולקטיב של ציפורים. זהו הרעיון של אלוהים החי לא רק בתוך רעיון מהותי, על פי הפרשנויות הסופיות, אלא בתוך האדם עצמו. האנושות כמו הציפורים חייבת להבין את האמת, שעם הגיעה לתחנה הסופית היא מתאחדת עם האחד היושב על גבי ההר קאף, והוא ביטוי של הקולקטיב האנושי.
בהקשר גדול יותר של מסע הציפורים, האמן הסופי עטאר כתב סיפורים קצרים רבים, הנחשבים בספרות הסופית לסיפורים מתוקים שובי-לב בסגנון פיוטי.