google/wiki40b huggingface dataset:
משורה

מְשׂוּרָה היא כלי המשמש למדידת נפח של גופים בדרך כלל נוזלים. בגרסה נפוצה מדובר בכלי קיבול צילינדרי ריק שמשורטטות עליו שנתות.  
המשורות עשויות בדרך כלל מזכוכית או מפלסטיק. יתרונה הגדול של הזכוכית הוא היותה אדישה לחומרים כימיים רבים, ועמידותה היחסית לנוזלים חמים, ואילו פלסטיק, עיקר יתרונו בעלותו הנמוכה. 
אופן המדידה פשוט יחסית, מוזגים את הנוזל למשורה, מציבים את העיניים בגובה קו הנוזל התחתון, והשנת עליו מגיע הנוזל הוא נפח הנוזל.

דיוקי מדידה במשורה

ככל כלי מדידה אנאליטי, גם כאן מייחסים חשיבות גבוהה למידת הדיוק של המדידה, וזאת מושפעת מכמה גורמים, בהם:
כיול המשורה וכוחות המשיכה הבין מולקולריים של הנוזל:
ככל מכשיר אנאליטי, גם משורה מכוילת כנגד מכשיר אחר, למשל, כדי לשרטט את השנתות, משתמשים יצרני המשורות בשקילת המים ובצפיפותם כדי להעריך נפחם. לגדלים אילו (צפיפות ומסה) יש דיוק מוגבל, ולכן גם לנפח הנמדד במשורה יש דיוק מוגבל. 
במשורות נפוצות, רמת הדיוק היא כ 0.5%.

כוחות המשיכה הבין-מולקולריים ותופעת המיניסקוס

במדידה של נוזלים שכוחות המשיכה הבין-מולוקלוריים שלהם חלשים מכוחות המשיכה בין הנוזל לדופן המשורה, נוטה הנוזל להמשך לדפנות המשורה, וכך נוצר מצב שגובה הנוזל בדפנות המשורה גבוה מזה במרכזה. לתופעה זאת (ירידת גובה הנוזל במרכז המשורה) קוראים מִינִיסְקוּס. מצב זה עלול ליצור אי דיוק שכן לא ברור אם גובה הנוזל מתייחס לגובהו בדפנות או במרכז.
על פי מוסכמה, כל המשורות מיוצרות כך שהשנתות החקוקות עליהן מתאימות לגובה בתחתית המיניסקוס.
הדוגמה הידועה ביותר למצב זה היא מדידת נפח מים במשורת זכוכית, ולמעשה, המשורות מכוילות לפי נפח המים. 
ואילו במדידה של נוזלים שכוחות המשיכה הבין-מולוקלוריים שלהם חזקים מכוחות המשיכה בין הנוזל לדופן המשורה, נוטה הנוזל להמשך למרכז המשורה, וכך נוצר מצב שגובה הנוזל בדפנות המשורה נמוך מזה במרכזה. מצב זה עלול ליצור אי דיוק כפול שכן לא רק שלא ברור אם גובה הנוזל מתייחס לגובהו בדפנות או במרכז, גם במשורות אינן מכויולות למצב זה, אלא למצב ההפוך, לכן בהכרח תופעה זאת יוצרת אי דיוק במדידה.  
הדוגמה הידועה ביותר למצב זה, היא מדידת נפח כספית במשורת זכוכית.

המשורה ככלי למדידת נפח מוצקים

ניתן לבצע במשורה גם מדידת נפח מוצקים באופן הבא:
ממלאים במשורה נוזל עד לגובה מסוים, מטילים למשורה את המוצק, ממתינים להתיצבות הנוזל, קוראים את הקריאה החדשה, ומחסרים ממנה את גובה הנוזל לפני הטלת המוצק.
על פי עקרון ארכימדס, הנפח הכולל שתראה המערכת יהיה שווה בדיוק לנפח המוצק והנוזל, לכן חיסור נפח הנוזל מהקריאה המשותפת, ייתן את נפח המוצק.

מקור השם וסמליות המשורה בתרבות העברית

השם "משורה" מופיע כבר בספר ויקרא:
לֹא תַעֲשׂוּ עָוֶל בַּמִּשְׁפָּט בַּמִּדָּה בַּמִּשְׁקָל וּבַמְּשׂוּרָה. לו מֹאזְנֵי צֶדֶק אַבְנֵי צֶדֶק אֵיפַת צֶדֶק וְהִין צֶדֶק יִהְיֶה לָכֶם אֲנִי ה' אֱלֹהֵיכֶם אֲשֶׁר הוֹצֵאתִי אֶתְכֶם מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם
— ויקרא י"ט לה-לו
כלומר, המשורה משמשת (בדומה למאזניים) כסמל לצדק, משום היותה כלי מדידה מדויק.
המשורה משמשת אף כסמל להסתפקות במועט:
כַּךְ הִיא דַּרְכָּהּ שֶׁל תּוֹרָה, פַּת בַּמֶּלַח תֹּאכֵל וּמַיִם בַּמְּשׂוּרָה תִּשְׁתֶּה
— מסכת אבות ו' ד'
והיא משמשת עד היום בעברית מודרנית כסימן לכמות מועטה ומחושבת היטב.
סבוראים

סוגיות סבוראיות

על פי עדויותיהם של כמה מן הראשונים, בתלמוד שבידינו נטמעו כמה סוגיות סבוראיות, רובן בראשי המסכתות או בפתחם של נושאים חדשים. העיסוק הפרשני בסוגיות הללו הוא בדרך כלל באמצעות ניתוח לשוני, ולעיתים קרובות יש בו השוואה בין חלקי המסכת, והרחבה של הדיון, אך אין בו תוספות הלכתיות ועקרוניות. דוגמאות ידועות לסוגיות סבוראיות: הפתיחה למסכת קידושין (ב/א-ג/א), הפתיחה לסדר נזיקין (בבא קמא ב/א-ג/ב), סוגיית המגדף (סנהדרין נו/א).

פסיקות סבוראיות

קיימת דעה כי חלק מהמקומות שבתלמוד בו חלוקים אמוראים, ובסוף מחלוקתם נאמר "והלכתא כרב פלוני" או "והלכתא כך וכך", פסיקה זו היא הוספה של הסבוראים.
אנדרטת חטיבת אלכסנדרוני

מבנה

אנדרטת חטיבת אלכסנדרוני בנויה כמתחם מעוגל, הניצב בתחומי גן ציבורי. לפניו משתרעת גדר לבנים ועליה שלט הנושא את שם האתר.
האנדרטה בנויה כחומת בטון מעגלית, המקיפה רחבת טקס מרוצפת שבחלקה נטוע דשא. שביל הליכה מתמשך לאורך החומה.
לפני מרכז החומה משתרעת רחבה מוגבהת. על הכותל שמעליה נקבעו לוחות זיכרון מארד המציגים דמויות של לוחמים ומספרים את סיפור החטיבה וקרבותיה במלחמת העצמאות. מאחורי מרכז החומה מתנשא עמוד אבן, שעליו נקבע תבליט ארד. בשמאלה של החומה נקבעו כן ללהבת זיכרון ותרנים לדגלים, ומעבר להם נרשם על החומה שם החטיבה. על החומה הארוכה המתמשכת מימין נקבעו לוחות מוארכים ועליהם לוחיות המנציחות את שמות 447 חללי החטיבה במלחמה. לצידם נקבעה הכתובת "זכור".
האנדרטה הוקמה ביוזמת עמותת אלכסנדרוני ועיריית נתניה. היא תוכננה על ידי האדריכל יהודה יהב. יצירות האמנות נעשו על ידי הפסל סול בסקין, מחיילי החטיבה. היא נחנכה בשנת 1992.
שלמה יעקבי

שלמה יעקבי (סלומון לבוביץ; 1897 - ה' בכסלו ת"ש 17 בנובמבר 1939) היה מהנדס במקצועו, מנהיג ציוני בתנועה הרוויזיוניסטית, מבכירי התנועה בשנות ה-30 של המאה ה-20 ושימש מזכיר כללי של המפלגה הרוויזיוניסטית בהסתדרות הציונית.

תולדותיו

נולד באודסה. בשנים 1918–1919 פיקד על "ההגנה העצמית" היהודית - התארגנות חמושה של יהודים כנגד כנופיות פורעים שהתפרעו ברחבי רוסיה הצארית בשנות מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים שלאחר מהפכת נובמבר, בעיר אודסה. 
עלה לארץ ישראל באנייה "רוסלאן" ב-1919.
בראשית שנות העשרים, נסע ללמוד הנדסה בבריטניה. עם סיום לימודיו ב-1925, הזמינו זאב ז'בוטינסקי לכהן בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הרוויזיוניסטית בקונגרס הציוני. יעקבי ליווה את ז'בוטינסקי בכל הקונגרסים הציונים והיה יד ימינו בעניינים רבים; הוא נעשה ידידו הקרוב של ז'בוטינסקי, שכינה אותו "סיומה".
 כמו כן, יעקבי השתתף בהקמת "מפלגת ברית הציונים הרוויזיוניסטים" (הצה"ר). 
 בשנת 1928, יצא יעקבי בשליחות "אורט" ו"אוז"ה" לאוסטרליה ושם הכיר ונשא את רעייתו עדנה.
 הוא ניסה לגשר בין תנועתו לבין אנשי תנועת העבודה. בארגונו ובדירתו בלונדון נערך ב-10 באוקטובר 1934, מפגש בין המנהיגים הציונים המובילים: זאב ז'בוטינסקי, ראש בית"ר ויושב ראש הצה"ר, לבין דוד בן-גוריון, מנהיג מפא"י חבר הנהלת ההסתדרות הציונית (ולשעבר מזכיר ההסתדרות הכללית); מפגש ראשון מבין שישה עשר מפגשים של שני המנהיגים, שנערכו ביוזמתו של פנחס רוטנברג.
בשנות השלושים הועמד יעקבי בראש מפעל ההעפלה של התנועה הרוויזיוניסטית. בשלהי העשור, כאשר התגברו רדיפות היהודים בגרמניה הנאצית ובמדינות המושפעות ממנה, מונה יעקבי, עם מרדכי כ"ץ מבית"ר ויצחק רוזן מהאצ"ל, לתגבר את תנועת ההעפלה לארץ ישראל. לאחר פרוץ המלחמה, פעל יעקבי עם חבריו יוסף כצנלסון, אברהם סטבסקי, הלל קוק, אליהו גלעזר, נציב בית"ר בצ'כוסלובקיה, ויצחק ז'רז'בסקי, נציג האצ"ל, למצוא דרכים להצלתם של פליטים יהודים ברחבי אירופה. בין השאר, הם ארגנו את אוניית המעפילים סקריה, הגדולה באניות המעפילים של עליית אף על פי; על סיפונה הפליגו כ-2,400 יהודים ממדינות פולין, אוסטריה, גרמניה, צ'כוסלובקיה ורומניה.
יעקבי נפטר בפריז ב-17 בנובמבר 1939.
STS-4

צוות גיבוי

החל ממשימת STS-4 לא פורסמו שמות אנשי צוות הגיבוי.

המשימה

משימת STS-4 הייתה המשימה הראשונה בתוכנית החלל שיצאה ללא שום עיכוב, והייתה המשימה האחרונה לצורך מחקר ופיתוח של המעבורת.
השיגור התבצע ב-27 ביוני 1982 בשעה 11:00:00 לפי שעון קיץ החוף המזרחי של ארצות הברית, כשעל סיפונה של מעבורת החלל, מפקד המשימה תומאס מטינגלי והטייס הנרי הרטספילד.
המצנחים האמורים להאט את נפילתם של מאיצי הדלק המוצק בזמן השיגור, לא נפתחו, וכתוצאה מכך המאיצים הריקים פגעו במים ושקעו.
ניסוי מערכת האלקטרופורזה וניסוי Monodisperse Latex Reactor בוצעו שנית.
הצוות ביצע צילומים של פעילות ברקים באטמוספירה באמצעות מצלמות ידניות, וערכו על עצמם ניסויים רפואיים לשני פרויקטי סטודנטים, הצוות גם השתמש בזרוע הרובוטית של המעבורת (ה-RMS) כדי להניף ניסוי שנקרא Induced Environment Contamination Monitor סביב המעבורת.
מטען המעבורת כלל תשעה ניסויים של אוניברסיטת המדינה של יוטה, ניסוי מסחרי ראשון הכולל מערכת אלקטרופורוזה בזרימה רציפה, המשימה כללה גם מטען מסווג של מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
כאשר המעבורת הייתה על כן השיגור, חדרו מי גשם לכיסוי המגן של מספר אריחי מגן. כאשר המעבורת הגיעה לחלל, הופנו האריחים אל השמש, והמים התאדו, ובכך נמנע נזק נוסף מקפיאת המים.
STS-4 תוכננה לשהייה בחלל של 7 ימים. היא נחתה ב-4 ביולי 1982 בשעה 9:10 בבוקר לפי שעון קיץ האזור הפסיפי (PDT) על מסלול הנחיתה 22 בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה. הייתה זו הפעם הראשונה שבה מעבורת חלל נחתה על מסלול נחיתה מבטון (אורכו 4.6 ק"מ). המשימות הקודמות נחתו על קרקע האגם היבש רוג'רס שבשטח אותו בסיס.
המשימה ארכה 7 ימים, שעה אחת 9 דקות ו-31 שניות. הקולומביה עברה במהלך כל המשימה 4.7 מיליון ק"מ והקיפה את כדור הארץ 113 פעמים.
המעבורת הוחזרה למרכז החלל קנדי בפלורידה ב-15 ביולי 1982.
אייגיסתוס

אייגיסתוס (ביוונית עתיקה: Αἴγισθος) בנם של תיאסטס ושל בתו, פלופיה, המאהב של קליטמנסטרה, אשת אגממנון ואבי אלטה.
בין האחים התאומים אטראוס ותיאסטס היה סכסוך שלווה בפגיעות קשות. אטראוס הרג את בניו של תיאסטס והגיש לו את בשרם למאכל. תיאסטס חיפש דרך לנקום ואורקל אמר לו שאם בתו פלופיה תלד לו בן, הבן הזה יהרוג את אטראוס. תיאסטס עיבר את פלופיה. לאחר הלידה, פלופיה הנכלמת מכך שהרתה לאביה, זנחה את התינוק, אך רועה צאן שמצא אותו מסר אותו לאטראוס מבלי שהם ידעו את זהות התינוק. אטראוס גידל את התינוק, אייגיסתוס, והתייחס אליו כאל בנו. כשאייגיסתוס בגר, הגיע תיאסטס, סיפר לאייגיסתוס שהוא אביו וסבו והסית אותו נגד אטראוס. אייגיסתוס הרג את אטראוס ויחד עם אביו/סבו תיאסטס מלך במיקנה והגלה את בניו של אטראוס, אגממנון ומנלאוס, אל ספרטה.
מלך ספרטה, טינדאראוס, השיא לגולים את בנותיו, קליטמנסטרה והלנה. כשמת טנידאראוס, ירש אותו מנלאוס וכמלך ספרטה עזר לאחיו להפיל את אייגיסתוס ותיאסטס ולזכות במלוכה במיקנה. לאחר שאגממנון יצא למלחמת טרויה בגדה בו אשתו, קליטמנסטרה, עם אייגיסתוס. מהמלחמה חזר אגממנון המנצח כשהוא מביא איתו פילגש חדשה, את קסנדרה. קליטמנסטרה ואייגיסתוס רצחו את אגממנון ואת קסנדרה ואת ילדיהם, התאומים פלופס וטלדאמוס. ילדי אגממנון, אלקטרה ואורסטס שאפו לנקום את מות אביהם. אורסטס, יחד עם חברו פילאדס ובסיוע אחותו, אלקטרה, רצח את אמו, קליטמנסטרה, ואת אייגיסתוס.
בקטריולוגיה

בַּקְטֶרְיוֹלוֹגְיָה (אנגלית: Bacteriology) הוא ענף של המיקרוביולוגיה העוסק בחקר הפרוקריוטיים. כיום, נעשים שימושים רבים בחיידקים לצורך יצירת חומרים כגון הורמונים (אינסולין) בעזרת הנדסה גנטית. שימוש נוסף, טבעי, לחיידקים הוא מיחזור חומרים בטבע, גם על ידי פירוק של חומר אורגני. בנוסף, יש להם תפקיד מרכזי במחזור חומרים חיוניים (כגון פחמן או חנקן) בטבע.

היסטוריה

חיידקים נצפו לראשונה לפני 1673, כאשר אנטוני ואן לוונהוק צפה בחיידקים בעזרת מיקרוסקופ אור בעל עדשה אחת, שהוא עיצב בעצמו. לוונהוק כינה את החיידקים שראה בשם אנימלקולס (animalcules) ותיאר את תצפיותיו בסדרת מכתבים לחברה המלכותית ולעומד בראשה רוברט הוק, שכנראה צפה אף הוא בהם. 
הראשון שהשתמש במונח bacterium (ביוונית Bacterion – משהו קטן), וברבים bacteria, כשם לחיידקים היה כריסטיאן גוטפריד אהרנברג בשנת 1838. 
הבקטריולוג הראשון של העידן המודרני הוא הבוטנאי הגרמני פרדיננד קון (Cohn), שאפיין לראשונה, במחצית השנייה של המאה ה-19, את מסלול החיים של החיידק Bacillus subtilis, והראה שלחיידק שתי צורות חיים - וֶגֶטָטיבית, שאינה שורדת בהרתחה, ונבג פנימי (endospore) שעמיד בהרתחה.
בשנת 1859 הראה לואי פסטר כי תסיסה נגרמת מגידול של מיקרואורגניזמים, וכי המקור לגדילה זו הוא לא בריאה ספונטנית. רוברט קוך, שחקר מגוון חיידקים גורמי מחלות ובהם כולרה, גחלת ושחפת, הצליח להוכיח כי חיידקים אחראיים למחלות שונות, ועל כך זכה בפרס נובל ב-1905. 
אף על פי שכבר במאה ה-19 היה ידוע כי חיידקים אחראיים למחלות רבות, לא היו טיפולים אנטיבקטריאליים זמינים. ב-1910 פיתח פאול ארליך את התרופה הראשונה, וב-1908 זכה בפרס נובל על עבודתו בתחום האימונולוגיה. ארליך היה חלוץ בשימוש בצבע לזיהוי וסיווג חיידקים, ועבודתו הייתה הבסיס לצביעת גרם ולצביעת ציל-נילסן.
ב-1977 גילה קארל ווז כי לארכאונים (חיידקים קדומים) קו התפתחות אבולוציונית נפרד משל החיידקים. הטקסונומיה הפילוגנטית החדשה התבססה על ריצוף ה-RNA הריבוזומלי 16S, והביאה לחלוקה של הפרוקריוטים לשתי ממלכות, חיידקים (Bacteria) וארכאונים (Archaea).
חג העלייה

תיאור העלייה

עליית ישו מתוארת בברית החדשה בשלושה מקומות: מעשי השליחים א' 9-12, לוקאס כ"ד 50-51 ומרקוס ט"ז 14-19 (ברם, רוב החוקרים כיום סבורים שהנוסח של מרקוס ט"ז לאחר פסוק 8 נכתב מאוחר יותר משאר הבשורה). על פי מקורות אלה, לאחר תחייתו ישו הטיף והפיץ את בשורתו על הארץ במשך 40 יום, ואז עלה השמיימה לעיני השליחים על הר הזיתים. קודם לעלייה עצמה ישו אמר לשליחים שלאחר עלייתו רוח הקודש תצלח עליהם ושעליהם להמשיך ולהפיץ את תורתו בעולם. לאחר שישו עלה השמיימה, הופיעו שני מלאכים והודיעו לשליחים כי ישו ישוב באותו אופן שבו נאסף.

אמונות עממיות

על פי האמונה העממית הוולשית, כל עבודה הנעשית ביום זה תיגמר בביש מזל. אמונה עממית אחרת טוענת כי ביצים שהוטלו ביום זה לא יתקלקלו, ואם יניחו אותן מתחת לגג הבית, הן יביאו מזל. עוד נאמר כי גשם הנאסף ביום זה מרפא דלקות עיניים, וכי נתינת מתנות לעיוורים או לנכים ביום זה תביא לנותן המתנה עושר בתוך שנה.

מנהגים

מנהגי חג העלייה שונים ממדינה למדינה. חלק מן המנהגים הוא שליחת גלויות ושירת מזמורי החג. באירופה נוהגים לצאת לתהלוכות עם כלי נגינה וחצוצרות שבהם מדמים את העלייה בפתחת השמיים בקולות החצוצרה. מנהגים נוספים הם קניית מתנות לעניים ועיסוק בהתנדבות. ביום זה נוהגים להשאיר ביצים מחוץ לבית למזל. בחלק מהמדינות רואים באירוע זה מפגש משפחתי לארוחות משפחתיות. בשוודיה, לדוגמה, מנצלים את חופשת החג לטיולים עם המשפחה ופיקניקים בחיק הטבע.
יוסף אירגס

קורות חייו

נולד בליוורנו בשנת תמ"ה (1685), לרבי עמנואל רב הקהילה. למד תורה בעיר בישיבתו של רבי שמואל די פאס והתפרסם בגאונותו בגיל צעיר. את חכמת הקבלה למד אצל רבי בנימין הכהן ויטאלי, תלמיד רבי משה זכות, במשך שבעה שבועות. לאחר מכן התיישב בעיר פיזה והקים בה ישיבה בשם "נוה שלום". כן יסד בעיר זו שתי קרנות צדקה: "מוהר הבתולות" ו"מלביש ערומים". בשובו לליוורנו מונה לרב הקהילה. 
התפרסם בגדלותו בתורה ורבנים רבים מאיטליה וצרפת היו מריצים אליו שאלותיהם והוא היה משיב להם בלשון ברורה ובקיצור נמרץ. החשוב שבתלמידיו היה רבי מלאכי הכהן, מחבר הספר האנציקלופדי יד מלאכי. 
התפרסם בשל ספרו הקבלי החשוב שומר אמונים, בו הוא מתווכח עם רבי עמנואל חי ריקי שהיה ממצדדי ה"צמצום כפשוטו". ספרו של אירגאס נחשב ספר יסוד בקבלה ולמייצג הבולט ביותר של מצדדי ה"צמצום שלא כפשוטו". כדי להבדיל בין ספר זה לבין ספר "שומר אמונים" שחיבר הרב אהרן ראטה, נהוג לכנות את הראשון בשם "שומר אמונים הקדמון". 
כמו כן חיבר שו״ת בהלכה בשם דברי יוסף. 
הלך לעולמו בליוורנו בג' בסיוון ה'ת"ץ (1730) בגיל ארבעים וחמש.

משפחתו

בהיותו בגיל שמונה עשרה נשא לאישה את בת אחות אמו, ממנה נולדו לו שלשה בנים ושלש בנות, ביניהם בניו רבי אברהם ורבי עמנואל.

מלחמתו בשבתאות

בשנת 1710 הגיע לליוורנו השבתאי המפורסם נחמיה חייא חיון וניסה לקבל ממנו הסכמה על ספרו, אך אירגאס עמד על טיבו וגרשו מהעיר. חיון הגיע לאמסטרדם והדפיס שם ספרי התקפה חריפה נגדו. אירגס השיב לו בשני ספרי פולמוס בשם תוכחת מגולה והצד נחש שהדפיס בלונדון בשנת 1715.
בשנת 1730, בעת הפולמוס נגד רבי משה חיים לוצאטו שלח אירגאס מכתבים לרבי ישעיה בסאן, רבו של רמח"ל, על מנת לתהות על קנקנו, אך לא הספיק להכריע בעניין לפני מותו.
א-ריש

א-ריש הייתה שכונה ערבית של יפו ממזרח לשכונת אבו כביר. לפי אחת המסורות קיבל התל את שמו, שמשמעותו "תל הראשים", ב-1775, כאשר קצין מצרי שמרד בטורקים טבח בתושבי יפו וריכז את גולגולותיהם במקום.

במלחמת העצמאות

בפרוץ שלב א' של מלחמת העצמאות - מלחמת האזרחים, ריחף איום ממשי גם על שכונותיה הדרומיות של תל אביב, על בת ים, מקווה ישראל, ושכונות מולדת וגרין שבפאתי חולון. הערבים ניצלו את יתרון הגובה של תל א-ריש שחלשה על סביבותיה מרום 44 מטרים והציבו עליה שני מקלעים כבדים מדגם שפנדאו, האחד בבית הלבן שבגבעת החרבה והאחר בבית האדום. בנוסף, בראש התל הייתה עמדת פילבוקס מבוצרת. ב-12 בדצמבר 47 התקיפו ערבים, מעמדה בגבעת החרבה בפאתי תל א-ריש, בירי, את שכונת גרין בחולון והניסו יהודים מבתיה הקיצוניים. בפעולת תגמול למחרת כבשו אנשי פלוגת החי"ש החולונית, לימים פלוגה ב' של גדוד 51 של גבעתי, את הגבעה ופרקו את עמדת הירי אך נאלצו לסגת מפני התקפת נגד ערבית במהלכה נהרג אחד הלוחמים. 
התחבורה היהודית מתל אביב לחולון ומשם לירושלים ולמושבות הדרום בואכה נגב שבה והותקפה מאבו כביר וא-ריש. עקב כך הוסטה בינואר 1948 התחבורה לנתיב חדש - דרך הביטחון, בשולי השכונות הדרומיות של תל אביב (כיום דרך בן-צבי). דרך זו שימשה את תחבורת היישוב היהודי עד כיבוש האזור.

קרב תל א-ריש

במהלך מבצע חמץ, הוטל על גדוד 52 של חטיבת 'גבעתי' לכבוש את תל א-ריש. בלילה אור ליום ה-28 באפריל תקף כוח מקובץ של גדוד 52 של חטיבת גבעתי, בפיקודו של יעקב פרי (פרולוב), את תל א-ריש. הכוח הסתייע בשני תותחי 20 מ"מ, אשר הגיעו לארץ מספר ימים קודם לכן. היציאה של הכוח ממקווה ישראל התעכבה כיוון שלא הוכנה מראש פרצה בגדר לשם כך. ההודעה על האיחור ביציאה לא הגיעה לתותחנים. אלה פתחו באש בשעה המקורית, וכך אבד יתרון ההפתעה. ההתקפה החלה בשעה 02:00 והתל, אשר הגנו עליו מספר כיתות, נכבש במהרה ללא התנגדות ממשית. כוח חסימה שנועד למנוע הגעת תגבורות ערביות, לא מנע מן הערבים להתרכז לצורך התקפה. אלה היו לוחמי גדוד אג'נאדין של צבא ההצלה בפיקודו של מישל אל-עיסא, אשר ב-26 באפריל 1948, הצליחו להסתנן ליפו. בהתקפה על תל א-ריש השתתף רוב גדודו של עיסא. הלוחמים הערבים התקדמו בשני צירים בחיפוי משוריין, והחלו מיד בהתקפת נגד חזקה על הכוחות שלא התבצרו כיאות. המגינים הופתעו, עד מהרה המפקדים איבדו שליטה על כוחותיהם, ושני משוריינים שנשלחו  לעזרה, קצרה ידם להודיע. כוח גבעתי נאלץ לסגת לכיוון מקוה ישראל באבידות כבדות - 36 הרוגים, מתוכם שבעה נעדרים, וכ-100 פצועים. הערבים איבדו באותו קרב 30 הרוגים ו-62 פצועים. במהלך מבצע 'חמץ', פינו הערבים את האזור, והתל נותר כמובלעת בידיים ערביות עד 3 במאי. עד כניעת יפו ב-13 במאי, החזיקו הבריטים במקום. 
הקרב העיקרי היה סביב עמדת הפילבוקס על התל, כיום בתחומו של פארק בשכונת תל גיבורים בחולון. במקום אתר זיכרון ובו הסבר על הקרב.

אחרי מלחמת העצמאות

בא-ריש נשמרו במשך תקופה ארוכה הבתים המקוריים של השכונה. בשנים הראשונות לאחר כיבוש השכונה שימשו הבתים למחנה צבאי ולאכלוס עולים חדשים. אחד המבנים הגדולים אשר שוכן על הכביש הראשי היה למוסד ילדים של עליית הנוער הדתי. הייתה בו חברת נוער של כחמישים חניכים וחניכות, מעל גיל 15, שעלו מצפון אפריקה. המוסד נועד להכין אותם לחיי עבודה. בשנת 1952 נסגר המוסד, וחניכיו עברו לכפר בתיה. במבנה שנותר פנוי הוקם מועדון גדנ"ע קליעה.
על חלקו הדרומי של הכפר הוקמה השכונה היהודית תל גיבורים בחולון. בית ספר היסודי "המגינים" הוקם בשנת 1950, במקום נותר בית הקברות המוסלמי טאסו, ושרידים של בית באר של משפחת טאסו.
חני שטרנברג

חני שטרנברג (נולדה ב–1956) היא משוררת, סופרת ועורכת.

ביוגרפיה

חני פרומן שטרנברג נולדה בנווה שאנן חיפה, להורים ניצולי שואה יוצאי פולין וטרנסילבניה. בנעוריה הייתה חברה בתנועת הנוער המחנות העולים. בצבא שירתה באגף המודיעין ביחידה 8200. לאחר שירותה, למדה תנועה ומחול באקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים. בשנים 1985-1983 הציגה שתי עבודות כוריאוגרפיות בהן שילבה בין תנועה, לשירים ולקטעי פרוזה אותם כתבה. אחת העבודות זכתה לביקורת משבחת של המשורר ומבקר המחול חזי לסקלי בעיתון העיר בתל אביב.
בשנת 1986, בעקבות נישואיה ולידת שני ילדיה, שבה להתגורר בחיפה שם נולד בהמשך בנה הצעיר. שטרנברג עשתה הסבה להוראת הערבית, מקצוע בו עסקה לפרנסתה. בשנת 1998 עברה להתגורר עם משפחתה בזיכרון יעקב, וב-1999 ראה אור ספר שיריה הראשון. בשנת 2005 החלה לכתוב שירה וסיפורים על חפצים אותם הציגה בתערוכות קבוצתיות ובתערוכות יחיד. בשנת 2012 יזמה את כתב העת הספרותי "מקף", אותו ערכה והוציאה לאור יחד עם יואב איתמר בין השנים 2012–2015. במסגרת כתב העת ראו אור שישה גליונות שבהם פרסמה שירים, תרגומים, מסות וראיונות. לצד כתב העת פעלה "הוצאת מקף" בה ראה אור ספרה "קפקא ואני".

יצירתה

המשורר והעורך עמוס לויתן כתב על יצירתה של שטרנברג: "שירתה של המשוררת טוטלית: משפחה, מלחמה, נסיעה, אהבה, הואדי וההרים, בדרך להוצאת הספרים, גוגל ושיטוטים אחרים, הם כולם חומרים ביצירתה. שיריה משוחררים מעכבות ומאיסורים: חירותם הגדולה לומר הכול מרתקת, ויכולתם להנכיח ניגודים מענגת. אפילו המעשה של הוצאת ספר שירים הוא עבורה סוג של מחאה או תסכול, כפרה על רצון לעשות מעשים אחרים, שאינם נעשים."
אביטל אפרת, אוצרת ומנהלת מוזיאון העלייה הראשונה, תיארה את יצירתה כך: "המאפיין המרכזי ביצירתה של חני שטרנברג הוא חופש פנימי. חירות להביע את עצמה במילים, בשורות מזוקקות של שיר." "שיריה רוויים געגועים לשושלת הגדועה שמוצאה במזרח אירופה. היצירה שלה חושנית ופרועה. הקצוות הפרומים של הבד, הרהיט הבלוי והאריח השבור בפינה הם השתקפות של עולם אמיתי, לא מושלם, קצת פגום בפינה, אבל שמח, אוהב ומקבל."
הגר אלון ברשימה בעיתון 77: "האישי תובע פתרון של אמת בלתי מתפשרת, מכאיבה ככל שתהיה, שמתוכה מצליחה המשוררת להעלות לנו ולעצמה ארוכה. יחסיה המורכבים והנוקבים עם הוריה, דין וחשבון אהבתה כרעיה וכאם, מדרבנים את הקורא לפשפש במעשיו ולבחון את המקום בו הוא עצמו עומד."
אמיר אוריין ברדיו 88fm: " חני כותבת את חייה במקטעים מרוכזים עם דימויים מדויקים כמו בקליפ משובח, ויש כאן תובנות אישיות בעלות אופי אוניברסלי. ספר מומלץ המקרב אותנו אל מצבי קיום, שיש בהם סודות אפלים מהעבר, וגם הדרך אל התיקון האישי באמצעות היצירה. כתוב בפרוזה, אבל הסגנון המרוכז הופך אותה לפיוט."
חתול בר אירופי

מאפיינים

חתול בר אירופי הוא גדול ועבה בהרבה מחתול בית, יש לו פרווה ארוכה יותר וגם זנב קצר יותר, לא מחודד ועבה. פרוותו מפוספסת ועל גבו פסים כהים. זכר ממוצע שוקל כ-5 ק"ג עד 8 ק"ג, ונקבה שוקלת בממוצע 3.5 ק"ג. משקלם משתנה בהתאם לעונה עד כ-2.5 ק"ג.
זכרים גדולים בספרד מגיעים לאורך של עד כ-65 ס"מ, זנבם מגיע לכ-34.5 ס"מ ומשקלם עד ל-7.5 ק"ג. בנוסף, הפסים שעל הפרווה שלהם פחות מפוזרים, שינהם גדולות יותר יחסית, והם ניזונים יותר מארנבים מאשר חתולי בר מצפון לדורו-אברו, אשר תלויים יותר במכרסמים קטנים.
מכיוון שחתולי בר אירופים וחתולי בית יכולים להתרבות ביניהם, קשה להבדיל את חתול הבר האירופי מחתולי כלאיים מפוספסים אחרים כראוי רק על בסיס צורתם החיצונית.

תפוצה ומרחב מחיה 

חתולי בר אירופים חיים בעיקר ביערות רחבי-עלים ויערות מעורבים. הם נמנעים באופן מובהק מאזורים חקלאיים ומיישובים. האוכלוסייה הצפונית ביותר נמצאת בצפון מזרח סקוטלנד.
ישנן שתי אוכלוסיות מנותקות ולא קשורות אחת לשנייה בצרפת. אחת בארדנים בצפון-מזרח המדינה המשתרעת עד לוקסמבורג, גרמניה ובלגיה. האוכלוסייה השנייה בדרום צרפת עשויה להיות מחוברת דרך הרי הפירנאים לאוכלוסיות בספרד ופורטוגל.
בגרמניה, הריין מהווה מעין מחסום גדול בין האוכלוסייה הנמצאת בהרי אייפל ובהרי הונסטרוק הנמצאים בצד המערבי של הנהר ושל האוכלוסיות שנמצאות בצד המזרחי של הנהר.
האוכלוסייה הפולנית בהרי הקרפטים משתרעת לצפון סלובקיה ולמערב אוקראינה.
בשווייץ, חתולי בר קיימים בהרי היורה.
שלוש אוכלוסיות מפוצלות מתקיימות באיטליה – אחת בחלקה המרכזי של איטליה, השנייה בחלקה הדרומי של איטליה והשלישית במזרח הרי האלפים שעשויה להיות מחוברת לאוכלוסיות בסלובניה וקרואטיה. האוכלוסייה בסיציליה היא האוכלוסייה המבודדת היחידה בים התיכון שלא יובאה לשם ונחשבת לאזור תפוצתה הטבעי.

סכנות

ברוב מדינות אירופה, אירופה חתולי בר הפכו לנדירים. למרות היותם מוגנים מבחינה חוקית, הם עדיין נורים פעמים רבות על ידי אנשים שמבלבלים אותם עם חתולי רחוב. באזור היילנדס בסקוטלנד, שבו הייתה אוכלוסייה משוערת של כ-400 פריטים בטבע בשנת 2004, התרבות עם חתולי רחוב היא איום משמעותי לשמירה על מאפייני אוכלוסיית חתולי הבר. האוכלוסייה הגדולה ביותר של חתולי בר נמצאת בספרד ופורטוגל אך גם אוכלוסייה זו נמצאת בסכנה מהתרבות עם חתולי רחוב וממחסור של מרחב מחיה. בשנת 1990, האוכלוסייה המזרחית ביותר שבאוקראינה, מולדובה והקווקז הייתה מאוימת עקב הריסתם של יערות רחבי-עלים, שגרמה לצמצום תפוצתם. רק פריטים בודדים קיימים כיום באזורים מוגנים.

בשבי

למרות היותו קשור באופן קרוב לחתול הבית, חתולי בר ידועים בהיותם בלתי אפשריים לגידול בתנאים ביתיים כחיות מחמד. חוקרת הטבע פרנסס פיט כתבה: "היה זמן שבו לא האמנתי לכך... האופטימיות שלי התפוגגה" על ניסיונה לגדל חתול בר בשבי אותו כינתה בשם בילזבוב.
זלמן יואלי

ביוגרפיה

יואלי נולד בשנת 1903 בבֶּנדֶרי שבבסראביה, רוסיה, הרביעי מששת ילדיהם (שלושה בנים ושלוש בנות) של חיה רחל לבית פאניש ואהרן משה שניאורסון, חסיד חב"ד.
מצד אביו היה דור שישי למייסד חסידות חב"ד רבי שניאור זלמן מליאדי.
קיבל חינוך יהודי מסורתי בישיבות. נתפס לציונות, ובשנת 1924 עלה לארץ ישראל כחלוץ במסגרת "חבורת הדרום", עבד באזור חיפה, בסלילת כבישים, בבניין ובייבוש ביצות. נישא לרוזה (שושנה) (1903–1994) והתגורר בחיפה. בשנת 1931 עבר עם אשתו ובנו הבכור למושבה פתח תקווה, ובה התגורר עד מותו.
משנות ה-30 היה חבר מערכת יומון ההסתדרות הכללית, "דבר", וכתב העיתון לענייני מפלגות ועניינים מוניציפליים. היה חבר אגודת העיתונאים בתל אביב.
בנוסף, היה עסקן ציבור, חבר מרכז מפא"י, ומיוזמי הקמת שיכון ארלוזורוב ובית החינוך לילדי עובדים בפתח תקווה. ב-1938 נבחר כראש המועצה המקומית החמישית של פתח תקווה, וב-1940, כשנבחרה לראשונה מועצה לאחר שהמושבה קיבלה מעמד של עיר, היה חבר מועצת העירייה הראשונה של פ"ת (1940). המשיך לפעול כחבר המועצה. בשנת 1950 נבחר לראש המחלקה הטכנית.
במשך שנים רבות ערך את עיתון עיריית פתח תקווה. יזם את הוצאת "קטיף".
ערך וטיפל בפרסומים רבים על העיר, בהם ספר היובל ה-75, אלבומים וחוברות על פעילויות העירייה.
מספר פעמים נשלח על ידי משרד החוץ להסברה בחו"ל.
בשנת 1982 הוענק לו התואר יקיר העיר פתח תקווה.
זלמן יואלי נפטר בשנת 1984, בגיל 81. נקבר בבית הקברות סגולה בעירו. הותיר את אשתו, ילדיו ונכדיו.

משפחתו

הוריו של יואלי התירו לילדיהם ללמוד לימודי חול ולרכוש השכלה רחבה.
אחותו הבכורה, אודיה שניאורסון (נולדה ב-1896 – נפטרה באודסה) הייתה פיזיקאית;
אחיו מרדכי קלמן (נולד ב-1898) היה מנהל בית חרושת;
אחותו בלומה שניאורסון (1899–1975) הייתה גננת, מראשונות הגננות של רשת החינוך העברית "תרבות" בבסרביה (עלתה לארץ ישראל);
אחיו הצעיר, דב בער שניאורסון (נולד ב-1904) היה מהנדס בחיפה;
ואחותו הצעירה ריקה (רבקה) שניאורסון (נולדה ב-1907 בפתח תקווה) הייתה אף היא גננת.
זלמן ושושנה יואלי היו הורים לשניים: אהרן יואלי (1929–2007), מראשוני טייסי הקרב בחיל האוויר הישראלי, אלוף-משנה, בעל עיטור העוז על הפלת שני מטוסי הסילון הראשונים על ידי חיל האוויר, וצפורה (1935–2016), וסבים לנכדים.

הנצחה

באפריל 2019 עיריית פתח-תקווה בחרה להנציחו בכך שקראה לרחוב בעיר על שמו - "רח' יואלי זלמן שניאורסון".
This Is How We Do

אזכורים

במילות השיר יש אזכור לזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי, אשר הגיעה לצילומי הקליפ ואף הופיעה באחת מתוך הסצנות שלו. בשיר ישנו אזכור נוסף לזמרת הרית'ם אנד בלוז אריתה פרנקלין, וללהיטה "Respect".