google/wiki40b huggingface dataset:
אבנר חזקיהו

קורות חייו

חזקיהו נולד למרים ולשלמה, רב הקהילה היהודית ], בקאזאנלק שבבולגריה. למד בסופיה באקדמיה לדרמה, ועלה לישראל בשנת 1949.
בארץ שירת בלהקה צבאית וסיים את הסטודיו הדרמטי של תיאטרון הבימה בהדרכתו של צבי פרידלנד. בשנת 1953 התקבל להבימה וצורף לקולקטיב ב-1960. בשנים 57–1956 עבר השתלמות מקצועית בפריז אצל הבמאי ז'אן מארי סרו, שלאחריה חזר להבימה.
ב-1961 הופיע יחד עם יוסי בנאי ויונה עטרי במופע "יוסי-חזקי-יונה", שהציג מערכונים משולבים בשירים שהלחין סשה ארגוב.
ב-1962 שיחק בסרט חבורה שכזאת בבימויו של זאב חבצלת.
בשנת 1962 עזב את הבימה. שנה מאוחר יותר הקים יחד עם יוסי בנאי וניסים אלוני את "תיאטרון העונות", במסגרתו הועלו מספר מהצגותיו של אלוני. בשנת 1968, כשנתיים לאחר סגירת תיאטרון העונות, הצטרף לתיאטרון הקאמרי, בו שיחק עד יומו האחרון. בנוסף שיחק חזקיהו גם בתיאטרון האהל ובתיאטרון חיפה.
חזקיהו נפטר בגיל 67 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הוא הותיר אחריו את אשתו, יעל הלר חזקיהו, פסיכולוגית קלינית ואמנית, ואת בנו רמי חזקיהו, גם הוא שחקן תיאטרון.

תפקידים בולטים והצגות

בין תפקידיו הבולטים: דוד המלך ב"כתר בראש", שיילוק ב"הסוחר מוונציה", הדוד וניה ב"הדוד וניה", הבעל ב"צייד יצא לצוד בצד", בר מזל ב"היער", סלדון ב"קולי קולות קלים", אצדק ב"מעגל הגיר הקווקזי", סינג'ן ב"הצלצול האחרון", הדוכס ב"מידה כנגד מידה", קומוי ב"קסטנר", נאט ב"אני לא רפפורט" (על תפקידו זה זכה בפרס ע"ש חנה רובינא), פפכץ ב"שיץ", המהר"ל ב"הגולם", ארגן ב"החולה המדומה", טוביה ב"תפילה".
בנוסף שיחק ב"בגדי המלך" ו"הנסיכה האמריקאית" (בתיאטרון העונות), "ביקור הגברת הזקנה", "יוליוס קיסר", "תל אביב הקטנה (מופע), "אדם הוא אדם", "הצמא והרעב", "נשף הגנבים", "הארוך השמן והגוץ", "המלכה והמורדים", "אל תגעו בנוימן", "גן הדובדבנים", "אנריקו", "מארה סאד", "הצלצול האחרון" ו"ריצ'רד השלישי".

סרטים בהם שיחק

איי לייק מייק (1960), אלדורדו, חבורה שכזאת, המניע לרצח, פורטונה (1966), ארבינקא, עליזה מזרחי, הגלולה (1968), "42:6" (1969, ביוגרפיה של דוד בן-גוריון), מרגו שלי (1969), תעלת בלאומילך (1969), השוטר אזולאי (1970), אני אוהב אותך רוזה (1972), שוד הטלפונים הגדול (1972), אבו אל בנאת (1973), הבית ברחוב שלוש (1973), איש רחל (1974), יהיה טוב סלומוניקו (1975), הצילו את המציל (1977), חגיגה לעיניים (1975) בלפר (1978), סופו של מילטון לוי(1981), על חבל דק, סוף שבוע מטורף, אהבה גנובה, האינסטלטור (1987), רצח בשבת בבקר בימוי נדב לויתן (1991) ספור שמתחיל בלוויה של נחש (1993).
חזקיהו הופיע בשנות ה-70 בסדרת הטלוויזיה הלימודית "הילדים משכונת חיים" בתפקיד לוי פקיד הדואר. בשנות ה-80, הופיע בסדרת הטלוויזיה "קרובים קרובים", בתפקיד מר גירשטיין, אבא של דורון, דייר המשנה של חנה (מרון). באחד הפרקים, אף חיזר אחרי חנה, וזו לא נענתה לו. בשנת 1980 שיחק את תפקיד המלך במחזמר "אלוף בצלות ואלוף שום" על פי ח.נ. ביאליק. שירים בהלחנת דובי זלצר למילותיה של לאה נאור.

הנצחה

החל משנת 2000 מעניק התיאטרון הקאמרי מדי שנה פרס לשחקנים מצטיינים על שמו.
בנובמבר 2010 נקבע לוח הנצחה על הבית שבו התגורר חזקיהו ברחוב סירקין 12 בתל אביב.
משפחתון

משפחתון הוא מסגרת אלטרנטיבית לילדים המדמה משפחה גרעינית. ישנם שני סוגי משפחתונים: משפחתונים הכוללים לינה, המדמים את המסגרת המשפחתית כמעט על כל מרכיביה, משפחתונים אלה משמשים בדרך כלל לילדים ממשפחות מצוקה או משפחות בהן הילדים נמצאים בסיכון, ומשפחתונים המהוים מעין מעון יום מצומצם בגודלו, בו נהנים הילדים מטיפול אישי יותר.
ישנם כמה הבדלים בולטים בין משפחתונים לבין מעונות יום או אף גני ילדים: מגוון הגילאים במשפחתונים רחב בהרבה. במשפחתונים עם לינת לילה ניתן למצוא ילדים מגיל שנה-שנתיים ועד גיל ההתבגרות, אלמנט המדמה מצב של אחים. על הטיפול בילדים ממונה זוג, בדרך כלל נשוי, שיש ואף יכלול צאצאים ביולוגיים שיהיו חלק מהמשפחתון - אולם זה נדיר. משפחתון כולל מטבח עצמאי המספק שלוש ארוחות ביום.
משפחתונים הכוללים לינה מופעלים בדרך כלל על ידי גופים ציבוריים כגון המפעל להכשרת ילדי ישראל, נעמת וויצו. במקרים רבים המשפחתון נמצא במסגרת כפר ילדים הנותן שירותים רבים נוספים - מתקני ספורט ושעשועים, מטבח מרכזי המספק את המוצרים הבסיסיים למשפחתונים, עזרה בלימודים ועוד.
משפחתונים ללא לינה מופעלים גם באופן פרטי.
שירות השילוח הממלכתי של רוסיה

רקע כללי

שירות השליחויות הממלכתי של הפדרציה הרוסית הוא סוכנות ממשלתית פדרלית המבצעת תפקידים ספציפיים בתחום השילוח הפדרלי בפדרציה הרוסית והיא מערכת של גופים פדרליים של הרשות המבצעת, המספקת שירותי ייעוץ לנשיא הפדרציה הרוסית בתחום המשלוחים. מנהל שירות השליחויות הממלכתי של הפדרציה הרוסית ממונה ומפוטר על ידי נשיא הפדרציה הרוסית.

היסטוריה

השירות הוקם לראשונה בתור חיל השילוח ב-17 בדצמבר 1796, על פי צו קיסרי של הקיסר פאבל הראשון. אנשי החיל דאגו למסירת הזמנות, דו"חות, ניירות ערך, חבילות וכן תמיכה בגורמים בכירים, והופעל בכפיפות למשרד המלחמה.
לאחר המהפכה באוקטובר 1917, חיל שירות השליחויות הקיסרי הוחלף בגוף של המטה הכללי ומשנת 1920 - חיל השליחויות של הצבא האדום. ב-6 באוגוסט 1921 שירות השילוח אורגן מחדש כגוף במשטרה החשאית.
ב-25 בנובמבר 1991 משרד שירות השליחויות היה חלק ממשרד התקשורת של ברית המועצות והפך לשירות השליחויות הממלכתי של רוסיה והוכפף למשרד התקשורת הרוסי. ב-30 בספטמבר 1992 הפך שירות השליחויות הממלכתי של משרד התקשורת של הפדרציה הרוסית לשירות שילוח פדרלי שתחת משרד התקשורת של הפדרציה הרוסית.
ב-24 בינואר 1995 המשרד הפדרלי לתקשורת שתחת משרד השליחויות והתקשורת של רוסיה אורגן מחדש לשירות השילוח הממלכתי של הפדרציה הרוסית. ב-6 בספטמבר 1996 שירות השילוח הממלכתי של הפדרציה הרוסית אורגן מחדש.
ב-20 באוגוסט 1997 שירות השליחויות הממלכתי של הפדרציה הרוסית שוב אורגן מחדש והפעם הוכפף ישירות לממשלה הפדרלית. ב-17 במאי 2000 במסגרת הרפורמה הפדרלית שיזם פוטין בממשלה, אורגן שירות השליחויות הממלכתי של ממשלת רוסיה והוכפף ישירות לנשיא הפדרציה הרוסית.

מבנה

חטיבת התקשורת של השירות מעסיקה שליחים הממוקמים בכל המרכזים המחוזיים, האזוריים והארציים של רוסיה, כמו גם במספר ערים גדולות ולהם חשיבות כלכלית.
במערכת האחידה של חלוקת שליחויות פדרלית ישנם משרד מרכזי, משרדים אזוריים (במוסקבה, שמונה מחלקות של המחוזות הפדרליים, 73 מחלקות ומשרדים בערי בירוה ובמרכזים המינהליים של הפדרציה הרוסית, וכן מחלקה בעיר סוצ'י).
סוכנויות משלוח הדואר והבלדרות הפדרלים פועלים באמצעות 112 מסלולים קבועים: 60 קווי תעופה, 36 קווי רכבת ו-16 בכבישים. בכל יום במטוסים וברכבים ישנם כ-300 עובדים של שירות השילוח הפדרלי. בנוסף מתקיימות פגישות סדירות בין השליחים המגיעים למוסקבה ב-12 נתיבים בין מדינתיים.

ראשי הארגון

ראשי שירות השליחויות הרוסי מאז 1796 :
רנאטו צ'ליני

קריירה

צ'ליני נסע לארצות הברית בשנת 1947, הצטרף לצוות המטרופוליטן אופרה ובהופעת הבכורה שלו שם, ב-9 באפריל 1952, ניצח על דון קרלו של ורדי, עם יוסי ביירלינג, אלינור סטבר ורגינה רזניק. כעבור שנה ניצח על אאידה (עם הרווה נלי וג'ין מדיירה ועל כוחו של גורל (עם זינקה מאלינוב ומריו דל מונקו. בשנת 1954 ניצח שוב על "כוחו של גורל", הפעם עם נלי ועם ליאונרד וארן, וכן, בערב אחד, על אבירות כפרית וליצנים.
ב-1954 התמנה צ'ליני למנהל מוזיקלי ומנצח של עמותת האופרה של ניו אורלינס. את כהונתו שם פתח בלה בוהם בבימויו של ארמנדו אנייני. בתקופת שהותו שם ייסד את תיאטרון האופרה הנסיוני של אמריקה (1954-1960) בשיתוף עם האופרה של ניו אורלינס. תכלית המוסד הייתה "לתת לזמרים צעירים הזדמנות להישמע באופרה." בין הזמרים הצעירים האלה היו הארי תייארד, מיניון דאן, נורמן טרייגל, ג'ון רירדון ואחרים.
בתקופת שהותו בניו אורלינס ניצח צ'ליני על הפקות של אופרות רבות, בהן "אותלו" (עם ראמון ויניי ונלי), טוסקה (עם אינגה בורך ורוברט ויד), לקמה, "אמליה בנשף" (עם שון), "אלקטרה", "אהבת שלושת המלכים", "ורתר", "לה צ'נרנטולה", בוריס גודונוב (עם בוריס כריסטוף), "טרובדור", "טורנדוט", "נורמה", "דון ג'ובאני" (עם טרייגל), "טנהויזר", "מנון" (עם פיליס קורטין וניקולאי גדה), "נשף המסכות", "אורפאו ואורידיצ'ה", "אביר הוורד", "ריגולטו" (עם קורנל מקניל) ו"כוחו של גורל" (עם איילין פארל וריצ'רד קאסילי).
במהלך עשור השנים של צ'ליני באופרה של ניו אורלינס, הופיעו הרבה כוכבים אמריקאים ובינלאומיים בפעם הראשונה עם הלהקה. כוכבים אלה הם לואיג'י אלווה (בתפקיד הרוזן אלמביבה ב"הספר מסביליה", ג'וזפה קמפורה (כאדגרדו ב"לוצ'יה די למרמור"), ליזה דלה קאזה (בתפקיד המרשלית ב"אביר הוורד"), פלאסידו דומינגו (בתפקיד לורד ארטורו בולאב ב"לוצ'יה"), גדה (בתפקיד דה גריו), לואיס קיליקו (בתפקיד לסקו), צ'זרה סייפי (כדון ג'ובאני) ובברלי סילס (בתפקידי הגיבורות של "סיפורי הופמן").
בשנת 1964 התערערה בריאותו של צ'ליני והוא ניצח בפעם האחרונה, על הצגה של אאידה. הוא מת ב-25 במרץ 1967 בניו אורלינס, בן חמישים וחמש.
רז יובן

ביוגרפיה

יובן החלה לכתוב בשנת 2001 במגזין "תרבות מעריב" בתקופה שאמנון דנקנר שימש כעורך הראשי של העיתון. בהמשך עברה לערוך ולכתוב במגזינים "עלמה" ו"בלייזר", וכן בשבועון "לאישה", מבית "ידיעות", ובמגזין "גלריה" של עיתון "הארץ".  
בשנת 2008 ערכה את הרומן "אצלנו עכשיו בוקר", מאת עיתונאית "הארץ" לשעבר דאה הדר (הוצאת כנרת זמורה ביתן).
באותה שנה החלה לכתוב גם לטלוויזיה, עבור הדרמה היומית המוזיקלית "דני הוליווד" ששודרה ב-yes, ובשנת 2009 הפכה לתסריטאית הראשית בעונה השנייה של הסדרה. בין השנים 2009 ל-2010 כתבה לסדרת הדרמה המוזיקלית של yes, "תיכון השיר שלנו", וכן שמשה כתסריטאית ראשית ביחד עם אריק שגב בסדרה "15 דקות", העוסקת בעולם הריאליטי. בשנת 2012 שימשה כתסריטאית ראשית, לצד אורי גרוס בסדרת הדרמה היומית של HOT "תנוחי". כמו כן כתבה לסדרות הילדים והנוער "אליפים" ושימשה כתסריטאית ראשית בעונה השנייה של "שוברי גלים" המשודרות ב-yes.  
בנוסף כתבה את העונות השנייה והשלישית של סדרת הדוקו-דרמה TLV - עושים את תל אביב  בערוץ הבידור, וכן שימשה כתסריטאית "X פקטור", בערוץ 2, "רשת". 
בשנת 2015 כתבה את תסריט סרט הטלוויזיה "לאן נעלם נימני?", ששודר בערוץ הילדים לרגל יום השנה ה-20 לרצח יצחק רבין.
בשנת 2017 יצרה ושימשה כתסריטאית ראשית לצד רועי עידן ואלעד חן בעונה הראשונה והשנייה של הסדרה "כפולה" בכיכובה של נועה קירל. הסדרה שודרה ביס ובהוט. בימים אלו כותבת את העונות השלישית והרביעית.
בדצמבר 2016 פורסם כי היא כותבת סדרה חדשה יחד עם חיים אביחיל בשם "שלטון הצללים" אשר יצולם בהמשך השנה ויעלה במהלך 2018 לHOT3.
דב נוי

ביוגרפיה

נוי נולד בקולומיאה שבגליציה, פולין (בימינו חלק מאוקראינה) למשפחה ציונית. אחיו הצעיר מאיר נוי היה לימים מלחין ומוזיקולוג ישראלי. למד בחדר, בילדותו קיבל חינוך עברי מפי המשורר שמשון מלצר, ולאחר מכן למד בגימנסיה פולנית. הוא שאף ללמוד רפואה, אולם כשראה את האנטישמיות ששררה אז בלבוב, החליט ב-1938 ללמוד בארץ ישראל ועלה אליה (בני משפחתו, פרט לו ולאחיו, נספו בשואה). הוא למד באוניברסיטה העברית תלמוד, תולדות עם ישראל ומקרא. בשנים 1941–1945, בעת מלחמת העולם השנייה, שירת בצבא הבריטי בחיל ההנדסה המלכותי. לאחר מכן עשה תואר שני באוניברסיטה העברית, וב-1947 שימש כמורה במחנות המעצר בקפריסין והפעיל שם גם פעולות תרבות. בשנים 1949–1952 ערך ביחד עם שמשון מלצר את השבועון "דבר לילדים", וכן היה חבר מערכת "דבר". בשנים 1952–1954 למד פולקלור, ספרות השוואתית ואנתרופולוגיה באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת אינדיאנה, בעזרת מלגה מטעם ממשלת ארצות הברית. עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת אינדיאנה, בהנחיית סטית תומפסון , עסקה בספרות התלמודית ("Motif-Index of Talmudic-Midrashic Literature").
לאחר שובו לישראל ב-1954, החל ללמד בחוג לספרות עברית ובחוג ליידיש באוניברסיטה העברית ולאחר מכן גם באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטאות אחרות בישראל ובחו"ל, בעיקר בנושאי אגדות, סיפורי עם ופולקלור עממי. כמו כן, הרצה ברדיו בנושאי מחקריו. במקביל, החל לאסוף ולתעד סיפורי עם ומסורות שהביאו אתם העולים החדשים מכל העדות, הן אלה שבאו מאירופה והן אלה שהגיעו ממדינות ערב. הוא הקים לשם כך בחיפה ב-1955 את "ארכיון הסיפור העממי בישראל" (אסע"י) (המצוי כיום באוניברסיטת חיפה; ב-2011 נקרא על שמו), שבו מתועדים כיום קרוב ל-24,000 סיפורים. הוא ניהל בעיר במשך שנים רבות את המוזיאון לאתנולוגיה ולפולקלור וכן הקים באוניברסיטה העברית את "המרכז לחקר הפולקלור", כדי לתעד מסורות ומנהגים של העולים וותיקי הארץ.
נוי כתב וערך כ-60 ספרים, שעוסקים בחקר סיפורי העם בעולם היהודי והלא-יהודי ובעדות ישראל השונות, כולל אגדות וסיפורים מהתלמוד והמדרש. מחקריו הקנו לו שם עולמי בחקר הפולקלור והספרות העממית, והוא נחשב אחד מבכירי חוקרי סיפורי העם היהודיים והעבריים.
בנישואיו השניים היה נשוי לד"ר תמר נוי לבית יזרעאלי עד פטירתה בקיץ 1997, ואב לשלושה בנים: יזהר, עמוס, חוקר פולקלור כמו אביו, עיתונאי ואיש היי-טק בעברו, וחיים, פרופסור בחוג ללימודי תיירות במכללה האקדמית אשקלון. הוא נפטר בשנת 2013.
יקיר שגב

ביוגרפיה

גדל במושב מבועים וביישוב להבים שבנגב. ידו נקטעה בעקבות תאונת דרכים בהיותו בן 3. כאשר ביקש להתגייס לצה"ל נקבע לשגב פרופיל 21, הפוטר אותו משירות צבאי. למרות זאת התנדב והחל לשרת בחיל המודיעין. במקביל הצטרף לאימוני סיירת גולני ולבסוף אף סיים בהצטיינות קורס קצינים. שירת כקצין מודיעין ביחידת אגוז ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. בהמשך שימש כמפקד צוות בבית הספר לקצינים וכמפקד צוות לוחמים ביחידת אגוז והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
לאחר שסיים את שירותו בצה"ל החל לעסוק בחינוך במסגרת מדרשת עין פרת וכן כיהן כיושב ראש אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית. שגב הקים את עמותת רוח חדשה, יחד עם רועי פולקמן ואיש העסקים הירושלמי ניר ברקת, הפועלת לעידוד סטודנטים הלומדים בירושלים לגור בה.
במילואים שימש שגב כמפקד פלוגה בחטיבת עודד, אותה הוביל במלחמת לבנון השנייה בלחימה בגזרה המזרחית. לאחר המלחמה היה ממובילי מחאת אנשי המילואים נגד תוצאות המלחמה. כיום משמש כמפקד גדוד בחטיבת ״אלון״. בשנת 2008 נבחר למועצת עיריית ירושלים, לאחר ששובץ במקום החמישי ברשימתו של ראש העירייה ברקת, ירושלים תצליח. שגב הוא בין החברים במועצה הציבורית שבחרה את נציגי מפלגת הבית היהודי שנוצרה מאיחוד המפד"ל ומפלגות האיחוד הלאומי, במקביל לעמידתו בראש "יהודה ושומרון - מנהלת ההסברה" מייסודה של מועצת יש"ע.
בשנת 2016 פרסם, יחד עם הרב בני לאו, את הספר ״כל אחד ממקומו - המדריך ליהדות מעשית״ הסוקר מנקודת מבט לא דתית את הביטויים המעשיים של היהדות (טקסים, חגים, ברכות וכו׳) בליווי קובצי שמע וטקסטים ישראליים.
Use Your Illusion I

רקע

צמד אלבומי Use Your Illusion הציגו נקודת מפנה בצליליה של להקת Guns N' Roses. למרות שלא נחסרו ממנו צלילי הרוק הכבד הידועים מאלבום הבכורה, Appetite for Destruction, הצליח Use Your Illusion I לייצר כותרת חדשה ובוגרת יותר ללהקה, עם שילוב אלמנטים של בלוז, מוזיקה קלאסית והבי מטאל. שילוב אלמנטים אלו בא לידי ביטוי בשימוש בפסנתר במספר שירים באלבום - בהובלת הסולן אקסל רוז והקלידן דיזי ריד, ביניהם "November Rain" ו-"Don't Cry".
נקודת מפנה נוספת שהוצגה באלבום, אופיינה בצלילי התופים השונים מאלבומיה הקודמים של הלהקה - בעקבות החלפת המתופף סטיבן אדלר, אשר התמודד עם התמכרותו הקשה להירואין, ב-מאט סורום.
מספר שירים באלבום נכתבו עוד בימיה המוקדמים של הלהקה, אך לא נכללו באלבום הבכורה Appetite for Destruction (עם זאת, הם הופיעו באלבום בוטלג בשם "Rumbo Tapes"). שינוי נוסף המוצג באלבום מתאפיין בשירים ארוכים יותר, כדוגמת בלדת הרוק November Rain - אשר אורכה מגיע כמעט ל-10 דקות, והשיר Coma שאורכו קצת יותר מ-10 דקות.
באלבום ניתן להבחין בנוסף בזימרה של גיטריסט הלהקה (דאז), איזי סטראדלין, בשירים "Dust N' Bones", "You Ain't the First" ו-"Double Talkin' Jive".

עטיפה

עטיפות שני האלבומים, Use Your Illusion I & II, עוצבו על ידי האמן האמריקאי-אסטוני מארק קוסטאבי. שתי העטיפות מכילות דמות מסוימת מציורו של רפאל, אסכולת אתונה. השוני היחיד בין שתי העטיפות הוא בצבען - צהוב ואדום בראשון, סגול וכחול בשני.
ריצ'רד לנדס

ריצ'רד לנדס (באנגלית: Richard Allen Landes; נולד ב-26 ביוני 1949) הוא היסטוריון וסופר יהודי אמריקאי, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בוסטון. הפיק וביים סרטים דוקומנטריים רבים. התפרסם בישראל בעקבות סרטיו על פרשת מוחמד א-דורה, וכן בעקבות המושג פאליווד, אותו טבע בסרטיו, ובאמצעותו הראה כיצד מזייפים הפלסטינים צילומים וסרטים כחלק מהתעמולה שלהם כנגד ישראל.

קורות חיים

לנדס נולד ב-1949, בניו יורק, בנם של סוניה לנדס והסופר והכלכלן פרופסור (אוניברסיטת הרווארד) דייוויד לנדס (2013–1924). יש לו שתי אחיות, שאחת מהן מתגוררת בישראל.
סיים ב-1971 תואר ראשון (BA) במדעי החברה באוניברסיטת הרווארד. למד במשך שנתיים (1971–1972) בבית הספר הצרפתי - פריזאי, היוקרתי אקול נורמל סופרייר (Ecole Normale Supérieure) ואחר כך למד היסטוריה באוניברסיטת פרינסטון, שם סיים ב-1979 תואר שני (MA) וב-1984 דוקטורט. היה במשך שנתיים (1984 - 1986) עמית מחקר באוניברסיטת קולומביה, מרצה להיסטוריה ארבע שנים (1986 - 1990) באוניברסיטת פיטסבורג, ומ-1990 עד היום (2013) פרופסור במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת בוסטון.
אשתו הראשונה של לנדס הייתה פרופסור פולה פרדריקסן, סופרת והיסטוריונית, אף היא מאוניברסיטת בוסטון, נוצריה קתולית שהתגיירה ואשר מלמדת כיום (2013) היסטוריה, גם בישראל, באוניברסיטה העברית וכמרצה אורחת גם באוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. לזוג יש שלוש בנות.
לנדס נשוי כיום לאסתר לנדס (לבית שאנן) וגר בברייטון, ליד בוסטון, מסצ'וסטס.
משרד פרסום

בישראל

משרדי פרסום ראשונים החלו לקום בארץ בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. מראשוני הפרסומאים בארץ ניתן למנות את אולי קאופמן, אליהו טל, אברהם לבינסון, אליעזר ז'ורבין, בוב ארויו, עודד באומן ואמנון אריאלי. במהלך שנות ה-60, ה-70 וה-80 תחום הפרסום בארץ היה מצומצם ובארץ פעלו משרדי פרסום גדולים בודדים. מן המוכרים בהם: חגי לבינסון אילון, דחף, גיתם, טל אריאלי, ארויו בראל ובינג ליניאל.
בסוף שנות ה-80 ויותר בתחילת שנות ה-90 (לאחר הקמת ערוץ טלוויזיה מסחרי בישראל) התרחב תחום הפרסום ובמקביל החל להתערער מעמדם של משרדי הפרסום הוותיקים. פרסומאים רבים פרשו ממשרדי הפרסום הוותיקים והקימו משרדים צעירים. תהליך זה התרחש במקביל לכניסתם למשרדי פרסום בינלאומיים גדולים לארץ - הן באמצעות הסכמי ייצוג והן באמצעות רכישת משרדים מקומיים. מאז, רובם של משרדי הפרסום הפעילים בישראל, מקושרים בדרך זו או אחרת לתאגידי הפרסום הבינלאומיים: publicis, IPG, WPP Group או Cordiant Commuinication Group.
רוב משרדי הפרסום בישראל מאוגדים תחת איגוד הפרסום הישראלי. במהלך העשור האחרון עם התקדמות הטכנולוגיה והתגברות הפרסום הדיגיטלי תופס תחום הפרפורמנס נתח גדול מתקציבי הפרסום בישראל ואיתו קמו דור צעיר של ענקיות פרסום כדוגמת "מייפל", "ליים דיגיטאל", "אדלר חומסקי & ורשבסקי" "quicklead- פרפורמנס ונוכחות במדיה" ו"ברונשטיין".
ריינג'ר 9

מבנה החללית

ריינג'ר 9 הייתה חללית ריינג'ר מבלוק 3. החללית כללה בסיס משושה מאלומיניום ברוחב 1.5 מטרים, עליו הורכבו מערכות ההנעה והכוח, מעליהם הורכב חרוט קטום ראש שהכיל את מצלמות הטלוויזיה. שני לוחות סולאריים באורך 1.537 מטרים וברוחב 0.739 מטרים נפרשו ככנפיים משני צדדים נגדיים של הבסיס, כך שאורך החללית מקצה לקצה היה 4.6 מטרים. אנטנת צלחת לטווח רחוק הורכבה על אחד מקודקודי הבסיס, ואנטנה היכולה לשדר ולקלוט אותות מכל הכיוונים הורכבה בראש החרוט הקטום. גובהה הכולל של החללית היה 3.6 מטרים.
ההנעה שנדרשה לתיקון המסלול סופקה על ידי מנוע הידרזין שהפיק דחף של 224 ניוטון. זווית הגישה נשלטה באמצעות 12 נחירי פליטה (שפלטו גז חנקן), שהיו כפופים להוראותיהם של 3 גירוסקופים, 4 חיישני שמש ראשיים ושניים משניים, וחיישן ארץ אחד. כוח חשמלי הופק על ידי הלוחות הסולאריים, ששטחם הכולל היה 2.3 מ"ר, שהפיקו 200 ואט. שתי בטריות בעלות קיבולת של 1.2 קילו-ואט-שעה (kW·h) שיכלו לספק חשמל במשך 9 שעות, סיפקו כוח חשמלי לכל אחד משני הסטים הנפרדים של מערכות הצילום והתקשורת. שתי בטריות בעלות קיבולת של 1 קילו-ואט-שעה (kW·h) שמרו אנרגיה לתפעול השוטף של החללית.
חלליות הריינג'ר מבלוק 3 נשאו מערכת שכללה 6 מצלמות טלוויזיה, ועברו טיהור לפני שיגורם כדי למנוע זיהום של קרקע הירח. מערכת מצלמות הטלוויזיה שנשאו חלליות הבלוק 3 שקלה 173 ק"ג, והחליפה את קפסולת הסייסמוגרף שנשאו הריינג'רים מבלוק 2. מבין 6 המצלמות, 2 היו בעלות יכולת סריקה מלאה ו-4 בעלות יכולת סריקה חלקית.

המשימה

ריינג'ר 9 שוגרה ב-21 במרץ 1965, 21:37 UTC, על גבי משגר אטלס-אג'ינה B מנמל החלל קייפ קנוורל, למסלול חנייה סביב כדור הארץ בגובה 185 ק"מ. בעירה שנייה של שלב האג'ינה למשך 90 שניות הכניסה את החללית למסלול מעבר אל הירח. אחרי שנפרדה משלב האג'ינה, כ-70 דקות לאחר השיגור, נפרשו הלוחות הסולאריים של החללית, הופעלו מערכות הניווט, והתקשורת עברה לידי האנטנה לטווח הרחוק. בעקבות הדיוק בכניסה למסלול המעבר הירחי, נדחה תמרון תיקון המסלול מ-22 במרץ ל-23 במרץ, והוא הושלם בהצלחה כמתוכנן בשעה 13:30 UTC.
ב-24 במרץ 1965 הגיעה ריינג'ר 8 אל הירח. בשעה 13:31 UTC בוצע תמרון סופי שכיוון את מצלמות הטלוויזיה של החללית כך שישיגו תמונות ברזולוציה גבוהה יותר. בשעה 13:49:41 UTC, כ-19 דקות לפני ההתרסקות, בגובה 2,363 ק"מ מפני הירח, צולמה התמונה הראשונה של הירח. במהלך 19 הדקות שעד להתרסקות שודרו בהצלחה 5,814 תמונות ברזולוציה הולכת וגדלה, כאשר התמונה האחרונה הייתה ברזולוציה של 30 ס"מ. החללית התרסקה על הירח בתנועה ישרה על פני מסלול היפרבולי עם זווית אסימפטוטית נכנסת של 5.6°- מקו המשווה של הירח. נטיית מסלול ההתרסקות הייתה 15.6°. בשעה 14:08:19.994 UTC,‏ כ-64.5 שעות לאחר שיגורה, התרסקה ריינג'ר 9 ב-12°50′S 2°22′W, במהירות של כ-2.67 ק"מ לשנייה (9,648 קמ"ש).
עזריה אלון

שנים ראשונות

אלון נולד ב-15 בנובמבר 1918 בעיירה הורושקי שבאוקראינה לשרה וחיים קוזירובסקי. אביו נעצר בשנת 1924 ובמשך 9 שנים נדד בסיביר בבתי סוהר. עזריה עלה לארץ ישראל בשנת 1925 עם אמו ושתי אחיותיו והתיישב אתם במושב כפר יחזקאל שבעמק יזרעאל. עם הגעת אביו לארץ ישראל עברה המשפחה לקריית חיים. את לימודיו עשה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה והיה חניך בתנועת הנוער המחנות העולים את לימודי התיכון סיים בשנת 1936. בשנת 1938 חזר לעמק יזרעאל והצטרף כחבר לקיבוץ בית השיטה, מקום מגוריו עד פטירתו. בשנות ה-40 טייל רבות בכל רחבי ארץ ישראל, ונעצר מספר פעמים על ידי משטרת המנדט, על טיול באזורים אסורים לטיול. בשנת 1944, בעת טיול לחרמון, נעצר על ידי הסורים, נשפט וקיבל קנס. לחם במלחמת השחרור.

לאחר הקמת המדינה

אלון נמנה עם אבות נושא שמורות טבע בישראל והיה ממייסדי החברה להגנת הטבע בשנת 1953. הוא פעל שנים רבות כמורה דרך ומדריך לידיעת הארץ. במשך שנים היה מזכיר או יו"ר החברה להגנת הטבע, עסק בהקמת בתי ספר שדה ובמאבקים ציבוריים של החברה. 
מאז 1992 לימד בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.  
אלון נהג להדגיש את זיקתו לטבע ולפשטות גם בהופעתו החיצונית. בשנת 2011 הוצגה התערוכה "עזריה אלון-תצלומים, מדבר-קיבוץ-טבע, 1940-1990" במשכן לאמנות על שם חיים אתר ובמוזיאון בית שטורמן בעין חרוד.
בשנת 2012 זכה בפרס ישראל על מפעל חיים, על תרומתו הייחודית להגנת הטבע בישראל.
בשנת 1952 נישא לרות אלון (לבית דיאמנט), ולהם ארבעה ילדים.

ספרים

בשנת 1955 יצא ספרו הראשון בנושא הטבע ומאז הוציא עשרות ספרים בנושאי טבע וידיעת הארץ. בשנת 1969 ערך את ספרו של וולטר פרגסון, "מדריך לציפורי ארצנו". שימש עורך ראשי של האנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל", שנכתבה ויצאה לאור בשנים 1984-1983. חיבר ספרי ילדים המקרבים את הקוראים הצעירים לנושא הטבע ושמירתו ובשנת 1987 הוציא מגדיר צמחי בר המלווה בצילומיו.

רדיו

בשנת 1959 החל להגיש את התוכנית "נוף ארצנו" (שנקרא בשנתו הראשונה: "ישראל במבט חטוף") ב"קול ישראל" ועשה זאת ברציפות במשך למעלה מ-50 שנה. הוא נכנס ל"ספר השיאים של גינס" כמגיש הוותיק ביותר של תוכנית ברדיו. העיתון "מעריב" תיאר את סגנונו: "אף כי טון הדיבור שלו מיושב ורציני, מתבל את דבריו בהרבה הומור. שפתו חיה ודוגמאותיו מעניינות. הוא רואה, כנראה, לנגד עיניו בלי הרף את העובדה, כי ייתכן שמאזיניו אינם חובבי טבע דווקא, מכל מקום, שאינם מבינים גדולים בכך, ועל כן הוא יודע תמיד להתחיל מן האל"ף בי"ת". בנוסף לתוכנית "נוף ארצנו" שהייתה במתכונת של פינה קצרה, שודרו מדי פעם תוכניות ארוכות יותר "פגישות עם עולם החי והצומח". בשנת 1966 זכה בפרס רשות השידור (ראשון מקבלי הפרסים מטעם הרשות) על תוכניתו.

עמדותיו

אלון השתתף במאבקים רבים, גדולים וקטנים, בנושאי שמירת הטבע והנוף, אך גם בתחומים אחרים. בין מאבקיו בנושא שמירת הטבע והנוף נאבק נגד לקיחת מים מנחל ערוגות בידי אנשי קיבוץ עין גדי, על הגנת פרחי הבר ונגד הבנייה על הכרמל. כן התנגד לגביית דמי כניסה לגנים לאומיים.
אלון נהג להדגיש שבאקלים ארץ ישראל יש רק שתי עונות ואין סתיו ואביב והתנגד לכינוי רמת הגולן שניתן לגולן. 
בתחילת שנות ה-70 ובמיוחד לאחר מלחמת יום הכיפורים, הרבה להביע עמדות נגד חלוקת הארץ ובעד ארץ ישראל השלמה (מאמריו בנושא זה נאספו בספר "כשרון לארץ ישראל"), אך בספרו האוטוביוגרפי "טבע ואדם" שפרסם ב-2012 הבהיר, שלאחר שהבין שלא ניתן לספח בהסכמה את יהודה ושומרון, הוא נסוג מרעיון זה וכי הוא מסכים לפתרון שתי המדינות.
דוד חשין

ביוגרפיה

נולד בירושלים, בנו של הרב בנימין זאב חשין, שהיה מרבני חסידות ברסלב וראש ישיבה למקובלים שער השמים. למד בישיבת עץ חיים. בשנת 1967 התגייס לצה"ל. עם שחרורו מהצבא החל ללמוד במכינה הקדם אקדמאית לחיילים משוחררים וסיים את לימודיו ב-1972. למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים את לימודיו בשנת 1977. לאחר מכן שימש מספר שנים כעורך דין בשוק הפרטי.
ביולי 1984 מונה לכהן כשופט בבית המשפט השלום בירושלים. שש שנים מאוחר יותר, בדצמבר 1990, מונה לכהן כשופט בית המשפט המחוזי בירושלים. בשנת 1999 יצא לאור בעריכתו הספר "בית המשפט: חמישים שנות שפיטה בישראל".
ביוני 2006 מונה בידי נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, יחד עם השופטת דבורה ברלינר, לכהן כשופט בפועל בבית המשפט העליון לתקופה של חצי שנה. בדצמבר 2006 הוארכה הכהונה הזמנית בשלושה חודשים נוספים.
כיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, וכסגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בנובמבר 2012 התמנה לנשיא בפועל של בית המשפט המחוזי בירושלים, עד לסיום כהונתה של הנשיאה מוסיה ארד (שיצאה לשבתון פרישה). עם פרישתה של ארד ביוני 2013 קיבל מינוי קבוע כנשיא בית המשפט. 
באוגוסט 2014 נכלל שמו ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון.
לקראת סוף שנת 2015 פרש לפנסיה מוקדמת.
בשנת 2017 עמד בראש ועדת המינויים, תחת שרת המשפטים איילת שקד.
בשנת 2018 השתתף במיזם בירושלים, במסגרתו הרצה בפני תלמידי בית ספר על עבודתו המשפטית.

משפחתו

נשוי לליאורה ואב לבן ובת. מתגורר בירושלים. השופט בדימוס מישאל חשין הוא בן דודו. אחיו לבית משפחת חשין משמשים כראשי ישיבות ודרשנים מראשי ועסקני חסידות ברסלב בירושלים. בין אחיו, הרב צבי, מרבני ישיבת מיר, והרב שלמה זלמן, מרבני ישיבת טורדא.