google/wiki40b huggingface dataset:
מחול ג'אז

ריקוד ג'אז (אנגלית: Jazz dance) הוא שם משותף למגוון רחב של סגנונות ריקוד.

היסטוריה

ב 1950, ריקוד ג'אז התייחס לסגנון תנועה שמקורו מריקוד עדתי אפריקאי- אמריקאי. בשנת 1950, ז'אנר חדש של ריקוד ג'אז - ריקוד ג'אז מודרני - יצא, ששורשיו מריקודים מסורתיים מהקריביים. בכל סגנון ייחודי של ריקוד ג'אז יש שורשים מכל אחד משני המקורות השונים הללו. ג'אז היה להיט גדול בשנות ה -50 המוקדמות והוא עדיין אהוב בכל רחבי העולם. התנועות המאפיינות ריקוד ג'אז כוללות "ידי ג'אז" בעיטות, קפיצות, צדדית, כתפיים שמסתובבות ותנועות ברכיים המופנות זו אל זו. במחול ג'אז אין צורך בדיוק יתר כמו למשל בבלט קלאסי, התנועות משוחררות וחופשיות יותר.
"ג'אז" - המונח הוחל לראשונה כסגנון של מוזיקה בתקופת מלחמת העולם הראשונה. ג'אז בצורת ריקוד, מקורו בריקוד עממי שאפריקנים נהגו לרקוד כאשר הם הובאו לאמריקה בספינות עבדים. צורת ריקוד זה התפתחה לצד מוזיקת הג'אז בניו אורלינס בתחילת 1900. 
החל משנת 1930 ועד ל -1960, ריקוד ג'אז הפך מריקוד עממי מסורתי אפריקאי למחול העולה ומוצג על במות ברחבי ארצות הברית. המקום הראשון בו נלמד מחול הג'אז בארצות הברית, הוא ניו-אורלינס. מחול המבוסס על תיאטרון מחול, שנדרשו עבורו רקדנים מיומנים עד מאוד. במהלך תקופה זו, כוריאוגרפים מעולם המחול המודרני והבלט ערכו ניסויים עם סגנון הג'אז. על רשימה זו נמנים כוריאוגרפים כדוגמת, ג'ורג' בלנשין, אגנס דה מיל ג'ק קול, הניה הולם], הלן טמיריס, מייקל קיד, ג'רום רובינס ובוב פוסי. כוריאוגרפים אלו הושפעו מהסגנון התנועתי הראשוני שהכירו בניו-אורלינס, אך לאחר זמן מה שינו ופיתחו מחול זה. 
לאורך ההיסטוריה שלו, מחול הג'אז התפתח במקביל למוזיקת פופ. דפוס זה של פיתוח הביא כמה אלמנטים של תנועות מפתח לסגנון הריקוד.
אברהם בכר

אברהם (אברמיקו) בכר (יולי 1914 - ספטמבר 2005) היה רבה של קהילת יוצאי בולגריה ביפו, רב קבוצת הכדורגל מכבי יפו ודמות מרכזית בחיי העדה הבולגרית בישראל.

שנים ראשונות

בכר נולד בעיר אדירנה שבאימפריה העות'מאנית והתייתם מאביו בגיל חמש, אז נשלח לעיר פלובדיב שבבולגריה לבית יתומים בו למד עברית ותורה. ב-1927 חזר לטורקיה והשתלם כמוהל ושוחט אצל רבי נפתלי רוט.
בשנת 1937 נישא לבלה, שנפטרה שנה לפניו. נולדו להם בן ובת. הבת נפטרה בחייו מסרטן.
בשנת 1942 התגורר בעיר וידין שעה שהיה בה שיטפון. הוא עבר רכוב על סוס והציל במו ידיו 718 איש. על פועלו זה קיבל מידי מלך בולגריה בוריס השלישי אות הצטיינות ופרס כספי בסך 100 אלף לבות.
ב-31 ביולי 1948 עלה לישראל יחד עם 50 אלף יהודי בולגריה, התיישב ביפו בהתחלה עסק בעישון דגים ואחר כך פתח חנות מכולת בשדרות ירושלים בעיר. אברמיקו, כפי שכונה בפי כל, היה נוהג לנוע בעיר על גבי קטנוע מסוג וספה עם "סירה".

רב הקהילה

חנות המכולת הפכה עד מהרה למקום כינוס ולבית כנסת, בהנהגתו של בכר (בית הכנסת "סיני"). עבור בני העדה היה פוסק הלכה, שוחט, מוהל, עורך חתונות ומנהל לוויות, כמו כן שימש בכר כחזן ואשתו שימשה כחזנית. בנם, יוסי, סיפר שבית הכנסת היה קטן מלהכיל את הבאים לשמוע את שירתם של בני הזוג ומאות אנשים נותרו מחוצה לו. "אבא היה שר ואמא הייתה משלימה אותו מהבלקון של הנשים (עזרת נשים)". 
בכר היה מבין מייסדי קבוצת הכדורגל מכבי יפו, ושימש באופן רשמי כרב הקבוצה. הוא קרא פסוקי תנ"ך בעברית ובלדינו בפני שחקני הקבוצה, שהיו כולם בני העדה הבולגרית, חיבר תפילות להצלחת הקבוצה וניהל את שמחותיהם של שחקניה ואוהדיה. הרב בכר פסק שמותר לצפות במשחקי הקבוצה בשבת, וזאת על מנת שצעירי העדה ילכו יחד עמו ולא "יסתובבו ברחובות". עקב כך לא הוכר כרב על ידי הרבנות הראשית ובחופות שערך השתתף רב מטעם הרבנות כדי שהטקס יוכר על ידי מדינת ישראל. הוא נהג לפשט את הטקסים שערך, לתבל אותם בהומור ולפנות אל הקהל בלדינו. מבחינת העדה הבולגרית היה מנהיג בלתי מעורער אך מחוץ לעדה קמו עליו מתנגדים בשל מנהגיו הזרים (שיתוף קול אשה בתפילה, חילול שבת בפרהסיה וכדומה), למתנגדיו היה נוהג לענות: "השמים שמים לה' והארץ נתן לבני האדם" (תהלים קט"ו). 
קיימות עדויות רבות על מעשי צדקה של בכר ומתן בסתר עד כי אוהביו התקוממו שאת המעשים השנויים במחלוקת ביצע בגלוי בעוד שאת מעשי החסד שלו ביצע בסתר.
הוא היה אוהד כדורגל מושבע ונחשב לקמע של מכבי יפו. כל חייו רצה שאשחק במכבי יפו או לחלופין שאחזור בתשובה. לשחק שם לא הסתייע בעדי אבל בתשובה חזרתי. הוא היה מרוצה. היינו יושבים יחד ומשוחחים על פרשת השבוע או רואים 'מבט ספורט' ומנתחים את המשחקים. הוא עצמו היה טיפוס מיוחד, היה מנעים זמירות באירועים משפחתיים וקהילתיים כשאשתו מלווה אותו בקסטנייטות. אני זוכר שהיה מסיים את התפילה בשבת בבוקר בבית הכנסת 'סיני' ביפו ולאחר מכן עולה על האופנוע ומגיע למגרש.
— יהודה פילוסוף אתר "הצופה"
באץ'

היסטוריה

תיעוד ליישוב במקום קיים החל מראשית המאה ה-6 עת נשלט על ידי האימפריה הביזאנטית. במהלך המאה ה-9 נכבש האזור על ידי האווארים שהקימו במקום מצודה. במהלך המאה ה-10 נכבש היישוב על ידי ממלכת הונגריה.
ב-1541 נכבשה באץ' על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עברה באץ' לחזקת ממלכת הבסבורג שתחת האימפריה הרומית הקדושה. במהלך המאה ה-19 נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרית ובהמשך האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לחזקת ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש ואזור באץ' נמסר לחזקת הונגריה. באוקטובר 1944 שוחררה העיירה על ידי צבא השחרור העממי של יוגוסלביה ולאחר המלחמה נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה באץ' בשטחי סרביה.

הקהילה היהודית

יהודים הגיעו לבאץ' ככל הנראה בראשית המאה ה-18. ב-1750 הוקם בית הכנסת אשר נבנה בסגנון אדריכלות הבארוק. בהמשך הוקם בית עלמין. ב-1880 התגוררו בבאץ' 47 יהודים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו לבאץ' פליטים יהודים ואוכלוסיית הקהילה גדלה לכדי 164 נפשות ב-1921. במהלך שנות ה-30 חלה ירידה משמעותית במספר בני הקהילה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בבאץ' עשר משפחות יהודיות.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, סופח האזור להונגריה. מרבית יהודי העיירה הובלו למחנות ההשמדה במקביל להשמדת יהדות הונגריה. ב-1961 התגוררו בבאץ' 2 יהודים. ב-1980 נהרס מבנה בית הכנסת.
אדם שיף

ביוגרפיה

שיף נולד בפרמינגהאם, מסצ'וסטס למשפחה יהודית, בנם של אדוארד ושריל אן (לבית גלובסקי) שיף. בעת לימודיו בתיכון עבר להתגורר באזור מפרץ סן פרנסיסקו בעיר דנוויל. הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת סטנפורד ותואר JD במשפטים מאוניברסיטת הארוורד. הוא עורך דין במקצועו ולפני שנבחר לסנאט המדינתי של קליפורניה, הוא כיהן כתובע במשרד התובע של לוס אנג'לס במשך שש שנים ובלט במיוחד על הליכי התביעה שלו כנגד סוכן ה-FBI הראשון אי פעם שנתפס בריגול. לאחר מכן, כיהן במשך ארבע שנים בסנאט של קליפורניה, בין השנים 1996–2001, לפני היבחרו למשרה ברמה ארצית בבית הנבחרים של ארצות הברית.
שיף מתגורר בברבנק שבקליפורניה, עם אשתו איב ושני ילדיו, אלקסה ואלייג'ה.

הסנאט של קליפורניה

במהלך ארבע שנות כהונתו כסנאטור בסנאט של קליפורניה הוא ייצג את המחוז ה-21 של קליפורניה. הוא היה יושב ראש של וועדת המשפטים, וועדת הדין לקטינים והוועדה המשותפת לאומנות. הוא הוביל את המאמצים להעברת חקיקות להבטיח ספרי לימוד מעודכנים בכיתות, שינויי יסודי בדמי מזונות והעביר את חוק זכויות החולה .
בנוסף לכך, שיף חיבר את הצעת חוק 1847, פרק 1021, שנחתם לחוק ב-1998 ויצר את רשות קו הרכבת הכחול של העיר פאסדנה (שבמחוז לוס אנג'לס) כשהקו ממשיך לעבוד תחת קו הרכבת, גולד ליין, של רשות הרכבות של מחוז לוס אנג'לס (LACMTA).

בקונגרס

שיף נבחר בנובמבר 2000, כשהוא מביס את הרפובליקני המכהן ג'ים רוגן, שזכה לתמיכה נרחבת לאורך מחוז לוס אנג'לס בקליפורניה ומשום שרוגן נפגע בשל משפט ההדחה של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
בבית הנבחרים של ארצות הברית עצמו הוא שם למטרה להתרכז במטרות של ביטחון לאומי, קידום קהילתי ומה שהוא מכנה "אג'נדת הילדים במקום ראשון", על ידי פעילות בקידום יוזמות לשיפור החינוך, הבטיחות וביטוח הבריאות לילדים.
הוא פעיל מאוד בנושאים של גניבה של קניין רוחני וזכויות יוצרים. מלבד העובדה שהוא מכהן בעניין זה בוועדת המשנה לבתי משפט, האינטרנט והקניין הרוחני, הוא גם חבר בשדולת חברי הקונגרס למניעת פיראטיות, המורכבת מחברים משתי המפלגות ואשר שמה לה למטרה לעבוד עם השותפים הבינלאומיים של אמריקה בנושא סחר במטרה להבטיח העברת חוקים משפיעים בנושא זכויות יוצרים ושמירה על אכיפת חוקים אלו.
משנת 2017, שיף מכהן כדמוקרט הבכיר ביותר בוועידת המודיעין של בית הנבחרים (Ranking member). הוא מוביל את חקירת בית הנבחרים על התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 ותיאום אפשרי בין הקמפיין של טראמפ לממשלת רוסיה.
טורקו

היסטוריה

טורקו נוסדה במאה ה-13. השנה המדויקת שנויה במחלוקת, ומשערים שיסוד טורקו היה בשנת 1229 כשפינלנד הייתה תחת השלטון השוודי, שלטון שנמשך בהפסקות קצרות עד המאה ה-19. לאחר יסודה, הפכה טורקו להיות הגדולה שבערי פינלנד ולכן גם עיר הבירה של מזרח הממלכה השוודית. במאה ה-13, נבנתה במרכז העיר מצודה להגנה על טורקו ובתחילת מאה ה-14 נבנתה בה קתדרלה. 
בשנת 1713 נכבשה טורקו על ידי הרוסים, ונשארה בידיהם עד לשנת 1721. בשנת 1742 פרצה מלחמה בין שוודיה לרוסיה, והרוסים כבשו את טורקו שוב. בסיום מלחמה זו נחתם בטורקו הסכם אובו, שבו הסכימה שוודיה על העברת דרום מזרח פינלנד (חצי האי קרליה) לרוסיה. ב-1782 העבירו השוודים חוק שאסר על היהודים לשבת בעיר.
בשנת 1808 כבשו הרוסים את פינלנד ושלטו בה עד 1917. ב-1809 הפכה טורקו לבירת הדוכסות הגדולה של פינלנד, חלק מהאימפריה הרוסית. בשנת 1812, העבירו הרוסים את בירת פינלנד להלסינקי (בירת פינלנד כיום).
עם הכיבוש הרוסי, ובמיוחד לאחר שנכנסו לתוקף ב-1858 התקנות שהתירו ליוצאי צבא רוסים ובני משפחותיהם להתיישב בפינלנד, שבו היהודים לגור בטורקו. ב-1883 התעוררה דרישה ציבורית בקרב לאומנים פינים תושבי העיר, לשלול מהיהודים את זכות המגורים בה. לאחר שזכו להתעלמות מהשלטונות הרוסיים, התנפלה ב-27 ביוני קבוצת מפגינים על בית הכנסת היהודי בעיר, ונהדפה בידי המשטרה. בעקבות האירועים התמנתה ועדה לבחינת פתרון "בעיית היהודים" בפינלנד, וב-1885 הגישה הוועדה את מסקנותיה, לפיהם יותר ליהודים להתגורר בעיר, אך ייאלצו לחדש את רישיון המגורים מדי שנה. בשנת 1898 נמנו בעיר 220 יהודים מתוך 34,399 תושבים.
בעבר היה הנמל של טורקו היחיד בפינלנד שהיה פתוח לתנועה גם בחורף משום שפתחו לא נחסם בשל קרח (הפעם היחידה בהיסטוריה שזה קרה, נמשכה 6-7 שבועות).
באוגוסט 2017 נדקרו למוות שני אנשים ושמונה נוספים נפצעו בפיגוע טרור, לראשונה בפינלנד.
משה לוי (ראש מועצה מקומית)

ביוגרפיה

לוי נולד בשנת תרע"ט (1919) בעיר בגדד שבעיראק, בן למשפחה אמידה בת חמישה אחים ואחיות.
לוי שימש בארצו כעובד מדינה. הוא הגדיר את עצמו כיהודי ציוני נלהב, היה מראשי הקהילה היהודית בעיראק ואחת הדמויות במפעל הציוני של העלאת יהודי עיראק ארצה.
בשנת 1951 עלה משה לוי, יחד עם אשתו סעידה וחמשת ילדיהם, לארץ ישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה, תוך שהם משאירים אחריהם ממון רב ונכסים בעיראק. בתחילה גרו במחנה עולים ואחר כך עברו למעברת נס ציונה, שם למד עברית ושם גם נולדה בתו הקטנה.
משה לוי נבחר ליו"ר הוועד במעברת נס ציונה, וכן כיהן כמזכיר סניף הפועל המזרחי וכמנהל המחלקה לעדה הבבלית.
בשנת 1954 הצטרף למפלגת המפד"ל בה שימש כפעיל מרכזי.
בין השנים 1954–1986 היה יו"ר לענייני מיעוטים מטעם המפד"ל ובמסגרת תפקידו זה היה לגורם מקשר בין בני המיעוטים במדינה לבין הממשלה. לימים, האמון והכבוד שרכשו לו בני קהילות המיעוטים (לרבות דרוזים צ'רקסים, ערבים ובדואים) סייעו בחיזוק מעמדה של מפלגת המפד"ל בקרב מגזרים אלו.
בשנים 1957–1966 שימש כיו"ר חברה קדישא בנס ציונה. בשנת 1955 נתמנה לחבר מועצה מטעם המפד"ל במועצת נס ציונה, ומשנת 1965 כיהן כסגן ראש מועצה.
ב-1966 נבחר לראשות המועצה המקומית. במשרה זו כיהן משה לוי עד לשנת 1968.
משה לוי נפטר בשנת 1986, בגיל 67.
בשנת 2001, כהוקרה לפועלו, נקרא על שמו רחוב בחלקה המערבי של העיר.
קטרגז

קטרגז (באנגלית: Qatargas) הוא התאגיד הגדול בעולם לגז טבעי נוזלי (LNG). מדי שנה החברה מפיקה ומשווקת עשרות מיליוני טון של גז טבעי נוזלי בארבעה אתרים (קטרגז 1, קטרגז 2, קטרגז 3, וקטרגז 4). מטה החברה הוא בעיר דוחה בקטר והמרכז התפעולי של החברה נמצא בראס רפאן, כ-70 ק"מ מצפון לדוחה. את הגז הטבעי מפיקה החברה משדה גז שהיא מפעילה.
מחזיקי המניות העיקריים בקטרגז הם התאגידים: קטר פטרוליום, אקסון מוביל, טוטאל, מיטצואי ומארובני. לחברה שלושה מפעלים לטיהור ולהנזלת גז טבעי. תחזית הייצור של החברה לשנת 2012 היא 42 מיליון טון גז טבעי נוזלי.
החברה משנעת גז טבעי נוזלי באמצעות מכליות גז טבעי נוזלי אשר נבנו במיוחד לצורכי החברה. לחברה שני דגמי מכליות: Q-Max ו-Q-Flex, שהן מכליות גז טבעי נוזלי הגדולות בעולם. למכליות קיבולת של עד 266,000 מ"ק גז טבעי נוזלי ובתוך כל אונייה קיים מפעל להנזלת הגז הרותח בעת השינוע. מתקנים אלה מפחיתים את הפחת בעת השינוע ומונעים נזקים סביבתיים.
כנסיות העץ במרמורש

כנסיית העץ ניקולאה הקדוש מבודשט ז'וסני

כנסיית "ניקולאה הקדוש" (Sf.Nicolae), בכפר בודשט ז'וסני (Budeşti Josani) שבמועצת בודשט, מחוז מרמורש, זו כנסייה שנבנתה מעץ, בשנת 1643. בשנת 1762 צוירו בה איורים בעלי תוכן חינוכי/מוסרי, לפי השקפות התקופה.

כנסיית העץ פאראסכיווה הקדושה מדסשט

כנסיית "פאראסקיבה הקדושה" (Sf.Paraschiva), במועצת דסשט (Deseşti), זו כנסייה שנבנתה מעץ, בשנת 1770 במחוז מרמורש.

כנסיית העץ ניקולאה הקדוש מברסנה

כנסיית "ניקולאה הקדוש" (Sf.Nicolae), ביישוב ברסנה (Bârsana), במקום שנקרא ז'בר (Jbâr), זו כנסייה שנבנתה מעץ, בשנת 1711 על ידי הכומר יואן שטפנקה (Ioan Ştefanca), יחד עם בניו ועוד כפריים. בסביבות שנת 1795 הועברה הכנסייה לתוך הכפר, באמצע בית עלמין בו נקברו קורבנות מגפת דבר קטנה משנת 1742.
ב-1806 צויירו מחדש הקירות הפנימיים על ידי חודור טואדר (Hodor Toader), עם השפעות של בארוק ורוקוקו. הציורים בוצעו על העץ המדורג בעזרת חתיכות אריג מקובעות ומכוסות ברובד של סיד מעובד לפי מנהג התקופה.

כנסיית העץ פאראסקיבה הקדושה מפויינילה איזיי

כנסיית "פאראסקיבה הקדושה" (Sf.Paraschiva), במועצת פויינילה איזיי (Poienile Izei) זו כנסייה שנבנתה מעץ, בשנת 1604.

כנסיית העץ העתיקה מיאוד, בגבעה

את הכנסייה הזאת בנתה משפחת באלאה (Balea) בתחילת המאה ה-17 והיא עתיקה בכ-100 שנים מהכנסייה השנייה של היישוב, "כנסיית העץ העתיקה מיאוד, במישור", שגם היא מהווה ממצא ארכטקטוני/אומנותי משומר היטב. הכנסייה מייצגת גם את יצירתו של הצבע המקומי הידוע, אלכסנדרו פונחלסקי (Alexandru Ponehalschi).
"כנסיית העץ העתיקה מיאוד, בגבעה", משכה את תשומת לבם של החוקרים הראשונים, כבר לפני יותר ממאה שנה, בשנת 1900 הוזכרה כאחת הכנסיות היפות ביותר על ידי יואן מיכאי (Ioan Mihalyi) מאפשה (Apşa) בעבודתו "מסמכים ממרמורש מהמאות ה-15 וה-16".
בשנת 1909 אסף יואן ברלאה (Ioan Bîrlea) את הרישומים שבכנסייה לאוספו רב הערך על רישומים בכנסיות העץ של מרמורש. שנתיים מאוחר יותר תיארך טיט בוד (Tit Bud) את ראשית הכנסייה לשנת 1364, בהסתמך על תאריך שמצא על אחת הקורות של עליית הגג וגם על המסורת המקומית והחשיב אותה בכך לכנסייה הישנה ביותר במרמורש. ההיסטוריון ראדו פופה (Radu Popa), בשנת 1970, הציג סימן שאלה על קביעתו של טיט בוד והציע תיארוך אחר, אחרי 1717, מועד הפלישה הטאטארית. ההיסטוריון של האומנות, מריוס פורומב (Marius Porumb), חשב שהכנסייה כנראה מהמאה ה-17 עם שיפוצים מהמאה ה-18. השאלה מפתרה סופית בשנת 1997 כשהחוקר האיסלנדי, אולפור אגרטסון (Ólafur Eggertsson) תיארך מדעית את הכנסייה לעשור השני של המאה ה-17.

כנסיית העץ המלאכים הקדושים מפלופיש

כנסיית "המלאכים הקדושים" (Sfinţii Arhangheli) בכפר פלופיש (Plopiş) היא כנסיית עץ שנבנתה בשנת 1796.

כנסיית העץ פאראסקיבה הקדושה מרוגוז

כנסיית "פאראסקיבה הקדושה" (Sf.Paraschiva), בכפר רוגוז (Rogoz), מחוז מרמורש, זו כנסייה שנבנתה מעץ, בשנת 1663.
זיאד אבו עין

ביוגרפיה

אבו עין, ששמו היה זיאד טריפי, גדל באל-בירה. ב-14 במאי 1979 התפוצץ ברחוב הגליל בטבריה מטען חבלה ממנו נהרגו שני נערים ונפצעו מעל 30. לאחר הפיגוע עבר אבו עין לירדן באישור שלטונות ישראל ומשם לארצות הברית. בניסיון פיגוע נוסף שבוצע שבועיים לאחר מכן, נתפסה עטאף יוסף בעת שהניחה מטען חבלה בתחנה המרכזית בירושלים ובעקבות זאת נעצר מפעילה, ג'מאל יאסין. בחקירתו הודה יאסין שהוא הכין את הפצצה שהתפוצצה בטבריה והצביע על אבו עין כמי שקיבל ממנו את הפצצה ואת רכבו והניח את הפצצה בטבריה. 
בעקבות זאת הגישה ישראל לארצות הברית בקשת הסגרה לאחר שאבו עין נעצר בשיקגו באוגוסט 1979. בדצמבר 1981 הוסגר אבו עין לישראל, לאחר שזו התחייבה להתייחס אליו כאל אסיר פלילי רגיל. אבו עין היה האסיר הראשון שהוסגר מארצות הברית לישראל על פי הסכם ההסגרה ביניהן. הסגרתו ספגה ביקורת מצד גורמים פלסטינים שטענו שנעשתה למרות שלא היו ראיות לאשמתו של אבו עין. ההסגרה ספגה ביקורת גם מצד ירדן, שאף העלתה את נושא ההסגרה לדיון באו"ם. 
אבו עין הורשע ברצח בבית המשפט המחוזי ובמאי 1983 דחה בית המשפט העליון את ערעורו על הרשעתו והותיר על כנו את מאסר העולם שנגזר עליו.
בנובמבר 1983 היה אמור אבו עין להשתחרר מהכלא במסגרת עסקת ג'יבריל הראשונה לשחרור שישה משמונת חיילי הנח"ל שנשבו בלבנון, אולם ברגע האחרון הוא הוחלף באסיר אחר. לבסוף שוחרר אבו עין בעסקת ג'יבריל. לאחר מספר חודשים היה אבו עין מראשוני משוחררי עסקת ג'יבריל שנעצרו מחדש, בעקבות מידע על כוונתו לארגן חטיפת אוטובוס, והוא הוחזק במעצר מנהלי. 
בשנת 2001 ארגן אבו עין, שהיה חבר הנהגת הפת"ח ביהודה ושומרון, חרם על מוצרים ישראלים. באפריל 2002, במהלך מבצע חומת מגן, הגיע לביתו מרוואן ברגותי  שהיה מבוקש, ואחריו הגיעו כוחות צה"ל שעצרו את ברגותי בביתו של אבו עין. בעקבות זאת נעצר גם אבו עין ושהה זמן מה בכלא. לאחר שחרורו נתמנה לסגן שר לענייני אסירים, תואר אותו נשא עד פירוק המשרד בשנת 2014 בעקבות הקמת ממשלת האחדות עם החמאס. במסגרת תפקידו טען שהתנאים של האסירים הפלסטיניים גרועים מאלו של האסירים היהודיים באושוויץ.
ביולי 2006 נימק אבו עין, בראיון טלוויזיוני, את התועלת בהסכמי אוסלו, בכך שבזכותם היה ניתן להוציא לפועל את האינתיפאדה השנייה.
בשנת 2008, לקראת חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, ניסה אבו עין לארגן צעדות מכל העולם לכיוון ישראל למימוש זכות השיבה. 
ב-10 בדצמבר 2014 מת אבו עין אחרי שהתעמת עם חיילי צה"ל במהלך הפגנה בכפר תורמוס עיא נגד המאחז "עדי עד". הפלסטינים האשימו את ישראל בהריגת אבו עין ומדינות רבות קראו לישראל לפתוח בחקירה מהירה של התקרית. בנתיחה שלאחר המוות התגלה כי אבו עין מת מהתקף לב.
איציע מרדכי שכטר

קורות חיים

שכטר נולד בשנת 1927 בעיר צ'רנוביץ, אח של בלה שכטר-גוטסמן. הוא למד בעיר הולדתו, באוניברסיטת בוקרשט והשלים את לימודיו באוניברסיטת וינה. 
ב-1951 התיישב בארצות הברית ושירת במודיעין האמריקאי במהלך מלחמת קוריאה. באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק שימש כמרצה בכיר ללימודי היידיש. שכטר נפטר ב-2007 בברונקס.
אברהם סילברט

ביוגרפיה

אברהם סילברט נולד בניו יורק לנחמיה והניה, מהגרים מרוסיה. בשנת 1938 עברה המשפחה לעיר וושינגטון די. סי., שבה פתח האב אטליז. סילברט למד בבית ספר ממלכתי, מכיוון שבאותה תקופה לא היו ישיבות בעיר. בגיל 9 נשלח ללמוד בניו יורק בישיבת תורה ודעת בהנהגתו של הרב יעקב קמינצקי. בישיבה החל הרב להתעניין בבני עקיבא. הוא הפך "ראש סניף" בתנועה בגיל 15. עם סיום לימודיו בישיבה לצעירים עבר לישיבת מיר, שם למד בחברותא עם הרב מאיר כהנא, שנעשה לידידו הקרוב. השניים הוסמכו לרבנות על ידי ראש הישיבה, הרב אברהם קלמנוביץ'.
בשנת תשט"ז (1956) עלו אברהם ורעייתו שושנה (אחותו של איש העסקים משה טלנסקי) לארץ ישראל. כאן החל לעבוד בהקמת מוסדות חינוך ברשת מרכז ישיבות בני עקיבא, ושימש כמנהל התיכון בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה. לאחר מכן נשלח על ידי הרב נריה להקים ישיבה תיכונית בבאר שבע. בנוסף הקים את אולפנת בני-עקיבא "נאות אברהם" בערד. היה גם ממייסדי ישיבת ימית וכיהן בה כר"מ.
התנדב לשירות ביחידת הקבורה הפיקודית (יק"פ) של פיקוד הדרום.
נפטר מלוקמיה בגיל 47, ונקבר בבית העלמין הישן בעיר. על שמו קרוי רחוב בסמוך לישיבת בני עקיבא בבאר שבע.

משפחתו

הרב סילברט היה נשוי לשושנה לבית טלנסקי, מורה לאנגלית ויקירת באר שבע לשנת ה'תשנ"ה. אביה הרב דוד טלנסקי שימש רב קהילה בניו יורק ולימים עלה לישראל והתגורר בבני ברק. גיסיו הם איש העסקים משה טלנסקי והרב יעקב בוברובסקי, ראש "ישיבת חפץ חיים" בבולטימור ו"ישיבת היי סקול" בקווינס, מחבר ספר "חידושי רבי יעקב מקמניץ".
לרב סילברט ולרעייתו נולדו שש בנות. בין חתניו נמנים הרב משה ביגל - רב היישוב מיתר, הרב עמנואל נשר - מרבני הקהילה החרדית באופקים, הרב אורי מנחם אומן - ראש כולל בירוחם,  הרב חנוך זונדל כהנא, ר"מ בישיבה תיכונית קריית ארבע (יתק"א), משה מיזל, מהנדס אווירונאוטיקה  בהכשרתו והרב עמיאל נאומבורג - ר"מ בישיבת נצר מטעי באריאל. נכדו הרב נחמיה נשר נבחר באלול ה'תשע"ח לשמש כדיין בבית הדין הרבני האזורי בפתח תקווה.
ג'ורג' איברהים

ביוגרפיה

נולד בשם ג'ורג' חבש ברמלה, שם הזהה לשמו של דודו, ג'ורג' חבש, לימים מנהיג החזית העממית לשחרור פלסטין. ג'ורג' שינה את שם משפחתו לשמו הפרטי של אביו, על מנת להימנע מזיהוי עם דודו הטרוריסט.
בשנת 1948, בהיותו תינוק, נמלטה משפחתו לירדן, שם גדל בעיר עמאן.
לצד עבודתו כמזכיר הבישוף בכנסייה הלותרנית במזרח ירושלים היה שחקן חובב, ולאחר איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים, החל לעבוד כשחקן בתסכיתים ברדיו.
עם פתיחתה של הטלוויזיה הישראלית נבחר לגלם את דמותו של סמי בסדרה "סמי וסוסו", ששודרה בין השנים 1969–1974. אחר סיומה של הסדרה החל להופיע בתיאטרון ואף הקים את הלהקה המזרח-ירושלמית "אמנות הבמה" ולימים את תיאטרון "אל-קאסבה", שהופיע בירושלים וברמאללה. במקביל הופיע במספר סרטי קולנוע.
בשנים 1995-1997 השתתף כמנהל תיאטרון אל-קאסבה, כבמאי ושחקן התיאטרון, בהפקה משותפת עם תיאטרון החאן של ההצגה "רומיאו ויוליה", בבימוי ערן בניאל והבמאי פואד עווד מנצרת. ההצגה הופיעה באירופה.
בשנת 2002 הפיק את הסרט "החתונה של רנה", קו-פרודוקציה פלסטינית-הולנדית. באותה שנה גילם את סנטה קלאוס בסרטו של אליה סולימאן, "התערבות אלוהית".
איברהים הקים בסתיו 2009 ליד תיאטרון אל-קאסבה ברמאללה, אקדמיה למשחק. הוא הצליח לגייס מימון לשם כך מעמותה גרמנית. את תוכנית הלימודים הוא הכין בשיתוף עם אקדמיה בגרמניה, והוא גם משמש כמנהל האקדמיה.
בשנת 2016 זכה בפרס "המבצע הטוב ביותר" בפסטיבל עכו, על תפקידו בהצגה "פלסטין, שנת אפס".
איברהים נשוי ואב לשתי בנות.
ענת הראל

חיים פרטיים

הראל גרושה ואם לבן. מתגוררת בתל אביב.
סולובקיבצי

יהודי סולובקיבצי

בראשית המאה ה-20 נמנו בעיירה 1,307 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כחמישית מתושביה, ובתקופה הסובייטית התקיים בסמוך לעיירה קולחוז יהודי, ופעלו בעיירה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
ב-9 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את יהודיה בגטו שהוקם בה. בסתיו 1942 נרצחו בין 700 ל-800 היהודים שנותרו בגטו זה ביער סמוך בידי שוטרים אוקראינים וגרמנים.
יחסי בולגריה–רוסיה

היסטוריה

היחסים הרשמיים בין המדינות כוננו ב-7 ביולי 1879.

יחסים מוקדמים

אזרחי רוסיה ובולגריה המודרנית היו בקשר במשך מאות שנים. מקורו של האלף-בית הקירילי במאה ה-9, והוא התקבל לימים על ידי המדינות הסלאביות האורתודוקסיות כאלף-בית הרגיל. לשני העמים הייתה המסורת לקרוא למלכים צארים, מילה סלאבית לקיסר. רוסיה עזרה לבולגריה להשיג ריבונות מהאימפריה העות'מאנית. הבולגרים הקימו אז את כנסייה אורתודוקסית בסופיה על שם הקדוש הרוסי אלכסנדר נבסקי לכבוד החיילים הרוסים שעזרו לבולגריה באותה מלחמה.

המאה ה-20

במלחמת העולם השנייה בולגריה בתחילה חברה למדינות הציר, אך כאשר הסובייטים פלשו לבלקן, בולגריה הצטרפה לצד הסובייטי. הצבא האדום הסובייטי גיבה את ההפיכה הבולגרית בשנת 1944 שהעלתה לשלטון את הקומוניסטים. בשנים 1945–1948 התבצרה המדינה בתחום ההשפעה הסובייטי בשליטת המפלגה הקומוניסטית הבולגרית (BCP) שפיקחה על תוכנית סטליניזציה בסוף שנות הארבעים והחמישים, והצטרפה לברית ורשה בשנת 1955. הדיכוי הפוליטי היה נרחב. בולגריה נעשתה תלויה מאוד בחסות סובייטית. הסיוע הטכני והפיננסי הסובייטי איפשר לה להשתקם במהירות. ברית המועצות סיפקה לבולגריה אנרגיה ושוק לסחורותיה. גם בולגריה קיבלו סיוע צבאי בהיקף גדול מברית המועצות, בשווי 16.7 מיליארד דולר בין 1946 ל-1990  בולגריה נותרה חלק מהגוש הסובייטי עד 1989, אז החל ה-BCP להתרחק מברית המועצות. הבחירות הראשונות הכלל מפלגתיות נערכו בשנת 1990 וה-BCP איבדה את השלטון בבחירות בשנה שלאחר מכן.
גיאורגי איבנוב, קצין צבא בולגרי היה הבולגרי הראשון שהגיע לחלל החיצון עם החללית סויוז 33 יחד עם הקוסמונאוט הסובייטי ניקולאי רוקאבישניקוב. מדענים בולגרים היו מעורבים בהכנות לטיסה. במהלך עידן זה הובלה בולגריה על ידי טודור ז'יבקוב, ידידו הקרוב של ניקיטה חרושצ'וב.

אחרי 1989

לאחר נפילת הקומוניזם בשנת 1989 נכנסו יחסי בולגריה–רוסיה לשלב חדש. היחסים הושפעו מהנטייה הפוליטית של המפלגה בשלטון. השמאל תמך ביחסים קרובים יותר מהימין. ניסיונות ההתערבות הרוסיים נמשכו לאחר קריסת ברית המועצות. זה הביא לגירושם של שני דיפלומטים רוסים במהלך ממשלת ה- UDF‏ (СДС) במרץ 2001, כאשר איוואן קוסטוב, אז ראש ממשלת בולגריה, נודע לניסיונות להפיל את הממשלה הבולגרית על ידי סוכנים רוסים בממשלת בולגריה, רק חמישה חודשים לפני מועד הסיום הלגיטימי של הקדנציה הממשלתית. היחסים בין שתי המדינות נותרו מתונים למרות השתלבות בולגריה עם מערב אירופה וארצות הברית. בולגריה הצטרפה לנאט"ו בשנת 2004, ואל האיחוד האירופי בשנת 2007.
נשיא בולגריה מאוחר יותר, גאורגי פרבאנוב ממפלגת BSP, חיפש שיתוף פעולה באנרגיה בתוכנית שהוא כינה "גרנד סלאם".  אף על פי שהצליח להשיג שני מנדטים, היה במידה רבה חסר תמיכה ציבורית. מאוחר יותר תוקנו מרבית ההסכמים, כשניתן היה סיכוי לפרויקטים מוצלחים, תוך הפסקת מאמצים לא מוצלחים, כמו NPP Belene, שהופסק בגלל אופיו הבלתי רווחי של הפרויקט עבור הצד הבולגרי. לכך התנגד ראש הממשלה לשעבר ומנהיג ה-PES הנוכחי סרגיי סטאנישב, שהבטיח להחליף את ממשלת הימין של בויקו בוריסוב.