google/wiki40b huggingface dataset:
מנחם מנדל מוויטבסק

ביוגרפיה

נולד בשנת ה'ת"צ (1730) בוויטבסק שבאזור רוסיה הלבנה, בדוכסות ליטא שבאיחוד הפולני-ליטאי. אביו משה היה ממקורבי הבעש"ט, והביא אליו את בנו כבר בגיל תשע. לאחר שגדל התגורר במינסק, והיה מגדולי תלמידיו של המגיד ממזריטש והפיץ חסידות בשליחותו ברוסיה הלבנה ("רייסין") ובליטא (בליטא יחד עם רבי אהרן הגדול מקרלין). לאחר פטירת המגיד חזר לוויטבסק ולאחר מכן עבר להורודוקי הסמוכה. לאחר פטירת המגיד הוכתר למנהיג החסידים ברוסיה הלבנה על פי צוואת המגיד. משפט מפורסם מיוחס אליו: "ברייסין מצאתי לבבות שלמים ובגדים קרועים, הפכתי אותם ללבבות קרועים ובגדים שלמים". יחד עם רבי שניאור זלמן מלאדי ניסה להפגש עם הגאון מווילנה, כדי להניאו מהתנגדותו לחסידות, אך הפגישה לא יצאה לפועל, כיוון שהגר"א מיהר לעזוב את העיר לפני הגעתם. לאחר עלייתו לארץ מילאו את מקומו בהנהגת חסידי רוסיה הלבנה תלמידיו, רבי ישכר בער מליובאוויטש ורבי שניאור זלמן מלאדי.

אישיותו

אישיותו התאפיינה בצניעות רבה. נהג לחתום את איגרותיו בתואר "השפל באמת", גם על מצבתו לא הסכים שיכתבו דברי הלל ושבח, אלא רק את שמו. הרמ"מ ראה לנכון את הצורך לאיחוד הקהילות בעם ישראל בין ספרדים ואשכנזים ואף השיא את בתו לבנו של הרב אבולעפיה מטבריה.

ספריו

רבי מנחם מנדל חיבר מספר ספרים חשובים, הידוע ביניהם הוא הספר "פרי הארץ", בספר פירושי פרד"ס על חמשה חומשי תורה על דרך החסידות ובסופו מכתבים (שחלקם כתב רבי אברהם מקאליסק, תלמידו המובהק ויד ימינו) אשר נשלחו אל חסידיו במזרח אירופה. תוכנם של המכתבים כלל דברי שבח וחיזוק חידוש ההתיישבות בארץ ישראל ובטבריה בפרט, בקשות לעזרה ולתמיכה כלכלית, וכן הוראות להנהגת החסידים שהשאיר מאחוריו.
ספריו הנוספים הם "פרי העץ" ו"ליקוטי אמרים".
מכבי חיפה (כדורעף נשים)

היסטוריה

קבוצת הכדורעף נשים של מכבי חיפה היא חלק ממועדון מכבי חיפה. הקבוצה הוקמה בשנת 1985 על ידי משה קסל, תחילה בשם "מועדון כדורעף נווה שאנן". עד לשנת 2017 השתייך המועדון למרכז הפועל.
הקבוצה עלתה לליגת העל בכדורעף נשים בתחילת שנות ה-90. 
מאז שנת 2010 משתייכת הקבוצה בקביעות לחבורת הצמרת והתמודדה על האליפות ועל גביע המדינה מדי שנה וגם הצליחה לזכות בהם. בעונת 2015/2016 זכתה הקבוצה לראשונה בדאבל.
אנטוניו אגש מוניש

ביוגרפיה

מוניש סיים תואר ברפואה באוניברסיטת קוימברה ב-1899 ולאחר מכן התמחה בנוירולוגיה בבורדו ובפריז. ב-1901 פרסם ספר שנוי במחלוקת על סקסולוגיה. ב-1902 קיבל דרגת פרופסורה באוניברסיטת קוימברה. כבר ב-1903 נכנס לפוליטיקה כחבר פרלמנט במפלגה הרפובליקנית של פורטוגל, תפקיד בו שירת עד 1917. באותה שנה, נהיה שגריר פורטוגל בספרד ושנה מאוחר יותר שר החוץ של פורטוגל. באותה עת, המשיך לעסוק ברפואה וכן בלימוד פיזיולוגיה ואנטומיה.
ב-1911 עבר ללמד באוניברסיטה החדשה שהוקמה בליסבון שם לימד נוירולוגיה עד פרישתו מהחיים האקדמיים ב-1944.
ב-1920 פרש מהפוליטיקה, והקדיש את כל זמנו לרפואה, ללימוד ולכתיבה. ב-1927 פיתח מוניש אנגיוגרפיה של המוח הגדול, שיטה המדמה את המוח באמצעות מעקב אחר כלי דם במוח וסביב לו. מאז המצאת השיטה, כלי זה השתכלל ועד היום משתמשים בעקרונות שהציגה השיטה לאבחון ולתכנון של ניתוחים. על כך, היה מועמד פעמיים לפרס נובל. כמו כן, תרם לפיתוח התורוטרסט (Thorotrast), תרכובת המכילה חלקיקים של ThO₂‎, ככלי רפואי.
ב-1936 פרסם את תיעודו ראשון של לובוטומיה באונה המצחית שבוצעה בבני אדם, ולאחר מכן המציא את הלאוקוטומה (Leucotome), מכשיר ששימש לניתוחי לובוטומיה. הרעיון לטיפול הגיע לו מניסויים שנעשו על קופי שימפנזה שהראו שחיתוך של חלקים מהאונה המצחית הפכו אותם לפחות אגרסיביים. הוא העריך שהתוצאות של הטיפול שביצע מתקבלות על הדעת באמרו ש"לאוקוטומה של האונה המצחית הוא ניתוח פשוט, אינו מסוכן, ונמצא כטיפול יעיל במקרים מסוימים של הפרעות נפשיות". הוא אף הוסיף ואמר שהיתרונות, גם במקרים של החמרה במצב, עולים על החסרונות ומשפרים את המצב של חולי הנפש בהם טיפל. עם זאת אפילו הוא הודה שחולים שמצבם היה בלאו הכי רע, לא הפיקו הרבה מהטיפולים, ושהוא לא בדק את ההשפעות ארוכות הטווח. תחילה הטיפול ניתן לחולים בדיכאון ובהפרעות מצב רוח אחרות, אולם כבר ב-1938 נמצא שטיפול באמצעות נזעי חשמל יעיל כטיפול בחולים אלה. כמו כן, טופלו באמצעות לאוקוטומה חולים בהפרעה אובססיבית כפייתית, היפוכונדרים, סכיזופרנים.
כבר בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 דיווחו על תופעות לוואי של הניתוחים. ב-1948 פרופסור שוודי לפסיכיאטריה, דיווח על שינויים באישיות של בתו, אותה ניתח באמצעות השיטה. ב-1949 פורסם מאמר בו נכתב שלכאורה חולים שנותחו על ידי השיטה אינם מפגינים שום רגשות, והופכים לאפאטים ולאדישים. ב-1953 מחקרים הראו ש-0.8%–2.5% מהחולים נפטרים מהטיפול וכן ש-10% מהמטופלים נהפכים לאפילפסים. לובוטומיה היא טיפול שנוי במחלוקת מבחינה מוסרית, אם הטיפול נעשה ללא אישור של המטופל, אישור שהוא כשלעצמו מורכב בחולי נפש. הטיפול זכה לפופולריות קצרה וב-1949 זכה מוניש בפרס נובל על הערך הטיפולי של לאוקוטומה לטיפול בחלק מהפסיכוזות. כבר ב-1952 נכנסה לשימוש תרופה המטפלת בחולי הסכיזופרניה, תרופות נוירולפטיתיות. שיטת הלאוקוטומה יצאה משימוש בשנות ה-60, למעט מקרי התפרצות חריפה של מחלת הסכיזופרניה, כששום טיפול אחר לא משפיע על החולים.
אנטוניו אגש מוניש היה במהלך חייו חבר בחברה המלכותית לרפואה ובאקדמיה הצרפתית למדעים וכן היה נשיא האקדמיה הפורטוגזית למדעים.
הנדרסון

גאוגרפיה

אורכו של הנדרסון כ-9.6 קילומטרים ורוחבו כ-5.1 קילומטרים. לאי שטח של 37.3 קמ"ר ונמצא במרחק של 193 קילומטרים צפון-מזרחית לאיי פיטקרן. האי תלול וקטן מדי כדי לשמש לצורכי חקלאות וגם אין בו מים מתוקים.

היסטוריה

למרות שהנדרסון איננו מיושב, עדויות ארכאולוגיות מראות כי האי אויש על ידי מושבה פולינזית קבועה בין המאה ה-12 למאה ה-15, אך לאחר מכן שוב אין עדות להמשך ההתיישבות. הסיבה להיעלמות ההתיישבות איננה ידועה, אך סביר להניח שהסיבה קשורה להיעלמות הפולינזים מאיי פיטקרן, כאשר ככל הנראה תושבי הנדרסון הסתמכו עליהם בכל הקשור למצרכים בני-קיימא.
ב-29 בינואר 1606 התגלה האי הנדרסון על ידי המלח הפורטוגלי פדרו פרננדש דה קאירוש, אשר כינה את האי "סאן ז'ואו באפטיסטה".
ב-17 ביוני 1819 התגלה האי בשנית על ידי החובל הנדרסון מחברת הודו המזרחית הבריטית אשר העניק לאי את השם "הנדרסון".
צוות ספינת ציד הלווייתנים "אסקס" ירד לחופי הנדרסון לתקופה קצרה ונשאר באי מה-20 בדצמבר 1820, עד ל-27 בדצמבר 1820. שלושה מאנשי הצוות נותרו ושרדו באי עד לחילוצם ב-9 באפריל 1821, בעוד שחבריהם למסע המשיכו לדרום-אמריקה. אנשי האסקס האמינו כי הגיעו לאי דוצ'י (Ducie).
בשנת 1957 חי אדם חיי בדידות באי למשך כחודשיים, מלווה בשימפנזה, ככל הנראה עבור גימיק פרסומי. הוא חולץ לבסוף על ידי תושבים מאיי פיטקרן.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הביע איש העסקים האמריקאי ארתור ראטליף עניין ברכישת והשכרת האי הנדרסון לאחר פיתוחו באמצעות מסלול נחיתה, חוות בקר ואחוזה. מועצת האי פיטקרן נתנה הסכמתה לתוכניותיו באפריל 1981 אך משרד החוץ הבריטי הטיל וטו על ההחלטה ועל תוכניות הפיתוח, לאחר שקבוצות הפועלות להגנת איכות הסביבה ביקשו לשמור על האקולוגיה הטבעית של האי.
שיטת הדלתה

שיטת הדלתה בסטטיסטיקה היא תוצאה המאפשרת את אמידת השונות של פונקציה של אמד לפרמטר, כאשר התפלגותו האסימפטוטית של האמד היא נורמלית וסטיית התקן של האמד ידועה או ניתנת לאמידה.

היסטוריה

סקירה של ההיסטוריה של שיטת הדלתה ניתנה על ידי והר הוף ומכתב תשובה מאת פורטנוי.
הרעיון שליו מבוססת שיטת הדלתה היה ידוע כבר במאה התשע עשרה. ב-1838 הוצג הרעיון הבסיס על ידי בסל, וב-1838 הוא הוצג בספרו של איירי. השימוש הסטטיסטי הראשון בשיטה נעשה ככל הנראה ב-1928 על ידי קלי. הניסוח הפורמלי הוצג ב-1935 על ידי דוב.

שיטת הדלתה

משפט
תהי  סדרה של משתנים מקריים בעלת התפלגות אסימפטוטית נורמלית, ובאופן פורמלי , כאשר  ו- קבועים ממשיים, ו- מציין התכנסות בהתפלגות.
כן תהא  פונקציה הגזירה בנקודה  כך ש- רציפה ו-.
אזי: .
הוכחה:
על פי משפט הערך הממוצע של לגראנז' (משפט ערך הביניים) קיים  כך ש-, כך ש- נמצא בין  ובין . (זהו למעשה פיתוח טיילור של  סביב .)
נסדר מחדש את האיברים ונכפיל ב-, ונקבל כי .
מכיוון ש- (כאשר  מציין התכנסות בהסתברות) מקבלים כי , ומכיוון ש- רציפה אנו מקבלים כי גם .
כזכור, על פי תנאי המשפט , ולכן על פי משפט סלוצקי מקבלים באופן מיידי כי .
הערה: ניתן להוכיח כי השגיאה בקירוב שואפת בהסתברות לאפס. כן קיימת גרסה רב ממדית.

ריבוע התוחלת

על פי משפט הגבול המרכזי, הממוצע של  משתנים מקריים בלתי תלויים ושווי התפלגות בעלי תוחלת  ושונות סופית וחיובית  מתפלג אסימפטוטית נורמלית, כלומר . תהי , ולכן . מכאן נקבל כי ל- יש התפלגות אסימפטוטית נורמלית עם תוחלת  ושונות .

רגרסיה לוגיסטית

נתבונן במודל which(minu==0), ונסמן ב- את אמדן הנראות המקסימלית ל-. מכיוון שזהו אמד נראות מקסימלית ידוע כי התפלגותו היא אסימפטוטית נורמלית עם תוחלת  ושגיאת תקן , כאשר  נאמדת על ידי שימוש באינפורמציה של פישר. חוקרים מתעניינים בדרך כלל בערך  שמפורש כיחס הסיכויים של  בהינתן . מכיוון ש- היא פונקציה רציפה שנגזרתה רציפה, נקבל כי לאמדן יחס הסיכויים  יש התפלגות אסימפטוטית נורמלית עם תוחלת , ולאמוד את שגיאת תקן שלו על ידי .
מכאן נוכל לקבל כי רווח סמך ברמת סמך  ליחס הסיכויים הוא . כן נוכל לבדוק את ההשערה כי יחס הסיכויים שווה ל-1 על ידי הסטטיסטי .
קרב סרדיס

רקע

המרד האיוני, פרץ בשנת 500 לפנה"ס. על פי האמונה הרווחת, הוא פרץ ביוזמת אריסטגורס ממילטוס שלא יכל לשלם חוב לפרסים, אם כי חוקרים מודרניים סבורים שלמרד היו סיבות עמוקות יותר. כך או כך, אריסטגורס הבין שהמרד חלש מדי והפרסים חזקים מדי. הוא פנה אל מלך ספרטה קלאומנס הראשון בבקשת עזרה, אולם קלאומנס דחה אותו. לאחר מכן פנה אריסטגורס לאתונה, האתונאים היו גם הם איונים במוצאם, והצי שלהם היה גדול וחזק בהרבה משל הספרטנים. לפיכך הסכימה המועצה של אתונה לשגר לעזרתו 20 ספינות. גם ארטריה שבאובויה שלחה 5 ספינות, משום שבניה היו חייבים טובה לבני מילטוס. המרד התפשט גם לקפריסין וקאריה. אריסטגורס מינה את אחיו חרופינוס ומצביא נוסף בשם הרמופנטוס, כמפקדי הכוח האיוני המשותף של כל הערים. הוא הטיל עליהם משימה לכבוש את העיר סרדיס, בירתה העתיקה של לידיה, ובירת הסטראפיה הפרסית ומקום מושבו של הסטראפ ארטפרנס.

הקרב

האתונאים עגנו באפסוס, ולאחר שקיבלו תגבורת מבני העיר נעו אל סרדיס וחברו אל הכוח האיוני. הכוח המשותף תקף את העיר. חיל המצב הפרסי מצא עצמו לא מוכן, והאיונים פרצו בהמוניהם אל העיר. ארטפרנס נסוג עם חיל המצב הפרסי אל המצודה. האיונים מצדם רצו לבזוז את העיר, אולם אש שהוצתה באקראי מנעה מהם לעשות זאת. הרודוטוס מציין שהאש התפשטה במהירות. אנשי חיל המצב הפרסי יחד עם תושבים לודים התרכזו בכיכר השוק, האיונים נבהלו ממספרם הגדול ונאלצו לסגת. ארטפרנס הזעיק את חיל המצב הפרסי שמעבר לנהר הליס. הפרסים הגיעו במהירות, ומשגילו שהאיונים כבר נסוגו מסרדיס רדפו אחריהם, ובשערי אפסוס הדביקו אותם והביסו אותם בקרב, שבו נהרג גם אאוקלידס מפקד החיילים מארטריה.
לכאורה נראה הקרב ככישלון איוני והצלחה לפרסים. אולם חלק מההיסטוריונים מעלים מספר בעיות בנוגע לתיאור הקרב כפי שהוא מופיע אצל הרודוטוס: הרודוטוס מציין שהגיעו ספינות מיוון, אולם לא מציין אם הספינות הביאו עמם גם חיילים, אם לא ככל הנראה היוונים שהשתתפו בהתקפה היו מלחים ותו לא. בעת העתיקה מלחים לרוב לא הצטיינו בלוחמת קרקע, כך שההתקפה הייתה מן הסתם חלשה בהרבה ממה שמתואר. אם כך מדוע הטיל אריסטגורס למערכה חיילים סוג ב', כאשר לארטפרנס מן הסתם היה חיל מצב חזק? לפיכך סוברים חלק מהחוקרים שלמעשה ההתקפה על סרדיס לא הייתה ניסיון לכבוש אותה, אלא התקפת הסחה שנועדה להקל מהלחץ שכבר הופעל על מילטוס, ובתור שכזו הרי שהיא הצליחה מבחינת האיונים. 
שאלה נוספת אותה מעלים החוקרים, היא התגבורת שהגיעה מנהר הליס. עלי פי הרודוטוס: "אז נזעקו הפרסים שהיה מקום תחנותם מעבר לנהר הליס, בשמעם מכל הנעשה, ומהרו לעזרת הלודים. וכשלא מצאו עוד את היונים בסרדיס, הלכו בעקבותיהם והדביקו אותם באפסוס". המרחק בין נהר הליס לסרדיס הוא 600 ק"מ ובין סרדיס לאפסוס 150 ק"מ דרך מהירה יותר לא נסללה עד ימינו. אם כך איך יכלו הפרסים להגיע במהירות רבה כל כך מהליס לסרדיס ומסרדיס לאפסוס? את הפרשה כולה מסכם ההיסטוריון משה עמית במילים: "מתקבל הרושם המוזר שהרודוטוס לא הכיר את האזור במידה מספקת, ושהמלומדים המודרניים המקבלים את דבריו לא עיינו במפה... כל הפרשה סתומה תוצאותיה עוד יתר משונות".

השפעות

בעקבות הכישלון נטשו האתונאים והארטראים את המערכה וחזרו ליוון. מכאן ואילך המרד הלך וגווע. על פי הרודוטוס, כאשר מלך פרס דריווש הראשון שמע על הקרב, הוא זעם כל כך עד שזעק: "זאוס תן לי להינקם באתונאים", לאחר מכן הוא הורה לעבדו להזכיר לו שלוש פעמים בכל ארוחה "אדוני זכור את האתונאים". חוקרים מודרניים סבורים שהרודוטוס הגזים, והסיוע היווני לאיונים לא היה רב. הפרסים פשוט חיפשו תירוץ לתקוף את יוון בקרב מרתון 8 שנים לאחר מכן.
זביונה

הזביונה (באיטלקית: Zabaglione) הוא קינוח איטלקי, העשוי מחלמוני ביצים, סוכר, יין מתוק (בדרך כלל יין מרסלה) ולפעמים גם חלבוני ביצים או שמנת. מקובל להכינו באמבט מרים, על מנת להימנע מהקשיה בטרם עת של החלמון.
הזביונה היא רפרפת מאוד קלה, שמוקצפת לשם החדרת אוויר. הזביונה פופולרי גם בארגנטינה, שם הוא נקרא סמבשון.
מסורתית, הזביונה מוגש עם תאנים טריות, אך כיום הוא משמש גם כבסיס לקינוחים רבים אחרים.
מקורה של הזביונה מאזור רג'ו אמיליה באיטליה. על פי סיפור עממי, המאכל נקרא על שמו של מנהיג צבאי איטלקי, זבאן בז'ון, שנתן ללוחמיו לאכול את הזביונה כשלא נשאר שום דבר במטבח הצבאי. זבאן פקד על טבחו לקחת את כל מה שיש במטבח ולטרוף אותו ביחד וכך נוצרה הזביונה.
המצאת המתכון, מכל מקום, מיוחסת לשני שפים. ראשית, לברתולומאו סקאפי, שהיה טבח איטלקי מפורסם בתקופת הרנסאנס ובישל בין היתר לאפיפיור פיוס החמישי; אך גם לשף בחצרו של קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה, במאה ה-18.
קונה (מטבע)

קונה (קרואטית: Kuna) הוא ההילך החוקי של קרואטיה החל משנת 1994. קונה אחד מחולק למאה ליפה (lipa). המטבע קיבל את שמו ממטבע שהיה מונהג במדינה בין השנים 1941–1945, ומשמעותו המילולית — דַלַק, שהוא יונק טורף קטן הדומה לנמייה מצויה. מקור שם המטבע בימי הביניים, בהם השתמשו בפרוות דלק כמטבע עובר לסוחר. (אין קשר למטבע קרונה).
הקונה הראשונה הייתה נהוגה בתקופת המדינה העצמאית של קרואטיה שהתקיימה במלחמת העולם השנייה, אך השימוש בו הופסק בתקופה שהייתה קרואטיה חלק מיוגוסלביה. בשנת 1994, כחלק מתהליך המעבר לעצמאות של קרואטיה, החל השימוש במטבע הקונה המודרנית שהחליף את הדינר היוגוסלבי.
במחזור יש 7 מטבעות בעריכים של 5, 10 ,20 ,50 ליפות ו־1, 2, 5 קונות.
וכן שטרות יש 6 שטרות בעריכים של 10, 20, 50, 100, 200, 500 קונות.
בעבר גם היו בשימוש מטבעות בעריכים 1, 2 ליפות ו־25 קונות וכן שטרות בעריכים 5 ו־1000 קונות.
סוסנובה

תולדות היישוב

ראשיתה של סוסנובה, שנקראה עד התקופה הסובייטית בשם לודביפול, בכפר בבעלות משפחת אצולה פולנית. במחצית השנייה של המאה ה-19 התפתח היישוב, והוקם בו בית חרושת לנייר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הועלו רוב בתי העיירה באש, ופרצה בה מגפת טיפוס הבהרות. לאחר המלחמה נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי העיירה

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית ובית ספר עברי. עם הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939 נאסרה פעילות זו.
ב-6 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום ערכו אוקראינים מקומיים פוגרום ביהודיה, תוך אונס נשים. לאחר מספר ימים הוצאו להורג 8 יהודים מהעיירה שהואשמו בקומוניזם. בד בבד הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה.
ב-13 באוקטובר 1941 רוכזו כ-1,500 יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. תוכנית בריחה של יהודי הגטו לא צלחה, וחלק מחברי קבוצת מחתרת יהודית מהגטו שהצליחה להימלט ליערות הסביבה נרצחו בידי פרטיזנים אוקראינים.
ב-25 בספטמבר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו רוב יושביו ביער סמוך. בשעת האקציה הצליחו חלק מיהודי העיירה להימלט ליערות הסביבה, ולחבור ליחידות פרטיזנים סובייטיות.
בודואן, נסיך בלגיה

ביוגרפיה

בודואן נולד ב-3 ביוני 1869 לנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה (אחיו של לאופולד השני, מלך הבלגים) ולמריה, נסיכת הוהנצולרן, בתם של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ויוזפינה, נסיכת באדן.
בודואן נולד כ-6 חודשים לאחר מותו של בן דודו הנסיך לאופולד, דוכס בראבנט, ובעת לידתו היה השני בתור לרשת את הכתר לאחר אביו, ומשום כך התקבלה לידתו בשמחה גדולה ברחבי הממלכה.
בודואן טופח על ידי דודו לאופולד השני, מלך הבלגים, כדי שיוכל לרשת את הכתר לאחר מותו, ואף אירס אותו עם בתו קלמנטין, נסיכת בלגיה.
בינואר 1891 ביקר בודואן את אחותו הנרייט, נסיכת בלגיה שחלתה, בעוד הוא עצמו חולה בשפעת, וב-23 בינואר מת בודואן בבריסל.
בעקבות מותו הפתאומי נפל אבל כבד על הממלכה, וכל התיאטראות והמוסדות הציבוריים נסגרו עד לאחר ההלוויה.
בשנת 1905 מת אביו הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה ובשנת 1909 מת דודו לאופולד השני, מלך הבלגים ואחיו אלברט הראשון, מלך הבלגים עלה לשלטון במקומו.
אלברט גלטין

ביוגרפיה

גלטין נולד ב-29 בינואר 1761 בז'נבה שבשווייץ למשפחה אריסטוקרטית. הוריו נפטרו עוד בילדותו. בצעירותו הושפע רבות מכתבי וולטר וז'אן-ז'אק רוסו. לאחר שערכי החירות האמריקאיים משכו אותו, גלטין החליט להגר לארצות הברית בקיץ 1780 והתיישב בפנסילבניה. אחד מתפקידיו הראשונים של גלטין בארצות הברית היה עבודת הוראה באוניברסיטת הרווארד. כשהיה בן 28, נבחר גלטין לאספת פנסילבניה. התחתן בשנת 1789 אך אשתו נפטרה כמספר חודשים לאחר מכן, דבר אשר השפיע עליו לרעה מאוד ולכן אף שקל לחזור לז'נבה. בשנת 1793 נבחר גלטין לכהן בסנאט מטעם מדינת פנסילבניה. במהירות רבה הוא התגלה כמתנגד בולט לתוכנית הכלכלית של אלכסנדר המילטון. הוא גורש בתחילת 1894 מהסנאט לאחר שהתברר שלא היה אזרח מבחינה רשמית בתשע השנים שקדמו להיבחרו. בנובמבר 1793 הוא גם התחתן בשנית ובהמשך נולדו לו כשני בנים וארבע בנות. הוא הפסיד את רוב אדמותיו בעסקאות כושלות, מה שגרם למשפחתו לגור בפילדלפיה.
בתקופה זו פעל רבות להרגעת הרוחות במרד הוויסקי כנגד הנשיא ג'ורג' וושינגטון. תפקידו בהרגעת המרד חיזק את תדמיתו ועזר לו להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1795. הוא נחשב למתנגד חריף להתנהלותה הכלכלית של ארצות הברית במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת. בבחירות הנשיאותיות שנערכו בשנת 1800 עזר גלטין לתומאס ג'פרסון להיבחר על פני ארון בר. בחודשים שלאחר הבחירות גלטין נחשב לבחירה המתבקשת לתפקיד מזכיר האוצר, וכך אכן התבצע וגלטין הפך לאישיות מפתח בממשליהם של הנשיאים ג'פרסון וג'יימס מדיסון. בזמן שג'פרסון ומדיסון בילו את מרבית חודשי הקיץ באחוזותיהם, הושאר גלאטין לעיתים קרובות לפקח על פעולות הממשל הפדרלי. בנוסף על כך, גלטין הוא זה שארגן את הכספים לרכישת לואיזינה.
עם כניסתו של מדיסון לתפקיד מזכיר המדינה אך האופוזיציה מהסנאט שכנעה אותו להשאיר את גלטין כמזכיר האוצר ולתפקיד מזכיר המדינה התמנה רוברט סמית'. גלטין היה מאוד לא מרוצה ממינוי זה ואף שקל להתפטר. הוא ניסה ללא הצלחה לשכנע את הקונגרס לחזק את הבנק המרכזי של ארצות הברית. הצלחתו המרכזית באותה התקופה הייתה הזרמת עשרות מיליוני דולרים לחיזוק התעשייה האמריקאית. בשנת 1813 נשלח גילטין (יחד עם הנרי קליי וג'ון קווינסי אדמס) לסנקט פטרבורג שבאימפריה הרוסית לייצג את ארצות הברית בשיחות לסיום מלחמת 1812. בתקופת השיחות מדיסון העביר את גלטין מתפקידו מתוך ציפייה שיחזור לתפקידו עם החזרה לארצות הברית. עם החזרה של גלטין לארצו בספטמבר 1815, הוא סירב לחזור למחלקת האוצר.
גלטין שימש כשגריר ארצו בצרפת במשך שבע שנים (1816-1823) והצליח בקושי לשפר את היחסים בין המדינות. בנוסף על כך, כיהן כשגריר בממלכה המאוחדת. בשנת 1824 ניסה להתמודד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית אך פרש כשהתברר לו כי אין לו תמיכה רחבה בקרב הציבור. בשנים 1826–1827 והצליח לקדם בשנתיים אלו כמספר חוזים. לאחר שחזר מתפקיד זה לארצות הברית, הוא פעל להקמת אוניברסיטת ניו יורק. בגין פעילותו האקדמית באחרית ימיו, הוא נחשב ל"אבי האתנולוגיה האמריקאית". עיקר מחקריו כאתנולוג עסק באינדיאנים ובתרבותם. בתקופה זו גם התנגד רבות למלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
גלטין נפטר ב-12 באוגוסט 1849 בניו יורק בגיל 88. הוא היה האחרון מהקבינט של ג'פרסון והסנאטור האחרון מן המאה ה-18 שנשאר בחיים בעת מותו. על שמו נקראות עיירות במונטנה ובטנסי. כיום ביתו מתוחזק היטב על ידי שירות הפארקים הלאומיים. פסלו של גלטין מוצב בכניסה הצפונית של מחלקת האוצר.
זבליתיים

מורפולוגיה

הפרקים האחרונים במחושי הזבליתיים (פרקים 3 עד 5) מורחבים ויוצרים כעין מניפה, הניתנת לאיסוף או לפריסה. יש מינים היכולים לדחוס דם לתוך עלעלי המניפה ולהניע אותם. 
כיסוי גופם לרוב מוקשה והם בעלי יכולת תעופה.
שוקיי הרגליים הקדמיות מותאמות לחפירה, מורחבות, משוטחות, ויש להן שיניים בצידן החיצוני. הזחל הוא מסוג דרן רך, לרוב לבנבן, ראשו מוקשה וכהה יותר. יש לו 3 זוגות רגליים חלשות.
משך דרגת הזחל נע משבועות אחדים ועד מספר שנים. הגולם חופשי.
דמעות תנין

"דמעות תנין" הוא מטבע לשון המציין צער מזויף.
השוק היווני

השוק היווני

בשנים האחרונות מתעורר השוק היווני (הסמוך לשוק הפשפשים) ביפו לחיים חדשים. מסורת חדשה ברוח השווקים האירופאים יצאה לדרך ב-2012 ומלווה בקרנבל צבעוני של יוצרים מקומיים באווירה וינטג'ית של ישן עם חדש – עבודות יד, ציורים, אמנות מקורית, תכשיטים, תיקים, בגדים, עתיקות, בובות לאספנים, רהיטים, זמרים, להקות חיות, אומני רחוב ועוד.

היסטוריה

שוק הפשפשים הוקם במאה ה-19 ומהווה מוקד המסמל את תפקידה ההיסטורי של יפו כעיר נמל מסחרית וכשער כניסה לעולי רגל. המתחם ההיסטורי נבנה בשלהי המאה ה-19 בידי הכומר היווני אורתודוקסי אבטיפוס ונחשב למתחם המסחרי הראשון שנבנה מחוץ לחומות העיר.
האגדה מספרת ששני האחים ממוצא יהודי, באנו וקובו חסן, היו מראשוני המקום להגיע לשוק. הסינרגיה המושלמת שלהם עם הרוכלים הערבים הוותיקים הייתה לסיפור של דו-קיום שמסופר עד היום. כולם חוזרים ומספרים על פולקלור פורה, צבעוני ומשגשג. אותם שני האחים היו החלוצים הראשונים שהקימו את רוב
דוכני האזור והפעילו אותם בשיתוף עם שאר הרוכלים. לא היה רוכל שלא הכיר את סיפור האחים חסן מהשוק היווני...

ארכאולוגיה בשוק היווני

החפירות נערכו ברחובות רחוב יהושע בן פתחיה, הגמנסיה העברית ורחוב יועזר איש הבירה. החברה הממשלתית לתיירות בשיתוף עיריית תל אביב חשפה ממצאים מלפני אלפי שנות היסטוריה עות'מאנית, צלבנית, אסלאמית קדומה והלניסטית, רומית ביזנטית ביפו. הממצאים הציגו קטע מתעלת השקיה בנויה ומטויחת שכיוונה צפון-דרום. תעלות כאלה היו בשימוש חקלאי ביפו במהלך התקופה העות'מאנית.
לאחר תיעודם, נאלצו לכסותם בשכבת בטון ומלט והם יישארו עדות סמויה מן העין.
יצויין שתעלות מטוייחות כאלה נמצאו במקומות רבים בכל רחבי שוק הפשפשים.
לה רומנה

היסטוריה

העיר הוקמה ב-1897 כאשר ניתן זיכיון לחברה קובנית להקים בית זיקוק באזור. ב-1917 הוקמה טחנה גדולה לייצור סוכר מקני סוכר מהמטעים בסביבת לה רומנה. עם זאת התעשייה קרסה עם עליית מחירי הסוכר בעולם בעשורים הבאים.
העיר התאוששה בתחילת שנות השישים כאשר תאגיד אמריקני קנה את הטחנה והתחיל להשקיע בתעשיית הבטון, וכמו כן השקיע סכום של כ-20 מיליון דולר בשיקום לה רומנה ובניית בתי ספר, מרפאות, בתים ותשתיות אחרות לעובדים הדומיניקנים שלהם.

כלכלה

בניגוד לערים אחרות ברפובליקה הדומיניקנית, מרבית העסקים בעיר נשלטים על ידי חברה אחת – "תאגיד מרכז רומנה". בעיר קרוב ל-100% תעסוקה, כשהרוב עובדים בתיירות או אצל התאגיד.

תיירות

לה רומנה היא אחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר במדינה, הודות לחופיה ולתשתית התיירות הנרחבת בה. בין האטרקציות בעיר ניתן למנות את אלטוס דה צ'בון, העתק של כפר אירופאי מסוף ימי הביניים, וקסה דה קמפו, אחד ממקומות הנופש הגדולים ביותר ברפובליקה הדומיניקנית.

תחבורה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי לה רומנה, המציע טיסות לארצות הברית, קנדה, אירופה, איים קריביים אחרים באזור כמו קובה וגם טיסות ליעדי פנים כמו סנטו דומינגו.
ינישים

הינישים (בגרמנית: Jenische, באנגלית: Yenish, בצרפתית: Yéniche, ברומנית: Ienişi), המכונים גם גַבּוֹרים (Gabori) או צוענים לבנים הם קבוצה אתנית אירופאית של נוודים נוצרים החיים בארצות אירופאיות שונות.
הינישים נחשבים לצוענים ונבדלים מהם בגוון עורם הבהיר יותר. מוצא הינישים לא ידוע, אך משערים שהוא אירופאי. הינישים עצמם מיחסים את מוצאם לקלטים. בשפת הינישים יש גם מספר מילים לקוחות מעברית ומיידיש ובנוסף לכך, לבושם דומה ללבוש היהודים החרדים, יש קבוצה השומרת שבת כיום המנוחה ויש המגדלים זקנים ופאות, לכן היו שהעלו את ההשערה שמוצאם מהסוחרים היהודים הנוודים, אך השערה זו אינה זוכה לתמיכה רבה. ההיסטוריונים מעלים את האפשרויות שמוצא הינישים בעריקים שווייצרים ממלחמת שלושים השנים (1618-1648) או ממלחמת האיכרים הגרמנית (1524-1526).

תפוצת הינישים

בגרמניה חיים כ-200,000 ינישים, בעיקר בדרום מערב וכ-29,000 ממשיכים בחיי הנוודות בעזרת קרונות הנגררים על ידי מכוניות. בשווייץ חיים כ-50,000 ינישים ורק כ-3,500 ממשיכים בחיי הנוודות. בשווייץ הם הוכרו כמיעוט לאומי. באוסטריה חיים כ-35,000 ומתוכם רק 10% ממשיכים בחיי נוודות. בהונגריה יש 60,000 ובבלארוס 11,000, אך במדינות אלה לא ידועה החלוקה בין הנוודים למי שהתיישבו ישיבת קבע. בבלגיה נספרו בשנת 1990 7000 נוודים. בצרפת, הולנד ולוקסמבורג מספרם אינו ידוע. ברומניה יש כ-800,000 צוענים, אך אין נתונים על גודל הקבוצות השונות.
הפארק הלאומי מנו

היסטוריה

האזור בו שוכן הפארק נכלל בתחומי אימפריית האינקה בשיא התרחבותה, בתקופת שלטונו של פאצ'אקוטי במהלך המאה ה-15. זמן קצר לאחר כיבוש האזור בידי הספרדים, הם הקימו בו את הכפר פאוקרטמבו (Paucartambo), שסיפק לקוסקו מוצרים כקוקה, סוכר, פלפלים, כותנה ועץ. ב-1537 יצאה משלחת ספרדית ראשונה, בראשותו של חואן אלוורס מלדונדו, לעומק שטחו של הפארק דהיום.
בסוף המאה ה-19 החל האזור לסבול מכריתת עצים לצורך תעשיית הגומי, אך פעילות זו נפסקה בשנות ה-20 של המאה ה-20, עקב העלויות הגבוהות שהיו כרוכות בכך, שלא אפשרו תחרות מול יצרנים אחרים. 
ב-1968 הוכרז האזור כ"יער לאומי", וב-1973 שודרג מעמדו והוא היה לפארק לאומי. אונסק"ו הכריז על הפארק כשמורה ביוספרית ב-1977 וכאתר מורשת עולמית ב-1987. שטחו של האזור שהוכרז כשמורה ביוספרית כולל 2,570 קמ"ר נוספים, ו-914 קמ"ר אחרים הוכרזו כ"אזור תרבותי".
בתחומי הפארק כ-30 כפרים שתושביהם דוברי קצ'ואה, וכן מספר קהילות קטנות של בני שבטים אמאזוניים שונים.

גאוגרפיה

בפארק מגוון רחב של אזורים אקולוגיים. גובהו נע בין 150 מ' מעל פני הים (כחלק מאגן ההיקוות של האמאזונאס) לבין 3,500 מ' מעל פני הים (כחלק מרכס הרי האנדים). הפארק כולל את כל אגן הניקוז של נהר מאנו, עד הישפכו לנהר מדרה דה דיוס. הנהר מהווה גם את הדרך היחידה להגיע לפארק, שכן האזור כולו פראי, מבודד ולא מיושב.
האזורים הגבוהים של הפארק מכוסים עשב, משרע הטמפרטורות בהם גבוה, ובין אוקטובר לאפריל יורד בהם שלג. האזורים הנמוכים מ-2,600 מ' מיוערים, וכמות המשקעים השנתית בהם נעה בין 500 ל-1,000 מ"מ. באזורים שגובהם בין 1,600 ל-2,200 מ' עצים שגובהם 25 מ', וכן סחלבים ושרכים ממינים שונים. האזורים הנמוכים יותר הם גם חמים ולחים יותר, וגדל בהם יער גשם טרופי סבוך, שכמה מהעצים בו מתנשאים לגובה של למעלה מ-60 מ'. אזור זה נחשב לאזור המאפיין ביותר את נופי הפארק.

פלורה ופאונה

המגוון הטופוגרפי הופך את הפארק גם לאחד המגוונים בעולם מבחינה ביולוגית. הוא כולל למעלה מ-15 אלף מיני צמחים, כ-2,400 מיני חרקים (מהם כ-1,200 מיני פרפראים), למעלה מ-800 מיני עופות, 210 מיני דגים, 159 מיני יונקים, 140 מיני דו-חיים ו-99 מיני זוחלים. עם היונקים המצויים בפארק נמנים היגואר, הפומה, אוצלוט, טאירה, שועל קולפאו, לוטרת ענק, דוב נמלים ענק, דוב נמלים דרומי, ארמדיל ענק, ארמדיל טאטו, עצלן חום גרון, טפיר ברזילאי, קפיברה, אייל הביצות, אייל פרדי לבן-זנב, מזאמה אדומה, מזאמה אמזונית, צ'וני, פקארי מגוון, טאיאסו לבן שפתיים, דוב המשקפיים, קוף העכביש, טיטי, טמרין משופם, טמרין קיסרי, וכן הקוף הקטן בעולם - המרמוסט הננסי.