google/wiki40b huggingface dataset:
תמיר כהן

קריירה

כהן גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ועם קבוצת הנוער של המועדון זכה בדאבל בעונת 2001/2002. את הופעת הבכורה בליגת העל ערך בנובמבר 2002, כשנכנס כמחליף בניצחון על בני יהודה תל אביב. בעונת 2002/2003 זכה עם מכבי תל אביב באליפות המדינה, ובעונת 2004/2005 הופיע במדיה בשלב הבתים של ליגת האלופות.
בינואר 2007 עבר כהן למכבי נתניה, לאחר שלא הצליח למצוא את מקומו במכבי תל אביב בתחילת עונת 2006/2007. תחילה נראה היה כי כהן הוא עוד שחקן מבטיח שלא מצליח לממש את הפוטנציאל הטמון בו בשל הירידה הגדולה ביכולתו, אך עם מעברו לנתניה השתפרה יכולתו ובשל כך זכה לזימון לנבחרת ישראל ולהצעות מקבוצות זרות.
ב-23 בדצמבר 2007 חתם כהן בקבוצת בולטון וונדררס מהפרמייר ליג באנגליה. בעונתו הראשונה במועדון הופיע בעשרה משחקים (בשלושה מתוכם עלה בהרכב), בהם כבש שער בודד ב-2 במרץ 2008. בעונת 2008/2009, עד תקופת חג המולד, לא שותף באף משחק. בינואר 2009 דורג כהן על ידי העיתון האנגלי הדיילי מירור במקום החמישי ברשימת ההעברות הגרועות ביותר שנעשו בליגה האנגלית בחלון ההעברות של ינואר.
את עונת 2009/2010 פתח כהן עם שלושה שערים בחמישה משחקים, שבזכותם הוא הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצתו. ב-24 באפריל 2011 כבש את שער הניצחון מול ארסנל בדקה ה-90, הוריד את חולצתו וחשף מתחתיה חולצה נוספת עם תמונה של אביו, אבי כהן, שנהרג בתאונה 4 חודשים קודם לכן. עם סיום עונת 2010/2011 הודיעה בולטון כי חוזהו של כהן לא יחודש.
באוגוסט 2011 חזר כהן לישראל וחתם כהן בקבוצת מכבי חיפה על חוזה לשלוש שנים תמורת 300 אלף אירו לעונה. הופעת הבכורה של כהן במדי הקבוצה הייתה ב-17 באוגוסט 2011, בסיבוב הפלייאוף של ליגת האלופות, במשחק נגד ראסינג גנק הבלגית באצטדיון רמת גן. ביוני 2013 שוחרר מהקבוצה.
לקראת עונת 2013/2014 חתם כהן בהפועל רעננה, העולה החדשה לליגת העל, ומונה לקפטן הקבוצה. לאחר עונה אחת, בה כבש שלושה שערים ב-21 הופעות בליגה, שוחרר כהן מהמועדון, לא שיחק כלל בעונה שלאחר מכן ולמעשה פרש ממשחק פעיל.

נבחרת ישראל

לכהן 8 הופעות בנבחרת הצעירה של ישראל. הופעת הבכורה שלו בנבחרת הייתה בהפסד הנבחרת לקפריסין באפריל 2003. ב-13 באוקטובר 2007 ערך כהן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל הבוגרת מול נבחרת קרואטיה.
The Art of Elegance

רקע והוצאה

האלבום הופק על ידי סטיב טיירל, והוא כולל בתוכו שירים בסגנון הפופ והג'אז. באלבום זה כלולים גרסאות מחודשות לשירים שונים אותם הקליטה צ'נוות', כדוגמת: "Someone to Watch Over Me" ו-"Bewitched, Bothered and Bewildered".
בסמוך לצאתו, עלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
ארון רלסטון

האירוע

רלסטון היה סטודנט להנדסת מכונות וצרפתית באוניברסיטת קרנגי מלון. בסיום לימודיו עבד באינטל. ב-2002 עזב את אינטל ויצא לטפס בהרי הרוקי בקולורדו על כל הפסגות מעל 14,000 רגל (4,262 מטר). בעת שעשה מסע בקניון בלו-ג'ון ליד העיר מואב ביוטה, נפל עליו סלע גדול וריתק את זרועו הימנית תוך ריסוקה. במשך חמישה ימים ניסה רלסטון להרים או לשבור את הסלע, ללא הצלחה. רלסטון התשוש והמיובש, שידע כי אף אחד אינו יודע היכן הוא נמצא ולא יבואו להצילו, החליט לכרות את ידו כדי לשחררה מהסלע. הוא סובב אותה עד ששבר את העצמות וכרת את העור והבשר באולר רב תכליתי. בעזרת הצבת של האולר הרב תכליתי הוא קרע את הגידים. רלסטון לא נקב בשם הדגם של האולר הרב תכליתי, אך ציין שזה לא היה הדגם של לדרמן.
לאחר שניצל, נמצאה ידו על ידי פקחי הפארק וחולצה מתחת לסלע. הפקחים שרפו את היד ונתנו את האפר לרלסטון, שטמן אותו מתחת לסלע. מכירות האולרים הרב-תכליתיים בארצות הברית זינקו פלאים לאחר פרסום סיפור ההחלצות של רלסטון.

הופעות פומביות

רלסטון כיום מרצה לציבור הרחב, לרוב ללא תשלום. הוא ממשיך לטפס על הרים, ולאחרונה טיפס על הרים בארגנטינה. ב-2005 היה למטפס הראשון אי פעם שטיפס על כל פסגות קולורדו מעל 14,000 רגל, לבדו בחורף, משימה אותה החל ב-1997 ונאלץ לקטוע בשל התאונה.
ב-21 ביולי 2003 הופיע רלסטון בתוכנית הארוח המאוחרת של דייוויד לטרמן . ב-10 בספטמבר 2004 שודר סיפורו של רלסטון בתוכנית של שעתיים ב-Dateline NBC. התוכנית נקראה "ימי יאוש בקניון בלו-ג'ון".
ב-7 בספטמבר 2004 יצא לאור ספרו Between a Rock and a Hard Place, בהוצאת Atria Books. (מספר ISBN 0-7434-9281-1)
בהופעה בתוכניתו של הווארד סטרן ב-13 בספטמבר 2005, במסע קידום ספרו, חשף רלסטון פרטים נוספים על התאונה. לדבריו ידו כבר מתה מחוסר אספקת דם כמה ימים לפני שכרת אותה. הוא השתמש בסלע כמנוף לשבירת עצמות הזרוע ונאלץ לשתות שתן של עצמו במשך כמה ימים לאחר שהמים שקצב לעצמו אזלו. גם לאחר ששחרר את עצמו, הוא היה במרחק של כ-13 ק"מ מהרכב שלו, שהיה רכב בעל תיבת הילוכים ידנית, וללא טלפון סלולרי. הוא ירד חומת אבן תלולה של כ-22 מטר וצעד לאורך הקניון בחום היום. בדרך פגש משפחת מטיילים מהולנד שנתנו לו כמה עוגיות ומים. לבסוף חולץ על ידי מסוק הצלה.
הסרט "127 שעות", המועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב ושישה פרסי אוסקר מבוסס על סיפורו. את דמותו גילם השחקן ג'יימס פרנקו.
רלסטון ממשיך להופיע כנואם ממריץ בכל מיני אירועים.

חייו האישיים

בשנת 2009 נישא רלסטון לג'סיקה טרוסטי ונולדו להם שני ילדים. ב-2011 נפרדו.
פראנץ פאול דקר

חייו

דקר נולד בקלן, גרמניה, שם למד בבית הספר הגבוה למוזיקה עם פיליפ ירנאך ואויגן פאפסט. הופעתו הראשונה כמנצח הייתה בגיל 22, באופרה של קלן, וכעבור ארבע שנים התמנה למנצח  האופרה הממלכתית של ויסבאדן ולאחר זאת למשרות מנצח תזמורת הסימפונית של ויסבאדן ומנהל מוזיקלי בבוכום. בשנת 1948 התוודע דקר למלחין ריכרד שטראוס במשחק קלפים. שטראוס הזכיר כבדרך אגב שזה עתה סיים תזמור של ארבעה שירים שחיבר זה לא כבר ("ארבעה שירים אחרונים").
אף כי דקר ניצח ברצון על כל יצירה שהיא מן הרפרטואר התזמורתי, המוניטין שלו היה בעיקר הודות לגישה שלו ולשליטה שגילה במוזיקה של ריכרד וגנר, ריכרד שטראוס, אנטון ברוקנר, מקס רגר וגוסטב מאהלר. ביצועיו ביצירות של מוצרט, היידן ובטהובן זכו לשבחים על האיזון והצלילות שבהם. גישתו למוזיקה ספרדית ודרום אמריקאית הייתה נועזת וכריזמטית. הוא ניצח על בכורות עולמיות של תריסרי יצירות תזמורתיות מאת מלחינים קנדים ובמהלך הקריירה המכובדת שלו ניצח על 85 אופרות שונות.
דקר היה מנהל מוזיקלי של התזמורת העירונית של בוכום (1964-1956), התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם (1967-1962), התזמורת הסימפונית של מונטריאול (1975-1967), התזמורת הסימפונית של ברצלונה (1991-1985) והתזמורת הסימפונית של ניו זילנד (1996-1991, כמנצח ראשי). הוא כיהן כיועץ אמנותי של התזמורת הפילהרמונית של קלגרי (1977-1975) ושל התזמורת הסימפונית של ויניפג (1982-1980). דקר היה מנצח אורח ראשי של תזמורת מרכז האמנויות הלאומי של אוטאווה (1999-1991) ושל התזמורת הסימפונית של אדמונטון (2004-2003).
דקר עבד עם מגוון סולנים, בהם ארתור רובינשטיין, אמיל גיללס, שורה צ'רקאסקי, קלרה הסקיל, אידה הנדל, מרתה ארחריץ', הלן גרימו, אליזבת שוורצקופף, ג'סי נורמן, דיים קירי טה קאנאווה וג'ון ויקרס. קונצרט חג המולד שעליו ניצח, עם לוצ'אנו פאווארוטי ותזמורת, צולם בבזיליקה במונטריאול ב-1978 ושודר בטלוויזיה מדי שנה ברחבי העולם.
אלכסנדר בוסטמנטה

תולדות חייו

נולד בהנובר, ג'מייקה לאם ממוצא מעורב ולאב ממוצא אירי-קתולי. שמו בלידתו היה ויליאם אלכסנדר קלארק, אולם הוא אימץ לו את השם בוסטמנטה על שם חבר ספרדי.
לאחר שבגר נסע בעולם ועבד בעבודות שונות בקובה ובארצות הברית. בשנת 1932 שב לג'מייקה והיה לפעיל מרכזי בתנועה הג'מייקנית לעצמאות וראש איגוד עובדי התעשייה. ב-1938 הצטרף למפלגת העם הלאומית (PNP) שאך נוסדה בראשות נורמן מנלי. יחד הובילו השניים מהלך לקבלת זכות הצבעה לאזרחי האי, שהוענקה לבסוף על ידי בריטניה ב-1944. ב-1940 נכלא בוסטמנטה בשל פעילותו. לאחר ששוחרר פרש ממפלגתו של מנלי והקים את מפלגת הלייבור (JLP). בבחירות הראשונות למועצה המחוקקת, שנערכו בדצמבר 1944 זכתה מפלגת הלייבור בראשות בוסטמנטה ב-22 מתוך 32 מושבי המועצה. מפלגת הלייבור זכתה ברוב במועצה גם בבחירות הבאות, ב-1949. בוסטמנטה, שהחזיק בתיק התקשורת, הפך לראש הרשות המבצעת בפועל. בשנת 1953 יצר השלטון הבריטי באי את משרת ראש השרים ובוסטמנטה קיבל מעמד רשמי, בו החזיק עד לבחירות 1955, בהן עלתה מפלגת ה-PNP של מנלי לשלטון. בשנים 1947–1948 כיהן גם כראש עיריית קינגסטון. ב-1955 הוענק לו תואר אביר מסדר האימפריה הבריטית.
בתחילה תמך בוסטמנטה בקיום הפדרציה של איי הודו המערבית אולם לקראת סוף שנות החמישים דרש היפרדות ועצמאות מלאה של ג'מייקה. זאת בעוד המפלגה היריבה, ה-PNP של מנלי (שהייתה אז בעלת רוב במועצה), תמכה בהישארות באיחוד הפדרטיבי. ב-19 בספטמבר 1961 התקיים משאל עם בנושא ו-54.1% מהבוחרים צידדו בעמדת בוסטמנטה להיפרדות. בבחירות שנערכו מיד לאחר מכן, באפריל 1962, זכתה ה-JLP של בוסטמנטה ב-50.04% מהקולות ועם קבלת העצמאות באוגוסט אותה שנה היה בוסטמנטה לראש ממשלתה הראשון של ג'מייקה העצמאית.
בוסטמנטה כיהן רשמית כראש ממשלה עד בחירות 1967, אולם למעשה פרש מחיים ציבוריים פעילים ב-1965 והעביר את סמכויותיו לדונלד סנגסטר. הוא המשיך לכהן באופן רשמי כראש מפלגתו עד 1974, אך במעמד סמלי בלבד. ב-1969 הוכרז רשמית כגיבור לאומי, יחד עם שותפו ויריבו במאבק לעצמאות, נורמן מנלי ופעיל זכויות השחורים, מרקוס גארבי.
בוסטמנטה נפטר ב-1977 בן 93 ונקבר בפארק הגיבורים הלאומיים בקינגסטון.
יום טוב ליפמן מילהויזן

רבי יום טוב ליפמן מילהויזן (מכונה גם: טביומי; נפטר ~1440, ה'ר') היה רב ופוסק הלכה אשכנזי בראשית המאה ה-15, נודע בשל ספרו "ספר נצחון".

ביוגרפיה

נולד לרב שלמה מילהויזן, מקום ושנת לידתו לא ידועים. כנראה היה תלמידם של רבי מאיר בן ברוך הלוי מווינה ורבי שמשון בן אליעזר מחבר "ברוך שאמר", ושל רבי שלום מנוישטט.
ידוע שכיהן כרב בפראג ובסוף ימיו בארפורט והיה ידידם של מהרי"ל ומהר"י וייל וכמה מפסקיו משוקעים בכתביהם. הוא ועמיתיו, רבי מנחם בן יעקב שלם ורבי אביגדור קרא (נפטר 1439) עסקו בפילוסופיה ובפולמוס עם הנצרות.
כנראה היה בקראקא בשנת 1420 וערך מסעות ברחבי בוהמיה וארצות חבל הריין.

ספר אלפא ביתא

'אלפא ביתא' הוא ספר העוסק בפירוט בצורת האותיות וגם במשמעויותיהן על פי הקבלה. חלק מהדברים למד מפי רבי שמשון בן אליעזר המכונה 'ברוך שאמר.
ספר זה נדפס בתוך ספר 'ברוך שאמר' העוסק בהלכות הכנת התפילין וכתיבתן, אשר כולל בתוכו שלושה ספרים ממחברים שונים, אשר הנושא המשותף לספרים אלו גרם להעתקתם כחיבור אחד, וגם לבלבול רב בזהות המחבר. רבי יוסף קארו, בספרו בית יוסף (אורח חיים סימן לו) מצטט מ"אלפא ביתא" ומכנה את מחברו בטעות "רבי  יצחק ברוך שאמר": "שמצאתי קונדריס לחכם אחרון, שמו הרב ר' יצחק ברוך שאמר, מדבר בדרך ארוכה בצורת האותיות, וייטבו דבריו בעיני, ולכן ראיתי להעתיקו פה". טעות זו גרמה לבלבול רב ואף הביאה חכמים שונים למחשבה שיש שותף רביעי לספר זה.

ספר הנצחון

בחודש אלול ה'קנ"ט, אוגוסט 1399, התרגשה עלילה נוצרית על יהודי פראג, ור' יום טוב ליפמן אולץ לקיים ויכוח פומבי מול מומר בשם פיטר, ששמו היהודי היה פסח. הרב יצא בשלום מן הוויכוח, אך בחודש אלול בשנה שלאחר הוויכוח הוצאו להורג שמונים מיהודי פראג. ספרו העיקרי, ספר נצחון (לעיתים: ספר הניצחון), הוא תולדת הוויכוח עם אותו מומר.
נתן נטע הנובר

הרב נתן נטע הנובר (? – כ' בתמוז ה'תמ"ג, 14 ביולי 1683) היה תלמיד חכם, בלשן, היסטוריון, מקובל ומחבר הספר "יוון מצולה" המתאר את גזרות ת"ח ת"ט (1648–1649).

קורות חיים

הרב הנובר נולד בעיר אוסטרוה שבאיחוד הפולני-ליטאי במועד לא ידוע, כנראה בסוף שנות ה-20 או תחילת שנות ה-30 של המאה ה-17. אביו היה הרב משה הנובר, שעליו לא ידוע דבר מלבד העובדה שהוא מכונה על ידי בנו "מורנו הרב”, ומכאן שכיהן כנראה במשרה רבנית. יעקב ישראלסון שבחן את תולדותיו בראשית המאה ה-20, שיער כי ייתכן שהנובר הבן היה תלמיד המהרש"א (שנפטר באוסטרוה ב-1632) אך טענה זו שנויה במחלוקת. 
ב-1646 נסע הרב הנובר לקרקוב, שם נשא דרשה אותה עיבד לימים לספר "טעמי סוכה", שיצא באמסטרדם ב-1651, השנה בה התחתן ועבר לזאסלב, לבית חמיו. בעקבות גזרות ת"ח ת"ט ברחו הרב ומשפחתו, יחד עם יהודי זאסלב, מאוקראינה, בריחה שתוארה בספרו: "יוון מצולה". על-פי עדותו של הרב עצמו במבוא לספרו "טעמי סוכה", בשנים אלה הוא התפרנס מדרשות בבתי כנסת שונים ברחבי אירופה, אותן שאף לקבץ בספר "נטע שעשועים" - שלא ראה אור מעולם. 
עם הגיעו לאיטליה למד קבלה, ואף חיבר בהמשך ספר תפילות ובקשות על פיה בשם "שערי ציון" (פראג 1662). בהקדמה לספר זה הוא מציין כי למד קבלה מפי הרב חיים הכהן מארם צובא, תלמידו המובהק של רבי חיים ויטאל. במשך כמאתיים שנה היה זה חיבורו הידוע ביותר של הרב הנובר. הוא נדפס עוד בחייו בשלוש מהדורות, ועוד רבות לאחר תקופתו. כן חיבר גם מילון ארבע-לשוני בגרמנית, לטינית, איטלקית ועברית בשם "שפה ברורה”, שיצא בפראג ב-1660.
יש הגורסים שאחז במשרה רבנית כלשהי בליבורנו שבאיטליה בין השנים 1653–1656. בשנים 1657-1670 כיהן כרב ראשי ואב בית דין של יאשי. בשנת 1657 הקים ביאשי את בית הכנסת הראשון הבנוי אבן. מ-1670 ועד מותו כיהן כרב בפוקשאן ובאונגריש ברוד. לפי קביעתו של היינריך גרץ, שאינה מקובלת על הכל, הרב הנובר נהרג עם כל קהילתו בברוד ב-14 ביולי 1683 בפרעות הקורוצים, מורדים הונגרים שקמו נגד שלטון בית הבסבורג.

יוון מצולה

ספרו של הנובר "יְוֵן מְצוּלָה" הודפס לראשונה בוונציה ב-1653, ונתגלה מחדש וזכה לפופולריות רבה כעבור כ-200 שנה, כשגברה ההתעניינות בהיסטוריה היהודית. הוא תורגם להרבה שפות אירופיות, ונחשב במשך תקופה ארוכה לעדות היהודית הנאמנה ביותר לפרעות ת"ח-ת"ט. במחצית השנייה של המאה ה-20 חדל הספר לשמש כמקור מהימן בעיני חוקרים מודרניים, אף שהינו תיעוד ראשוני של המאורעות. ההצלחה הגדולה לה זכה והדפסתו במהדורות רבות קיבעו אותו כמסמך חשוב בזיכרון ההיסטורי היהודי. 
ב"יון מצולה" תיאר הנובר את פרעות ת"ח-ת"ט בהנהגת הטמן הקוזקים בוגדן חמלניצקי. עדותו האישית תופסת רק חלק קטן מהספר, כשמפורטת בו גרסת המחבר לגבי השתלשלות האירועים שהובילו למרד ואחר כך לפרעות ביהודים, ומהלכם של אלה. בספר מובאים תיאורים של מרד האוקראינים (בלשונו: "היוונים", משום שהשתייכו לכנסייה האורתודוקסית - יוונית) והטטרים "הקדרים" נגד האצולה ששלטה במקומיים ועשקה אותם. 
הספר כולל תיאור רציחתם של גדולי ישראל: ר' יחיאל מיכל, הקדוש מנמירוב; ר' שמשון מאוסטרופולי. 
הנובר תיאר מעשי בגידה רבים של העלית הפולנית ביהודים, אף כי היסטוריונים מודרניים רבים מבטלים את טיעוניו. בניגוד למחברי רשומות יהודים אחרים בני זמנו, הנובר ציין סיבות חברתיות להתקוממות, ואת ספרו כתב בסגנון היסטוריוגרפי.
אמיל ולטר

קריירה

ולטר נולד וגדל בפפורצהיים, עיר בדרום-מערב גרמניה, שם החל לשחק כדורגל במועדון המקומי גרמניה ברצינגן. בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, בשל המצב הכלכלי הקשה שפקד את גרמניה, היגר לפיגרס שבקטלוניה, שם מצא עבודה במפעל. הוא הוזמן למשחק אימון שערכה הקבוצה המקומית פיגרס, שם חברי הקבוצה ראו שיש לו בעיטה חזקה, והוא הצטרף לקבוצה זו כשחקן הגנה. נאמר שבעיטתו הייתה כה חזקה, כך שהוא היה מסוגל לבעוט למרחקים אדירים, עד כדי כך שהבקיע משערו שלו לשער השני. את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ערך נגד אספניול, בעונת 1921/1922.
ב-1923 חתם ולטר בשורות ברצלונה, המועדון הבכיר באזור קטלוניה, והוא היה שותף עמה ל"דור זהב" שנמשך במהלך העשור. ב-1925 זכה עם ברצלונה בפעם הראשונה בגביע הספרדי, לאחר שפתח בגמר נגד ארנס גצ'ו ועזר לקבוצתו לנצח 2-0. שנה מאוחר יותר זכה עם הקבוצה בפעם השנייה ברציפות בגביע, הפעם הודות לניצחון 3-2 על אתלטיקו מדריד. לאחר שב-1927 הגיעו לחצי גמר הגביע, ב-1928 שבו ולטר וברצלונה לזכות בגביע. בגמר פגשה ברצלונה את ריאל סוסיאדד, ונערכו שני משחקים חוזרים, מכיוון ששני המשחקים הראשונים הסתיימו בתיקו. ולטר פתח בכל שלושת המשחקים, כשבאחרון שבהם ניצחה ברצלונה 3-1 וזכתה בתואר. ב-1929 נוסדה הליגה הספרדית, וברצלונה זכתה באליפות הראשונה של המפעל החדש. ולטר השתתף ב-13 מתוך 18 משחקי ליגה והוא תרם לזכייה 3 שערים. בעונה הבאה השתתף פעם נוספת ב-13 משחקים, אך ברצלונה הגיעה למקום השלישי. ולטר פרש ממשחק בשנת 1933, לאחר שנפצע באופן חמור, פציעה שהביאה לכך שצלע עד סוף חייו. בסך הכול ערך 242 הופעות במדי הקבוצה.
במקביל לכך שהיה שחקנה של ברצלונה, השתתף ולטר במספר משחקים של נבחרת קטלוניה. בשל מחסור במידע לא ברורה הכמות המדויקת של המשחקים בהם שותף.
לאחר פרישתו שב ולטר לגרמניה, ובין היתר עבד כמאמן של קבוצת היקסוואגן שבנורדריין-וסטפאליה וכן שימש יושב ראש של מועדון נעוריו גרמניה ברצינגן. במהלך שנות ה-40 הידרדר מצבו הפיזי והכלכלי של ולטר. ב-1947 החל נשיא ברצלונה אגוסטי מונטל אי גלוברט לשלוח חבילות מזון לגרמניה במשך מספר שנים כדי לעזור לוולטר. בנובמבר 1949 הוזמן ולטר כאורח כבוד לחגיגות היובל של המועדון. ב-1 במרץ 1952 נפטר ולטר, והדגלים בברצלונה הורדו לחצי תורן כציון אבל לפטירתו.
עניין של הרגל

"עניין של הרגל" הוא שיר הנושא של האלבום "עניין של הרגל" של הזמר והמלחין יזהר אשדות, שגם הלחין את השיר. את מילות השיר כתבה בת-זוגו של אשדות, אלונה קמחי, בעקבות מפגש עם חיילי מילואים קרביים ב"שוברים שתיקה" וסיור בחברון בחברתם. האלבום "עניין של הרגל" יצא לאור בשנת 2012. לשיר הופק וידאו קליפ בעיצוב ובימוי של יזהר אשדות ויהודה דרי. בקליפ נשמע קולו של אשדות, אך הוא אינו נראה - הקליפ הוא מצגת גרפית, המציגה את מילות השיר במקביל להשמעתן, בליווי סמלים המייצגים את משמעותן.

פסילת השיר לשידור בגלי צה"ל

ב-14 באוקטובר 2012 התארח יזהר אשדות באולפן גלי צה"ל, בתוכנית "מוזיקה היום עם יואב קוטנר". הוא התבקש שלא לבצע את שירו "עניין של הרגל" ונענה לבקשה. במקביל הודיע דובר גלי צה"ל שהשיר נפסל להשמעה ב"גלי צה"ל". מפקד התחנה, ירון דקל, נימק את הפסילה בכך שהשיר "בשל תוכנו של השיר, הבז לחיילי צה"ל, החליט מפקד גל"צ, כי אין מקום בגלי צה"ל לחגוג היום באופן מופגן שיר המגנה ובז לחיילי צה"ל ואת אלו שהקריבו חייהם למען ביטחון המדינה". בתגובה תקף אשדות את ההחלטה ואת "נוסח ההודעה המשתלח והמסית, שאינו עומד בשום כלל של אתיקה עיתונאית, במיוחד כזו המצופה ממנהל גוף שידור מרכזי. גם אלונה קמחי תקפה את ההחלטה. 
דובר צה"ל, תא"ל יואב מרדכי, פרסם בדף הפייסבוק שלו דברי תמיכה בדקל, על "שקיבל החלטה לא פופולרית ואמיצה לפסול לשידור שיר שבז לחיילי צה״ל". גם תנועת "ישראל שלי" ואיש התקשורת חיים זיסוביץ תמכו בהחלטתו של דקל.
כותבים אחדים מתחו ביקורת על החלטתו של דקל, ובהם אריאנה מלמד, שי גולדן, ירמי עמיר, יוסי דהאן ואיתמר הנדלמן סמית.
אליעזר דן רלב"ג

הרב משה אליעזר דן רלב"ג (תקצ"ב 1832 – כ"ז באב תרנ"ה, אוגוסט 1895) היה ראש ישיבת עץ חיים בירושלים.

תולדותיו

נולד בירושלים, ונחשב ה"צבר" הראשון של עדת הפרושים בירושלים. אביו אריה לייב היה בנו של גבריאל, ועל שמו נקרא שם המשפחה רלב"ג; ראשי תיבות: ר' לייב בן גבריאל. הסב גבריאל (שכונה ר' גבריאל שטטישקלובר, על שם עירו) היה מראשוני עולי הפרושים לארץ ישראל, התיישב בצפת, ואחרי רעידת האדמה בשנת 1837 עבר לירושלים (נפטר בשנת 1857). אמו של הרב משה אליעזר דן, רבקה, הייתה אחות הרב בנימין דיסקין, רבן של הורודנה ולומז'ה ואביו של המהרי"ל דיסקין.
עם הקמת ישיבת עץ חיים למד בה בבחרותו. היה מתלמידי הרב שמואל סלנט והרב משה יהודה לייב זילברברג, והוסמך לרבנות על ידי הרב סלנט. נישא לחיינה, בת גבריאל מדאהלינוב, שנפטרה במגפת הכולרה שפרצה בירושלים בשנת תרכ"ו (1866). בנו היחיד מחיינה - אריה לייב- היה מראשוני הרוקחים בירושלים. נישא בשנית לצביה, בת הרב יהוסף שוורץ. מסר שיעורים בבית המדרש שיסד חותנו.
בשנת תרט"ז (1856), בהיותו בן 24 התמנה למשגיח בתלמוד תורה של ישיבת עץ חיים, כעבור שנה התמנה לר"מ בישיבה הקטנה, ובין השנים 1860 – 1865 כיהן ר"מ בישיבה הגדולה של ישיבת עץ חיים. בשנת 1887, לאחר פטירת ראש הישיבה הרב משה נחמיה כהניו, התמנה תחתיו לעמוד בראשות הישיבה, עד לפטירתו בשנת תרנ"ה (1895).
היה מראשי כולל הפרושים רייסן בירושלים ומן הגבאים הראשונים של בית החולים "ביקור חולים" בעיר העתיקה בירושלים.
מלבד תפקידו בישיבת עץ חיים מסר שיעורי תורה במקומות שונים בירושלים. במשך שנים היה הפוסק של שוחטי ירושלים ומראשי החברה קדישא של עדת הפרושים. היה בקשר הדוק עם בן דודו המהרי"ל דיסקין.
סייע לגיסו יוסף ריבלין בפעולותיו הציבוריות. הצטרף לאגודת "בוני ירושלים" שיסד ריבלין והיה מעשרת החברים הראשונים שיסדו את שכונת מאה שערים.
נפטר בשנת תרנ"ה (1895) ונקבר בהר הזיתים. כעבור שלוש שנים נקבר בצמוד לקברו בן דודו המהרי"ל דיסקין.
בשנת תשס"ט (2009) הוציא צאצאו הרב אליעזר דן רלב"ג מלייקווד שבניו ג'רזי מתוך כתב ידו את הספר "דמשק אליעזר", הכולל את חידושיו של הרב משה אליעזר דן רלב"ג על התורה ומדרש רבה.

צאצאיו

לרבי אליעזר דן נולד בן אחד מאשתו הראשונה. מאשתו השנייה נולדו 4 בנים ובת.
בניו: אריה ליב גברילוביץ (ר' לייב אפטייקר). יהוסף רלב"ג (נכדו הוא רבי אריה רלב"ג). חיים שלום רלב"ג. מרדכי בנימין רלב"ג (נכדו הוא הרב יצחק רלב"ג). בתו: שרה נחמה סלנט.
סטירת לחי

סטירה (נקראת לפעמים בסלנג כּאָפָה או זָפּטָה) היא מכה הניתנת באמצעות כף היד, בדרך כלל על לחיו של אדם. יותר מהכאב הפיזי הכרוך בסטירה, בעיקר כאשר היא ניתנת בעוצמה רבה, עיקר הפגיעה בה היא ההשפלה, בפרט כאשר היא ניתנת בפומבי.
בתנ"ך מתוארת סטירת לחי שנתן צדקיהו בן כנענה, נביא שקר מממלכת יהודה, לנביא מיכיהו בן ימלה, כתגובה על כך שהעז לנבא רעות על תוצאות מלחמה עתידית באוזני המלך אחאב: "וַיִּגַּשׁ צִדְקִיָּהוּ בֶן כְּנַעֲנָה וַיַּכֶּה אֶת מִיכָיְהוּ עַל הַלֶּחִי" (ספר מלכים א', פרק כ"ב, פסוק כ"ד).
פעמים רבות מוצגת הסטירה בקולנוע ובספרות כדרך שבה אישה מגיבה לפגיעה של גבר בכבודה, ובפרט בפגיעה בדרך של הטרדה מינית. בכך מהווה הסטירה בעיקר מסר שעניינו כבוד, ופחות צעד של אלימות. סטירה של גבר לאישה, לעומת זאת, נחשבת כמעשה מובהק של אלימות. 
הדגשת העלבון שבקבלת סטירה ניכרת בביטוי "סטירה מצלצלת", שבנוסף לתיאור של סטירה רבת עוצמה, משמש בהשאלה לתיאורו של עלבון צורב. 
על פי המשפט העברי, סטירה באמצעות גב היד נחשבת למעליבה יותר מאשר סטירה באמצעות כף היד; ולכן בהקשר של תשלומי בושת, על סטירה באמצעות גב היד משלמים יותר מאשר על סטירה רגילה.

הסטירה ככלי משמעתי


בישראל, חוק זכויות התלמיד, משנת 2000 אוסר נקיטת אמצעי משמעת גופניים כלפי תלמיד. עוד קודם לחקיקתו של חוק זה נקבע בפסיקה כי אין לנקוט אמצעי משמעת גופניים כלפי תלמיד. קודם לקביעות אלה, היה מותר למורים בבתי ספר להשתמש במתן סטירה כאמצעי ענישה המעביר מסר חינוכי, לחינוכו של תלמיד סורר. בדיון שנערך בישיבת הממשלה בנושא האלימות הציע השר מאיר שטרית להתיר מתן סטירה לתלמיד, ואמר: "בתקופתי לא היה קורה כלום אם ילד היה מקבל סטירה כשהיה חוצה את הגבול".

להפנות את הלחי השנייה

אחת האמירות הנודעות ביותר של ישו, המופיעה בספר הבשורה על-פי מתי היא: "אל תתקוממו לרשע, והמכה אותך על הלחי הימנית, הטה לו גם את האחרת" (לרעיון שורשים במקרא, במגילת איכה (ג, ל): "יִתֵּן לְמַכֵּהוּ לֶחִי, יִשְׂבַּע בְּחֶרְפָּה"). מקור זה התגלגל לביטויים "להפנות את הלחי השנייה" או "להגיש את הלחי השנייה", המתארים מצב שבו אדם מוכן לספוג פגיעה בהבלגה גמורה ומופגנת, ולאפשר את המשכה. נוסח הביטוי באנגלית: turn[ing] the other cheek או offering [one's] cheek. בדרך כלל הוא משמש על דרך השלילה, כלומר בפי אדם המדגיש שאין בכוונתו להפנות את הלחי השנייה, ובכוונתו להגיב בחומרה על פגיעה בו.
יחסי ארגנטינה–ישראל

היסטוריה

ב-29 בנובמבר 1947, בזמן ההצבעה בעצרת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל למדינה יהודית וערבית הביעה ארגנטינה עמדה נייטרלית ונמנעה מלהצביע בעד או נגד, ב-31 במאי 1949 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטים רשמיים ושגרירויות נפתחו בבואנוס איירס ובתל אביב.
בשנת 1960 פרץ משבר קשה בין שתי המדינות לאחר שסוכני המוסד לכדו את הפושע הנאצי אדולף אייכמן בבואנוס איירס והבריחו אותו משם במטוס של המשלחת הישראלית בראשותו שר החוץ אבא אבן, ארגנטינה דרשה את החזרתו של אייכמן ואף קיימה דיון בנושא באו"ם, החלטה 138 של מועצת הביטחון של האו"ם קבעה כי ישראל הפרה את ריבונותה של ארגנטינה ועליה להחזיר את אייכמן אליה, שגריר ישראל דאז אריה לבבי נחשב בארגנטינה כאישיות בלתי רצויה לאחר שכמה ימים קודם לכן חתם על הסכם הסגרה בין שתי המדינות.
בסוף שנות ה-70 ניהלה ארגנטינה מלחמה מול הממלכה המאוחדת סביב השליטה באיי פוקלנד, ישראל הייתה בין יצואניות הנשק הגדולות לכת הצבאית ששלטה בארגנטינה באותם ימים, בין היתר סופקו להם חלקי ציוד למטוסים וטכנולוגיות חדישות. במהלך תקופה זו בחרו ממשלות ישראל להעלים עין מרדיפת המשטר בארגנטינה את הקהילה היהודית.
בשנת 1992 נפגעה שגרירות ישראל בבואנוס איירס בפיגוע טרור שגבה את חייהם של 22 איש. ביולי 1994 נפגע בניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס בפיגוע תופת בו נהרגו 85 אנשים. ממשלות ישראל וארגנטינה האשימו את חזבאללה בביצוע הפיגועים בהכוונת איראן.
בשנת 2010 הכירה ארגנטינה במדינה פלסטינית כמדינה ריבונית.
בשנת 2015 התובע היהודי אלברטו ניסמן תבע את נשיאת ארגנטינה דאז, כריסטינה פרננדס דה קירשנר בטיוח המעורבות האיראנית בפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ומניעת העמדה של בכירים באיראן לדין. ב-18 בינואר 2015 נמצא ניסמן בדירתו ירוי בראשו, שעות ספורות לפני שהציג ראיות בפני המחוקקים.
משנת 2015 חל שינוי משמעותי לטובה במדיניות של ארגנטינה כלפי ישראל עם בחירת נשיא חדש לארגנטינה, מאוריסיו מאקרי.
בספטמבר 2017 יצא ראש ממשלת ישראל נתניהו לביקור באמריקה הדרומית ונפגש עם נשיא ארגנטינה. בכך היה לראש הממשלה המכהן הראשון שביקר רשמית באחת ממדינות אמריקה הלטינית.
בדצמבר 2017 ארגנטינה נמנעה בהצבעה הקוראת לביטול הצהרת נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, המכירה בירושלים כבירת ישראל.
באוגוסט 2018 נשיא ארגנטינה האשים את הפלסטינים באלימות בין ישראל לעזה.
ביולי 2019 דווח כי נשיא ארגנטינה צפוי להכריז על חיבאללה כארגון טרור, לציון 25 שנה לפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה .

שגריריות

כיום יש לארגנטינה שגרירות בהרצליה ולישראל שגרירות בבואנוס איירס ושתי קונסוליות כבוד בקורדובה ובמנדוסה.