google/wiki40b huggingface dataset:
הבולים של ארד

העיר ארד, אשר הייתה חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית עד תום מלחמת העולם הראשונה, הועברה לשליטת רומניה במסגרת חוזה טריאנון. בשלהי המלחמה, בתקופה בה הייתה ארד נתונה תחת כיבוש של הצבא הצרפתי, היא הנפיקה  בולי דואר מיוחדים לשימוש האוכלוסייה האזרחית בעיר.

הרקע להנפקת הבולים

בחודש אוקטובר 1918 פרצה בהונגריה מהפיכה שנועדה לתפוס את השלטון, להתנתק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, ולהביא לסיום המעורבות במלחמת העולם הראשונה. הונגריה הוכרזה כרפובליקה ובראשה עמד הרוזן מיהאי קארוי (Michael Karolyi). הייתה זו רק ההתחלה לשורה ארוכה של הפיכות ומאבקים, אשר הובילו בסופו של דבר לקריעת חבלי ארץ גדולים משטחה של הונגריה. 
לאורך קו החזית עם רומניה פעל באותה עת כוח צבא צרפתי שכונה בשם "כוח משימה ברתלוט" . גנרל אנרי ברתלוט  הגיע לרומניה בשנת 1916 במסגרת סיוע של הצבא הצרפתי לבן בריתה מלך רומניה. הכוח שכלל 430 קצינים וכ-1500 לוחמים השתתף במספר קרבות במהלך מלחמת העולם הראשונה, ומצא את עצמו בסוף שנת 1918 בחזית על גבול הונגריה. 
בחודש מרץ 1919 תפס את השלטון בבודפשט המנהיג הקומוניסטי בלה קון. בעיר ארד שלט באותה עת הרוזן יוליוס קארוי, אחיו של מיהאי קארוי, אשר התנתק מן הממשל המרכזי הקומוניסטי והכריז על ממשלה זמנית בעיר ארד ובשטח שסביבה.

הנפקת הבולים

בחודש מרץ 1919, בעקבות הנתק שנוצר בין אזור העיר ארד ובין בודפשט, עיר הבירה של הונגריה, ביקשו נציגי הממשל הזמני לארגן שירות דואר עצמאי שיחזיר לאזרחים את האפשרות ליצור קשר מכתבים עם קרוביהם ושותפיהם העסקיים. הם פנו אל המפקד הצבאי של העיר ארד, קצין הפרשים גנרל דה גונדרקורט, אשר נתן את הסכמתו להנפקת הבולים הדרושים לשם כך.
מאחר שלרשות המארגנים לא היו האמצעים, או הזמן, להכנת בולים חדשים, הוחלט להסתפק בהטבעת הדפס רכב על מלאי הבולים ההונגריים שהיה בעיר. במחסני הדואר בעיר נמצאו 46 סוגים שונים של בולים הונגריים שהודפסו בין השנים 1916 עד 1919, ועל כולם התווסף הדפס רכב הכולל את המילים "כיבוש צרפתי" (OCCUPATION FRANÇAISE). ההטבעה בוצעה הן על בולים רגילים והן על בולים מסוגים מיוחדים דוגמת בול צדקה, בול מסירה מיוחדת, בול דמי דואר, ובול עיתונים.

האלתור בעיצוב הדפס הרכב

המדפיס בעיר ארד, אשר התבקש להכין את הגלופות הדרושות להטבעת הדפס הרכב, נתקל בבעיה לא צפויה. ערכת האותיות שעמדה לרשותו לא כללה את האות Ç (האות C עם סימן תחתון), הדרושה לכתיבת המילה "FRANÇAISE". הוא פתר את הבעיה על ידי שילוב הספרה 5 כשהיא הפוכה ומייצגת את האות החסרה. במבט ראשון לא מבחינים באלתור, ונדרש מבט נוסף על מנת לאתר את הספרה ההפוכה.

מעמד בולי ארד בקרב האספנים

מרבית הבולים שהודפסו בעיר ארד קיימים בכמות גדולה בשוק הבולאי, אין כל קושי לרכוש אותם, ומחירם זול מאוד. רק שלושה או ארבעה מן הבולים נחשבים לפחות נפוצים וזוכים למחירים גבוהים של עשרות דולרים. הטבעת הדפסי הרכב בוצעה בתנאי מלחמה ומחסור, וידועות טעויות רבות הזוכות אף הן לביקוש על ידי אספנים. 
איסוף בולי העיר ארד מחייב את האספן למשנה זהירות, וזאת עקב הכמות הגדולה מאוד של זיופים הקיימת בשוק הבולאי. מסיבה לא ברורה זוייפו לא רק הבולים היקרים, אלא גם הבולים הזולים והנפוצים ביותר.
מרקורי (רכב)

מרקורי (באנגלית: Mercury) היה מותג מכוניות שיוצר על ידי חברת פורד.
בשנת 1939, החליטה פורד על ייצור מותג חדש - מכוניות יוקרתיות יותר,  בין הפורד העממי לבין הלינקולן הגדולות והמפוארות.
הם למעשה חיפשו מותג שישמש עבורם מה ששימשה ביואיק עבור ג'נרל מוטורס – מותג פאר-ביניים בין השברולט לקאדילק. גם היום משתמשים בשדרוג זה (כמו לקסוס מבית טויוטה, מייבך של מרצדס ועוד).
המותג מרקיורי קרוי על שמו של מרקוריוס, שליח האלים במיתולוגיה הרומית (מקבילו של הרמס במיתולוגיה היוונית), שליח קל רגליים, חציו אל וחציו אדם ולראשו קסדה ובה זוג כנפיים. זהו למעשה סמלה המסחרי הראשון של החברה.
מרקיורי שווק רק למדינות כמו – ארצות הברית, פוארטו ריקו, ברזיל, מקסיקו וגם למזרח התיכון ובכללן ישראל.
המותג היוקרתי מרקיורי שימש את פורד ללא הפסקה משנת 1939 ועד לשנת 2010, אז הודיעה החברה על הפסקת ייצורו של המותג.
בשנות החמישים והשישים, ניסו אנשי חטיבת מרקיורי להעניק למכוניות שלהם ערך מוסף של ביצועים, עיצוב והידור ובכך להענות לקהל אנין הטעם והעשיר שחיפש רכב מנהלים מפנק.
לישראל יובאו בשנות השישים והשבעים מספר דגמים: קומט, קוגר ומאבריק.
לישראל הגיע לראשונה בשנת 2007 דגם נדיר ומיוחד ביבוא אישי על ידי חבר מועדון החמש גידי אשכנזי - המונטקלייר Breezeway שנת יצור 1964. המונטקלייר היה בין הדגמים הגדולים והמובילים של מרקיורי, יחד עם מהמונטריי, שהייתה ברמת גימור נמוכה יותר (ועדיין מפוארת למדי), דרך המונטקלייר, שהייתה בגימור הביניים, וכלה ב-Park-Lane היוקרתית ביותר, שהתבססו על אותו המרכב של 2170 ק"ג.
משנות הארבעים ואילך שימשו את המשטרה בארצות הברית דגמי מונטריי, מרקיז ועד לגרנד מרקיז בימינו.
המונטקלייר נקראה ע"ש העיירה היוקרתית מונטקלייר שבניו ג'רזי. את דגמי המונטקלייר ניתן היה להזמין בשני סוגי מרכב – Maruder, שהיה קונבנציונלי למדי, ו-Breezeway, שהיה עיצוב מיוחד שבו היה לחלון האחורי שיפוע שלילי ומנוע חשמלי שניתן היה להוריד אותו ועל ידי כך לאוורר את הרכב. מכאן שמו - Breezeway.
למונטקלייר היו תוספות פאר רבות וכמו מכוניות אמריקאיות רבות היא צוידה במנוע V8, בנפח 390 אינץ' מעוקב (שהם 6,400 סמ"ק) והספק של 300 כ"ס. ממסרת הילוכים אוטומטית עם 3 הילוכים ובאורך של 5.7 מטרים ובסיס גלגלים של 3.20 מטרים.
רכב המרקיורי האחרון, מדגם גראנד מרקיז, ירד מפס הייצור ב-4 בנובמבר 2011.
החצי האפל (סדרת טלוויזיה)

עלילת הסדרה

עלילת הסדרה מתמקדת באדם מבריק בשם ג'וני סמית', מורה כריזמטי ואהוד, המתארס לאהובתו שרה ברקנל. יום אחד הוא נפגע קשה בתאונת דרכים קטלנית ושוקע בתרדמת עמוקה למשך שש שנים. לאחר שהוא מתעורר הוא מגלה שדברים רבים השתנו מסביבו: אמו מתה, ארוסתו נישאה לשריף המקומי וולט בנרמן. הוא מגלה גם שהתאונה והתרדמת העניקו לו כוח על טבעי: יכולת לראות את העבר והעתיד של אנשים באמצעות מגע. סמית' מנצל את יכולותיו כדי לעזור לאנשים ולמנוע אסונות שעלולים להתרחש בעתיד.
הרפובליקה של קרים

היסטוריה

בשנת 1792 כבשה הקיסרית יקטרינה הגדולה את חצי האי קרים מידי העות'מאנים וכך הפך קרים לשטח רוסי. החל מ-1802 הייתה קרים לחלק ממחוז טבריד.
בשנים 1917–1918, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, קרים החליפה ידיים וזמן-מה נשלטה על ידי תומכי הצאר. באותן שנים הוקמה בה גם המדינה קצרת הימים הרפובליקה העממית של קרים. בשנת 1921 הפכה לרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של קרים והייתה לחלק מברית המועצות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, ב-1944, גירשו השלטונות הסובייטיים את הטטרים של קרים בחשד ששיתפו פעולה עם הנאצים. ב-1945, הוסר מעמדה האוטונומי של קרים.
ב-1954 החליט מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית ניקיטה חרושצ'וב על הפרדת קרים מהרפובליקה הרוסית והכללתה בשטח אוקראינה הסובייטית בצעד שלא נראה חשוב כי אם ביורוקרטי גרידא.
בשנות ה-80 ובתקופת הפרסטרויקה של מיכאיל גורבצ'וב הותר לטטרים לחזור לקרים.
בשנת 1991 השיבה אוקראינה לקרים את מעמדה האוטונומי, ובשנת 1996 עוגן מעמד זה בחוק אוקראינה, ונוסד תפקיד נשיא קרים, שלא החזיק זמן רב. קרים נקראה "הרפובליקה האוטונומית של קרים", ונקבע כי היא רפובליקה אוטונומית וחלק בלתי נפרד מאוקראינה.
ב-11 במרץ 2014, בעת משבר קרים, החליטו הפרלמנט של קרים ומועצת העיר סבסטופול, להכריז באופן חד-צדדי על עצמאות מאוקראינה. לאחר הצהרת העצמאות נקבע משאל עם לקביעת מעמד החבל: השארת הרפובליקה כעצמאית או בקשה להסתפח לרוסיה.
ב-16 במרץ מארגני המשאל טענו כי 96.77% הצביעו בעד סיפוח לרוסיה. משאל העם לא הוכר על ידי העולם למעט רוסיה.
ב-18 במרץ 2014 חתמו נשיא רוסיה ונציגי חצי האי קרים, על הסכם סיפוח שעיגן את מעמדה של קרים כרפובליקה, ואת מעמדה של העיר סבסטופול כעיר פדרלית. ההסכם הביא להקמת המחוז הפדרלי של קרים ולהקמת משרד ממשלתי שתפקידו העיקרי לפתח את חצי האי קרים. הצבא האוקראיני עזב את קרים באופן סופי ב-19 במרץ 2014. ב-3 באפריל 2014 הפכה קרים לחלק מהמחוז הצבאי הדרומי של צבא רוסיה, וב-11 באפריל אישרה המועצה המחוקקת חוקה חדשה לקרים, ולפיה קרים היא מדינה דמוקרטית בפדרציה הרוסית וחלק מאוחד ובלתי ניתן להפרדה מרוסיה.
בתגובה לכך, ב-15 באפריל 2014 הכריז הפרלמנט האוקראיני על קרים ועל סבסטופול כשטחים כבושים. ב-1 ביוני 2014, הפך הרובל הרוסי להילך החוקי הרשמי היחיד בחצי האי קרים.
ב-28 באוגוסט 2016 הפכה הרפובליקה לחלק מהמחוז הפדרלי הדרומי.

הכרה בשטח כטריטוריה רוסית

רק שבע מדינות ברחבי העולם מכירות ברפובליקה של קרים כשטח רוסי: רוסיה, סוריה, אפגניסטן, ניקרגואה, ונצואלה, צפון קוריאה וקובה.
על פי החוק האוקראיני, יש איסור פלילי בכניסה למקום שלא דרך אוקראינה ושלא בהיתר אוקראיני. החוק האוקראיני מתיר לעצור באוקראינה אזרחים ותיירים שנכנסו לאזור חצי האי קרים בדרכים אחרות, כאילו היה שטח רוסי.

ממשל

בראש קרים עומד ראש הרפובליקה, כיום אלכסיי אקסיונוב, שמכהן בתפקיד זה החל ממרץ 2014. לפי החוקה הוא נבחר על ידי העם של קרים, לתקופת כהונה בת 5 שנים. לקרים פרלמנט (מועצת המדינה) בן 75 מושבים. בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה, תפקיד אותו ממלא ראש הרפובליקה.
מקסים וינוור

מקסים וינוור (ברוסית: Максим Моисеевич Винавер;‏ 1863 ורשה - 10 באוקטובר 1926 צרפת) היה עורך דין יהודי רוסי ופוליטיקאי. חבר הדומה הרוסית הראשונה ואחד ממנהיגי המפלגה הדמוקרטית החוקתית.

ביוגרפיה

וינוור סיים תוכנית לימודים בגימנסיה בוורשה ב-1881 ובפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ורשה ב-1886. אולם, ב-1889 בהחלטת ממשלת רוסיה נאסר על היהודים להחזיק במשרת עורך דין ווינוור נאלץ לעבוד בתור עוזר עורך דין בסנקט-פטרבורג יותר מ-15 שנה.

פעילות משפטית למען יהודי רוסיה

בין 1900–1902 היה חבר בצוות ההגנה של דוד בלונדס שהואשם בביצוע רצח פולחני בווילנה.
בראשית המאה ה-20 בסנקט-פטרבורג הוקם משרד למתן סיוע משפטי ליהודים, המשרד הוקם בסיוע כספי של הברון הורצי גינצבורג והיו שותפים לו בין היתר וינוור עצמו, ישראל גרוזנברג וגנריך סליוזברג. המשרד עסק במתן סיוע משפטי חינמי ליהודים שזכויותיהם מפגעו. לאחר גל של פוגרומים ביהודי רוסיה שהתרחשו במספר עריה של האימפריה הרוסית בין השנים 1903–1906 עסק המשרד בהגשת עזרה לנפגעי הפוגרומים, כמו כן הם פעלו לגיוס אנשים בולטים מקרב אינטליגנציה רוסית לא-יהודית למען גינוי יחסה של ממשלת רוסיה כלפי יהודים (בין המגויסים ניתן למנות את לב טולסטוי, מקסים גורקי ואחרים).

בדומה הרוסית

במהלך מהפכת 1905 ברוסיה הוא נכנס לפוליטיקה והיה אחד המייסדים של המפלגה הדמוקרטית החוקתית. ב-1906 הוא נבחר לדומה הרוסית הראשונה מטעם סנקט-פטרבורג, הוא היה אחד מתוך שנים עשר היהודים, שנבחרו לדומה זו ואחד מתוך שמונה יהודים במפלגת הקאדטים.

לאחר מהפכת אוקטובר

ב-1919 הוא היגר לצרפת, שם ניסה לעודד את מאבקם של הצבא הלבן בבולשביקים.
נפטר ב-1926 ונקב בבית הקברות פר לשז בפריז.
יצחק חרפי

יצחק חרפי (צ'יזיק, 1 בינואר 1907 - 28 בנובמבר 1958) היה מחלוצי התעופה וההגנה בארץ ישראל, ממפתחי הנגב וראשוני קריית גת, מנהלו הראשון של משרד המשטרה בממשלת ישראל, מנהל נמל תל אביב ודיפלומט ישראלי.

ביוגרפיה

נולד בשם יצחק צ'יזיק בי"ז בטבת תרס"ז לשמואל זיינוול ולבריינה לבית בורנשטיין בסג'רה. בין תשעת אחיו ואחיותיו נמנו שרה, ברוך, חנה ואפרים. למד בגמנסיה הרצליה והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת שיקגו ובבית הספר לכלכלה של לונדון. במהלך לימודיו בשיקגו הוא הקים בה תא של ארגון הסטודנטים הציוני אבוקה, ביחד עם שמעון אגרנט. בהשפעתו, לאחר חורבן חולדה במאורעות תרפ"ט סייעה אבוקה כספית לשיקום חולדה, לזכרו של אפרים צ'יזיק. היה מוסמך במנהל ציבורי ועסק במחקר ובפרסום מאמרים בנושאים שונים במהלכם למד על חשיבות הטיס והצורך בפיתוח ענף התעופה בארץ ישראל. באופן פרטי הוכשר כטייס ובשנת 1934 קיבל רישיון טיס. בעזרתו של פנחס רוטנברג רכש מטוס והביאו לדיוני הקונגרס הציוני בפראג להעלאת המודעות לחשיבות ענף התעופה. בעזרתם של רוטנברג, דוד בן-גוריון ודב הוז התממש כעבור זמן רצונו על ידי הקמת בית הספר לתעופה בארץ.
בשנת 1935 חזר לארץ ישראל והתקבל לעבודה בממשלת המנדט. 13 שנים שימש קצין מחוז, תחילה בנפת טולכרם ומשנת 1939 בנפת ירושלים. עם קום המדינה התמנה למושל הצבאי הראשון של יפו. ביולי 1948 מונה למנהל הראשון של משרד המשטרה ועמד בראשו עד יוני 1949. משך שנתיים היה יו"ר ועדת הנגב, היה נציג הממשלה באילת ופעל לפיתוח החיפוש אחר מחצבים בנגב. בשנת 1951 מונה למנהל נמל תל אביב.
צ'יזיק לקח חלק בפיתוח עמק חפר, היה ממקימי בית החרושת "שמשון" למלט בהר-טוב, ועם תחילת ההתיישבות המאורגנת בחבל לכיש היה ממקימי קריית גת ושימש בה מתאם בין הסוכנות היהודית ומשרד העבודה. בספטמבר 1957 מונה לעמוד באופן זמני בראש שגרירות ישראל בליבריה, אך לאחר שחלה בקדחת ואירח במדינה את שרת החוץ גולדה מאיר - הועבר בהוראתה והיה קונסול ישראל בשיקגו. 
נפטר בשיקגו לאחר התקף לב ונקבר בקרית גת. היה נשוי לאסיה בת אהרן לוינסקי ואב לשני ילדים. על שמו נקראו בקרית גת בית הספר היסודי יד יצחק, גן ציבורי, רחוב ומועדון המפלגה של מפא"י.
יצחק חרפי (צ'יזיק) היה אביו של הפזמונאי, המלחין והזמר הישראלי שמוליק צ'יזיק.
האות הבינלאומי לנוער ולצעירים - ישראל

ארגון האות הבינלאומי לנוער ולצעירים - ישראל (מוכר גם כ 'אות הנוער הישראלי', בעבר 'פרס הנוער'), הגיע לישראל בשנת 1986, כחלק מתוכנית בינלאומית ורב-תרבותית לנוער ולצעירים, המקדמת העצמה אישית ופיתוח כישורי חיים בקרב בני נוער וצעירים. החל משנת 2015, הארגון קיבל הכרת משרד החינוך ומינהל חברה ונוער כארגון נוער ארצי. 
הארגון מתמקד באתגר האישי של חניכיו, ומציג לצעירים תוכנית מאוזנת ובלתי תחרותית של פעילות מרצון, שמעודדת גילוי אישי וצמיחה, התמדה, אחריות אישית וחינוך ערכי, תוך תהליך מובנה.

היסטוריה

'האות הבינלאומי לנוער ולצעירים - ישראל' הוא חלק מארגון בינלאומי הפועל ב-144 מדינות ברחבי העולם. התוכנית הוצגה לראשונה בבריטניה בשנת 1956 על ידי הנסיך פיליפ, ונקראה על שמו - "אות הדוכס מאדינבורו". מטרתה הייתה עידוד אנשים צעירים בגילאי 14-25 למעורבות במגוון פעילויות מעצימות ומפתחות, מתוך בחירה אישית. 
גם כאן בישראל  הוצג לראשונה הארגון ב-1956, על ידי יהודה אראל, אך כאמור החל את פעילותו בארץ בשנת 1986. עד היום, יותר מ-30,000 חניכים לקחו חלק בארגון, ואלפים סיימו בו את "שלב הזהב". נכון לסוף שנת 2016 לוקחים חלק בארגון כ-3,000 בני נוער ב 28 סניפים ברחבי הארץ.

פעילות

הארגון מציע לבני הנוער הזדמנות להציב לעצמם מטרות אישיות ולהשיגן בסיוע חניכה אישית ופעילות קבוצתית של כ-150 סטודנטים ברחבי הארץ. 
במהלך הפעילות נחשפים המשתתפים לפיתוח ערכי התמדה, פיתוח מיומנות אישית, עידוד למנהיגות, רכישת ידע וחינוך לאהבת הארץ, פיתוח מעורבות חברתית וקהילתית, עידוד עזרה לזולת, וכן למשימות לאומיות בהן הם נשלחים לקהילות יהודיות אחרות בעולם ומשתלבים בפעילות למען הקהילה המקומית וכשגרירים של רצון טוב. 
התוכנית כוללת שלושה שלבים, והחניכים מטפסים בה מ"שלב הארד" אל "שלב הכסף" ו"שלב הזהב" במהלך שלוש וחצי שנים. במהלך שלושת השלבים הנ"ל, מתמקדת הפעילות בארבעה תחומים: טיפוח תחביב ו/או מיומנות; פעילות גופנית; שירות לקהילה ומסעות אתגריים. 
הארגון מתאים עצמו למציאות הישראלית על ידי שילוב כל המגזרים בחברה הישראלית, ונושא הרב תרבותיות מהווה חלק משמעותי מפעילויות הארגון, המתבטא בשיתוף פעולה בין קבוצות מאוכלוסיות שונות בחברה הישראלית. 
בחודש מרץ 2013 חגג הארגון 25 שנות פעילות בישראל באירוע גדול בגלבוע, בהשתתפות למעלה מ-1,500 חניכים.
"אנשים צעירים הגדלים בעולם המודרני המורכב, מתמודדים עם קשיים רבים בעוד שהזדמנויות להישגים אישיים הן לעתים קרובות מוגבלות. באותו זמן הורים, בתי ספר, ארגונים התנדבותיים ומעסיקים שמזהים את האחריות שלהם כלפי אנשים צעירים, מתמודדים עם בעיות משלהם. התוכנית מיועדת לעזור גם לצעירים וגם לאלו הדואגים לרווחתם. היא בנויה כמבוא לפעילויות פנאי בעלות משמעות, כאתגר לצעיר להישגים אישיים וכמדריך לאותם אנשים ואירגונים שירצו לסייע להתפתחותם של האזרחים הצעירים. אני מקווה שכל אלה שלוקחים חלק בתכנית ימצאו הנאה וערך מוסף בחייהם. אני בטוח שכל אלו שיעזרו לנהל את התכנית ייהנו מתחושה מיוחדת של סיפוק, הבאה ממילוי יכולות נסתרות ומסיוע לאחרים להתגבר על אתגרים".
— הנסיך פיליפ, מקים הארגון הבינלאומי
מלאכת דש

מְלֶאכֶת הַדָּשׁ היא אחת מהל"ט מלאכות האסורות בשבת, שמהותה פירוק תבואה מקליפתה. הדרך המסורתית להפרדת שיבולי החיטים והשעורים מקליפתם (דישה), הייתה בשטיחת אלומות התבואה על האדמה, והעברת בעל חיים הרתום למורג על שכבות התבואה, ובכך גרמו להפרדת השבלים מקנה החיטים והשעורים.
איסורים נוספים נגזרו ממלאכה זו, בהם איסור חובל, חולב, וסחיטת פירות.
דוגמת אקטואלית למלאכה זו, היא פירוק קליפת קטניות יבשים, שיש אומרים שאסורה אף בשינוי.

שלא בגידולי קרקע

במסכת שבת חלוקים רבי יהודה וחכמים בדין הפוצע חילזון. רבי יהודה סבור שעובר בכך על מלאכת דש, שכן פציעת בעל חיים הגורמת לחלק מדמו שיצא ממנו, היא תולדה של מלאכת דש הגורמת לשיבולים להיפרד מהתבואה. לעומתו חכמים טוענים ש"אין דישה אלא בגידולי קרקע". הרמב"ם פוסק כרבי יהודה, שפציעת בעל חיים היא תולדה של איסור דש, ומאידך, באותו סעיף עצמו הוא פוסק כחכמים, שאין פציעה אלא בגידולי קרקע. מפרשי הרמב"ם מתייגעים לפרש את הסתירה שבדבריו. לדעת רבי אברהם בן הרמב"ם החילוק הוא בין האב, מלאכת דש, בו "אין דישה אלא בגידולי קרקע", לבין תולדתו, המפרק, שישנה גם שלא בגידולי קרקע. ולדעת המגיד משנה החילוק הוא בין חילזון שנחשב לעניין זה שלא כגידולי קרקע, לבין בהמה, שנחשבת לעניין זה כגידולי קרקע.

איסור סחיטה - מתולדות דש

סחיטת זיתים וענבים, נחשבת לתולדה של מלאכת דש, מכיוון שהיא דומה למלאכה זו, שהיא - פירוק התבואה שהיא אוכל מהפסולת שהיא השבולת, ומהותה - פירוק שני דברים חלוקים זה מזה ומדובקים זה בזה, האחד מתוך חבירו המכסה עליו.

זיתים וענבים

החילוק בין זיתים וענבים לשאר פירות הוא, מפני שבעבר שרק שמן ויין היו המשקים הנעשים מפירות, ולכן רק להם יש שם משקה, אבל מיץ של שאר פירות לא היה נחשב כמשקה, ולכן ייצור משקה כזה היא כהפרדת אוכל מאוכל.

סחיטת תותים ורימונים

למרות זאת אסרו חז"ל לסחוט גם פירות נוספים, כתותים ורימונים, מכיוון שיש אנשים שיש להם פירות כאלו בשפע ולכן הם סוחטים אותם, ומכיוון שגם שאר האנשים היו עושים כן לולי המחיר היקר של הפירות, לא שייך לומר בטלה דעתו אצל כל אדם, מכיוון שדעתם של שאר האנשים אינם מתנגדת לכך.

פירות שאין דרך לסוחטן

למרות זאת, שאר הפירות שאין הדרך כלל לסחוט אותם לשם משקה לצמאון מותר לסחוט, אך במקום שדרכם של רוב בני המקום לעשות כך, אסור לסחוט אותם מדרבנן.
אך יש האוסרים לסחוט גם בכל הפירות מדרבנן, ולכתחילה יש להחמיר כדבריהם. כך למשל, תלויה דין סחיטת לימון בין שתי הדעות, לפי הדעה הראשונה היא מותרת מכיוון שהלימון נסחט לרוב לשם אוכל, לגם כשהוא נסחט לשם משקה הוא לא משמש כמשקה לבדו אלא כטעם למשקה אחר, ולפי הדעה השנייה היא אסורה. עם זאת, יש הסבורים שבזמנינו היא אסורה, ויש בזה חשש דאורייתא ויש המקילים.
כיום שיש פירות רבים המשמשים בקביעות לסחיטה כמו תפוחים ותפוזים, יש הסבורים שאיסור גמור לסחוט את הפירות לשם משקה גם לא בשינוי.

היתרים

סחיטת פירות לתוך אוכל, הוא דבר המותר, מכיוון שהמשקה נסחט לתוך אוכל ונהפך לחלק ממנו הרי זה כמפריד אוכל מאוכל. גם אם סוחט את הפירות כדי לתקן את הפירות ולא לשם משקה, מותר לסחוט.

סחיטת בגדים

בסחיטת בגדים ישנם מקרים בהם נחשב הדבר למלאכת דש, וישנם מקרים בהם נחשב הדבר לאיסור כיבוס.

ריסוק קרח והמסתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
חכמים אסרו לשבר קרח לחתיכות קטנות, משום גזירה שיסחוט פירות העומדין למשקין, וגם משום שזה דומה למלאכה, שבורא את המים הללו. אבל מותר לשקע את חתיכות הקרח בתוך כוס של מים או יין.
פונטה דל אסטה

היסטוריה

האירופי הראשון שהניח את כף רגלו על חצי האי היה הספרדי חואן דיאז די סוליס ב-1516. הוא קרא לחצי האי כף סנטה מריה. אולם רק באמצע המאה ה-18 הוקמו בו הבניינים הראשונים שאיכלסו חיל משמר ספרדי. הסימנים הראשונים לעיר המתהווה היו הקמתם של בתים ומפעלים ראשונים על ידי פרנסיסקו אגילאר, יזם שנבחר לראשות העיר מלדונאדו, שהאיץ את הבנייה על חצי האי והקים בו מוסדות ציבור. ב-1827 היה חצי האי לזירת קרבות במלחמת העצמאות של אורוגוואי, בין ברזיל לכוחות מקומיים. ב-1829 הציע אגילאר להקים עיר נפרדת על חצי האי, ולהקדיש אותה לכוחות שלחמו בו. עם זאת, חצי האי נשאר נטוש ברובו עד 1886, כאשר בעליו, שאבותיהם קנו אותו מידי המדינה ואגילאר, החליטו לחלק אותו לחלקות אדמה ולמכור אותן לציבור. ב-1889 הוקם על חצי האי המלון הראשון, ומבקרים ראשונים גילו את סגולותיו של המקום כאתר תיירות.
ב-1907 פוצלה פונטה דל אסטה ממלדונאדו והפכה לכפר עצמאי. ב-1957 קיבלה פונטה דל אסטה מעמד של עיר.
ב-1986 אירחה העיר את סבב השיחות של גאט"ט הידוע כ"סיבוב אורוגוואי", שבו סוכם על הקמת ארגון הסחר העולמי.

תחבורה

ליד פונטה דל אסטה שוכן נמל התעופה קרלוס קורבלו שנמצא ממערב לעיר. בחודשי הקיץ מגיעות אליו טיסות ישירות מבואנוס איירס, סאו פאולו, אסונסיון וסנטיאגו דה צ'ילה. ניתן להגיע אל העיר בדרך הים ממונטווידאו או באוטובוס מהערים הגדולות באורוגוואי.

חופים

פונטה דל אסטה מציעה למבקריה מגוון עשיר של חופים השונים זה מזה במשטר הרוחות, הגלים והחול. באופן גס מחולקת רצועת החוף לשניים: החוף המערבי, על שפך הנהר, ידוע בשם "פלאז'ה מאנסה" (Playa Mansa - "החוף הרוגע"), המוגן מרוחות על ידי חצי האי עצמו ועל ידי האי גוריטי; והחוף המזרחי, על האוקיינוס האטלנטי, "פלאז'ה בראווה" (Playa Brava - "החוף הפראי"), החשוף לרוחות האוקיינוס ולכן מזג האוויר בו סוער יותר.
קולגיום

קוֹלגיוּם (לטינית: collegium ביחיד; collegia ברבים) הוא מושג ששימש ברומא העתיקה לציון התאגדות בעלת אופי חוקי. התאגדות זו נשאה אופי של גילדה, מועדון חברתי או אפילו חברת קבורה (collegia funeraticia מעין "חברא קדישא" רומית). ארגון הקולוגיום שאל את מבנהו מגופי ממשל אזרחים כאשר הסנאט הרומי שימש לעיתים כמודל ואולם האספה של הקולגיום נקרא לעיתים קוריה.
תולדות הקולגיה נעוצות עוד בתקופת המלוכה. פלוטארכוס מייחס למלך נומה פומפיליוס את הקמתן של הקולגיה המקצועיות, כגון: בעלי המלאכה, האומנים והסוחרים. קולגיות עתיקות וחשובות אף יותר היו אלו של הכהנים.
גאורגה קנטאקוזינו

גאורגה גריגורה קנטאקוזינו (ברומנית: Gheorghe Grigore Cantacuzino‏; 22 בספטמבר 1833 - 22 במרץ 1913) - פוליטיקאי רומני, שמרן, ששירת פעמיים כראש ממשלת רומניה.
קנטאקוזינו נולד למשפחת האצולה קנטאקוזינו, צאצאיהם של וויודים רומנים. לטענת המשפחה מקורם בקיסר הביזנטי יואנס השישי. הוא היה בעל אדמות אמיד שבנה את ארמון קנטאקוזינו בבוקשט (כיום מוזיאון ג'ורג'ה אנסקו) ואת טירת קנטאקוזינו בבושטן. היה מכונה ה"נבאב".
קנטאקוזינו היה ראש המפלגה השמרנית משנת 1899 ועד 1907, שימש כשר ולאחר מכן כראש ממשלת רומניה בפעם הראשונה מ- 23 באפריל 1899 - 19 ביולי 1900 ובפעם השנייה מ- 1904–1907.
אנסטסיה תומנישווילי-צרתלי

אנסטסיה תוּמַנישווילי-צֵרֵתֵלי  (בגאורגית: ანასტასია თუმანიშვილ-წერეთელი‏; 6 בספטמבר 1849 - 7 בפברואר 1932) הייתה סופרת ילדים, פובליציסטית ופעילה חברתית גאורגית.
אנסטסיה תומנישווילי-צרתלי נולדה בשנת 1849 בטביליסי, גאורגיה (שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית). היא למדה בפנסיון פאוורי ובשנת 1865 סיימה את לימודיה במכון של עבר הקווקז לנשות אצולה. תומנישווילי-צרתלי הייתה פעילה באגודה להפצת אוריינות בקרב הגאורגים ובנוסף ייסדה את "החברה לעזרה הדדית של מחנכות ומורות" ואת אגודת הנשים "גַנַתלֵבַּה" ("השכלה").
בשנת 1876 הודפס התרגום הראשון של תומנישווילי-צרתלי - הסיפור "כאב הלב של המארשל" מאת אלפונס דודה. בשנת 1880 התפרסם הסיפור המקורי הראשון שלה - "קורבן האב".
בשנת 1883 תומנישווילי-צרתלי כתבה בכתב העת "נוֹבַּתי". בשנת 1890 היא ייסדה את כתב העת "גֵ'ג'ילי", שמילא תפקיד חשוב בהתפתחותה של ספרות הילדים בגאורגיה. בנוסף, תומנישווילי-צרתלי הייתה עורכת משותפת של כתב העת "קוואלי". היא תרמה רבות גם לעיתונאות הנוער הגאורגית.
תומנישווילי-צרתלי פרסמה קבצים ספרותיים, שהיוו אוספים של סיפוריה וסיפורים מתורגמים או מעובדים משפות זרות: "זהבן" (1887), "חמישה סיפורים" (1888), "הזֵר" (1893), "דריכות החיים" (1924), "הפרח" (1926) ועוד.
אנסטסיה תומנישווילי-צרתלי הלכה לעולמה בשנת 1932 ונקברה בפנתאון מתאצמינדה שבטביליסי.
כיפוף הכללים

כיפוף הכללים או לסדר את המערכת (באנגלית: Gaming the system) הוא מונח המתייחס לשימוש בכללים ובנהלים שנועדו להגן על המערכת על מנת לבצע מניפולציות לצורך רווח אישי או השגת מטרה מסוימת שאיננה משרתת את האינטרסים של הארגון.
לעיתים פנייה לשימוש בטקטיקה זו נובעת מכך שהאינדיבידואל איננו מאמין עוד כי שיתוף פעולה יאפשר לו להשיג את אותה מידת הרווח שהוא עלול להשיג בסופו של דבר באמצעות אומנות המשחק (gamesmanship).‏

באינטרנט

לאורך השנים, מעצבים שונים של קהילות מקוונות הזהירו במפורש כי "בכל פעם שאתם יוצרים מערכת לניהול קהילה, מישהו ינסה לבצע מניפולציות במערכת לטובתו ... לכופף את הכללים". בשל כך, בפעמים רבות מעצבי קהילות מקוונות נאלצים עוד מלכתחילה "לחשוב כמו נבל" על מנת לשקול "איזה התנהגויות תעודדו שלא בכוונה על ידי כך שתיצרו כללים חברתיים חדשים מסוימים בקהילה המקוונת שלכם".

גידול ילדים

תאוריית יחסי אובייקט מדגישה כי כאשר ילד מגלה כי הוא מסוגל לתמרן את אחד מהוריו כדי להשיג את מבוקשו, בעוד שההורה השני מנסה להציב לו גבולות, ישנה סבירות רבה כי ינצל את המצב כדי לכופף את הכללים.
כמו כן, במצב בו הורים מנסים לגרום לילדיהם לאוכל מאכלים מסוימים ומספרים להם כי יתנו להם ממתקים בתמורה, הילדים לומדים כיצד להתווכח עם הוריהם ולכופף את הכללים על מנת להשיג את מבוקשם.
אי הפאנון האלג'יראי

היסטוריה 

המאחז הספרדי בפאנון נוסד בשנת 1510 כשהספרדים נחתו באי כתוצאה מהנוכחות הספרדית באי נאלץ האמיר של אלג'יר סאלים אל תוהמי להסכים לנוכחות הספרדית ולשלם מס.
בשנת 1529 נכבש המבצר הספרדי בפאנון בידי ח'יר א דין ברברוסה שליטה הפיראטי למחצה עות'מאני למחצה של אלג'יר, וחיל המצב שהיה נצור בו הוצא להורג.