שריפת גווייה

שריפת גווייה היא הליך שבו גופה של אדם נשרפת סמוך למותו, בין אם במשרפה (בלטינית: קרֶמָטוריום) שהיא כבשן מיוחד שמגיע לטמפרטורות מתאימות ובין אם במדורה שהובערה במיוחד לצורך זה. שריפת הגופה מקובלת בתרבויות רבות בעולם, לצד דרכים נוספות לטיפול בגופה, כגון קבורה.
בסיום הטקס נותר מן הגופה אפר הנשמר בכד מיוחד או מפוזר במקומות שונים. בין השאר מקובל פיזור האפר בים או במקומות בעלי משמעות לנפטר. במקומות מסוימים נחקקו חוקים האוסרים על פיזור האפר במקומות ציבוריים, כך למשל במדינת ניו יורק.

תהליך השריפה

מקום ביצוע השריפה נקרא משרפה או אוֹפְרָה, והוא עשוי להכלל בכנסייה או בית לוויות, שירות המוצע על ידי בית הקברות, או להיות מתקן עצמאי.
טקס ההלוויה או האשכבה אינו חייב להיערך במשרפה עצמה. דבר זה מאפשר להנהלת המשרפה לתכנן את תזמון השריפות על מנת להניב ניצול יותר טוב של תנור (למשל, על ידי שמירת גופה בקירור למחרת).

התנור

במשרפה מצוי תנור או כבשן אחד או יותר, ומתקנים לטיפול באפר. כדי לאפשר שריפה יעילה,  הכבשן צריך להגיע לטמפרטורה שבין 870 ל-980 מעלות, ולהיות בנוי כך שהלהבות ירוכזו באזור הגו, היכן שרוב מסת הגוף מצויה.
הכבשן עשוי להשתמש במקורות דלק שונים, כגון גז טבעי או פרופן. בכבשנים של משרפות מודרניות ישנה מערכת בקרה הכוללת חיישנים פנימיים, המספקים נתונים על מצב הדליקה. על פי נתונים אלה, יכול המפעיל לבצע שינויים כדי לאפשר שריפה יותר יעילה וכן למזער את הזיהום הסביבתי.
בדרך כלל הכבשן אינו מיועד לשריפת מספר גופות בו-זמנית, ושריפה כזו היא עבירה במדינות רבות.
קירות תא השריפה מצופים בלבנים מיוחדות שנועדו לשמר את חומו של הכבשן. לבנים אלו דורשות החלפה אחת לחמש שנים לערך, בגין ההתרחבות וההתכווצות המתמדת, הנוצרת מעלייה וירידה של החום.
בכבשנים מודרניים ישנו מנגנון בטיחות ממוחשב, המונע את פתיחת הדלת בזמן שהאש דלוקה.
ארון הקבורה מוכנס לכבשן במהירות האפשרית, וזאת כדי למנוע אובדן חום. למטרה זו, בחלק מהכבשנים, הארון מורכב על גבי מסילה עם גלגלים, או על ידי מסילה הניתנת להרמה בזווית, על מנת שהארון יחליק לתוך הכבשן.
מפעילי המשרפות מאפשרים לעיתים לקרובי משפחתו של הנפטר לצפות בהכנסת הארון לכבשן, ולפעמים הצפיה נעשית מסיבות דתיות (למשל אצל הינדים).

מכל הגופה

השלב הראשון בשריפת הגופה הוא הכנסתה לתוך מכל מתאים. מכל זה עשוי בדרך-כלל מקרטון גלי, או מעץ פשוט. רוב יצרני ארונות הקבורה בעולם מציעים דגמים מיוחדים לשריפה. ישנה גם אופציה של מכל עשוי קרטון ומצופה בעץ, כך שמבחוץ הוא נראה כארון קבורה רגיל, לאחר ההלוויה, מכל הקרטון מועבר לשריפה, וארון העץ ניתן לשימוש מחדש. כמו כן, משרפות לעיתים מציעות ארון מתים להשכרה, ובו נחה הגופה במהלך טקס ההלוויה.

שריפה ואיסוף האפר

מכל הגופה מוכנס לתוך תא השריפה שבכבשן. לאחר כשעתיים של שריפה בטמפרטורה גבוהה והתקררות הכבשן נאסף האפר. מוכנס למכל, נשמר בו, לעיתים בתוך כוך במבנה המיועד לכך או נקבר, יש המפזרים את האפר בים או במקום אחר.
יש המטיסים לחלל גרם אחד מהאפר בתוך קפסולה. קיים אף הליך מלאכותי בו הופכים את האפר ליהלום בתהליך הנמשך כשנה.

היסטוריה

שריפת גופות הופיעה לראשונה בלבנט בתקופה הנאוליתית, אך השימוש בה פחת בד בבד עם ההתיישבות השמית. במזרח התיכון הקדום שריפת הגופה נחשבה למעשה ברברי, שיש לעשותו רק בשעת הכרח, כגון מיתות ממגפה. הבבלים, על פי הרודוטוס, שִמרו את גופות מתיהם, ובפרס, והכהנים הזורואסטרים הטילו עונש מוות על כל ניסיון לשריפת גופה, יחד עם טקס טיהור מיוחד לאש שחוללה.
באירופה ישנם שרידים לנוהג שריפת הגופות בתקופת הברונזה המוקדמת (תחילת האלף השני לפנה"ס) ב Pannonian Plain ובערוץ נהר הדנובה.

יהדות

ביהדות, שריפת גופות אסורה על פי ההלכה ויש לקבור את הנפטר באדמה. כיוון ששריפת גופות לא הייתה נפוצה עד התקופה המודרנית במקומות שבהם חיו יהודים, הרי שנערך יחסית דיון מועט בנושא, ומעמדו ההלכתי של האיסור חלש יחסית. דווקא משום כך, נשאו רבנים בעת החדשה דברים חריפים במיוחד בגנות השריפה, כדי למנוע לגיטימציה שלה. כך למשל דיון שנערך במועצת הרבנות הראשית לישראל אישרר את האיסור וקבע כללים חמורים ביחס למי שנשרפה גופתו, כללים שלא חלים על אנשים שעברו עבירות חמורות יותר. איסור השריפה מקובל ביהדות האורתודוקסית וביהדות הקונסרבטיבית.
 ביהדות הרפורמית שריפת הגופה נחשבת לגיטימית, אם כי שיטת הקבורה באדמה עדיין מועדפת.

יחסן של דתות אחרות

דתות אחדות רואות בשריפת גופות אחד מהפתרונות הלגיטימיים לטיפול בגופה (לדוגמה הנצרות), ואילו דתות אחרות רואות בטהרה המתבצעת על ידי שריפת הגופה כאמצעי העדיף לטיפול בגופה (לדוגמה הינדואיזם ובודהיזם).

השפעה על איכות הסביבה

שריפת גופות יכולה לחסוך שטחי קרקע רבים ויקרים שכיום מוקצים לבתי קברות. מנגד, לשריפת גופות דרוש דלק רב ששריפתו פולטת כמות גדולה של גזי חממה.  באזורים נחשלים בהם השריפה מתבצעת באמצעות עצים הרי שיש לכך השפעה על יערות הסביבה.

שריפת גופות בישראל

במדינת ישראל כמעט לא מתבצעת שריפת גופות, אף שהחוק אינו אוסר זאת, ובשני פסקי דין נקבע שלקרובי משפחתו של המת נתונה זכות לשרוף את גופתו. המוסד לביטוח לאומי מממן קבורה, אך אינו מממן שריפת גופה.
לפי ההלכה האורתודוקסית היהודית, וגם השריעה המוסלמית, שריפת גופות אסורה. סיבה אפשרית נוספת לנדירותה של שריפת גופות בישראל היא האסוציאציה לשריפת גופות במחנות ההשמדה על ידי הנאצים].
במשך שנים לא בוצעה בפועל שריפת גופות בישראל בקנה מידה מסחרי. מקרה שריפת הגופה הבולט בהיסטוריה של המדינה היה שריפת גופתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן, שאפרה פוזר בים התיכון.
התמונה השתנתה עם הנהגת האפשרות לקבורה חילונית. חברת הקבורה והטיפול במת "עלי שלכת" הקימה משרפה שפעלה במושב חיבת ציון. בקשתה של החברה להעברת תשלומי דמי הקבורה לאזרחים הבוחרים בשריפת גופתם מהמוסד לביטוח לאומי, כנהוג לגבי קבורה, נדחתה בידי פקידי המוסד. באוגוסט 2007 פורסם מיקומה של המשרפה בעיתונות החרדית, וימים אחדים לאחר מכן המקום הוצת ונשרף. בעלי החברה חנכו מתקן חדש לשריפת גופות בנובמבר באותה שנה.
בנובמבר 2015 קבע בית המשפט העליון כי גופתה של מאי פלג, טרנסג'נדרית שהתאבדה באותו חודש, תישרף ולא תובא לקבורה בטקס יהודי מלא כפי שדרשה אימה.