google/wiki40b huggingface dataset:
דקסטר ג'קסון

דקסטר "הלהב" ג'קסון (באנגלית: Dexter "The Blade" Jackson; נולד ב-25 בנובמבר 1969) הוא מפתח גוף מקצועי בארגון IFBB, מר אולימפיה לשנת 2008 ואלוף תחרות ארנולד קלאסיק תשע פעמים, אשר משתתף בתחרויות מאז שנת 1992 ועד היום.

ביוגרפיה

התחרות הראשונה של ג'קסון הייתה תחרות NPC בדרום בשנת 1992 שם זכה במקום השלישי בקטגוריית משקל קל.
הוא התחרה לראשונה בתחרויות ארנולד קלאסיק, לילה של אלופים ומר אולימפיה שנת 1992 שם הגיע למקומות שביעי, שלישי ותשיעי בהתאמה.
במר אולימפיה 2007 הגיע ג'קסון למקום השלישי בתחרות ורוב המבקרים אמרו שהוא לא יגיע גבוה יותר. ב-27 בספטמבר 2008 הביס ג'קסון את האלוף הקודם ג'יי קאטלר, והפך לאדם ה-12 שמחזיק בתואר זה.
בנוסף למר אולימפיה, דקסטר הוכתר כאלוף ארנולד קלאסיק 5 פעמים (2005, 2006, 2008, 2013 ,2015) שיא בתחרות הארנולד קלאסיק.
דקסטר הוזכר פעמים רבות במאמרי כושר ופיתוח גוף, כולל תמונת שער למגזין "Muscular Development".
נכון להיום הוא מתגורר בג'קסונוויל, פלורידה.
בפברואר 2019 הגיע דקסטר לישראל למספר ימים בעזרתו של נשיא איגוד נאב״א ומר עולם, יוני האנה. דקסטר הגיע על מנת לתת סמינר על פיתוח גוף ואף עשה אימון עם הקהל הרחב. בנוסף הוא ביקר באתרים הגדולים לתיירות בארץ מאחר שטען כי זהו חלום שמתגשם לבקר בארץ הקודש.
סרן חי

סרן חי הוא כינוי לסוג של סרן אשר משתמש בגלי ההינע המעבירים תנועה לגלגלים גם כדי לחבר את הגלגלים זה לזה ליצירת יחידה אחת. בניגוד אליו, סרן אשר מהווה רק מוט המחבר שני גלגלים ואינו מעביר אליהם תנועה מכונה "סרן מת".
סרן חי מכיל דיפרנציאל הנתון בחיפוי כדורי במרכזו בדרך כלל (מכונה "ביצה" בעגת המכונאים). מחיפוי זה יוצאים לשני הצדדים צינורות מתכת ובהם הציריות המחברות את תמסורת הדיפרנציאל לגלגלים. הדיפרנציאל מקבל את התנועה מהמנוע באמצעות גל הינע נוסף, אורכי בדרך כלל, המחובר אליו במפרק אוניברסלי. כל הסרן מותקן על קפיצי עלה או סליל כדי להקנות שיכוך זעזועים.
על מנת לשלוט בתנועות האורכיות והרוחביות של הסרן משתמשים בזרועות עוקבות, עוקבות למחצה, מוטות פנהרד או חיבורי וואט. בכלי רכב ישנים יותר נהגו להשתמש בשיטת הוצ'קיס בה קפיצי עלה משמשים לשיכוך זעזועים כמו גם מיקום הסרן.
יתרונות הסרן החי הם פשטות, עלות נמוכה, משקל כלי רכב כולל נמוך יחסית ואי גזילת מקום מתא הנוסעים. משום שסרן זה פשוט וחסון יחסית, קל לייצר אותו מחומר עמיד או עבה, מה שמקנה לו קשיחות החשובה במיוחד ברכבי שטח.
חסרונותיו העיקריים של הסרן החי הם הניהוג והנוחות הלקויים. הגלגלים אינם יכולים לנוע בנפרד זה מזה בתגובה על מהמורות, ולמרות שסך משקל הסרן נמוך יותר מהאלטרנטיבות, מסת הדיפרנציאל וגלי ההינע היא משקל בלתי מוקפץ התורם לתנועות מרכב חדות בעת מעבר על מהמורות (משקל בלתי מוקפץ כולל את סך החלקים המחוברים מתחת למתלי הרכב - גלגל, צמיג, בלם ועוד). כאשר רכב עולה על מהמורה המסה הבלתי מוקפצת נעה לכיוון הרכב - כי הקפיץ מתכווץ. דבר זה פוגע בנוחות הנסיעה - ככל שהמסה הבלתי מוקפצת גדלה. בנוסף, כאשר הקפיץ מנסה להיפתח שוב, הוא נפתח לאט יותר, כי הוא צריך להאיץ משקל רב יותר - דבר הפוגע בעקיבת הגלגל על פני הקרקע).
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 התאפיינו מרבית המכוניות מתוצרת ארצות הברית בהנעה אחורית עם סרן חי. כיום משתמשים בו בעיקר למשאיות, טנדרים ורכבי שטח קשה. במכוניות נוסעים הסרן החי הוחלף ברובו במבנה של מתלים עצמאיים.
יוהאן גודמונדסון

קריירת מועדונים

יוהאן החל לשחק כדורגל בקבוצת בריידבליק המקומית, אך נאלץ לעזוב את המועדון המקומי ולעבור לאנגליה בגיל צעיר בשל מעבר הוריו. הוא בילה במחלקות הנוער של צ'לסי ופולהאם, תוך כדי שלמד בבית ספר בינלאומי לכדורגל בלונדון. אחרי שלא הסתגל לחיים באנגליה, שב לאיסלנד ב-2008, והצטרף מחדש למועדון בו החל לשחק, בריידבליק. זמן קצר לאחר חזרתו לאיסלנד, מצא עצמו משחק כבר בהרכב הראשון הבכיר של קבוצתו במסגרת ליגת העל האיסלנדית. בסיום אותה העונה, זכה בתואר השחקן המצטיין של השליש האמצעי של העונה. ב-30 בספטמבר 2008, מועדון הכדורגל הגרמני המבורג ניסה לרכוש את כרטיסו של יוהאן, אולם המעבר הסופי לא צלח. ב-28 בנובמבר 2008, יצא שוב לאנגליה, כאשר נבחן במועדון הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ קובנטרי סיטי, בסופו של דבר, לא חתם על חוזה בקבוצה בסיום מבחני הניסיון. ב-28 בינואר 2009, בריידבליק הכריזה על הסכם מכירת שירותו של גודמונדסון למועדון הכדורגל ההולנדי א.ז. אלקמאר. יוהאן חתם בקבוצתו החדשה, על חוזה ל-5 שנים. לאחר חמש שנים בהרכב אלקמאר, הוכרז ב-11 ביולי 2014, על מעברו של גודמונדסון לקבוצת צ'רלטון אתלטיק. אחרי שכבש בעונתו הראשונה 11 שערים ב-37 משחקים, הוא נבחר למקום השני בהצבעת המועדון למצטיין העונה. ב-22 ביולי 2015, גודמונדסון חתם על הארכת חוזה במועדון, לארבע שנים נוספות. בסיום עונת 2015-2016, גודמונדסון ירד עם קבוצתו ליגה, כאשר צ'רלטון סיימה במקום ה-22 וירדה לליגת הפוטבול ליג הראשונה. ב-20 ביולי 2016 חתם בברנלי.

קריירה בינלאומית

באוגוסט 2008, זמן קצר בלבד לאחר שערך את הופעתו בנבחרת איסלנד עד גיל 21, יוהאן זומן לסגל נבחרת איסלנד הבכירה, לקראת משחק ידידות מול נבחרת אזרבייג'ן בכדורגל. יוהאן שותף במשחק, ואף בישל בו שער. ב-6 בספטמבר 2013, יוהאן כבש שלושער עבור מולדתו משחק מוקדמות מונדיאל 2014 מול שווייץ, והיה לכדורגלן האיסלנדי הראשון מזה 13 שנים שכובש שלושער במדי הנבחרת. שערו השלישי באותו המשחק, היה שער שיויון דרמטי בדקה ה-91, שקבע את תוצאת הסיום על 4-4. גודמונדסון נמנה עם סגל הנבחרת האיסלנדית לטורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
קנגס דה אוניס

היסטוריה

קנגס דה אוניס הייתה בירת ממלכת אסטוריאס מהקמתה ב-722 ועד 774. בשנת 737 נבנתה שם כנסיית סנטה קרוס דה קנגס דה אוניס (Santa Cruz de Cangas de Onís) שהייתה הכנסייה הראשונה שנבנתה בספרד "המשוחררת".
קלו

קלו שמו של אזור היסטורי בצפון-מזרח אתיופיה שבו שכנה נגידות מוסלמית.
בשלהי המאה ה-16 התיישב שבט הוררה קלו, מהאורומו, במזרח מחוז אמהרה. בשלהי המאה ה-18, בני השבט כבר ביססו עצמם ונוצרה נגידות שבירתה איין אמבה.
לפני התיישבות האורומו האזור היה מוסלמי, כאשר שבט הוררה קללו שבמקורו היה פוליתאיסטי התיישבו באזור אלו אימצו בהדרגה את דת האסלאם.
שליטה הגדול של קלו היה בררו לובו שהרחיב את גבולות הנגידות והשתלט על אזורים שכנים, בתקופתו גבולות קלו הגיעו עד לגבולות נסיכות שוואה, דבר אשר גרם לסכסוכי גבול. בתחילת המאה ה-19 הנגידות השתרעה על שטחים נרחבים וגבולותיה היו סולטנות אוסה במזרח, נחל מיללה בצפון מערב ונחל בוקרנה בדרום ובמערב. במרוצות המאה ה-20 וה-21 הייתה הנגידות לחלוקה מנהלית בתוך מחוז וולו.
תפרים (סרט)

עלילה

עמית (ריקי בליך) ונועה (שירה קצנלנבוגן), בנות-זוג בשנות ה-30 שלהן, במהלך לילה אחד בבית החולים, לאחר הלידה של הבת הראשונה שלהן, סוף סוף אומרות אחת לשנייה את האמת.

פרסים

בשנת 2012, זכה הסרט בפרס Student Visionary בפסטיבל הסרטים טרייבקה. בין הנימוקים להענקת הפרס: "הסרט כתוב היטב ... ומשוחק בעוצמה".
לוטוקה

כלכלה

לוטוקה ידועה כ"עיר הסוכר" עקב שטחי הגידול הנרחבים של קנה סוכר מסביב לעיר. מפעל עיבוד קני הסוכר בעיר הוא המעסיק הגדול בלוטוקה.  המפעל הוקם בראשית המאה העשרים והעסיק פועלים מהודו ומאיי שלמה. כיום עובדים במפעל כ-1300 עובדים. תעשיות נוספות בעיר הם תעשיית העץ, ייצור בגדים, מזקקה, מבשלת בירה, תעשיית תכשיטים, מפעלי פלדה, דיג, מדגרה, ייצור מוצרים ביתיים, תעשיית צבעים ובניה.

היסטוריה

פרוש שם העיר הוא "מהלומת חנית", על שם דו-קרב בין שני ראשי שבטים שנערך במקום על פי המסורת. האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה קפטן ויליאם בליי שעבר במקום האנשים שנותרו נאמנים לו לאחר המרד על הבאונטי. בליי חלף במקום ב-7 במאי 1789 בדרכו לאי  טימור.

דמוגרפיה

מאז שנת 1970 לוטוקה גדלה במהירות ומאז שנות התשעים קצב הגידול של האוכלוסייה גדל אף יותר. בראשית שנות השבעים היה גודל אוכלוסיית העיר 12,000 על פי ההערכות. לאור היותה מרכז לענף הסוכר, הרוב הגדול של האוכלוסייה הוא ממוצא הודי. ב-1986 אוכלוסיית העיר מנתה 39,000 תושבים וב-1996 היא מנתה 43,000, למרות שלא ברור מה היו גבולות האזור האורבני בשני המפקדים. ב-2005 מנתה אוכלוסיית העיר על פרבריה כ-50,000 תושבים בשטח של 16 קמ"ר. כיום אוכלוסיית המטרופולין של לוטוקה מונה כ-80,000 תושבים, אך רוב הגידול באוכלוסיית העיר נובע מתנועת הגירה של תושבים ממוצא פיג'י מהאזורים הכפריים.
ערן לייטרסדורף

ערן לייטרסדורף (נולד בשנת 1950) הוא רופא ישראלי, בעברו מנהל מחלקה פנימית (ב') בבית החולים הדסה עין כרם, ודיקן הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה.

ביוגרפיה

נולד בתל אביב לרגינה ולאדריכל אנדרי לייטרסדורף (שלפני כן היה נשוי לאופנאית פיני לייטרסדורף). בוגר הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית. בשנות ה-70 התמחה במחלקה פנימית ב' במרכז הרפואי הדסה. הוא השתלם בחקר טרשת העורקים במעבדה של פרופ' יחזקאל שטיין, ולאחר מכן בגנטיקה מולקולרית במעבדה של חתני פרס נובל מייקל ס. בראון וג'וזף גולדשטיין בדאלאס. הוא הקים את המעבדה המולקולרית לחקר טרשת העורקים בהדסה, וכמו כן יסד וניהל את החברה לחקר, מניעה וטיפול בטרשת העורקים. 
במשך שנים עמד בראש מחלקה פנימית ב' במרכז הרפואי הדסה בירושלים. ביוני 2009 נבחר לתפקיד דיקן הפקולטה לרפואה.
היה נשוי לעופרה, ולהם שלושה ילדים. בנם יואב לייטרסדורף הוא יזם ואיש עסקים. כיום הוא נשוי לד"ר איריס לייטרסדורף, מנהלת מחלקת בקרה על קופות החולים ומנהל רפואה במשרד הבריאות, ולהם שני ילדים.
אחיו הם האדריכל טומס לייטרסדורף ואיש העסקים גיורא לייטרסדורף.
המוזיאון לתרבויות אנטוליה

דברי ימי המוזיאון

המוזיאון הראשון באנקרה הוקם בטירת אנקרה בשנת 1921 והציג בעיקר מוצגים מהתקופה הרומית וביזנטית; וזו הסיבה לשנה המתנוססת על לוגו המוזיאון. כאשר מוסטפא כמאל המליץ על הקמתו של מוזיאון חתי, נדרש ממבנה גדול יותר ובזאר מחמוט פאשה אותר למטרה זו. 
מבנה הבזאר כלל 102 חנויות ועשר כיפות התנוססו על גגו. העובדה שהיה נטוש מאז 1881 הצריכה שיפוץ מקיף אשר נמשך מ-1938 עד 1968. עם זאת, כבר ב-1943 נפתח חלקו האמצעי לציבור וב-1948 הועברו יתר המוצגים מהטירה אל חאן קורשונלו (Kurşunlu Han) הסמוך. בזמן השיפוצים התגלו בחאן קורשונלו מטבעות מתקופת הסולטאן מורט השני. ב-1968 הסתיימו כל עבודות השיפוץ וכל המוצגים הועברו אל הבזאר בעוד שהמעבדות ואולמות המלאכה, ההנהלה, הספרייה ואולם הכנסים נותרו בחאן קורשונלו. ב-1997 זכה המוזיאון בתואר "מוזיאון השנה האירופי".

תקופת האבן

המוצגים מתקופת האבן הקדומה כוללים ממצאים ממערת קראין שבאזור אנטליה, בעוד שתקופת האבן החדשה כוללת ממצאים רבים מצ'טלהויוק הסמוך לקוניה, והמתוארכים ל-7500 לפנה"ס לערך. בין אלה שחזור בית מן היישוב, ציור קיר של שור הבר ותיאור נוף הנחשב למפה או לתיאור הנוף העתיק ביותר שנתגלה עד כה. עוד מוצגים פסלונים של האלה האם. ממצאים נוספים מתקופה זו הם מהג'ילר (Hacilar) ומתוארכים לסביבות שנת 7040 לפנה"ס.

תקופת הנחושת

תקופת הנחושת (5500 לפנה"ס עד 3000 לפנה"ס) מיוצגת גם היא על ידי ממצאים מהג'ילר ומאתר צ'אן חסן שבמישור קוניה, ובין אלה פסלונים של האלה האם וכלים שונים המעוטרים בצבעי חום ואדום והדומים לדוגמאות אריגה.

תקופת הברונזה

הממצאים מתקופה זו הם בעיקר מהממלכה החתית הקדומה ומהאימפריה החתית שהתפוררה לקראת סוף האלף השני לפנה"ס. האוסף כולל גם ממצאים שנמצאו בקברי מלכים באלג'הויוק מתקופת הברונזה הקדומה. הממצא המפורסם ביותר מתקופה זו הוא פסל של שלושה איילים, זכר ושתי נקבות משני צידיו, שהעתקו המוגדל ניצב בכיכר סהייה (Sıhhiye) במרכז אנקרה. פסלוני האלה האם מתקופה זו סכמטיים יותר ונדמים לכינורות. ממצאים רבים הובאו מהבירה החתית חתושש ובין אלה לוחות חומר מארכיון המלכים בעיר, המתעדים פעילות מסחרית, דתית וטקסית. ממצאים נוספים הם מערים חתיות אחרות באגן נהר הקיזילאירמאק.

תקופת הברזל

תקופת הברזל מיוצגת על ידי ממצאים מכל רחבי אסיה הקטנה - מכרכמיש ואוררטו במזרחה, דרך פריגיה במרכזה ועד לידיה במערבה. ממצאים פריגים הובאו בעיקר מבירתה גורדיון שעל נהר הסקריה, ובמוזיאון קיים שחזור של קבר המלך מידאס וכן פסלוני ברזל של האלה האם הפריגית "קיבלה" (Cybele, Κυβέλη). תרבות אוררטו תרמה כדים מעוטרים בכתב יתדות אוררטי וכן עבודות מתכת ושנהב בהן ניכרת השפעה אשורית. רוב הממצאים האוררטים הם מבירתה טושפה, כיום העיר ואן שלחוף ימת ואן במזרח טורקיה. במוזיאון אוספים גם מתקופות מאוחרות יותר ועד ימינו המוצגים בקומתו השנייה שבה שני אולמות תצוגה בלבד.
ח'רבת ח'ייבר

ח'רבת ח'ייבר הוא תל הנמצא בשומרון, צפונית מהכפר הפלסטיני מיית'לון, 3 ק"מ מזרחית מהכפר סָנוּר, שבו נמצאו שרידים מהתקופות הרומית, הביזנטית והערבית הקדומה.

תיאור המקום

התל נקרא במפות הסקר הבריטי משנת 1888 בשם "Tel Kheibar" ובמפה הישראלית "ג'בל חיבר". התל מתנשא לגובה 492 מטר מעל פני הים. התל נבדק בסקר הר מנשה. השטח נטוע עצי פרי, מצויים בו בורות מים, יש בו מעט שרידי ביצורים והוא מוקף בחומה נמוכה אשר לא נאמד מועד הקמתה. כמו כן נמצאו באתר שרידי סרקופאג מהתקופה הרומאית.

הקשר ליהודי ח'ייבר

שם המקום משך את תשומת לב החוקרים לאור הדמיון בינו לבין שם השבט היהודי ח'ייבר שברח מערב הסעודית במאה ה-7. מקום נוסף בארץ בו חיים מוסלמים אשר מזהים עצמם עם צאצאי יהודי ח'ייבר הוא יטה, בדרום הרי חברון. ח'רבת ח'ייבר רחוקה מנתיבי התחבורה בארץ ישראל ומתאימה כמקום מקלט לשבט היהודי שברח ממוחמד בעקבות קרב ח'ייבר, בשנת 628.
הארכאולוג צבי אילן סייר במקום בשנת 1971, ומצא כי תושבי הכפר סאנור הסמוך מודעים לכך "כי שם גרו היאהוד בימי קדם (ח'רבת ח'ייבר)". התושבים יודעים גם על מסורת ערבית-מקומית שעל פיה כאשר גורשו היהודים מחצי האי ערב היו שבחרו לעלות לארץ-ישראל ולהתיישב בח'רבת ח'ייבר אשר בעמק סאנור. מסורת מקומית נוספת מספרת על מלך יהודי שישב בכפר סאנור ועל בתו שישבה בתל ח'יבר.

חפירות באתר

בנובמבר 1985 נחפרה מערת קבורה בשיפולים המערביים של התל. היה זה במסגרת אישור תוכנית בנייה בכפר מיית'לון על ידי הממישל הצבאי. החפירה נערכה מטעם קצין מטה ארכאולוגיה ביהודה ושומרון על ידי עפר שיאון ועבדאל רחים חמראן.
המערה, בגודל 8.5 מטר על 7.5 מטר נחשפה במדרון המכוסה במדרגות חקלאיות. למערה שני חלקים: חלק דרומי וחלק צפוני. שני החלקים נפתחים אל עבר חצר חצובה. החלק הדרומי של המערה כולל אולם, אשר במרכזו נמצא סרקופג שבור. אל המערה ירדו בשש מדרגות. החלק הצפוני כולל שני מפלסים וששה כוכים טבעיים שהורחבו בעבודת סיתות גסה. למערה זו ירדו בארבע מדרגות. פתח זה נמצא חסום באבן גולל. בשני האולמות נמצאו שלדיהם של 11 בני אדם.

הממצא הקיראמי במערה כלל: שברי קנקנים, סירי בישול, קערות ושני בקבוקים. התיארוך הוא לתקופה הרומית המאוחרת ולתקופה הביזנטית. כן נמצאו באתר 11 נרות חרס שלמים ושני שברי נרות מהתקופה הביזנטית והתקופה הערבית הקדומה.
החופרים סבורים כי המערה שימשה לקבורה לתושבי ח'יבר מתקופת הברונזה התיכונה ב' עד לימי הביניים.
ויקטור גלוגר

ויקטור גלוגר (נולד ב-1958) הוא שף ישראלי, השף והבעלים של מסעדת  הילטון קלואליס (כשרה) ומסעדת הולה בראסרי.

ביוגרפיה

ויקטור גלוגר נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה, למד מזרחנות ויחסים בינלאומיים. בשנת 1978, בהיותו בן 19 עלה לישראל במסגרת השומר הצעיר ובגיל 22 נסע לצרפת ללמוד וטרינריה. במהלך לימודיו החליט שהוא רוצה ללמוד בישול בעקבות מודעה של בית ספר למלונאות, שראה באקראי במטרו של פריז. את בית הספר למלונאות סיים בתואר cap (טבח בדרגה A ו-B) בשנת 1982.
הוא התגורר בצרפת עד שנת 1989 ועבד שם במסעדות אוליביה ואלר, לוראנס, ל'אוברז' די גארייה ופאוויון דופין ובבית הספר לה נוטר, בו השתלם אצל השף שארל בארייר. אחר כך חזר לישראל ועבד במשך שנה בתור שף מחלקה במלון דניאל בהרצליה. בהמשך שימש כשף הראשון של מסעדת "במבו דג" בראשון לציון, ובמשך שלוש שנים כשף הראשון של "דלידג" של משה כרובי. בהמשך שימש כשף הראשון במסעדת "206 דגים", בצומת קריית שאול, במשך שש שנים.
בדצמבר 2001 פתח ביחד עם דודי זיו את מסעדת קלואליס, השוכנת במתחם הבורסה ברמת-גן, ברחוב אבא הלל. המסעדה נקראה על שם שתי בנותיו, קלואה וליס, התמחתה בדגים ופירות ים ובין חומרי הגלם שכיכבו בה ניתן היה למצוא קוקי סן-ז'ק, לנגוסטינים מניו זילנד, דג דולפין ים וברווז מצרפת. כמו כן המסעדה הציעה בשר ומנות צמחיות ומטבחה הפתוח איפשר לסועדים לצפות בהכנת המנות. בחזית המטבח היה אקווריום ובו לובסטרים וכן ויטרינה שהציגה לראווה את הדגים אותם ייבא גלוגר מקצוות תבל.
גלוגר הרכיב במסעדה, בשיתוף פעולה עם דיאטנית, ארוחת גורמה דיאטטית ב-500–600 קלוריות, בהתבסס על תפישתו של השף הצרפתי, אבי הגורמה הדיאטטי, מישל גראר. הארוחה כוללת גם קינוחים ללא סוכר.
המסעדה זכתה לפרס על מצוינות בשנים 2008–2011 מטעם המגזין ויין ספקטייטור עבור מרתף היין שלה המכיל 7,000 בקבוקים מ-270 סוגים, שחלקם מאמירים למחירים של עשרות אלפי שקלים.
קלואליס דורגה דרך קבע ברשימת עשר המסעדות הטובות בישראל לפי המדריכים השונים.
מסעדת קלואליס היא אחת המסעדות היפות במדינה, מאכליה משתווים בקלות לאלה של המסעדות הטובות בעולם, והשף ויקטור גלוגר לא איבד אפילו שמץ מהתלהבותו, וכל אלה משתלבים היטב ויוצרים חוויה מענגת.
— דניאל רוגוב, הארץ, מאי 2009
בשנת 2015 נפתחה לקלואליס מסעדת אחות כשרה במלון הילטון בתל אביב.
בשנת 2017 החליט גלוגר לסגור את קלואליס ולפתוח במקומה את מסעדת הולה בראסרי בחלל ששימש עד אז את מסעדת רפאל של רפי כהן שנסגרה מוקדם יותר.
ניאיגטה (מחוז)

היסטוריה

עד רסטורציית מייג'י במחצית השנייה של המאה ה-19 התחלק האזור של מחוז ניאיגטה של היום בין שטחי מחוזות אצ'יגו וסדו. במהלך תקופת סנגוקו איחד הדאימיו אואסוגי קנשין את שני המחוזות למחוז אחד תחת שליטתו, ואף הפך למנהיג שבט אואסוגי.
העיר ניאיגטה, בירת המחוז, היא העיר הגדולה ביותר ביפן השוכנת לחופו של ים יפן, והייתה עיר הנמל הראשונה לחופי ים יפן שנפתחה לסחר עם מעצמות זרות, לאחר פתיחת יפן למערב על ידי קומודור מת'יו פרי ב-1854. מאז מילאה העיר תפקיד חשוב בסחר בין יפן לבין רוסיה וקוריאה. 
בשנות ה-60 וה-70 עבר מחוז ניאיגטה עבודות תשתית ותחבורה רבות שסייעו לפיתוחו, בהן בניית רכבת מהירה ותחנת כוח הידרואלקטרית, הודות לפעילותו של קקואיי טנאקה, פוליטיקאי יליד המחוז, וראש ממשלת יפן בשנות ה-70.

גאוגרפיה

למחוז ניאיגטה רצועת חוף באורך 240 קילומטרים, לאורך חופי ים יפן, ושטח המחוז כולל גם את האי סדו. המחוז מתחלק לארבעה אזורים: אזור ג'וּאֶצו בדרום, צ'וֹאֶצו במרכז, קַאֶצו בצפון, והאי סדו. שיפכו של נהר שינאנו, הארוך ביותר ביפן, נמצא במחוז וכרבע מכלל שטחי המחוז מוקדשים לפארקים לאומיים.

כלכלה

כלכלת מחוז ניאיגטה נשענת בעיקר על חקלאות, והמוצר העיקרי הוא אורז. מחוז ניאיגטה הוא המחוז השני ביפן בייצור אורז, אחרי מחוז הוקאידו. בסביבת העיר אואונומה מגדלים את זן האורז קושיהיקרי, הנחשב לאיכותי ביותר ביפן. כפועל יוצא מגידול אורז, מחוז ניאיגטה גם מפורסם בייצור מוצרי אורז, כגון סאקה ופריכיות אורז. 
בנוסף, משגשגת במחוז גם תעשיית הפרחים, ובייחוד שושנים, צבעונים ואזליאות.
במחוז נמצאו מצבורי נפט, אך לא בכמות המאפשרת עצמאות ליפן, והמדינה עדיין תלויה בייבוא מבחוץ. בעבר פעל באי סדו מכרה זהב, אך הוא נסגר ב-1989, ובסנג'ו וצובמה ישנם מכרות כסף פעילים.
בשבע

מאפיינים

העיתון ממשיך את פעילות תחנת הרדיו ערוץ 7.
עורך השבועון מיום הקמתו הוא עמנואל שילה. סגני העורך הם חגית רוזנבאום וגדעון דוקוב. מנכ"ל השבועון הוא דודו סעדה. יו"ר מועצת המנהלים הוא יעקב כץ (כצל'ה). השבועון נמצא בבעלות משותפת של החברות 'הולילנד הולדינגס' (הרשומה באיי מרשל) וגני דוד נכסים. מו"ל העיתון הוא חנוך פיוטרקובסקי.
השבועון הביע תמיכה בסירוב פקודה במקרים של פינוי יישובים ובפרט ערך קמפיין בנושא בזמן תוכנית ההתנתקות, אך מנגד נתן במה גם לדעות שהביעו התנגדות לסירוב פקודה.

תפוצת העיתון

השבועון מופץ מדי יום חמישי ושישי בריכוזי אוכלוסייה דתית וחרדית. הוא מונח במקומות ציבוריים כמו חנויות, מרכולים ובתי כנסת. העיתון מופץ בכ-105 אלף עותקים ובכ-1,600 נקודות חלוקה. סקר TGI למחצית הראשונה של שנת 2006 הציב את 'בשבע' כעיתון הישראלי שלו מספר הקוראים הרב ביותר בסוף השבוע בקרב הציבור הדתי בישראל. בנוסף, על פי סקר זה העיתון מדורג במקום השלישי בתפוצת עיתוני סוף-שבוע. לפי סקר TGI למחצית הראשונה של שנת 2017 ולתחילת 2018 בשבע היה העיתון השלישי בגודלו בסופי שבוע והגיע ל-6.2% בשיעור הקריאה, אחרי ישראל היום וידיעות אחרונות.
המהדורה הדיגיטלית של העיתון וכן הכתבות מתפרסמות באתר ערוץ 7 ובאתר בשבע.

מדורי העיתון

לשבועון מספר מדורים קבועים:

מוספים מיוחדים

מעת לעת מתפרסמים מוספים שעוסקים בתחומים ספציפיים כגון חינוך, נדל"ן, תיירות, בריאות וטיולים.
חבריי טיגר ופו

תקציר העלילה

הסדרה מספרת על ילדה בשם דרבי וכלבה באסטר, אשר בכל פרק יוצאים להרפתקאות שונות עם פו הדוב וחבריו.
יעקב יצחק ניימן

תולדותיו

נולד לרב יוסף ולחיילא געלע ניימן מתלמידי השבט סופר בפרשבורג, רב באובודה. בבחרותו היה תלמיד של הרב יעקב יחזקיה גרינוולד ("ויגד יעקב"), רבה של קהילת עדת ישראל בפאפא. אשתו ובנו נחום נספו בשואה. לאחר סיום המלחמה הוא נישא בשנית לדבורה רחל, בתו הרב יעקב יחזקיהו גרינוולד אחיו של בעל "ערוגת הבושם", אך לא זכה לילדים.

ייסוד הקהילה

לאחר השואה היגר לאוסטרליה, ייסד את הקהילה החרדית בעיר מלבורן והיה לרבה. אחר עבר למונטריאול, שם עמד בראש קהילת 'קהל מחזיקי הדת' של חסידי בעלזא.
נפטר בז' בשבט תשס"ז, בגיל 87. נקבר בחלקת קהילת פאפא בקרית פאפא בניו יורק.
הוניארה

אקלים

האקלים בעיר טרופי, עם טמפרטורה ממוצעת של 28 מעלות צלזיוס, וממוצע משקעים שנתי של 2,000 מ"מ (נמוך מהממוצע איי שלמה העומד על 3,000 מ"מ). התקופות הלחות של השנה הם בחודשים נובמבר עד אפריל.

אוכלוסין

בעיר כ-64,609 תושבים (נכון לשנת 2009).

דתות

96% מהאוכלוסיית העיר נוצרית.

היסטוריה

על ההיסטוריה הרחוקה של העיר יש מעט תיעוד היסטורי. העיר נבנתה במקום בו נערך קרב גואדלקנל במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נבנה במקום בסיס צבאי של ארצות הברית, והעיר התפתחה סביב הבסיס. בשנת 1952 הפכו האיים פרוטקטורט בריטי והוניארה הפכה לבירתה, לאחר שהחליפה את טולאגי. בשנות ה-50 וה-60 תקציבים רבים הוזרמו אל העיר, דבר שגרם לפיתוח נרחב שלה. לאחר שהאיים קיבלו עצמאות ב- 7 ביולי 1978 הפכה הוניארה לבירת איי שלמה. בשנות ה-90 חלה תסיסה חברתית עמוקה במדינה, דבר שבא לידי ביטוי גם בזמן רב של מהומות אלימות בעיר.
רשת הכבישים הטרנס-אפריקאית

מצב הכבישים באפריקה

כיום מתאפשרת נסיעה נוחה בכל תנאי מזג האוויר רק בדרום ומזרח אפריקה. כבישים סלולים חסרים בעיקר במרכז היבשת בשל פני הקרקע, היערות ותנאי מזג האוויר, המקשים מאוד על סלילת כבישים ומצריכים תחזוקה גבוהה של כבישים קיימים. גם צפונה משם, בקמרון ובצ'אד, פני הקרקע וסכנת שיטפונות מקשים על סלילת כבישים ותחזוקתם. מציאות זו מגבילה את יכולת הסחר בין כל אזורי המשנה של יבשת אפריקה – צפון, מערב, מרכז, מזרח ודרום.
תחזוקת הכבישים שכבר נסללו מהווה בעיה של ממש ביבשת, כאשר גשם, סופות חול ומפולות סלעים מאיימים להפוך קטעים מן הכבישים לבלתי עבירים. בנוסף, מצבי מלחמה ועימות השוררים ברבות ממדינות היבשת מכבידים על סלילת כבישים וגם מביאים לפגיעה בתשתית הכבישים ומפריעים לתחזוקתה. 
לאפריקה יש היסטוריה דלה בכל הנוגע לשיתוף פעולה בינלאומי בסלילת כבישים. מעצמות קולוניאליות ואחריהן מעצמות על ומעצמות אזוריות לא עודדו סלילת כבישים בין אזורי השליטה וההשפעה שלהן מעבר למידה ההכרחית. מדינות אפריקה שזכו לעצמאות הגבירו את המגבלות במעברי הגבול שלהן במקום להקל אותן, בין השאר בשל סכסוכי גבול ביניהן. גם העוני של מדינות היבשת הכביד ועדיין מכביד על גיוס השקעות לשם סלילת כבישים ביניהן.

הקמת הפרויקט

הארגונים השותפים לפרויקט רשת הכבישים הטרנס-אפריקאית מבקשים לקדמו על מנת לעודד מסחר, אשר ישפר את המצב הכלכלי ביבשת ואת מצב שירותי החינוך והבריאות בה, בין השאר על ידי הרחבת האפשרות להביאם לאזורים מרוחקים. רשת הכבישים המתוכננת מגיעה אל כל מדינות אפריקה למעט תשע מהן: אריתראה, בורונדי, גינאה המשוונית, דרום סודאן, לסותו, מלאווי, סווזילנד, סומליה ורואנדה. ללסותו, מלאווי, סווזילנד ורואנדה יש כבישים סלולים המתחברים אל כבישי הרשת. 
הפרויקט מבוסס על שימוש ככל האפשר בכבישים מקומיים הקיימים במדינות אפריקה כחלק מהכבישים המתוכננים, תוך שיפוץ כבישים אלו לפי הצורך. לארגונים המפתחים את הפרויקט ברור הקושי הנוסף בשימוש בכבישים ביבשת, הנובע ממגבלות המוטלות על התנועה בהם במחסומי כביש ובמעברי גבול, וידוע הצורך בפישוט הסדרי התנועה בהם. עם זאת טרם נמצאו לקשיים אלו פתרונות מניחים את הדעת. 
המונח "רשת הכבישים הטרנס-אפריקאית" איננו נמצא בשימוש נרחב מחוץ לחוגי הארגונים המתכננים והמוציאים לפועל של הפרויקט וכמעט שאינם מופיעים לעת עתה על גבי מפות של ארצות היבשת או בשלטי דרכים בה.

הכבישים המתוכננים

אלו הכבישים המתוכננים במסגרת הפרויקט ומצב הפיתוח שלהם נכון לשנת 2007:
התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית

התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית הוא תיקון אשר מעניק לכל אדם בן 18 ומעלה זכות בחירה בבחירות הפדרליות וגם בבחירות של המדינות עצמן. לפני קבלת התיקון בשנת 1971 היה גיל המינימום להשתתפות בבחירות 21, ברוב מדינות ארצות הברית.

מקור

Section 1. The right of citizens of the United States, who are eighteen years of age or older, to vote shall not be denied or abridged by the United States or by any State on account of age.
Section 2. The Congress shall have power to enforce this article by appropriate legislation.

היסטוריה

גיל המינימום לקבלת זכות בחירה במדינות ארצות הברית היה 21. בשנת 1941 הציע חבר בית הנבחרים ג'נינגס רנדולף ממערב וירג'יניה את התיקון לחוקה. לטענתו, אנשים אשר מבוגרים מספיק כדי להילחם ולמות למען המדינה זכאים לזכות הצבעה. רנדולף עזב את בית הנבחרים בשנת 1947, אך בשנת 1959 נבחר לסנאט והמשיך במאמציו להביא לתיקון החוקה בעניין גיל ההצבעה. תמיכה בזכות הצבעה מגיל 18 נהייתה עם השנים יותר פופולרית וזכתה לתמיכה של הנשיאים דווייט אייזנהאואר ולינדון ג'ונסון. חוק בנוסח דומה לתיקון לחוקה עבר בקונגרס בשנת 1970, אולם עתירה של מדינת אורגון נגד החוק בהתייחס לבחירות הפנימיות שלה, נתקבלה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית. בפסיקתו קבע בית המשפט שהקונגרס יכול לכפות גיל לגבי בחירות פדרליות, אולם הוא אינו יכול להתערב בענייני הבחירות של המדינות. התוצאה הייתה שהמדינות שהיו מעוניינות בכך נדרשו לנהל ספרי בוחרים שונים עבור בחירות מדינתיות ועבור בחירות פדרליות. במקביל, לפעילות במישור הפדרלי החלו חלק מהמדינות להוריד את גיל המינימום להצבעה אצלן. ג'ורג'יה וקנטקי קבעו את 18 כגיל המינימום, אלסקה קבעה את גיל 19 והוואי וניו המפשייר קבעו את גיל 20.
מלחמת וייטנאם בה צעירים רבים מתחת לגיל ההצבעה לחמו ואף נהרגו, הביאה ללחץ ציבורי להוריד את גיל ההצבעה. בשנת 1968 ביקש הנשיא ג'ונסון מהקונגרס להעלות את הצעת התיקון לאישרור המדינות, אולם הדבר לא צלח ובמקום זאת עבר החוק של 1970. בעקבות פסיקת בית המשפט העליון על התחולה החלקית של החוק, רנדולף חזר והעלה את התיקון לחוקה בפני הקונגרס והפעם ההצעה זכתה לרוב. תהליך האישרור של התיקון היה המהיר ביותר אי פעם בארצות הברית. כבר ביולי 1971 נכנס התיקון לחוקה לתוקף לאחר שאושר בשלושה רבעים ממדינות ארצות הברית.

השפעות

בעקבות הורדת גיל המינימום של זכות הבחירה, הורידו רוב המדינות את גילאי המינימום לפעילויות אחרות של מבוגרים, כנישואין וחתימה על חוזים ל-18. עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, הורד גיל המינימום לקבלת מחויבויות חוקיות ל-18 בכל מדינות ארצות הברית. אולם בעניינים אחרים, נשארו בתוקף בחלק מהמדינות גילאים אחרים. ביוטה, גיל המינימום לשימוש בטבק הוא 19, בנבדה ובמדינות אחרות גיל המינימום להימורים הוא 21 וחוק פדרלי של ארצות הברית קונס מדינות אשר אינן אוסרות מכירת אלכוהול לצעירים מתחת לגיל 21.