google/wiki40b huggingface dataset:
פוליטיקה מינית

ביקורת וקבלה

הספר פוליטיקה מינית נחשב לעבודת יסוד בתאוריה פמיניסטית, ואף נקרא "הספר האקדמי הראשון של ביקורת ספרותית פמיניסטית". כמו ספרים פמיניסטיים אחרים מאותה תקופה שהכו גלים, כמו "המסתורין הנשי" של בטי פרידן ו"הסריסה" של ג'רמיין גריר, היוקרה של הספר בדעיכה. הספר היה אבן דרך משמעותית בהתפתחות האידאולוגיה של הגל השני של הפמיניזם בשנות השבעים, ואף היה שנוי במחלוקת רבה. נכתב עליו שהוא היה "אחד הספרים הראשונים של העשור שהרגיזו גברים בכל רחבי ארצות הברית".

ביקורות על הספר נעות במנעד רחב של ביטול ועד האדרה. ההיסטוריון התרבותי. במגזינים Esquire ו-Commentary, שתי המבקרות יצאו במתקפה נגד הפמיניזם באופן כללי, ונגד גישתה של מילט באופן פרטני, בטענה ש"לא כל הנשים שונאות גברים" ושמילט "הופכת את חווייתה הפרטית לכללית". ב-Harper ואף בכתבי עת פסיכולוגיים, המבקרים טענו שמילט לא הבינה נכון את פרויד, ולכן הניתוח שלה לוקה. הסופר נורמן מיילר כתב מאמר תגובה לספר בשם "אסיר הסקס" בו הוא הגן בחריפות על ד. ה. לורנס והנרי מילר, והמשיך לתקוף את כתביה של מילט בספרו באותו שם שיצא מאוחר יותר.
לעומת זאת, בניו יורק טיימס הקדישו שני טורים שלמים לביקורת על הספר, וכינו את מילט "הכוהנת הגדולה של הפמיניזם", וטיים מגזין שמו את תמונתה על השער. אנדריאה דבורקין כתבה במאמר ב-New Statesman ש"העולם ישן, ומילט העירה אותו". ביקורות חיוביות נוספות פורסמו במהלך השנים גם ב-Ms. Magazine, Christian Science Monitor, New Yorker, והוושינגטון פוסט.
אף על פי שחטיבת הספרות הפופולרית של הוצאת דבלדיי החליטה לא להוציא מהדורה חדשה לספר כאשר הוא באופן זמני הורד מן הדפוס, הם הכריזו על הספר כאחד מעשרה הספרים החשובים שהם הוציאו לדפוס במשך מאה שנות קיומם, וכללו את הספר באנתולוגיית ציון המאה של הדפוס.
שירות מבוסס מיקום

שירות מבוסס מיקום (באנגלית: Location-based service, בקיצור LBS) הוא יישום למכשירי תקשורת ניידים, המאתר את מיקומו הגאוגרפי של המכשיר ומשתמש ביכולת זו על מנת לספק מידע למשתמש. המערכת הוותיקה והבולטת שעושה שימוש בטכנולוגיה זו היא ה-GPS, אך ישנן שיטות נוספות לאיתור מיקומם של מכשירים על ידי האנטנות הקרובות ביותר הנותנות שירות למכשיר.  
שירותים מבוססי המיקום משמשים למטרות שונות, החל מהכוונה לאתרים בקרבת המשתמש (תחנת דלק, כספומט וכו'), וכלה בניטור רכבים ומטענים על ידי תג RFID. בנוסף ישנם שירותים היוצרים התראות בעלי היבט מסחרי, כולל פרסום ממוקד והכוונה לאירועים מסחריים קרובים.
סוג מסוים של שירותים מבוססי מיקום, אשר החלו לצבור פופולריות החל משנת 2008, הם רשתות חברתיות מבוססות מיקום (Location-Based Social Networks), המאפשרות למשתמשים בעלי סמארטפונים לראות בכל רגע נתון איפה החברים הקרובים שלהם נמצאים, לשתף את מיקומם או לאתר חברים פוטנציאליים. בין הרשתות הבולטות בסוג זה ניתן למנות את פורסקוור, Loopt, PostAround.Me, Facebook Places, Yelp ועוד. מרכיב המשותף למרבית הרשתות החברתיות מבוססות המיקום הוא היכולת לבצע פעולה המכונה "צ'ק אין", המודיעה לחבריו של המשתמש כי הוא נכנס למקום מסוים.

דחיפה ומשיכה

התראות מבוססות קרבה נחלקות לשתי קטגוריות - שירותי משיכה (Pull) ודחיפה (Push). שירותי משיכה מתבססים על בקשה ישירה מהמשתמש לקבלת תוכן, כמו בקשה לחפש שירות עסקי קרוב, או לקבל התראה לגבי המצאות שירות שכזה בקרבת מקום. שירותי דחיפה מכוונים תוכן אל המשתמש ללא בקשה ישירה או דרך בקשה עקיפה בלבד. אלו יכולים גם לשמש כשירות לציבור במקרים של יידוע על מפגע סביבתי או מזג אוויר מסוכן.

סוגיות פרטיות

עם ההתפתחות השימוש המסחרי בטכנולוגית איתור מיקום, לדוגמה השימוש בצמידי RFID לתיוג של אובייקטים ממשיים בפייסבוק, עולות שאלות לגבי פרטיות המידע. כמו כן רשתות חברתיות המציעות תקשורת סביב מיקום משתמש מאחסנות מידע שהועבר מהמכשיר הנייד ליישום, ומידע זה נגיש לגמרי למפתחי יישומים מבוססי מיקום.
בתי עסק המציעים צבירת נקודות לקופונים לפי תדירות הביקור בסניפים, מעלים חשש לגבי חליפין של מידע פרטי בהטבות מסחריות. מאמר מחקר שנערך מטעם רשת התקשורת האמריקאית AT&T מציין שמידע מסוים אודות מיקום משתמשים דלף לגופים מצד שלישי בכל הרשתות החברתיות שנחקרו, 20 במספר, כגון Facebook, Twitter, Myspace, וFlickr על אף נוהלי הפרטיות  שנהוגים ברשתות אלו.
סרחיו בטיסטה

כשחקן

בטיסטה החל לשחק בקבוצת ארחנטינוס ג'וניורס ב-1981. הוא זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות ובגביע ליברטדורס בטרם עבר לשחק ב-1988 בריבר פלייט, מועדון הפאר של ארגנטינה, איתה זכה באליפות. אחרי שלוש שנים במועדון חזר בטיסטה לעונה אחת בארחנטינוס. את שנותיו האחרונות כשחקן בילה בטיסטה בקבוצות כגון נואבה צ'יקגו, טוסו פיוצ'רס היפנית ואול בויס. הוא פרש סופית ב-1999.
במדי הנבחרת הופיע בטיסטה 39 פעמים. הוא היה שותף לזכייה במונדיאל 1986 ולסגנות במונדיאל 1990.

כמאמן

קבוצתו הראשונה כמאמן הייתה בז'ה ויסטה מאורוגוואי אותה אימן לעונה אחת. ב-2001 מונה כמאמנה של קבוצת האם שלו ארחנטינוס ג'וניורס אותה אימן עד שנת 2004 כשבתווך אימן לעונה אחת את טאז'רס דה קורדובה. ב-2004 מונה כמאמנה של נואבו צ'יקגו אך עזב את תפקידו ב-2005, אז מונה כעוזרו של אוסקר רוג'רי, חברו לנבחרת בשנות ה-80 שאימן באותם ימים את סן לורנסו. ב-2007 מונה כמאמנה של גודוי קרוס ואימן אותה עונה אחת.
בקיץ 2007 מונה בטיסטה כמאמן נבחרת ארגנטינה הצעירה עם עזיבתו של הוגו טוקאלי את התפקיד. 
בטיסטה הוביל את הנבחרת האולימפית של ארגנטינה לזכייה במדליית הזהב במשחקי אולימפיאדת בייג'ינג 2008.
בקיץ 2010 מונה בטיסטה כמאמן נבחרת ארגנטינה במקומו של דייגו ארמנדו מראדונה. לאחר כישלון הנבחרת בקופה אמריקה 2011 שאותו אירחה, פוטר בטיסטה מתפקידו.
מרדכי ריצ'לר

חייו

ריצ'לר נולד במונטריאול שבקנדה, להורים יהודים. אביו, אייזק מוזס ריצ'לר היה בעל מגרש גרוטאות ואמו, לילי לבית רוזנברג הייתה בתו של רב. הוא גדל בשכונת מייל אנד, שכונה יהודית בעיר, אותה תיאר לאחר מכן בספריו, מנציח את החיים היהודיים בשכונה שממזרח לפארק מאונט רויאל בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
למד אנגלית בקולג' סיר ג'ורג' ויליאמס (כיום אוניברסיטת קונקורדיה במונטריאול), אך לא השלים את לימודיו. בשנת 1950, בגיל 19, עבר לפריז. לאחר חזרה לתקופה קצרה לקנדה ב-1952, בה עבד בשירות השידור הקנדי (CBC) עבר ב-1954 להתגורר בלונדון. רק בשנת 1972 חזר למונטריאול עיר הולדתו.
ריצ'לר היה נשוי לקתרין, קנדית-צרפתייה. התגרש ונישא בשנית לפלורנס. לזוג חמישה ילדים, שחלקם עוסקים בכתיבה ספרותית או עיתונאית.

עבודתו

פרסומו הרב של ריצ'לר נבע בעיקר מהרומן הרביעי שפרסם, רב המכר "חניכותו של דודי קרביץ" שיצא לאור ב-1959. הספר מספר על נער יהודי יליד מונטריאול ועל דרכו הבלתי מוסרית וחסרת המעצורים להתעשר. בספר תיאור צבעוני של החיים היהודיים במונטריאול בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
ב-1974 יצא לאקרנים הסרט "המירוץ לצמרת של דודי קרביץ" בכיכובו של ריצ'רד דרייפוס שהתבסס על הספר. ריצ'לר נטל חלק בכתיבת התסריט, והיה מועמד יחד עם ליונל צ'טוינד לפרס האקדמיה האמריקאית לקולנוע בקטגוריית תסריט מעובד. הסרט נחשב לאחד הסרטים הקנדיים המצליחים ביותר בכל הזמנים וזכה בפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ריצ'לר היה תסריטאי פורה וכתב תסריטים לקולנוע וטלוויזיה. הוא כתב גם סיפורים קצרים, ומאמרים לעיתונות הכתובה (בין היתר בניו יורקר), בהם נקט לשון חריפה ועמדות לעומתיות.
ריצ'לר כתב את סדרת ספרי הילדים "Jacob Two-Two", שהפכה לסדרת אנימציה מצליחה (המשודרת בערוץ הילדים בשם העברי "קובי קובי").
צ'ארלס רוזן

חייו

רוזן למד נגינה בפסנתר אצל מוריץ רוזנטל, אך בראיון שהופיע בגיליון יוני 2007 של מגזין המוזיקה של ה-BBC אמר רוזן, שהשפעתו של יוזף הופמן, שאותו שמע, לדבריו, מדי שנה החל בגיל שלוש, הייתה גדולה יותר. רוזן העלה בזכרונו נגינה לפני לאופולד גודובסקי בגיל שבע; גודובסקי שאל את רוזן מה הוא רוצה לעשות כשיהיה גדול ורוזן ענה, לבדיחות דעתו של גודובסקי, "אני רוצה להיות פסנתרן כמו יוזף הופמן." רוזן הזכיר גם את ארטורו טוסקניני כמי שהשפיע עליו רבות, בעיקר הודות לתשומת הלב שהקדיש לרצף של קולות פנימיים.
כפסנתרן וירטואוז הופיע רוזן באין-ספור רסיטלים וקונצרטים ברחבי העולם. בראיון הוא אמר, שאין לו עניין לבצע מוזיקה של סקריאבין, פורה ואחרים מן המלחינים הטונאליים המאוחרים, אך הוא הקליט, עם זאת, מספר רב של יצירות המאה ה-20 לפי הזמנת מחבריהן, ביניהן יצירות של סטרווינסקי, קרטר ובולז. בין הקלטותיו גם ספרות מוקדמת יותר כמו האטיודים של דביסי, הסונאטות המאוחרות ו"ווריאציות דיאבלי" של בטהובן ו"אמנות הפוגה" של באך; בראיון ציין רוזן, שהוא מסרב לנגן את היצירה האחרונה במלואה בקונצרט משום שהוא סבור, שהיצירה נועדה לאימונים בבית ומן הנמנע לנגן אותה כמו שבאך התכוון אלא ביחידות, להנאה אישית.
רוזן היה גם מוזיקולוג ומחברם של ספרי מוזיקה רבים וחשובים. ספרו החשוב ביותר, אולי, הוא "הסגנון הקלאסי", המנתח את טבעו והתפתחותו של הסגנון הקלאסי העליון, כפי שפיתחו אותו יוזף היידן, וולפגנג אמדאוס מוצרט ולודוויג ואן בטהובן. "צורת הסונאטה" הוא בכמה מובנים המשך של "הסגנון הקלאסי"; זו היא אנאליזה אינטניסיבית של הצורה המוזיקלית הראשונה במעלה, שהייתה בשימוש בתקופה הקלאסית. "הדור הרומנטי" עוסק ביצירות הדור המוקדם של מלחינים רומנטיים, כולל פרדריק שופן, פראנץ ליסט, רוברט שומאן ופליקס מנדלסון.
רוזן, איש אשכולות, כתב ופרסם גם בתחומים אחרים של מדעי הרוח: "רומנטיות וריאליזם: המיתולוגיה של אמנות המאה התשע-עשרה ומשוררים, מבקרים ושאר משוגעים רומנטיים".
מפעם לפעם כיהן רוזן כפרופסור באוניברסיטה. הוא החזיק בתואר דוקטור לספרות צרפתית מאוניברסיטת פרינסטון ולימד באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת שיקגו. 
רוזן כתב באופן קבוע ב-The New York Review of Books.
מקסים דלוגי

ביוגרפיה

מקסים דלוגי נולד במוסקבה, למד לשחק שחמט אצל סבו ובחוג פיונירים. בשנת 1977 משפחתו עברה לארצות הברית והתיישבה בניויורק.
בשנת 1984 הוא סיים במקום השלישי באליפות ארצות הברית בשחמט. בשנת 1985 הוא זכה באליפות העולם לצעירים והיה חבר נבחרת ארצות הברית באליפות העולם לנבחרות עד גיל 26 (זכתה במקום השני). 
בשנת 1990 דלוגי נבחר לנשיא הפדרציה לשחמט של ארצות ברית. הוא עזב את השתתפותו בתחרויות השחמט והתרכז בקריירה עסקית.
בשנת 2010 קידם, יחד עם גארי קספרוב, את מועמדותו של אנטולי קרפוב לנשיא פיד"ה.
דלוגי משתתף מפעם לפעם בתחרויות שחמט מהיר.
אוליביה סמוליגה

ביוגרפיה

סמוליגה מתאמנת בהדרכת סטיב לידה בגלנוויו, אילינוי.

2012

במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (2012) שנערכו באומהה, נברסקה ביוני 2012 לא נכללה סמוליגה במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים לאחר שסיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.46 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי חדש של 59.82 שניות וירדה לראשונה מגבול הדקה במשחה זה ובמקום 23 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.66 שניות.
באליפות בית הספר התיכון שלה באילינוי, שנערכה בנובמבר אותה שנה קבעה סמוליגה שיא ארצות הברית לבתי ספר תיכונים, במשחה ל-100 יארד גב בתוצאה של 51.43 שניות ובמשחה ל-50 יארד חופשי בתוצאה של 21.99 שניות.

אלופת עולם (בריכת 25 מטר)

באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר 2012 זכתה סמוליגה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.64 שניות, לפני מיה נילסן מדנמרק (57.07 שניות) וסימונה באומרטובה מצ'כיה (57.18 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות, מדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה טובה משיא האליפות הקודם ובשיא ארצות הברית חדש של 26.13 שניות, אחרי ז'ינג זאו מסין שקבעה שיא אליפות חדש של 25.95 שניות ולפני אלכסנדרה אורבנצ'יק מפולין (26.50 שניות) ומדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:51.43 דקות, אחרי דנמרק (3:49.87 דקות) ואוסטרליה (3:50.88 דקות), את סגנון הגב היא שחתה בתוצאה של 57.25 שניות.

2016

במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו באומהה, נברסקה בסוף יוני 2016 זכתה סמוליגה במקום הראשון במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.02 שניות. במשחקים עצמם היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 58.95 שניות וזכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות את סגנון הגב בתוצאה של 59.57 שניות.

2017

באליפות העולם שנערכה בבודפשט בסוף יולי, זכתה סמוליגה בשתי מדליות זהב לאחר ששחתה במשחי השליחות 4x100 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב בשלב המוקדמות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 58.77 שניות.

2018

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר 2018 היא זכתה ב-8 מדליות זהב, מהן 2 אישיות, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.88 שניות, לפני קרולינה פילאץ' מאוסטריה  (25.99 שניות) והולי באראט מאוסטרליה (26.04 שניות) ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.19 שניות, לפני קטינקה הוסו מהונגריה (56.26 שניות), ג'ורג'יה דייוויס מבריטניה ומינה אתרטון מאוסטרליה (56.74 שניות). בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אמריקה חדש של 55.47 שניות. בשני משחי שליחים היא הייתה שותפה לקביעת שיא עולם, במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב ביחד עם קייטי מיילי, קלסי דליה ומלורי קומרפורד בתוצאה של 1:42.38 דקות ובמשחה שליחים 4x50 מטר משולב ביחד עם מייקל אנדרו, קלסי דליה וקיילב דרסל בתוצאה של 1:36.40 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה ב-50 מטר גב תוצאה של 25.85 שניות.

אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה סמוליגה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 27.33 שניות, לפני אטיין מדריוס מברזיל (27.44 שניות) ודריה וסקינה מרוסיה (27.51 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.91 שניות, אחרי קיילי מאס מקנדה (58.60 שניות) ומינה אתרטון (58.85 שניות).
גשר האחדות

היסטוריה

הגשר הוקם ב-2 בספטמבר 2002 באורך של כ-800 מטר בסכום של כ-35 מיליון שקל.
ליד הגשר הוקם גם מרכז מסחרי קטן ובה תחנת דלק, סופר-פארם סניף הבינלאומי, ויילו.
ב-20 בפברואר 2012, אישרה עיריית נתניה שגשר האחדות יתחבר לכביש 2. בדצמבר 2016 החלה עבודה על ההרחבה, אשר צפויה להסתיים בסביבות יולי 2018 וייעלה כ-40 מיליון שקל.
ב-14 בנובמבר 2018, נפתחה לתנועה הרמפה המזרחית לכביש החוף
ביולי 2019 החלו עבודות להקמת הרמפה המערבית בעלות של 37 מ' ש"ח והן צפויות להסתיים בנובמבר 2021.
יחסי אנגולה–גרמניה

סקירה כללית

הקנצלרית הגרמנית, אנגלה מרקל, ביקרה באנגולה ביולי 2011. במהלך ביקורה, מרקל פגשה אמנים ופעילי זכויות אדם. באותו החודש, בעקבות ביקורה של מרקל, שתי הממשלות חתמו על הסכם בדבר הגברת הדיאלוג בין המדינות. בפברואר 2012, נערך מפגש בין שרי החוץ של הממשלות בו נאמר כי הממשלות מעוניינות בהגברת שיתוף הפעולה בתחומי הביטחון, הכלכלה והאנרגיה. פגישה זו התקיימה שוב באפריל 2016 בלואנדה.
שר החוץ הגרמני ביקר באנגולה במרץ 2014. בחודש נובמבר באותה השנה,, הממשלות חתמו על הסכם בדבר שיתוף הפעולה בתחום המדיניות במהלך ביקורו של שר ההגנה האנגולי בגרמניה.
אליעזר פלצינסקי

ביוגרפיה

נולד בעיירה ווישקי הסמוכה לעיר דווינסק (דאוגבפילס) שבלטביה לרב שלמה יהודה לייב פליצינסקי – חתנו של הרב נתן צבי פינקל הסבא מסלבודקה, ומי שהיה לימים רבה של העיר דווינסק.
בגיל עשר היה לתלמידו של הרב מנחם מנדל ז'ק, רבה של ריגה. לאחר מכן למד בישיבת 'אור ישראל' שבסלבודקה אצל הרב יחזקאל ברשטין בעל ה"דברי יחזקאל" והרב יוסף פרבר. למד בישיבת מיר. בחורף תרצ"ז שלחו ראש הישיבה רבי אליעזר יהודה פינקל עם קבוצה של תלמידים בולטים ללמוד אצל הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק בבריסק.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לארץ ישראל. בשנת תש"ד (1944) נישא לעטיל, בת הרב אריה לוין (נפטרה באב תשע"ח). עמד בקשר עם החזון איש והתכתב איתו, בעיקר בדיני רשויות ומחיצות. ההתכתבות פורסמה בספרו "שלום יהודה - מועד" [הוצאה מחודשת תשס"ח]. בשנת תש"ו נקרא על ידי הרב אייזיק שר לסייע בהקמת ישיבת סלבודקה בבני ברק.
בשנת תש"ח החל לשמש כראש "ישיבת בית אריה", שהפכה בהמשך לכולל. נהג למסור בביתו מידי ליל שבת 'חבורות' - שיעורים לעשרות מתלמידי ישיבת חברון. בשיעורים השתתפו תלמידים שהפכו לימים לראשי ישיבות בולטים, כמו הרב מרדכי שלמה ברמן, הרב ברוך מרדכי אזרחי והרב דוד כהן.
כיום עומד בראשות הכולל בנו הרב שלמה יהודה פלצינסקי.
בשנות השישים והשבעים שימש כראש ישיבת תומכי תמימים של חב"ד בכפר חב"ד ובלוד. היה גם ראש ישיבה בישיבת הנגב (עזתה) שבראשות הרב יששכר מאיר וראש 'כולל רבנים בריטניה' שבגייטסהד, אנגליה.
בשנת תשכ"ב הוציא לאור את ספרו "שלום יהודה" הדן בסוגיות מסדר מועד. הספר זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית בשנת תשכ"ד. בשנת תשמ"ג פרסם כרך נוסף, על סדר נשים.
נפטר בליל שבת בראשית כ"ד בתשרי שנת תשס"ח (2007) בגיל 96 ונטמן בחלקת הנביאים שבהר הזיתים בירושלים.
הגימנסיה הריאלית

הגימנסיה כיום

הגימנסיה כיום היא קריית חינוך שש-שנתית שכוללת חטיבת ביניים בכיתות ז'-ט' ותיכון מקיף בשכבות י' - י"ב, ויש בה הן מסלול עיוני (גם "ריאלי" וגם "הומני") והן מסלול מקצועי (כיתות י"ג-י"ד). המסלול העיוני כולל מגמות ריאליות כמו פיזיקה, כימיה, ביולוגיה ומדעי המחשב ברמת לימוד 5 יח"ל וכן כיתות מיוחדות בהן כיתת המחוננים, כיתת הביוטכנולוגיה, כיתת נחשון וכיתת הענ"א מחשבים (טכ"מ), והן מגמות הומניות כמו תנ"ך, היסטוריה, ספרות וסוציולוגיה. כמו כן, קיימת בבית הספר מגמת מוזיקה (תלמידי מגמה זו לרוב בוחרים אותה כמגמה נוספת).
לגימנסיה קבוצת כדורסל המשתתפת בליגת העל בכדורסל לבתי ספר תיכוניים, בה זכתה באליפות פעמיים, וכן קבוצת מעודדות.

היסטוריה

הגימנסיה הריאלית נוסדה ב-1939 על ידי אליעזר קררי. תוכניות הלימוד הראשונות הוקדשו ללימודי מדעי הרוח, לעומת התוכנית העכשווית המוקדשת יותר לכיתות יותר מדעיות וכיתת המב"ר מסלול בגרות רגיל.
משכנה הראשון של הגימנסיה היה ברחוב הרצל, בדירת שלושה חדרים, מקום משכנה של גימנסיה בנימינה שנסגרה כמה שנים קודם לכן. אחד הקירות במבנה נהרס, החדר הקטן שימש כחדר מורים והגדול ככיתה. במחזור הראשון למדו עשרים וחמישה תלמידים, רובם הגיעו מחוץ למושבה, אותם לימדו חמישה מורים. תשעה תלמידים בלבד מבני המחזור סיימו את לימודיהם. בחלוף כמה שנים הביאה מצוקת מקום למעבר למשכן חדש ברחוב הלפרין שבשכונת אברמוביץ'. ב-1958 עברה הגימנסיה למשכנה הנוכחי בין רחוב האחים סמילצ'נסקי לרחוב עולי הגרדום. ב-1969 פרש קררי לגמלאות, והחליף אותו גמליאל סגל, שכיהן כמנהל מ-1970 ועד 1997. ב-1997 החליפה אותו ד"ר שוש וינטר.
בשנת 2010 הסתיימה בנייתו של אולם הספורט החדש של התיכון, אולם הספורט "גמי", במתחם החטיבה המאוחדת "דורות-בן-גוריון". עד 2011 נקראה הגימנסיה בשם תיכון מקיף א' - הגימנסיה הריאלית ע"ש א. קררי וכללה מגמות ריאליות לצד מגמות הומניות ומסלול מקצועי (כיתות י"ג-י"ד). ב-2011 אוחדה עם חטיבות הביניים בן-גוריון ודורות והפכה לקריית חינוך על-יסודית שש-שנתית. בהתאם שמה שונה לקריית החינוך הגימנסיה הריאלית על שם א. קררי.
ב-2010 פרסמה עיריית ראשון לציון מכרז על הקמת מבנה חדש לגימנסיה, שיבנה במקום חלק מהמבנים הישנים - שיהרסו. המבנה החדש יהיה בעל 6 קומות, ויכלול חניון תת-קרקעי ושטחים ירוקים מסביב. ההחלטה לוותה בתגובות מעורבות, מתנגדיה טענו כי מבני הגימנסיה הם מבנים היסטוריים הראויים לשימור והריסתם תהיה "בכייה לדורות".
בספטמבר 2012 מונתה דליה ישעיה, שכיהנה בתפקיד מנהלת חטיבת הביניים "דורות" השייכת לקריית החינוך, למנהלת קריית החינוך כולה. ישעיה החליפה את שוש וינטר אשר פרשה לגמלאות.
במרץ 2015 נחנך חלק א' של המבנה החדש אשר נבנה על חורבות אולם הספורט הישן. המבנה החדש כולל חמש קומות, חניון תת-קרקעי וכן מחשבים ומקרנים בכל כיתה. באותה שנה נהרסו מבנים א' ו-ג', ואילו מבנה ב' החל בתהליך שיפוצים ושימור (משמש בשלב זה כספריית בית הספר).
לגימנסיה נבחרת כדורסל. הגימנסיה הריאלית זכתה פעמיים באליפות ליגת העל בכדורסל לבתי ספר תיכוניים: ב-2006/2007 וב-2015/2016. תלמידי בית הספר המגיעים לעודד את הנבחר נוהגים ללבוש חולצות צהובות עם סמל הגימנסיה, המחולקות באופן מסורתי במשחקים חשובים.
בפברואר 2018 מונתה איריס רון, שכיהנה כסגנית המנהלת ואחראית על חטיבת הביניים "דורות" השייכת לקריית החינוך, למנהלת קריית החינוך כולה. רון החליפה את דליה ישעיה אשר מונתה לתפקיד בכיר יותר במשרד החינוך.
יוסף מנחם מרגלית

יוסף (יוסי) מנחם מרגלית (כ' באלול תרפ"ה, 11 בספטמבר 1925 – ל' בניסן תשס"ח, 5 במאי 2008) היה עיתונאי, עורך, סופר ועיתונאי ילדים ישראלי חתן פרס יציב לספרות ילדים (1955), מחנך, לשונאי, עורך ב"קול ישראל" וחקלאי איש כפר מל"ל.
עורך הירחון החקלאי "השדה" מ-1958 ועד 1996.
בעל הפינה "עברית של יום יום" בקול ישראל (1955–1970).

ביוגרפיה

מרגלית נולד בסתיו 1925 במושב כפר מל"ל שבדרום השרון, בנם של רחל לבית קרבל ויצחק מרגלית, חקלאים אנשי העלייה השנייה, ממייסדי המושב. לאחר שסיים את חינוכו במושב, למד חינוך בבית המדרש למורים העברי בירושלים.
בראשית שנות ה-40 חיבר עבור מתנדבי היישוב בבאפס את השיר "הורה חיילית" ("השתלבו כבר הידיים בחישול איתן של ברית"), שהולחן על ידי משה ביק, שניהל מקהלה צבאית שלהם.
באמצע אותו עשור, לקראת השלמת לימודיו בסמינר למורים, היה למורה הכיתות הגבוהות של בית הספר היסודי (ד'–ח') במושבה סג'רה שבגליל התחתון.
בהמשך למד לשון עברית, ספרות עברית ומקרא באוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבל תואר מוסמך במדעי הרוח (כותרת עבודת הגמר, שהגיש בשנת תשי"ג: "הברייתות של סדר זרעים בתוספתא, בתלמודים ובמדרשי ההלכה: השוואה לשונית").
היה חבר ארגון "ההגנה" בשרון, ובמלחמת העצמאות בגוש עציון ובירושלים. במלחמה נהרג אחיו הצעיר, יהושע מרגלית.
כהוריו, היה מרגלית חבר מושב כפר מל"ל, ועיבד משק חקלאי. כיהן כיו"ר ועד המושב.
בשנת תשי"א (1950) הצטרף למערכת הירחון "השדה", ביטאון המרכז החקלאי, כעוזרו של העורך שמעון דוד יפה. בשנת תשי"ח-1958, עם פטירתו של יפה, התמנה כעורך הראשי. מרגלית ערך את כתב העת עד פרישתו לגמלאות ב-1996.

בשנים תשי"א–תשי"ז היה חבר מערכת "בַּמַּעֲלֶה", עיתון תנועת הנוער העובד, וכתב במדור לנוער העולה ובמדור לשכבה הצעירה.
כתב סיפורים, שירים ומחזות. מראשית שנות ה-50 השתתף ב"דבר לילדים", ובמשך עשרות שנים פרסם מיצירותיו בו ובעיתוני ילדים ונוער נוספים: "משמר לילדים" (של "על המשמר"), "הצופה לילדים" (של תנועת "המזרחי"), "עתידות" ו"מענית" (ביטאון הנוער במושבים).
משנות ה-50 ועד אמצע שנות ה-70 פרסם שמונה ספרי ילדים (בחתימת "יוסי מרגלית"), מהם שהתפרסמו במקור כסיפורים בהמשכים בעיתונות הילדים. רבים מסיפוריו עוסקים בחייהם של ילדי המושב.
בשנת 1955 זכה בפרס יציב לספרות הילדים.
במשך עשרות שנים הוקראו ברדיו תסכיתים שעובדו מסיפורי הילדים שלו. בנוסף, הגיש ברדיו תוכניות לילדים.
השתתף בכתב העת הספרותי "מאזנים", ב"תלמים" (ביטאון תנועת המושבים) ועוד. פרסם פיליטונים בחתימת "י. ממר".
ערך יותר מ-35 ספרים בנושאי חקלאות, יישובי ההתיישבות העובדת ואנשיה (רבים מהם בהוצאת "ספריית השדה").
כעורך "השדה" הקפיד על דקדוק וטרמינולוגיה תקניים.
ערך מדורי לשון ב"דבר הפועלת", בירחון לחינוך ילדים "אורים להורים" וב"מעריב לנוער". בנוסף, שימש עורך לשוני בפרסומים רבים.
משנת תשי"ז-1955 ועד 1970 ערך את הפינה "עברית של יום יום" בקול ישראל – משדר שבועי בן חמש דקות ששודר בשעות הערב, שעסק בשפה העברית היומיומית, והציע תיקונים של שיבושי לשון נפוצים וביאור מובנם המדויק של מילים וניבים. (מ-1971 פועלת פינה במתכונת דומה בשם "רגע של עברית".)
החל ב-1988 כיהן כחבר ועדת השמות הממשלתית.
משנת תשי"ב היה נשוי לרחל לבית גרינברגר, והיה אב לשלושה: לאה, תרצה ואהרן-יהושע (שוקי).
מרגלית התגורר עם אשתו רחל בכפר מל"ל, שם נפטר ב-2008.
עניבת פרפר

עניבת פרפר או עניבת פפיון ("פפיון", מ"papillon" בצרפתית, פירושו פרפר) היא עניבה הנקשרת סביב הצוואר.
עניבת פרפר משמשת לעיתים קרובות כחלק מלבוש רשמי, כגון חליפת עסקים או מדי עבודה (בקרב מלצרים ודיילים, למשל).
עניבת פרפר מהווה אלטרנטיבה ללבישת עניבה מסורתית ואף קדמה לה היסטורית. יש הרואים בלבישת עניבת פרפר לבוש רשמי יותר מאשר עניבה מסורתית, במיוחד עם חליפה. לבישת עניבות פרפר עם חליפות הייתה אופנתית בשנות ה-80, אף שמעט גברים נהגו להתלבש כך. בלבוש נשים נהוגות עניבות פרפר גדולות יותר. הבד ממנו תפורה עניבת פרפר זהה בדרך כלל לבדי עניבות מסורתיות.
אבי ביצור

אבי ביצור (נולד ב-3 בדצמבר 1956), מומחה להגנת העורף, המנכ"ל הראשון של המשרד לענייני גמלאים, בשנים 2007–2009. ראש ההתמחות לגרונטולוגיה יישומית במל״א-מרכז ללימודים אקדמיים, מרצה בכיר, ראש התוכנית לחברה, ביטחון והגנת העורף במכללה האקדמית בית ברל. פורש צה״ל אחרי 23 שנים-סמח"ט טנקים, סמח"ט צנחנים, מפקד בית הספר לאב"כ ומומחה לזיקנה -גרונטולוגיה על כל היביטיה.

קריירה ציבורית

בשנת 1997 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף, זאת לאחר 23 שנות שירות. בין התפקידים שמילא בצה"ל: ראש ענף ביצורים, מפקד קורס קציני הנדסה, סגן מפקד חטיבת הצנחנים ומפקד בית הספר לאב"כ של צה"ל.
קיבל תואר ראשון (בהצטיינות) במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. בשנת ה'תשס"ג קיבל תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת בר-אילן על עבודה שכותרתה "מעמד העורף בתפישת הביטחון הלאומי בישראל בין השנים 1948-1956", שנעשתה בהנחייתו של פרופ' סטיוארט כהן. 
לאחר שחרורו מצה"ל עסק, בנוסף לדוקטורט, בנושאים חברתיים.
בשנים 2001 עד 2005 כיהן כמזכ"ל מפלגת "עם אחד", תוך התמקדות בזכויות חברתיות לנכים, לקשישים, לגמלאים ולנזקקים. 
בשנים 2004 עד 2006 כיהן כיו"ר לשכת הקשר של ההסתדרות עם הכנסת, ובמסגרת זו עסק בזכויות עובדים, תוך דגש על שמירת זכויות גמלאים. בחודש ינואר 2006 נבחר למקום ה-24 ברשימת מועמדי מפלגת העבודה לכנסת ה-17 כנציג מחוז דן וכראש המטה למען זכויות הנכים. הרשימה זכתה בבחירות אלה ב-19 מנדטים, וביצור לא נבחר לכנסת. 
לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ואחת והקמת יחידת סמך לענייני גמלאים במשרד ראש הממשלה, מונה ביצור לעמוד בראש היחידה. בחודש אוגוסט 2007, עם הפיכת היחידה למשרד לענייני גמלאים, מונה על ידי השר לענייני גמלאים, רפי איתן, כמנכ"ל המשרד החדש.
לאחר הבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-2010 מונתה ח"כ לאה נס כסגנית השר במשרד (כשבתפקיד השר מחזיק ראש הממשלה, בנימין נתניהו)-לאחר שנה וחצי עזב ביצור את המשרד. כיום (2012) משמש ביצור כמרצה באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה האקדמית בית ברל. כמו כן משמש כחבר בהנהלת תיאטרון האידישפיל, חבר הנהלה באגודה לגרונטולוגיה, חבר הנהלת האגודה לחקר יחסי צבא חברה וחבר הנהלת מילבת-למען הזקנים והנכים.
נושא במשרת ראש החוג לביטחון והגנת העורף בפקולטה לתרבות וחברה במכללה האקדמית בית ברל וראש ההתמחות בגרונטולוגיה יישומית בפקולטה למנהל מקצועות הבריאות במל״א-מרכז ללימודים אקדמיים אור יהודה ומרצה בכיר.
משמש כפרשן הביטחוני של רדיו רק״ע מתאגיד כאן ומתראיין קבוע כמומחה לזיקנה בישראל.

משפחה

ד"ר ביצור מתגורר בפתח תקווה, הוא נשוי ללאה, אב לשלושה ילדים וסבא לשני נכדים.
הקללה

העלילה

הסרט מספר על אח ואחות, אלי (ריצ'י) וג'ימי (אייזנברג), אשר בליל ירח מלא, השניים מעורבים בתאונת דרכים שבמהלכה הרכב האחר מתהפך ונופל למדרון מעויר. השניים ממהרים להציל את בקי (אליזבת), הבחורה בה פגעו, כאשר לפתע הם מותקפים בידי איש זאב. ג'ימי מודע לכך שמדובר באיש זאב, אך אלי מכחישה ומדחיקה זאת. כאשר חברתה של בקי גני נטרפת גם היא על ידי אותו יצור וכשהשניים ננשכים על ידי הזאב, הם יוצאים למירוץ נגד הזמן כדי למנוע את הבלתי נמנע-להפוך לאנשי זאב. כדי לשבור את הקללה עליהם למצוא את התוקף ולהורגו. בשאר הסרט בורחים השניים מאיש הזאב ומנסים לגלות מה עלה בגורלה של בקי.

יציאה לאקרנים

הסרט יצא לאקרנים בתחילת 2005 אך נחל כישלון קופתי. עלות הפקת הסרט עמדה על כ-38 מיליון דולר ואילו בקופות הכניס כ-30 מיליון דולר בלבד. מספר סצנות צונזרו על מנת להתאים את הסרט לטווח גילאים רחב יותר - דירוג PG-13.
המיניונים: עלייתו של גרו

עלילה

עלילת הסרט תספר את הסיפור המקורי של המיניונים עם הבוס שלהם, גרו.

הפצה

הסרט צפוי לצאת לאקרנים ב-3 ביולי 2020 על ידי סרטי יוניברסל.