google/wiki40b huggingface dataset:
תפוח

מקור התפוח התרבותי

מקורו של התפוח התרבותי במין הבר Malus sieversii, המגיע ממרכז אסיה וגדל גם כיום בהרים בדרום קזחסטן, בקירגיזסטן, בטג'יקיסטן ובמחוז Xinjiang בסין. מינים אחרים שככל הנראה קשורים בהתפתחות התפוח התרבותי הם Malus baccata ו-Malus sylvestris. מיני תפוח נוספים משמשים כיום בניסיונות לפתח זני תפוחים שיהיו מסוגלים לגדול בתנאי אקלים שונים.
התפוח הוא מרכיב מרכזי בתפריט באזורים רבים שבהם שורר אקלים קר והוא ככל הנראה אחד העצים הראשונים שבויתו על ידי האדם.

גידול תפוחים

עצי התפוח גדלים במגוון רחב של קרקעות ורמות חומציות, הם זקוקים להגנה מפני רוח ולאקלים קריר. בשנת 2002 גודלו בעולם 45 מיליון טונות של תפוחים, כמחצית מהתוצרת מגיעה מסין, יצואניות בולטות אחרות של תפוחים הן - ארצות הברית, טורקיה, צרפת, איטליה, דרום אפריקה וצ'ילה. בישראל התפוחים גדלים בצפון הארץ ובאזור גוש עציון.
עונת התפוחים משתנה מזן לזן, וכתלות במזג האוויר במקום הגידול. בחצי כדור הארץ הצפוני עונת התפוחים היא מאמצע יולי ועד תחילת נובמבר (הפריחה היא לרוב כמה חודשים קודם לכן, בתלות בזן). בחצי כדור הארץ הדרומי העונה היא בין תחילת פברואר לסוף מאי. יש זני תפוחים רבים הגדלים הן בחצי כדור הארץ הדרומי והן הצפוני ומשתמרים היטב בקירור והובלה, דבר המאפשר שיווקם בכל העולם בכל עונות השנה.

התפוח ביהדות

התפוח נזכר שש פעמים במקרא ומופיע בסוף רשימת עצי הפרי החשובים בארץ (יואל א יב) וכבעל ריח טוב (שיר השירים). הוא מופיע חמש פעמים כשם יישוב (למשל, יהושע יב יז; יז ח) וכשם אדם פרטי (דברי הימים א ב מג).
כל פרשני ימי הביניים מסכימים עם זיהוי ה'תפוח' המקראי עם העץ הקרוי בימינו תפוח, מלבד תוספות, שפירשו שהתפוח המקראי הוא אתרוג (תוספות שבת פח, א). כך גם לדעת כמה חוקרים מודרניים, אין מדובר בתפוח, כי לדעתם קשה להניח שהתפוח, אשר אינו עץ פרי מקומי, גדל בארץ ישראל הקדומה ולפיכך הציעו פירות אחרים ממשפחת הוורדניים. אבל המחקרים האחרונים מורים שהתפוח כן גדל בארץ ישראל הקדומה. בתקופת המקרא גידולו היה מוגבל, והוא הפך לנרחב יותר בתרבות החקלאית באגן הים התיכון רק בתקופות הקלאסיות. בימי הביניים הייתה ארץ ישראל מפורסמת בתפוחיה המשובחים.
ההצעה ש"תפוחי זהב" (משלי כה יא) הם פירות התפוז נתונה בספק, מאחר שהחלו לגדלו כגידול שכיח במזרח התיכון כנראה רק בימי הביניים. גם לזיהוי התפוח עם "פרי עץ הדעת" אין סימוכין, והוא כנראה בא על סמך פרשנות מוטעית מימי הביניים, שהחליפה אותו עם האתרוג שכונה "תפוח אדם הראשון".

שימושים

התפוחים נאכלים בצורות רבות: טריים, מטוגנים, צלויים, סחוטים למיץ, לחומץ, לסיידר ולמשקאות אלכוהוליים - דוגמת באד אפפל הגרמני, מכינים מהם ריבות, רסק (מחית) ורטבים. אחד השימושים הנפוצים לתפוחים הוא באפייה - בעוגות תפוחים, פאי תפוחים וקינוחים אחרים.
תפוח מסוכר הוא תפוח מצופה סוכר. לרוב נמכר על מקל, כדי להקל על אכילתו. הציפוי הנפוץ הוא סירופ סוכר שהתקרר והתקשה, לרוב בצבע מאכל אדום ולעיתים מתובל בקינמון.
בנוסף לאכילה יש שמשתשים בו כראש וכטבק לעישון נרגילה על ידי ששמים אותו בראש הנרגילה עושים בו חור למעלה ושמים טבק ומעל גחל, ומעשנים את התפוח ביחד עם הטבק
מריון ג'ונס פרקוהר

ביוגרפיה

ג'ונס הייתה בתו של הסנאטור מנבדה ג'ון פרסיבל ג'ונס, שותף לייסוד העיר סנטה מוניקה, וג'ורג'ינה פרנסס סאליבן.
מריון ג'ונס הייתה האישה הקליפורנית הראשונה שהגיעה לגמר הנשים של אליפות ארה" ב בטניס, זאת בשנת 1898. היאז זכתה באליפות בשנים 1899, ו- 1902. בשנת 1900 מריון ג'ונס השתתפה באולימפיאדת פריז, שם, הייתה האישה האמריקאית הראשונה אי פעם, שזכתה במדליה אולימפית. אחותה, ג'ורג'ינה גם השתתפה במשחקים האוליפיים בשנת 1900. באותה שנה מריון ג'ונס הייתה האישה הראשונה שלא הייתה בריטית, שהשתתפה באליפות ווימבלדון. בשנת 1901, זכתה ג'ונס באליפות ארצות הברית לזוגות מעורבים. באותה התחרות, התמודדה גם מול אליזבת מור בגמר בגמר ה-'All Comers' ליחידות. פרקהוד נראתה תשושה בתחרות ובסופה אף צלעה. הגמר בין השתיים הסתיים בניצחונה של מור לאחר ארבע שעות - מה שהפך את הגמר הזה לגמר הנשים הארוך ביותר בהיסטוריה. מספר ימים לאחר ניצחונה של מור על ג'ונס פרקוהר, נציגי התאחדות הטניס האמריקאית , החליטו לשנות את החוקים כך שנשים לא יתחרו יותר בשיטת "הטובה מבין חמש מערכות" אלא בשיטה חדשה: "הטובה מבין שלוש מערכות", זאת עקב תשישותה של פרקוהר בתחרות.
היא נישאה לאדריכל רוברט ד פרקוהר בניו-יורק, בשנת 1903. היו להם שלושה ילדים: דוד פרקוהר (1904 – ), ג 'ון פרסיבל פרקוהר (1912 – ) וקולין פרקוהר (1913 – ). מ-1920 עד 1961, מריון ג'ונס פרקוהר גרה ב - גריניץ 'וילג', שם הייתה ידועה בתור כנרית, ומורה לפיתוח קול. היא גם תרגמה יצירות אופרה ולזמן קצר היא הייתה ראש הלשכה של ניו יורק לאופרה קאמרית. ב-1961, היא עברה לגור בלוס אנג'לס, שם גרה עד מותה.
התקופה המזוליתית

התקופה המזוליתית (מ-Mesolithic - ביוונית: μέσος - מזוס (אמצע), λίθος - ליתוס (אבן), דהיינו תקופת האבן התיכונה), היא מושג המשמש באירופה להגדרת התקופה הארכאולוגית שבין התקופה הפלאוליתית והתקופה הנאוליתית. כלומר, זו תקופת המעבר מאורח חיים של ציידים-לקטים נוודים לאורח חיים של חקלאים, היושבים בכפרי קבע. תחילת התקופה משתנה ממקום למקום אך מקובל ליחסה לתחילת תור ההולוקן, לפני כ-11,000 שנים.
זהו מושג מקביל מבחינות מסוימות למונח התקופה האפיפלאוליתית (התקופה שאחרי הפלאולית) בלבנט ובארץ ישראל, ובמקומות נוספים באגן הים התיכון. עם זאת, התקופה האפיפלאוליתית התחילה כ-10,000 שנים מוקדם יותר, עדיין בתור הפליסטוקן, והמעבר לכפרי קבע קדם-חקלאיים היה מודגש יותר (למשל התרבות הנאטופית של סוף התקופה האפיפלאוליתית בארץ ישראל).
השינוי האקלימי באירופה של המעבר מהפליסטוקן להולוקן הביא לשינוי בהרגלי התזונה: בתקופה זו התפתח הדיג כדי לספק את הצרכים הגדלים של האוכלוסייה ושינוי בכמות הצייד. במקביל לגיוון המזון בצייד חלה התפתחות משמעותית בהסתמכות על מזון מן הצומח. לקראת סוף התקופה הזו החל האדם מביית מיני צמחים.
במרבית האזורים, התקופה המזוליתית מאופיינת בכלי צור מורכבים קטנים. ציוד דיג, קרדומי אבן, וחפצי עץ כגון סירות קאנו וקשתות נמצאו בכמה אתרים. החל ייצור כלים מורכבים בעלי ידית שבה משובצים להבוני צור מסותתים - מיקרוליתים. המיקרוליתים שולבו בכלי ציד ודיג, וכלי צור אחרים דוגמת מרצעים ומגרדים שנוצלו לעיבוד החיות שניצודו או יצירת כלים אחרים.
חלל הבטן

חלל הבטן (Abdominal cavity) הוא החלל הגדול ביותר בגוף האדם וברוב בעלי החיים. בחלל זה, נמצאים איברים פנימיים רבים.
את החלל תוחמים ארבעה גבולות: הגבול העליון מצוי מתחת לסרעפת, הגבול התחתון באגן הירכיים, הגבול הקדמי מצוי בשרירי הבטן, וגבולו האחורי של החלל מצוי בעמוד השדרה. בחלל הבטן ישנן חמש מערכות עיקריות: מערכת השתן, מערכת העיכול, מערכת הדם, מערכת הלימפה ומערכת ההפרשה הפנימית (האנדוקרינית). לדוגמה, בלוטות יותרת הכליה הן חלק ממערכת ההפרשה הפנימית אשר משגיחה על סביבה פנימית קבועה בגוף.

איברים

האיברים העיקריים הנכללים בחלל הבטן הם הקיבה, המעי הדק, המעי הגס, הכליות, הטחול, הכבד, התריסריון, כיס המרה, הלבלב והתוספתן. דרך חלל הבטן עובר אבי העורקים, נהוג גם לקרוא לו אבי העורקים הבטני והוא מתפצל לעורקים קטנים יותר המספקים דם לכל איברי חלל הבטן. את האיברים עוטף קרום הצפק.

אנטומיה ופיזיולוגיה

מקובל בתחום הרפואה לחלק את הבטן לארבעה חלקים. החלוקה לרבעים של הבטן מקלה על הרופא והחובשים, להבין בצורה שהיא לרוב מדויקת, מה הוא מקור הכאב.
רביע שמאלי עליון (LUQ) – החלק השמאלי של הכבד, טחול, זנב הלבלב, קיבה, כליה שמאלית, המעי הגס הרוחבי.
רביע ימני עליון (RUQ) – החלק הימני של הכבד, כיס המרה, ראש הלבלב, כליה ימנית, המעי הגס הרוחבי, התריסריון וחלק מהמעי הדק.
רביע שמאלי תחתון (LLQ) – החלק השמאלי של המעי הדק, המעי הגס היורד, את המחצית השמאלית של מערכת הרבייה הנשית, ואת השופכן השמאלי.
רביע ימני תחתון (RLQ)- החלק הימני של המעי הדק, המעי הגס העולה (המעי האטום), תוספתן, את החצי הימני של מערכת הרבייה הנשית, ואת השופכן הימני.
ורנר קראפט

ורנר קראפט (בגרמנית: Werner Kraft;‏ 4 במאי 1896 - 14 ביוני 1991) היה ספרן, חוקר ספרות, סופר ומשורר ישראלי בשפה הגרמנית. העביר את רוב שנותיו בירושלים שאליה נמלט מאימי הנאצים.

חייו

קראפט נולד בבראונשוויג שבגרמניה בשנת 1896. כשהיה בן 5 עברה המשפחה להאנובר, שבה גדל ובה השלים את לימודיו בגימנסיה על שם לייבניץ. אחר כך פנה ללימודים בברלין, שם הכיר בשנת 1915 את ולטר בנימין וגרשום שלום שאיתם עמד בקשר מתמשך לסירוגין. לאחר שירות צבאי במלחמת העולם הראשונה במחנה לפגועי הלם קרב בקרבת האנובר, המשיך בשנת 1919 את לימודיו בהמבורג ובפרייבורג בתחום הספרות הגרמנית, ספרות השפות הלטיניות ופילוסופיה. בשנת 1920 החל בלימודי ספרנות, בשנת 1922 התחתן ובשנים 1922 עד 1926 עבד בספרייה הלאומית הגרמנית בלייפציג. בשנת 1925 השלים את עבודת הדוקטורט על מוטיב האפיפיורית יוהנה בספרות הגרמנית. בשנת 1928 התקבל למשרת יועץ ב"ספרייה המחוזית המלכותית לשעבר" (כיום ספריית גוטפריד לייבניץ) בעיר ילדותו האנובר, שם התגורר עם אשתו ושני ילדיו. בתקופה זו הכיר גם את אלזה לסקר שילר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, פוטר ממשרתו בשל יהדותו, ולאחר מסע נדודים הגיע בשנת 1934 לירושלים, שבה חי עד מותו בשנת 1991 כסופר, משורר ומסאי בשפה הגרמנית. עד שנת 1955 הועסק קראפט במוסדות ירושלמים שונים כספרן (במכון לתרבות צרפת, ברשות העתיקות, ועוד). במהלך שהותו בארץ ישראל המנדטורית, ואחר כך במדינת ישראל, נותר נאמן לתרבות ולשפה הגרמנית ולא התערה מעולם בתרבות העברית שבתוכה ישב. עם חוג ידידיו בירושלים (במיוחד בשכונת רחביה, בה התגורר) ובתל אביב נמנו אינטלקטואלים בולטים כמו מרטין בובר, אלזה לסקר שילר, אריה לודוויג שטראוס, גרשום שלום ועקיבא ארנסט סימון. שמר על קשר הדוק עם אנשי רוח שונים בכל רחבי אירופה, וכתב במוסף התרבות וספרות של העיתון Neue Zürcher Zeitung. שירתו התפרסמה בכתבי עת אירופיים שונים.
לאחר שפרסם רומן ניסיוני בשם Der Wirrwarr ("הבלבול"), פרסם קראפט אוטוביוגרפיה בשם Spiegelung der Jugend ("השתקפות הנעורים"). מעבר לכך פרסם בעיקר קובצי שירה.
כחוקר ספרות התמקד בעיקר בגתה - נושא שליווה אותו כל חייו - אך גם בקרל קראוס וביוצרים שונים מהמודרנה הווינאית. פרסם מעל 30 ספרים, ובהם מונוגרפיות שהוקדשו ליצירותיהם של היינריך היינה, רודולף בורכארט, שטפן גאורגה, הוגו פון הופמנסתאל, פרנץ קפקא ואחרים.
קראפט נפטר בירושלים ב-1991, בגיל 95. נקבר בקיבוץ צרעה.
אשתו, אֶרנָה לבית הלה (אחותה של טוני הלה), שלה נישא ב-1922, האריכה חיים אחריו בירושלים עד שנת 1996.
בתו עליזה, ממייסדי קיבוץ צרעה שבמטה יהודה, נישאה ליואב תיבון (פפרמן), שכיהן כראש מועצה אזורית גיזו ואחר-כך כסגן ראש מועצה אזורית מטה יהודה (ובנם של ד"ר עמנואל פפרמן, ממייסדי הספרייה הלאומית, וד"ר יוֹלָן אֶדליץ-פֶפֶרמן (Edlitz-Pfefferman), מרצה לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים, מהמרצות הראשונות לכימיה באוניברסיטה זו).
בנה, נכדו של קרפט, הוא האלוף נועם תיבון.
בנו של קראפט, שאול קריב, סיים בשנת 1946 את המחזור הראשון של "בית הספר לדיפלומטים" שליד המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שהכשיר דיפלומטים של המדינה בדרך; בשנת 1949 התחיל לשרת במשרד החוץ ומילא תפקידים בארץ ובחוץ-לארץ והמשיך ברציפות עד שנת 1988 שבה פרש לגמלאות. הוא שירת בוושינגטון, תיאלנד, גוואטמלה וכיהן כשגריר בקובה, פנמה ונפאל. נפטר בשנת 2004.
ג'ולי קאוונר

תחילת דרכה

קאוונר נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, הבת השנייה של עורכת הדין רוז קאוונר ויצרן רהיטים דייוויד קאוונר. גדלה בדרום קליפורניה. 
בשנת 1971 סיימה בהצטיינות את לימודיה באוניברסיטת סן דייגו. בשנת 1984 נולדה בתה.

קריירה

לעיתים קרובות היא משחקת בתפקידי משנה. קאוונר שיחקה בתפקיד ברנדה מורגנשטרן בסדרת הטלוויזיה "רודה". לאחר שהתוכנית הסתיימה קאוונר עברה לקולנוע. היא הופיעה במספר מסרטיו של וודי אלן כולל הסרטים "חנה ואחיותיה" (1986), "ימי הרדיו" (1987), "סיפורי ניו יורק" (1989) "אליס" (1990), "צללים וערפל" (1992), ו"לפרק את הארי" (1997). 
היא הופיעה גם בסרטים "התעוררות" (1990), "נקמתן של נשות סטפפורד" (1980), וסרט הקומדיה משנת 1992 "This Is My Life". מאז קאוונר מתמקדת, במידה רבה, בעבודות דיבוב. לאחרונה, שיחקה בתפקיד אימו של אדם סנדלר בסרט "קליק".
בין דיבוביה, קאוונר דיבבה בשנת 2004 את אמו של טימון בסרט "מלך האריות 3" ובסרטים וסדרות נוספים.

משפחת סימפסון

בסדרה "משפחת סימפסון" קאוונר מדבבת את קולותיהם של מארג' סימפסון, פאטי בובייה, סלמה בובייה, ג'קלין אינגריד "ג'קי" בובייה וגלאדיס בובייה. קאוונר מסרבת לבצע את הדמויות אותן היא מדובבת בסדרה בפני קהל. הסיבה לכך היא שהיא מעוותת את פניה והיא איננה מעוניינת שאנשים יראו זאת.
נדין אנגרר

קריירה

אנגרר נולדה בעיר לור על נהר המיין, בוואריה, גרמניה. בילדותה החלה לשחק בקבוצת בנים ולאחר מכן עברה לקבוצת הילדות של מועדון א.ס.ו. הופסטטן בתפקיד חלוצה. במשחק סקאוטינג היא החליפה את שוערת הקבוצה שנפצעה וגילתה כשרון בתחום זה. ב-1995 החלה לשחק בקבוצת הנשים של מועדון נירנברג. לאחר שנה עברה לקבוצת ואקר מינכן. באותה שנה קיבלה הצעה לשחק בקבוצת כדורגל של קולג' אמריקני, אך סירבה.

ב-1999 עברה לקבוצת הנשים של באיירן מינכן ועלתה יחד עמה מהליגה השנייה לליגה הראשונה ב-2000. ב-2001 עברה לקבוצת טורבינה פוטסדאם איתה זכתה בשתי אליפויות, שלושה גביעים, ובליגת האלופות לנשים בעונת 2004/2005.
ב-2007 עברה לקבוצת יורגורדן מליגת העל השוודית. לאחר שנה חזרה לגרמניה, למועדון כדורגל פרנקפורט, איתו זכתה בגביע והגיעה למקום השני בליגה. לאחר פרישתה של בירגיט פרינץ מהקבוצה, התמנתה אנגרר לקפטן במקומה.

ביולי 2013, מספר שעות לפני משחק בליגת האלופות, הודיעה אנגרר בחשבון הפייסבוק שלה שהיא תעבור בהעברה חופשית לקבוצת בריסבאן רור האוסטרלית.
בינואר 2014 הודיעה קבוצת פורטלנד ת'ורנס מליגת הנשים האמריקנית שהיא החתימה את השוערת. משחק הבכורה שלה בקבוצה היה ב-12 באפריל נגד קבוצת יוסטון דאש. ב-4 בספטמבר 2014 הודיעה הקבוצה שהיא משאילה את אנגרר חזרה לבריסבאן עד לתחילת 2015.

נבחרת גרמניה

אנגרר ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה במשחק נגד נבחרת הולנד באוגוסט 1996. לאחר ששיחקה חמישה משחקים רצופים, היא עברה למעמד של שוערת מחליפה וזכתה מהספסל בתארים הרבים של הנבחרת עד 2005. לאחר פציעתה של השוערת הראשונה סילקה רוטנברג, אנגרר פתחה בכל משחקי הנבחרת בגביע העולם בכדורגל נשים 2007, לא ספגה אף שער וזכתה באליפות העולם. במשחק הגמר אף עצרה פנדל של מרטה הברזילאית ונבחרה לשוערת המצטיינת בטורניר. בכך גם קבעה שיא של אי ספיגה שעומד על 540 דקות. היא גם הייתה השוערת הראשונה באולימפיאדת בייג'ינג וזכתה במדליית ארד. ב-2009 היא זכתה באליפות אירופה בפעם הרביעית, אך בפעם הראשונה כשהיא על המגרש. במהלך גביע העולם בכדורגל נשים 2011 היא ביצעה את ההופעה ה-100 שלה במדי הנבחרת. לאחר פרישתה של בירגיט פרינץ, קיבלה אנגרר את סרט הקפטן. באליפות אירופה בכדורגל נשים 2013 עצרה שני פנדלים ונבחרה לשחקנית המצטיינת של הטורניר. נכללה בסגל הנבחרת למשחקי גביע העולם בכדורגל נשים 2015.

חיים אישיים

בראיון לעיתון הספורט של די צייט אמרה אנגרר כי היא פתוחה ליחסים עם בני שני המינים.
מפלגת החירות האוסטרית

היסטוריה

המפלגה נוסדה ב-1956. בבחירות בשנת 1965 זכתה בשישה מושבים ובבחירות שהתקיימו ב-1983 זכתה בכ- 5-8% מהקולות ול 6-12 מושבים בפרלמנט. בשנים 1970-1971 המפלגה תמכה מבחוץ בממשלת המיעוט של ברונו קרייסקי. 
בשנת 1975 דרש סגן יו"ר המפלגה, ד"ר אוטו סקרינצי, מיו"ר המפלגה, פרידריך פטר, להתפטר בעקבות פרסומים לפיהם הוא היה חבר ביחידת רצח של הס.ס.. המפלגה עמדה לצידו של פטר, שטען שלא השתתף במעשי רצח, וסקרינצי אולץ להתפטר מהמפלגה.   
החל משנת 1986 עמד בראש המפלגה ירג היידר שהוביל את המפלגה בקו לאומני ולצמיחה הדרגתית של המפלגה עד לקבלת 26.9% מהקולות בבחירות של שנת 1999. הקו הלאומני של היידר הביא לפרישת הליברלים מהמפלגה, כאשר רוב הליברלים שנותרו במפלגה עזבו בשנת 1993. בשנת 1999 המפלגה הצטרפה לממשלה ובבחירות 2002 צנחה התמיכה בה ל-10%.
היינץ כריסטיאן שטראכה, המנהיג הנוכחי של המפלגה נחשב כתלמידו של המנהיג הוותיק של מפלגת החירות האוסטרית, ירג היידר, אך החל להתנגד לו כתוצאה ממאבק שהלך וגדל בתוך המפלגה בינואר 2005. לאחר סדרה של הפסדים בבחירות המדינה, פשטו שמועות כי שטראכה יתמודד על תפקיד מנהיג המפלגה הלאומית כנגד אחותו של היידר, אורסולה האובנר. סיכון גבוה של תבוסה מול שטראכה היה כנראה אחד המניעים של היידר להקים מפלגה חדשה, הברית למען עתיד אוסטריה (BZÖ).

הצלחתה המחודשת של המפלגה

מאז הפילוג, התוצאות של מפלגת החירות האוסטרית בבחירות המדינה היו מעורבות בין המפלגות, אך היא עלתה על הציפיות בבחירות וינה באוקטובר 2005. שטראכה עצמו היה מועמד מוביל בווינה, והמפלגה קיבלה 14.9% מהקולות.
בשנת 2010 בבחירות לראשות העיר וינה, למועצת העיר ולמועצות האזוריות, מפלגת החירות האוסטרית קיבלה 26% מהקולות שהגדילו את מספר מושביה במועצת העיר ל-27, התמיכה הייתה חזקה ביותר בקרב צעירים מתחת לגיל 30.
בבחירות לנשיאות אוסטריה שנערכו ב-2016, זכה נציג המפלגה, נורברט הופר, ב-36% מהקולות בסיבוב הראשון, אך בסיבוב השני הפסיד בפער קל לאלכסנדר ואן דר בלן. בעקבות טענות של מפלגת החירות לאי-סדרים, בוטלו תוצאותיהן ונערכו בחירות חוזרות, בבחירות החוזרות הפסיד הופר לואן דר בלן אשר הפך לנשיא אוסטריה. בבחירות 2017  זכתה המפלגה ב-26.0% מקולות הבוחרים (עלייה של 5.5%).
בבחירות מוקדמות שנערכו בספטמבר 2019 נחלשה המפלגה ואיבדה שליש מכוחה.

מצע

המפלגה מובילה קו לאומני של התנגדות למעורבות של האיחוד האירופי בענייני אוסטריה והתנגדות להגירה, במיוחד של מוסלמים, לאוסטריה. המפלגה מתנגדת לכניסת טורקיה לאיחוד האירופי, מבקשת להוריד את התקציב שאוסטריה מעבירה לאיחוד ולשמור על הנייטרליות הצבאית של אוסטריה.

יחסים עם ישראל

ב-2017 הנחה ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, את שריו שלא להיפגש עם מקביליהם מן המפלגה.
ג'וני האלידיי

על יצירתו

האלידיי פרץ לתודעה בצרפת עם השיר זכרי את הלילה

חייו

האלידיי נולד בשם ז'אן-פיליפ סמט (Jean-Philippe Smet) לאב בלגי ולאם צרפתיה והחל להתפרסם בשנות השישים, כאשר היה אחד הראשונים ששרו רוקנרול בצרפתית, תוך השפעה ברורה של אלביס פרסלי בסגנון ההופעה. כבר תקליטו הראשון Hello Johnny ‏ (1960) זכה להצלחה והפך אותו לכוכב בצרפת. ב-1 ביולי 1962 הופיע בתוכניתו של אד סליבן שהוקלטה במועדון המולן רוז' ושודרה בטלוויזיה בארצות הברית והפך לכוכב בקנה מידה עולמי. חלק משיריו היו מקוריים וחלקם תרגומים של להיטי רוק ידועים מארצות הברית ומבריטניה. הופעתה הראשונה של להקתו של ג'ימי הנדריקס הייתה כהופעת חימום להאלידיי על במת האולימפיה ב-1966.
האלידיי מעולם לא הפסיק להופיע ולהוציא תקליטים ושמר על פופולריות יציבה יחסית לאורך שנות הקריירה הארוכות שלו. הוא הוציא תקליט אולפן כמעט בכל שנה מ-1960 ועד 2008, ו-25 אלבומי הופעות חיות, ביניהם ארבעה מהופעותיו באולם האולימפיה (62', 64', 67' ו-2000). מבקרי תרבות טוענים שהלך והשתבח עם השנים. בשנת 2000 הופיע ברחבת מגדל אייפל במופע שנשא את השם "100% ג'וני" (100% Johnny: Live à La Tour Eiffel), מול קהל של כחצי מיליון איש. במופע, שהועבר בשידור חי בטלוויזיה, צפו 9.5 מיליון צופים.
האלידיי הופיע במספר סרטים, הבולט בהם הוא "בלש" (Détective ;‏ 1985) בבימוי ז'אן לוק גודאר.
האלידיי זכה לעיטור אות לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת "אביר" (Chevalier) בשנת 1997. ב-1998 נעל קונצרט שלו את גמר גביע העולם בכדורגל שהתקיים בפריז, ובו נחגג גם זכייתה של צרפת בגביע.
בשנת 2009 השתתף בסרט הפנתר הוורוד 2.
בראיון עיתונאי מיום 3 בדצמבר 2007, הצהיר שבכוונתו לפרוש מפעילות מוזיקלית עם תום סיבוב ההופעות העולמי האחרון שלו ב-2010.
ג'וני האלידיי היה נשוי לזמרת הצרפתייה סילבי ורטאן משנת 1965 עד 1980. בנם המשותף דוד האלידיי, יליד 1966, הוא מוזיקאי מצליח.
נפטר ב-6 בדצמבר 2017, בגיל 74, לאחר מאבק ממושך במחלת סרטן הריאה.
מיון כלי נגינה

בתקופות ובתרבויות שונות יושמו גישות מגוונות למיון כלי נגינה. השיטה המקובלת במערב כיום מחלקת את הכלים לכלי מיתר, כלי נשיפה וכלי הקשה. עם זאת, תרבויות אחרות מקיימות שיטות אחרות.
שיטת מיון כלי הנגינה העתיקה ביותר הידועה לנו היא סינית ומקורה במאה ה-5 לפנה"ס. שיטה זו ממיינת את הכלים לפי החומר ממנו הם עשויים. כל הכלים העשויים מאבן משויכים לקבוצה אחת, כל הכלים העשויים מעץ משויכים לקבוצה שנייה, כל הכלים העשויים ממשי משויכים לקבוצה שלישית, וכן הלאה.
בדרך כלל, ממויינים כלים לפי הדרך בה מפיקים מהם צליל. מקור שיטת המיון המקובל כיום במערב, המחלקת את הכלים לכלי מיתר, כלי נשיפה וכלי הקשה, ביוון. שיטה זו הורחבה על ידי מרטין אגריקולה (Martin Agricola), שהבדיל בין כלי מיתר המנוגנים בפריטה, כמו גיטרה, לכלי מיתר המנוגנים בעזרת קשת, כמו כינור. מוזיקאים קלאסיים לא מיישמים תמיד הפרדה זו, אך מבדילים בין כלי נשיפה בעלי עלה (כלי נשיפה מעץ) לכלי נשיפה בהם מפיקות השפתיים את הצליל (כלי נשיפה ממתכת).
שיטה זו אינה נטולת חסרונות. ישנם כלים נדירים ולא-מערביים שלא נכנסים באופן נוח להגדרותיה. כלי הנגינה העתיק סרפנט, למשל, אמור להיכלל במשפחת כלי הנשיפה ממתכת, מכיוון שהשפתיים מרעידות בו את עמוד האוויר שבכלי. עם זאת, הוא נראה כמו כלי נשיפה מעץ, וקרוב יותר לקבוצה זו במובנים רבים, מכיוון שהוא משתמש בנקבים ולא בבוכנות כדי לשלוט בגובה הצליל. קיימת בעיה לקטלג גם כלי מקלדת מסוימים. לדוגמה, לפסנתר יש מיתרים, אך הם מופעלים על ידי פטישים, כך שלא ברור אם לשייך אותו לקבוצת כלי המיתר או לכלי ההקשה.
צבי לניר

צבי לניר (נולד ב-10 באוקטובר 1936) הוא מייסד ונשיא חברת "פרקסיס" ומפתח תיאורית "ההפתעה הבסיסית" והשלכותיה על אסטרטגיות של חשיבה וניהול שילוביים ומחבר הספר 'עת התבונה' על תקופת הבגרות המאוחרת בחיי האדם.

ביוגרפיה

צבי לניר נולד וגדל בחיפה והוא בוגר תיכון חוגים. את השירות הצבאי התחיל כחבר בגרעין נח"ל ונשלח כנציג הגרעין לקורס מ"כים ולאחר מכן לקורס קצינים. הוא מילא תפקידי פיקוד שונים ביחידות קרביות ולאחר סיום תפקידו כמפקד פלוגה בחטיבת גולני, נשלח מטעם צה"ל ללימודים אקדמאים. לאחר סיום התואר הראשון במדעי המדינה, כלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב עבר לחיל המודיעין ושירת בו במספר תפקידים בהם הרבה לעסוק בתאוריה של המודיעין ובהדרכת קציני מודיעין. במהלכם השלים גם את התואר השני בהיסטוריה צבאית באוניברסיטת תל אביב.

ההפתעה הבסיסית: מחקרו על מלחמת היום הכיפורים

בעקבות לקחי ההתנסות האישית שלו במלחמת יום הכיפורים על בעיות יסוד בתקפותה של התאוריה המודיעינית ובתאוריות הידע, ביקש להשתחרר מצה"ל והחל את מחקרו על תופעת ההפתעה הבסיסית וסיים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא זה באוניברסיטה העברית ב-1980. עבודה זו פורסמה בספר שהשפיע רבות על תפיסת העולם של המודיעין הישראלי - "ההפתעה הבסיסית, מודיעין במשבר". גישתו של לניר גורסת, בניגוד לוועדת אגרנט ולמסמכים נוספים שנכתבו אודות הפתעת מלחמת יום הכיפורים, כי ההפתעה לא נבעה ממידע חסר אצל המעריכים או בקרב מקבלי ההחלטות, אלא ממערכת מושגית לא רלוונטית. ההפתעה הבסיסית, בניגוד להפתעה מצבית, נובעת מפער תפיסתי, ועל כן מידע נוסף לא מסייע להתמודדות עימה. לניר מנתח את התוכניות האופרטיביות של צה"ל ערב מלחמת יום הכיפורים, ומוכיח כי התפיסה הבסיסית כולה הייתה בלתי רלוונטית, וכי ההפתעה המודיעינית היא נדבך חלקי בלבד בהפתעה העמוקה יותר שחווה צה"ל והחברה הישראלית.
מחקרו של לניר התבסס על היתוך של תפיסות מתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית (עמד בקשר רציף עם דניאל כהנמן), מתחום הפילוסופיה של המדע (הושפע עמוקות מעבודתו של תומאס קון בנושא המבנה של מהפכות מדעיות) עם הבנות אופרטיביות ומודיעיניות שצבר במהלך שירותו הצבאי.

פעילות מחקרית וציבורית

במקביל, ב-1975, בעקבות המלצות ועדת אגרנט נקרא לעמוד בראש צוות ההקמה של המרכז למחקר ותכנון מדיני במשרד החוץ ובשנים 1977–1978 היה חבר משלחת ישראל לאו"ם ונציגה בוועדה הראשונה - פיקוח נשק וחלל.
מ-1980 ועד 1985 היה ממקימי המכון למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב וחוקר בכיר במכון ובמקביל הרצה על אסטרטגיה ועיצוב מדיניות בחוג למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב. ב-1985–1986 היה חוקר בכיר אורח במכון לקבלת החלטות ('Decision Research') ביוג'ין אורגון ובשנים 1986–1987 – חוקר בכיר במכון ון-ליר בירושלים.

שנות ה-90' והלאה: הקמת פרקסיס והשפעה ביטחונית וציבורית

ב-1994 ייסד את חברת 'פרקסיס' כחברה עסקית לתועלת הציבור ובמסגרת זו ממשיך את מחקריו במקביל לביצוע פרויקטים בתחומים מגוונים בסקטור הציבורי, העסקי והחברתי ובהדרכה של תהליכי חשיבה וניהול שילוביים. במסגרת זאת, עיצב את מתודולוגיית העבודה של מכון ראות.
בשנות ה-2000 היה לניר שותף במכון לחקר תורת המערכה (מלת"ם) שהובל על ידי שמעון נוה ודב תמרי. סביר להניח כי תרומתו של לניר מצויה בעלייתו של רעיון ההמשגה (conceptualization) בשיח הצבאי בצה"ל בשנים אלו, ככלי מרכזי בייצור של רלוונטיות אופרטיבית.
דמוקרטיה חדשה

אידאולוגיות

מצעה של המפלגה בבחירות הכלליות ביוון בשנת 2012 כלל גלגול החובות כחלק ממשבר החוב של יוון, קיצוץ ההוצאה הציבורית ב-11.7 מיליארד אירו עד 2016 במקום עד 2013-2012 כפי שיוון הבטיחה בשנים קודמות ותמיכה בהפחתת מיסים והרחבת משך הזמן לקבלת דמי אבטלה.
מאיר נמני

ביוגרפיה

נמני החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת מכבי רמלה. בילדותו היה נמני אוהד של מכבי חיפה ואף התקבל לקבוצה כשעלה לבוגרים. אולם, משפחתו התנגדה לכך ולכן עבר לשחק במכבי תל אביב בגיל 21. אחיו של מאיר, ראובן, שיחק גם הוא בשנות ה-60 במכבי רמלה, ובמכבי יפו ובתחילת שנות ה-70 עבר לבית"ר תל אביב.
במהלך 12 השנים בהם היה נמני במכבי תל אביב, שיחק בכל תפקידי ההגנה, כבלם, מגן וקשר. בתקופתו בקבוצה זכה נמני בארבע אליפויות, שני גביעי מדינה ופעמיים באליפות אסיה לקבוצות.
לזכותו 24 הופעות בנבחרת ישראל, הראשונה ב-1974 נגד נבחרת מלזיה במסגרת גביע אסיה. נמני השתתף גם במשחקי נבחרת ישראל באולימפיאדת מונטריאול ב-1976. משחקו האחרון בנבחרת היה ב-פברואר 1977 מול נבחרת קוריאה הדרומית באצטדיון רמת גן במסגרת מוקדמות מונדיאל 1978, בו שבר נמני את רגלו.
ב-1981 פרש נמני ממשחק בעקבות פציעה קשה במהלך משחק באצטדיון רמת גן.
לאחר הפציעה החל לאמן את צפרירים חולון למשך מספר שנים. הוא הצליח להעלות את הקבוצה לליגת העל ובעונת 1988 זכתה להישגה הגדול ביותר - הפלייאוף העליון.
ב-25 ביוני 2017 הלך לעולמו לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן. נטמן לצד אביו בבית העלמין החדש ברמלה.
ואדים גוסטוב

ראשית חייו וחינוך

גוסטוב נולד בשנת 1948 בעיר קלינינו שבמחוז ולדימיר. הוא התחנך בשוודיה.

קריירה

גוסטוב היה ראש מחוז לנינגרד עד אוקטובר 1993. בשנת 1994 שימש כיו"ר הוועדה לענייני חבר המדינות של מועצת הפדרציה. הוא נבחר כמושל מחוז לנינגרד בספטמבר 1996, כשהוא גורף 53% מהקולות. הוא היה מועמד עצמאי אך נתמך על ידי המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית. הוא החליף את אלכסנדר בליאקוב בתפקיד הנ"ל.
גוסטוב שימש כמושל עד מינויו לסגן ראש הממשלה ב-18 בספטמבר 1998. הוא הוחלף על ידי ואלרי סרדיוקוב כמושל מחוז לנינגרד.
גוסטוב, פוליטיקאי עצמאי, היה אחד משני סגני ראש הממשלה בקבינט של יבגני פרימקוב והוא היה ממונה על עניינים אזוריים ועל היחסים עם הרפובליקות הסובייטיות לשעבר. כהונתו של גוסטוב נמשכה עד 27 באפריל 1999 אז פוטר מתפקידו על ידי נשיא רוסיה, בוריס ילצין. את גוסטוב החליף סרגיי סטפאשין בתפקיד.
בבחירות 1999 ו-2003 התמודד גוסטוב לראשות ממשלת מחוז לנינגרד, אך הוא הפסיד בשתי מערכות הבחירות. בינואר 2002 הפך לסנטור במועצת הפדרציה, כשהוא מייצג את מחוז ולדימיר. הוא היה שוב יו"ר הוועדה לענייני חבר המדינות של המועצה בתקופה זו.
בשנת 2013 נבחר כחבר באספה המחוקקת של מחוז לנינגרד, מטעם רוסיה המאוחדת. כיהן זמן קצר כסגן יושב ראש האספה המחוקקת של המחוז.

השקפותיו

גוסטוב היה דמות מתנגדת לילצין בשנות התשעים ואף שהוא נתמך על ידם בשנות התשעים, הוא לא היה קומוניסט ולא תמך ברעיון הכלכלה המתוכננת.