google/wiki40b huggingface dataset:
בית ברודצקי

היסטוריה

הבית, שנקרא על שם פרופ' זליג ברודצקי, ממנהיגי ציוני בריטניה, נבנה על ידי הסוכנות היהודית כמרכז קליטה לעולים חדשים בעלי מקצוע מארצות המערב, בעזרת תרומות שגייסה הסתדרות ציוני בריטניה. המבנה תוכנן על ידי רוברט בנט בשנות ה-50, ואבן פינה למבנה הונחה ב-1 בספטמבר 1955, בהשתתפות גיורא יוספטל וחיים לבנון. המעון נבנה על ידי חברת רסקו ונחנך ב-6 ביוני 1957. הבית היה בן ארבע קומות. בשלוש הקומות העליונות היו 24 חדרי מגורים בכל קומה, 48 לזוגות ללא ילדים ו-24 ליחידים. בקומה התחתונה היו ספריה, אולם הרצאות, חדר אוכל, מטבח ומשרדים. הוא ממרכזי הקליטה הראשונים שנבנו בישראל.
המבנה שייך לקרן הפנסיה של עובדי הסוכנות היהודית, וב-2009 שודרג, שופץ ונצבע, והמטבחים והמקלחות חודשו. 
חברת נ.כ.ס. (בבעלות אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב) מתפעלת את המבנה ומשכירה את יחידות הדיור לציבור הסטודנטים. הסטודנטים יכולים לשכור את היחידות בעלות מופחתת בהשוואה למחירי השוק של דירות באזור.
במסגרת המגורים זוכים הדיירים לשירותים ייחודיים נוספים הכוללים שירותי אבטחה במשך כל שעות היממה, מתחם של מכונות כביסה אוטומטיות, כיתות לימוד, מועדון וניהול שוטף על ידי צוות שירות לקוחות ותחזוקה.
בבניין גם קיימים משרדים של הסוכנות היהודית ועמותות אחרות.
מבנה נוסף ברמת אביב שהחל את דרכו כמעון לקליטת עולים חדשים והיה למגורי סטודנטים הוא "בית מילמן" ברחוב טאגור.
תחנת הכוח לה ראנס

תחנת הכוח לה ראנס היא תחנת כוח הנמצאת בשפך נהר הראנס (La Rance) בחבל ברטאן שבצפון החוף האטלאנטי של צרפת. התחנה מפיקה חשמל מניצול האנרגיה הטמונה בתופעת הגאות ושפל.

היסטוריה

בניית התחנה החלה ב-20 ביולי 1963 והסתיימה כשלוש שנים לאחר מכן. התחנה נחנכה ב-26 בנובמבר 1966. עלות הקמת התחנה הייתה כ-620 מיליון פרנקים (מעל 500 מיליון אירו במונחים של 2005).

עקרון הפעולה

בבסיס התחנה עומד סכר באורך של 750 מטר על שפך הנהר, היוצר מאגר המסוגל לקלוט בתוכו בעת הגאות 180 מיליון מטר מעוקבים של מי ים. בעת השפל, המים האגורים זורמים חזרה אל הים בכח הכבידה, ובדרכם מסובבים את הטורבינות המפיקות את החשמל.
על מנת להגדיל את ניצולת התחנה גם לשעת הגאות (בה מתמלא המאגר), הטורבינות הן דו כיווניות, כך שגם זרם המים הממלא את המאגר משמש להפקת חשמל.
בתחנה מותקנות 24 טורבינות בהספק של 10.3 מגה-ואט כל אחת. התחנה מספקת 3% מתצרוכת החשמל של מחוז ברטאן.
מילוסלבה מיסקובה

ביוגרפיה

באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה מיסקובה יחד עם חברותיה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית לפני הונגריה וארצות הברית, מתוך 11 נבחרות.  השתתפותה הייתה מצוינת והיא דורגה במקום רביעי מתוך 90 המשתתפות בתחרות ושנייה מבין המתעמלות הצ'כוסלובקיות. אחותה הצעירה, אלישקה מיסקובה חלתה בשיתוק ילדים כבר ביום הראשון לבואן ללונדון והוחלפה על ידי ורה רוז'יצ'קובה. באותו היום שבו הן התחרו, נפטרה אחותה, אלישקה מיסקובה. למחרת, בטקס חלוקת המדליות, הונף דגל צ'כוסלובקיה עם סרט שחור סביבו. 
לאחר שפרשה מיסקובה מספורט תחרותי, היא החלה לאמן התעמלות ולשפוט בתחרויות בינלאומיות בהתעמלות. לפני מותה היא הייתה לזוכת מדליית הזהב האולימפית מצ'כיה, הזקנה ביותר.
תירבות (חברה)

תִּרְבּוּת (לועזית: אָקוּלְטוּרַצְיָה; על פי האקדמיה ללשון העברית: "סִגּוּל תַּרְבּוּת"), בסוציולוגיה, הוא תהליך חברתי בו קבוצות אנושיות רוכשות ומסגלות לעצמן את התרבות והערכים של זולתן כתוצאה ממגע ביניהן, כמעט תמיד מן הקבוצה הדומיננטית אל החלשות יותר. 
אקולטורציה יכולה להתרחש באופן חופשי, תוך הכללה מרצון של יסודות מתרבות הרוב על ידי המיעוט המושפע, או תוך הכוונה מגבוה המיועדת להטמיע קבוצה מסוימת בחברה היוזמת. היא יכולה לערב גם סינקרטיזם, יצירת סינתזה חדשה מתוך היסודות המתמזגים. אקולטורציה נבדלת מ"אֵנקולטורציה", החופפת בערך לחיברות ומתארת את האופן בו היחיד משתלב בסביבתו. כמו כן, היא אינה זהה בהכרח עם טמיעה או התבוללות, "אסימילציה", המתייחסת לטשטוש ומחיקה של תרבות המיעוט וקבלה מלאה של זו השלטת. תהליכי אקולטורציה מתרחשים בין היתר בקבוצות כמו מהגרים הבאים לארץ חדשה, ילידים הנחשפים לשלטון קולוניאלי ומיעוטים אתניים שבוחרים או נדרשים להשתלב בחברות רוב.
התהליך עשוי להתבטא במישורים רבים: אימוץ שפת הסביבה, באופן כולל או חלקי (במקביל, אם כי באופן בולט פחות, זולגות מילים מלשון המיעוט החוצה); קבלת נורמות התנהגות, במודע ושלא במודע, בכל תחומי החיים: ביגוד, מזון, מיניות, חינוך ועוד; והפנמת הערכים ומערכות החשיבה של החברה המטמיעה. האקולטורציה, שהיא שלב דינמי, יכולה להביא לידי התבוללות מלאה בקבוצה הדומיננטית, אינטגרציה בה שומר המיעוט על הווייה נפרדת אך משתלב, הדרה שלו למעמד שוליים או ניכור והזרה, ואף תגובות ריאקציה חריפות המתגלמות בדחייה מודעת ונחרצת של תרבות הרוב ומאמץ מכוון לפתח זהות נגדית. בין תוצאות אלה ישנם שלבי ביניים רבים.
רב ניסים גאון

תולדותיו

רב ניסים נולד לרבי יעקב בן ניסים סביב שנת 990 לספירה בקירואן אשר בתוניסיה של ימינו. שם למד תורה אצל אביו ששימש כראש ישיבת קירואן. לאחר פטירת אביו בשנת 1006 לספירה הוא היה רק נער בן 16, ולא היה יכול למלא את מקום אביו כראש הישיבה, ומשום כך הועברה המשרה לרבנו חושיאל (אביו של רבנו חננאל), אז למד תורה מפיו, לצד רבנו חננאל. לאחר מותו של רבנו חושיאל קיבל את משרת ראש הישיבה. בתקופתו העיר קירואן נשדדה ונחרבה כליל, והוא עבר למהדיה, שם הוא נפטר ב-1057. כמו כן, במהלך תקופה ארוכה בה שהה לרגל כלולות בתו בגרנדה (ספרד) שבספרד המוסלמית, לימד, יחד עם תלמידו רבי יהוסף הנגיד, גמרא.
לאחר שחמיו דונש נקלע לצרה שלח לו רב ניסים את ספר המעשיות "חיבור יפה מהישועה" לנחמו מהצרה שעברה עליו.
רב ניסים היה משכיל ובקיא בספרות הפילוסופית של אותם הימים, ובגניזת קהיר נתגלו כתבים שלו בהם הוא מצטט אמירות אף מהקוראן.

קשריו עם בני דורו

רב ניסים עמד בקשר מכתבים עם רב האי גאון ועם רבי שמואל הנגיד, בכך סייע להעביר את ספרות הרבנים מבבל לספרד. הוא זכה להוקרה והכרה מצד גאוני בבל ומצד חכמי ספרד, שם אף לימד במשך תקופה.
ראשי ישיבות בבל העניקו לו את התואר "ראש בי רבנן".

תלמידיו

בין תלמידיו נמנים, אבן אל-גאסום שכתב ספר על התפילות ורבי יהוסף הנגיד (בנו של רבי שמואל הנגיד) לו אף השיא את ביתו.
דמבו הפיל המעופף

תחילת הסרט

לקרקס הנודד בפלורידה, ארצות הברית, מגיעה להקה גדולה של חסידות ועל מקורן חבילה עם צאצא לכל חיות הקרקס. לפילה מרת ג'מבו מגיע פיל חמוד ומתוק, אך בעל אוזניים ענקיות. כל שאר הפילות לועגות לו וקוראות לו "דמבו" (מאנגלית: dumb ,Dumbo=טיפש או אילם). לאחר שצופה צוחק על גודל אוזניו, אימו של דמבו מתפרעת כדי להגן על בנה ונלקחת על כך למעצר. דמבו נשאר לבדו, תינוק בלי אמא הנאלץ לשאת לעג מצד שאר הפילים.

טימוטי העכבר

את המחזה הזה רואה העכבר טימוטי, הוא מרחם על דמבו, מפחיד את הפילות הרשעות ומתחבר עם דמבו. הוא מנסה לעודד את רוחו על ידי ניסיון למצוא תועלת בגודל אוזניו. הוא רוצה להפוך את דמבו לכוכב אך לא יודע של מה. בלילה, משכנע טימוטי את מנהל הקרקס בשנתו להפוך את דמבו לכוכב המופע שלו- הוא יקפוץ על מקפצה וינחת היישר על הפירמידה שעשו הפילות, ולסיום הוא ינופף בדגל עליו רשום "D" עם החדק שלו. דמבו מתכונן להצגה וטימוטי קושר את אוזניו, כדי שלא ידרוך עליהן ויפול, אך הקשר נפתח ובדרך למקפצה הוא מחליק על אוזניו והורס את הפירמידה שעשו הפילות, מה שגורם להרס של אוהל הקרקס עצמו. מנהל הקרקס נותן לדמבו את התפקיד הירוד והמשפיל ביותר שבקרקס - ליצן. חבורת הפילות ששומעות על כך נשבעות שהוא לא ייחשב עוד לפיל.

השתכרות

בלילה, אחרי הופעתו הראשונה כליצן, שבה הושפל מאוד, דמבו מרגיש בודד וחסר אונים. טימוטי מוביל אותו אל הכלא בו יושבת אמו כדי לשמח אותו ואכן הוא מתעודד מאוד, אך כאשר הוא שוב נאלץ להיפרד ממנה, מתחיל דמבו לבכות, ומרוב הבכי הוא מתחיל לשהק. כדי לעצור את השיהוקים, נותן לו טימוטי לשתות מים, אך המים הללו מלאים ביין מבקבוק יין שנפל לתוכם. דמבו משתכר וכשטימוטי רוצה לבדוק מה יש במים האלו, הוא נופל לדלי עם היין ומשתכר גם הוא. בעודם שיכורים הם הוזים פילים ורודים.

העורבים

אחרי הלילה בו היו שניהם שיכורים לגמרי, התעוררו טימוטי ודמבו על עץ גבוה. העורבים שהיו על העץ מסלקים אותם משם. טימוטי מגיע למסקנה שדמבו הגיע לצמרת העץ על ידי תעופה, בעזרת האוזניים הוא יכול לעוף. העורבים שומעים זאת ולועגים להם. בשביל טימוטי זה היה השיא. הוא מספר לעורבים את סיפורו העצוב של דמבו והעורבים מתנצלים על התנהגותם ורוצים לפצות אותם בכך שיעזרו לדמבו ללמוד לעוף. הם מייעצים לטימוטי להשתמש בפסיכולוגיה. טימוטי נותן לדמבו נוצה שנתלשה מאחד העורבים ואמר לו שבעזרתה יוכל לעוף והוא אכן מאמין שהנוצה קסומה ותגרום לו לעוף.

סוף הסרט

במופע של הקרקס בעיר הגדולה דמבו נאלץ - כחלק מתפקידו כליצן - לקפוץ מבניין גבוה מאוד, אך הוא מתכוון להפתיע את כולם ולעוף. דמבו מתכונן היטב כשהוא סומך על הנוצה שלו אך לבסוף, בזמן בנפילה, עפה הנוצה. טימוטי מסביר לו שהוא יכול לעוף גם בלי הנוצה; לנוצה לא היו סגולות מיוחדות, היכולת הייתה שלו עצמו. לבסוף דמבו קופץ ורגע לפני שהוא נוגע בקרקע הוא פורס את אוזניו ועף, מרשים את הקהל, את הליצנים, את אנשי הקרקס ואת העולם כולו ביכולותיו המדהימות. דמבו הופך לאגדה ולכוכב שהוא כה חלם להיות. בסופו של הסרט מנהל הקרקס כה גאה בדמבו עד שהוא משחרר את אימו.
סטפני

סְטֶפּני (באנגלית: Stepney) היא שכונה ברובע טאוור האמלטס של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת. השכונה ממוקמת 3.6 ק"מ מזרחית לצ'רינג קרוס.
השכונה גובלת בדרך A13 בדרומה (מקטע זה של הדרך נקרא "דרך המסחר" - "Commercial Road"), בדרך A11 בצפונה (מקטע זה של הדרך נקרא "דרך מייל אנד" - "Mile End Road"), בתעלת ריג'נטס במזרחה, ובשכונת וייטצ'אפל במערבה.

היסטוריה

ספר יום הדין משנת 1085 מזכיר את סטפני ומציין כי הבישוף של לונדון מחזיק בסטפני 32 יחידות אדמה הכוללות שטחים חקלאיים ובית אחוזה. האזור עליו ממוקמת השכונה היה חלק ממחוז מידלסקס.
הכנסייה העתיקה בשכונה היא כנסיית דנסטאן הקדוש שנוסדה בשנת 923. מבנה הכנסייה הנוכחי נבנה בראשית המאה ה-15. כנסייה זו הייתה אחראית לרישום כל הלידות, הנישואים והפטירות שהתרחשו על האוניות הבריטיות עד המאה ה-19.
בראשית המאה ה-20 סטפני הייתה שכונה בעלת אוכלוסייה יהודית ברובה, אולם עם השיפור במצבם הסוציואקונומי של תושבי השכונה עזבו אותה תושביה היהודים ועברו לשכונות בצפונה ובמערבה של לונדון.

אזכורים תרבותיים

השכונה מוזכרת בשיר של להקת האבנים המתגלגלות "Play with Fire" בו נכתב על מושא השיר כי היא "מקבלת את ההנאות שלה בסטפני ולא בנייטסברידג'". שיר הילדים האנגלי "תפוזים ולימונים" מתייחס ל"פעמוני סטפני". השכונה מוזכרת בספרו של ג'ורג' אורוול "1984" כאתר שנפגע בהפצצה, וכן בסיפור הקצר מאת ארתור קונן דויל: "ההרפתקה של ששת הנפוליאונים" בו פותר הבלש שרלוק הולמס תעלומה בשכונה. עלילת הסדרה הקומית "Goodnight Sweetheart" של רשת ה-BBC מתרחשת בשכונה. בסצנת הפתיחה של הסרט "לוק, סטוק ושני קנים מעשנים" מציין בייקון כי תכשיט מסוים "נוצר באיטליה אך נגנב בסטפני".
אשור-אובליט השני

אשור-אובליט השני היה המלך האחרון של האימפריה האשורית החדשה. הוא מלך בין השנים 612 לפנה"ס ועד שנת 609 לפנה"ס. הוא העביר את עיר הבירה לחרן, וזאת לאחר שעיר הבירה הקודמת נינוה נכבשה בשנת 612 לאחר מצור שהוטל על העיר על ידי כוחות צבא של בבל, מדי והסקיתים.
אשור-אובליט היה בן למשפחה המלכותית, ומפקד הצבא האשורי לפני שהכריז על עצמו למלך. הוא מלך לאחר סין-שר-אישכון וייתכן והוא היה אחיו, או אחיו הצעיר של אשורבניפל. את שמו לקח מהמלך אשור-אובליט הראשון המלך שהביא לשחרור אשור מעולה של ממלכת מיתני.
אשור-אובליט היה בברית עם המצרים ובכוח משותף הצליח לתקופה מסוימת להגן על חרן מפני כוח של בבל ומדי. למצרים היה אינטרס לסייע בידי אשור ששימשה חוצץ בינה ובין בבל שהיה כוח עולה במסופוטמיה. בשנת 610 הובס הכוח המצרי וחזר למצרים. בעקבות כך חזר הכוח המשותף של בבל ומדי ותקף את חרן בשנת 609 לפנה"ס וכבש אותה. אשור-אובליט הזעיק שוב את המצרים, ופרעה נכו השני נחלץ לעזרתו. בעוברו בישראל נלחם נגדו מלך יהודה יאשיהו בקרב מגידו, בקרב זה יאשיהו נהרג (מלכים ב פרק כג). נכו השני יחד עם אשור-אובליט הטילו בחודש תמוז (יוני/יולי) של שנת 609 לפנה"ס מצור על חרן, המצור ארך חודשים, צבא נבופלאסר הגיע לסיוע וצבא מצרים-אשור הובס. הצבא המצרי נסוג לצפון סוריה, ואילו אשור-אובליט נעלם מעל דפי ההיסטוריה יחד עם האימפריה האשורית החדשה שחדלה להתקיים. 
שנת 609 לפנה"ס הייתה השנה האחרונה בגינה הוצא לימו רשמי לציון השנה החדשה. זו הייתה השנה האחרונה שקבלה שם אשורי רשמי. הקרב הזה הוא האזכור האחרון של אשור בכרוניקות הבבליות. העלמות אשור הביאה את בבל למגע ישיר עם מצרים ולמאבק על השליטה במסופוטמיה.
שמואל יוסף פבזנר

ביוגרפיה

נולד לשיינה-אסתר ונתן פבזנר בפרופויסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), ולמד הנדסה בברלין. בשנת 1897, בהיותו כבן 18, נטל חלק בקונגרס הציוני הראשון בבזל כציר מברלין, והיה הציר הצעיר ביותר בקונגרס.
בשנת 1905 מימש פבזנר את הרעיון הציוני ועלה ארצה עם רעייתו, לאחר שסיים את לימודי ההנדסה בברלין. בשנת 1909 היה ממייסדי בית חרושת לשמן ולסבון "עתיד" (לימים שמן תעשיות), לצד חבריו נחום וילבוש, טוביה דוניה ושמואל איצקוביץ. מפעל "עתיד" היה המפעל התעשייתי במתכונת אירופית הראשון בארץ ישראל.
בהמשך היה ממייסדי שכונת הדר הכרמל בעיר חיפה וממפתחיה. כיהן כיו"ר ועד השכונה. כן לקח חלק בייסוד הטכניון, ומשהתלקחה מלחמת השפות, היה מן המתנגדים להצעתה של חברת "עזרה" מגרמניה, לקיים את הלימודים בטכניון בשפה הגרמנית. התנגדות זו הובילה לקיום אספה סוערת שבה הוחלט שהלימודים בטכניון יהיו בשפה העברית, וכן שיש להקים בית ספר תיכון עברי והמרכז המסחרי הראשון בשכונת הדר.
פבזנר פרסם מאמרים בעיתונות העברית (לעיתים תחת השם "שמואל בן נתן").
בנוסף, היה פבזנר חבר ועד הקהלת וציר אספת הנבחרים.
פבזנר היה נשוי לבתו של אחד העם, לאה לבית גינצברג, והתגורר ברחוב שנקרא על שם חותנו (ראו להלן).
אחותו של פבזנר, שפרה, נישאה למרדכי בן הלל הכהן.
פבזנר נפטר בפתאומיות בט' באייר תר"ץ (1930), בן 51, ונקבר בבית העלמין היהודי הישן של חיפה.
על שמו של פבזנר נקראו רחוב בשכונת הדר וכן הספרייה המרכזית של השכונה. כמו כן נקבעה לזכרו אנדרטת אבן בגן הציבורי בשכונה, גן בנימין. בעבר נקרא בית ועד שכונת הדר הכרמל, ששכן בחלקו העליון של גן בנימין "בית פבזנר". הבית נהרס וכיום עומד במקומו התיאטרון העירוני חיפה. אולם הכנסים המרכזי (שעבר נקרא "אולם הקולנוע") של בית הספר הריאלי העברי בחיפה נקרא אולם "בית פבזנר" ושוכן בקמפוס בית בירם שעל הכרמל.

בית משפחת פבזנר

בית משפחת פבזנר עמד ברחוב אחד העם 7. הווילה נבנתה בשנים 1920-22 כביתו הפרטי של פבזנר והייתה בנויה כטירה קטנה בעלת גגות מחודדים לחלקיו השונים, מרפסת מעוגלת וגרם מדרגות מרשים.
לאחר קניית המגרש וטרם בניית הבית, התקיימה במגרש ובגן צביה, הסמוך למגרש, האספה שבסופה הוחלט על לימודים בעברית בטכניון ועל הקמתו של בית הספר הריאלי העברי בחיפה. פבזנר נאלץ למכור את גן צביה הסמוך, כדי לכסות את חובות הוועד שיצר בשל המחיר הגבוה שבו רכש את אדמות גאולה.
ביתו של פבזנר נבנה במקביל לבתיהם של המהנדס אפרים קראוזה ואשתו אסתר ומשה גליקין. שלושת הבתים נבנו כבתים מפוארים, בנויים אבן. הבתים היו מרוחקים ומבודדים ממגורי היישוב היהודי הקטן בעיר התחתית של חיפה, וכאשר הוקמו נקרא "השכונה" שנוצרה - "טכניקום". ביתם של  הזוג קראוזה ברחוב אחד העם 12 וביתו של גליקין ברחוב אחד העם 5 - עודם עומדים כיום, אולם ברבות הימים נוספו להם קומות.
בשנת 1921 נערכה בבית האספה הראשונה של "ועד הדר הכרמל". על השם הוחלט באספת זו של הוועד, והוא הוצע על ידי המילונאי יהודה גרזובסקי (גור). שם זה ניתן בשנת 1891 לארד אל-יהוד, מקום מושבם של היהודים בחיפה, אך נשתכח.
בשנות הארבעים עברה הווילה לרשות בית הספר הריאלי העברי והתקיימו בה לימודים תיכוניים. בווילה היו שלוש כיתות ובקומת הקרקע מעבדה לכימיה.
עם פרוץ מלחמת השחרור העמיד ד"ר ארתור בירם את הבית לרשות "ההגנה" שמיקמה שם את מטה המחוז. כשפינה הצבא את הווילה פתח בה בירם סמינר להכשרת מורים, לימים אחריה איחודה היא נקראה מכללת גורדון.
הווילה נמכרה לאחר שנים, נהרסה, ועל המגרש הוקם בניין קופת חולים כללית העומד שם כיום.
מדריך ישראל החדש

מדריך ישראל החדש הוא אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל בעריכת ספי בן יוסף, בהוצאת כתר ומשרד הביטחון.

תיאור המדריך

מדריך ישראל הוא שילוב של אנציקלופדיה ומדריך טיולים. המדריך כולל 15 כרכים ובהם מידע על היישובים בישראל ועל אתרים היסטוריים, ארכאולוגיים וגאולוגיים. המדריך כולל גם אתרי נוף, שמורות טבע וגנים לאומיים. הערכים מוצגים בלוויית תמונות צבעוניות ותרשימי מפות. כל כרך כולל פרק מבואות, פרק אתרים, פרק טיולים ותוכן עניינים בסדר אלפביתי. 
המהדורה הראשונה של המדריך יצאה לאור בשנת 1980 בעריכת אריה יצחקי, וכונתה "מדריך ישראל - אנציקלופדיה שימושית לידיעת הארץ". המהדורה הנוכחית יצאה לאור בשנת 2001. המהדורה הראשונה כללה תיק מפות של ישראל בקנה מידה 1:100,000. המפות במהדורה החדשה מחולקות לאזורים וכלולות בספרי המדריך. תמונות צבע בודדות צורפו במהדורה הראשונה במרוכז בכל כרך ואילו במהדורה החדשה תמונות הצבע מופיעות במקום לפי הערך שהן מתארות. המהדורה החדשה כוללת אינפורמציה מעודכנת וחלוקה חדשה של הכרכים.
מדריך ארץ ישראל החדש, שיצא בשנת 2001, בשונה מהמדריך שיצא בשנת 1980, אינו כולל את חצי האי סיני, וכן את היישובים היהודיים ביהודה ושומרון ובחבל עזה.
פרקי המבוא כוללים מידע כללי בנושאי גאולוגיה, גאומורפולוגיה, בוטניקה וזואולוגיה. פרקי האתרים כוללים תיאור אתרים רבים - אתרים היסטוריים, ארכאולוגיים, גאולוגיים, אתרי נוף, שמורות טבע וגנים לאומיים. פרקי המסלולים כוללים תיאור מסלולי טיול המתאימים למשפחות, למיטיבי לכת ומסלולים לטיולים רכב שטח. תיאור מסלולי הטיול מלווה בתרשימים של מפות צבעוניות. הכרכים של המדריך מסודרים לפי חלקי ארץ ישראל שהם מתארים. הכרך הראשון כולל מילון מונחים ותוכן עניינים של המדריך על כל כרכיו. 
המערכת המדעית של המדריך כללה את פרופ' עקיבא פלכסר, מנחם מרקוס, פרופ' יואל וייזל, ד"ר אבי שמידע, ד"ר עדי פז, ד"ר גבריאל ברקאי, ד"ר יוסף דרורי, ישראל ליפל, בני פרנקל ויואב רגב.
פגיון

פִּגְיוֹן הוא כלי נשק קר שנועד לדקירה ולשיסוף הארוך מסכין וקצר מהחרב. הפגיון מושחז לרוב משני צדיו, אך יש פגיונות חסרי פאה חדה והם משמשים לדקירה בלבד. ישנם סוגים רבים של פגיונות, כאשר סוגים רבים הותאמו לביצוע משימות ייעודיות ומיוחדות (כגון פגיונות הטלה, פגיונות דקירה סליקים, פגיונות חודרי שריון, פגיונות סיף שוברי חרבות ועוד). הפגיונות הראשונים הופיעו בתקופת הברונזה, באלף ה-3 לפנה"ס, לפני החרב, שהתפתחה מפגיונות מוגדלים. פגיונות היוו כלי נשק משניים נפוצים בימי הביניים והרנסאנס וכן במאות ה-18 וה-19. פגיונות לא היו בשימוש רק על ידי לוחמים אלא כמעט בידי כל אדם שהיה זקוק לנשק להגנה עצמית שקל להסתירו וקל לשאתו. הפגיונות היו קלים וזולים יחסית לחרב וקטנים בהרבה ממנה, לכן היוו נשק מצוין לשודדים, מתנקשים (פגיונות "סטילטו"), סוחרים ופשוטי העם.
ביחידות הקומנדו משתמשים היום בפגיון שלהבו חד מצדו האחד ומשונן מצדו השני, הנקרא "סכין קומנדו" – פגיון רב-תכליתי המיועד להישרדות בשטח, אך גם לתקיפה שקטה והגנה עצמית.
מקור המילה העברית הוא במילה הלטינית פוגיו (pugio), סוג של פגיון שהיה בשימוש של החיילים הרומים בתקופת המשנה.
רוני בראון

חייו

בראון החל את דרכו בשירותו הצבאי בלהקת פיקוד דרום, בה שימש כזמר ומחבר שירים, והשתתף בתוכניות השונות בתחילת שנות השבעים. לאחר שירותו הצבאי, ולאורך שנות השמונים, עסק בכתיבה ובעיבוד מוזיקליים. בין השאר חיבר מילים לשיר "אשליות" עבור יזהר כהן, יצר את "מקסמים" עבור חברי להקת "ההדים", חיבר את השירים המפורסמים "אתמול היית שונה", "למות בתוכך", "אולי אמצא הערב אהבה" ו"תני לי את הלב" (יחד עם יוריק בן-דוד) עבור שימי תבורי, כתב את "קוראים לי אבנר" עבור אבנר גדסי ואת "אני נגעל מן העולם" עבור שלמה גרוניך, כתב לצביקה פיק את "מישהו אחר" ועיבד את "יש לך". 
לאורך השנים עסק בראון בהפקה וניהול, היה שותף בתחילת דרכו בצוות ההנהלה של חברת התקליטים "סי-בי-אס", ואף שימש לאורך תקופה משמעותית כסמנכ"ל החברה, אולם ב-1985 פרש מהחברה והקים לייבל משלו, יחד עם איציק אלשייך, חברת התקליטים "הליקון". עם השנים הפכה "הליקון" לאחת מחברות התקליטים המובילות בארץ, וייצגה והפיקה עבור אמנים מובילים, ביניהם קילר הלוהטת, ריטה ורמי קלינשטיין, אתניקס, יהודית רביץ, יוני רכטר, אריק איינשטיין, נורית גלרון, ארקדי דוכין, אביב גפן, אבטיפוס, עידן רייכל, יהודה פוליקר, קובי אוז ורבים אחרים. לאורך השנים החלה "הליקון" לייצג חברות בינלאומיות כמו "וירג'ין", "פוליגרם" ו"אי-אנד-אם".
ב-1979 הפיק את אלבום הפסקול של הסרט "דיזנגוף 99". בשנת 1983 כתב יחד עם בן-דוד את המוזיקה לסרט של יעוד לבנון "הפנימייה", במסגרתה ביצעה הזמרת האלמונית ריטה יאהן-פרוז שיר, והפכה לתגלית. (בראון אף הלחין את המוזיקה לסרט אחר של לבנון, שזכה בפרסים, "צחוק במלבנים לבנים" על פי תסריט מאת אריה קרישק). ב-2003 הפיק את אלבום הפסקול של הסרט "סוף העולם שמאלה". הפיק במסגרת "סי-בי-אס" את האלבומים "עכשיו" ו"אוסף פרטי" של צביקה פיק, ובמסגרת "הליקון" את האלבומים "ריטה" של ריטה, "מנגו" של להקת מנגו, ו"אתניקס", "יללת תן", "אדם ונחש", "אתה", "פופ", "ברוכים הבאים לישראל" ו"מסאלה" של להקת אתניקס.
בשנת 2004, בעונה השנייה של תוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד", שימש כשופט לצד ריקי גל וצדי צרפתי.
במרץ 2007 פרשו ריטה ורמי קלינשטיין מ"הליקון", והגישו נגדו כתב-תביעה, בגין העלמת כספים המגיעים להם, וזאת לאחר שיתוף פעולה בן 20 שנה. בית המשפט סירב לדון בתביעה זו והפנה את הצדדים לבוררות.
בעשור השני של המאה ה-21 הלחין והפיק בראון לדיקלה שירים רבים, ביניהם: "תודה", "אתי", "מסקרה שחורה", "בדידותי הנהדרת (מישהו אוהב אותי)", "אל תלך", "הוא כותב לי מאמי", "ואם פרידה", "בשביל אהבתה", ו-"יהיה לנו טוב". בשנת 2018, הפיק עבור מירי מסיקה את הלהיט "מפחד עלייך".
קסטרא (קניון)

היסטוריה

הקמת המרכז החלה בשנת 1998 ביוזמת דוד דנקנר ובנו גיל דנקנר, על שטח בן 25 דונם שנקנה מעיריית חיפה במכרז, תמורת כ-4 מיליון דולר, בשנת 1996. ביוני 2000 דחה משרד התיירות בקשה של יזמי הפרויקט להכיר בו כאטרקציה תיירותית ולהעניק להם מענק בגובה 15% מההשקעה שנעשתה במרכיבים התיירותיים. היזמים טענו, כי 50% מההשקעה בפרויקט היא בתחום התיירותי, ולכן מגיע להם מענק מהמדינה, בהתחשב בכך שחיפה היא באזור פיתוח א' בתחום האטרקציות התיירותיות. מרכז ההשקעות של משרד התיירות טען, כי אין מדובר בפרויקט תיירותי, על פי הקריטריונים של המשרד.  
המרכז נחנך בספטמבר 2000, עם פתיחתו רכשה רשת קואופ הריבוע הכחול, כ-4,000 מ"ר תמורת 7 מיליון דולר, לטובת הקמת סופרמרקט במתחם. בשנים הראשונות לאחר הקמתו לא זכה הקניון להצלחה, באזור הוקמו שני קניונים סמוכים, קניון חיפה ומרכז הקונגרסים שבו גם חנויות ומסעדות, והוא סבל מרוויה בשטחי מסחר. חלק מבעלי העסקים במרכז תבעו את היזמים בטענה כי התרשלו בניהול הפרויקט. בשנת 2002, הוסבה קומת הכנסים של הקניון לחנויות והוא הפך למרכז עודפים של מוצרי חשמל ואלקטרוניקה בשותפות עם קבוצת סקאל. בשנת 2005 סגרה סקאל את החנות שלה בקניון.
ב-26 דצמבר 2012 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה חיפה את תוכנית "מגדלי קסטרא", הכוללת תוספת זכויות בנייה לשני מגדלים בשטח מגרש החנייה של הקניון. הפרויקט כולל שני מגדלים במגרש בשטח 3.8 דונם הצמוד למבנה הקניון: מגדל דיור מוגן לגובה 30 קומות ומגדל  משרדים בגובה 17 קומות.
ננו-נוזלים בקולטי שמש

ננו-נוזלים בקולטי שמש הם מרכיב במערכת של קולט שמש הסופגים את האנרגיה של קרינת השמש באמצעות ננו-חלקיקים הנמצאים בתווך נוזלי המכונה "ננו-נוזל". הננו-נוזל יכול להתפזר ולקלוט את קרינת השמש בצורה טובה ויעילה, לכן קולטי שמש עם ננו נוזלים יעילים יותר מקולטי שמש קונבנציונליים. נמצא ששימוש בננו-נוזלים עבור חימום הוא מהיר ואפקטיבי, יותר מהעברת חום שגרתית במים ומלחים נוזליים. הננו-נוזלים סופגים ומפזרים את עוצמת קרינת השמש שעוברת דרכם בצורה יעילה יחסית לנוזלים אחרים.
ננו-נוזל הוא נוזל המכיל חלקיקים בגודל ננומטרי הנקראים ננו-חלקיקים. ננו-חלקיקים שנמצאים בננו-נוזל עשויים בדרך כלל ממתכות, תחמוצות, קרביד, וננו-צינורות פחמן . ננו-נוזלים הם בעלי תכונות של קיבול והעברת חום ולכן הם בעלי פוטנציאל יישומי גבוה. הם גורמים לשיפור במוליכות התרמית ובמקדם העברת החום. הוספת ננו-נוזלים בקולטי שמש משפרת את העברת החום ועל ידי כך הופכת את עבודת קולט השמש ליעילה יותר.

רקע

הפקת אנרגיה ממקורות מתחדשים היא אחת מהאתגרים הגדולים של המאה שלנו. כמות קרינת השמש, לאורך שעה על פני השטח של כדור הארץ, גדולה מצריכת האנרגיה שצורך האדם לאורך שנה. האתגר טמון ביעילות איסוף והמרת האנרגיה,אחת השיטות של איסוף האנרגיה היא על ידי קולטים סולריים. הסוג הנפוץ של קולט הוא סופג שחור, אשר תפקידו להמיר את אנרגיית השמש לאנרגיית חום ולעביר את החום לנוזל הזורם בצינורות של הקולט. במקרה זה היעילות מושפעת לא רק באיכות החום הנקלט אלא גם באופן העברתו. שיפור העברת החום יכול להתרחש על ידי שימוש בננו-נוזלים. אנרגיה סולארית היא אחד המקורות הטובים ביותר של אנרגיה מתחדשת שאינה מזהמת את הסביבה. קולטי שמש המשתמשים בקליטה ישירה של קרני השמש הוצעו עבור מגוון יישומים, כגון חימום מים, אך היעילות של קולטים אלה מוגבלת בשל קיבול חום נמוך של נוזל העבודה (מים). לפיזור כמויות זעירות של ננו-חלקיקים לתוך נוזלי בסיס ידועים בעלי השפעה משמעותית על מאפיינים אופטיים, כמו גם על תכונות פיזיקליות של נוזלי הבסיס. מאפיינים אלו יכולים לשמש כדי ללכוד ולהעביר ביעילות את אנרגיית השמש. שיפור ביכולת הספיגה של עוצמת קרינת השמש מאפשרת להעברת חום גדולה יותר וכתוצאה מכך להעברת חום יעילה יותר.

השוואת ביצועים (קולטים עם ובלי ננו-חלקיקים)

בעשר השנים האחרונות, נערכו ניסויים רבים באופן נומרי ואנליטי כדי לאמת את החשיבות של הננו-נוזלים. מהטבלה הבאה ניתן לראות באופן חד משמעי שקולטים המבוססים על הננו-נוזלים בעלי יעילות גבוהה יותר מקולטים קונבנציונליים. ההבדל המהותי בין הקולט הקונבנציונלי לבין הקולט המבוסס על ננו-נוזל טמון במצב של חימום הנוזל עליו מתבצעת העבודה. במקרה הראשון אור השמש נקלט על ידי משטח ואחר כך עובר לנוזל העבודה (דרך שלב ביניים) ובמקרה השני אור השמש נקלט באופן ישיר על ידי נוזל העבודה (דרך מוליך קרינה). המקלט אשר קולט את הקרינה מעביר את האנרגיה לננו-נוזל באמצעות פיזור וקליטה.