הומור בתרבות היהודית

ההומור היהודי כיום

לאחר קום המדינה, עם ההתאוששות מהשואה וחורבן יהדות אירופה במלחמת העולם השנייה, חלק מהמושגים והדמויות נותרו על כנם, כמו האמא היהודיה (שהוחלף בתרבות הישראלית ב"אמא הפולניה") והם משמשים את הבדרנים היהודים המוכרים בעולם כולו. חלק מהדמויות הייצוגיות מהבדיחות, כמו חזנים עשירים וקמצנים שאינם מוכנים לעזור לחבריהם העניים ולא מבינים את הרמזים העבים הנשלחים אליהם, נעלמו יחד עם המקצוע שלהם שהלך והצטמצם, ואינם עוד, אך נוצרו גם מושגים ודמויות מפתח חדשים, כמו נסיכה אמריקאית יהודייה (Jewish-American princess, ובקיצור JAP) מונח הלועג לבנות מפונקות ממשפחות יהודיות עשירות. בארץ הושלך הלעג על עולים חדשים מארצות דוברות ערבית כמו המושג 'פרחה' כינוי לעג לשם נשי ממרוקו (במשמעות שמחה ופריחה) או המונח 'ערסים' עבור חבורות גברברים צעירים וקולנים ממוצא "מזרחי". כמו כן נוצרו בדיחות על פוליטיקאים שאינם דוברי אנגלית כמו עמיר פרץ ודוד לוי.

המחלוקת על קיומו של הומור בתנ"ך

בעבר נטען במחקר שאין הומור בתנ"ך כלל. לדוגמה הפילוסוף אלפרד נורת' וייטהד אמר כי "ההיעדר המוחלט של הומור בתנ"ך הוא אחד הדברים הייחודיים בכל הספרות". כך גם בשנות השמונים נשאל אפרים סידון אם יש הומור בתנ"ך או בתלמוד והוא קבע שאין, ולכן צריך לחדש אותו ולהחיות אותו בצורה חדשה ושונה. מאוחר יותר יצר את הסדרה חצי המנשה.
כיום מכירים בהומור הקיים בתנ"ך: בלעגנות והאירוניה הקיימים בסיפור שבמגילת אסתר שאת הנעשה שם אין להשיב, של יוסף ואשת פוטיפר, בהומור שבתיאורים האירוטיים בשיר השירים, בהומור בשמות כמו מחלון וכיליון במגילת רות, בסיפור אתונו של בלעם, במשחקי ההגיה (נחש נחושת על נס) ובמשחקי המילים (ויקו למשפט והנה משפח). חוקרים זיהו קומדיית מצבים ברחבי התנ"ך, מיציאת מצרים כולל עשר המכות ועד קריעת ים סוף. קומדיית המצבים נמצאת באופן בולט בסיפורו של בלעם ובסיפור שמשון המסתיים בחידה החוזרת אליו (מה מתוק מדבש ומה עז מארי?) ובוחנת אותו עם מלכודת הדבש של האהבה בה הוא לכאורה נתון.
לאורך התנ"ך כולו באופן נרחב, מוצגת קומדיית המצבים בלעג לאלילים. בספר מלכים (א' יח כז) אליהו הנביא לועג לנביאי הבעל ו"מהתל" בהם. בתהלים (קטו ח) לועגים לאלילים בעלי הפה שלא מדבר והאזניים שאינן שומעות, ונוספת המשאלה: "כְּמוֹהֶם - יִהְיוּ עֹשֵׂיהֶם! - כֹּל אֲשֶׁר בֹּטֵחַ בָּהֶם!" וישעיהו לועג לאלילים ברבות מנבואותיו. כמו כן ההומור הדק משמש פעמים רבות להצגת "צדק פואטי" ו"נקמה מתוקה" לפי עקרון מידה כנגד מידה, ובו הרשע נופל בסופו של דבר בבור שהוא עצמו כרה, ואילו האיש שעמו הצדק ושפעל ביושרה לאורך זמן משפר את מצב החברה מטיב לעתיד וחי בשלמות עם מצפונו. בתנ"ך יש גם הומור גרוטסקי ושימוש בגידופים וניבולי פה בעיקר בעת הצגת רשעים אלימים, ולעג על עמים העוינים לישראל, או שבטים עוינים לזה של המספר.
סיפורי התנ"ך מלאים בביטויים ציניים עוקצניים ולעג מר סרקסטי, דוגמת: "...וְנַשְׁלִכֵהוּ בְּאַחַד הַבֹּרוֹת ...וְנִרְאֶה מַה־יִּהְיוּ חֲלֹמֹתָיו..." הנאמר על ידי אחי יוסף. ודברי מיכל בת שאול לדוד: "מַה נִּכְבַּד הַיּוֹם מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר נִגְלָה הַיּוֹם לְעֵינֵי אַמְהוֹת עֲבָדָיו כְּהִגָּלוֹת נִגְלוֹת אַחַד הָרֵקִים!". אפילו ספר איוב, המתאר טרגדיה נוראה של אדם היורד עד שפל המדרגה, מלא רמזים הומוריסטיים וציניים בהם איוב ורֵעיו 'עוקצים' זה את זה במרירות.
בתנ"ך יש גם משחקי מילים רבים ולשון נופל על לשון. לעיתים הנביאים משתמשים בצורה זו על מנת להדגיש את עניינם, או להנגיד חלק מסיים מדבריהם לחלק אחר.
עם זאת פעמים רבות בתנ"ך מובעת הסתייגות גורפת משתיית היין המופרזת, הקשורה לצחוק בלתי נשלט. הראשון מבין חמשת ספרי תהלים פותח במזמור: "אַשְׁרֵי הָאִישׁ אֲשֶׁר לֹא הָלַךְ בַּעֲצַת רְשָׁעִים, וּבְדֶרֶךְ חַטָּאִים לֹא עָמָד, וּבְמוֹשַׁב לֵצִים לֹא יָשָׁב..."

קולות הצחוק המקראיים

בתנ"ך יש מספר רב של אזכורים לקולות שמחה המושמעים מפי אנשים, חלקם כתוצאה מהומור, וביניהם: שמחה, שחוק, צחוק - הדומים לשיהוקי הצחוק של ימינו, לצון, ליצות התלוצצות וצהלה - הקשורים לקולות צקצוק עתיקים, היתול, הלל, הוללות וגיל - הקשורים לצהלולים ויללות השמחה המושמעים בלשון ובגרון, חדוה, וחוד, חידה וחידוד, הוד ותודה - רעד דק (בארמית חד) של שמחה כשהשערות סומרות, וגם השמעת קול מהדהד וחוזר אליך. עוז, בוז, לעג, לעז והתלועעות - קולות גרוניים לעגניים.
וגם רון ורינה, ורננה - קולות "נַה נַה" של שירה המושמעים ברי"ש גרונית ובשמחה (לעומת המיה, נגינה, וקינה - העצובים).

יחס המסורת היהודית להומור

יחס היהדות להומור היה מעורב מאז ומעולם. מצד אחד, ההתעסקות בהומור נחשב בעיני רבים לעניין של חול, שמתבטל לעומת דברי הקודש כגון לימוד התורה ומסיט את דעתו של האדם ממנו. עוד נאמר שההומור הוא בעצם לעג לחולשותיו של האחר ותו לא. מצד שני, היו רבים שאישרו את ההומור ואף עודדו אותו, כל עוד לא יבוא על חשבון ההלכה והאמונה באלוהים.
בעיני רבים ההומור נחשב להנאה ארצית (בניגוד לאלו השמימיות, הקשורות בקודש), ולכן התומכים בהומור נטו להיות התומכים גם בהנאות אחרות שקיימות בעולם הזה. היהדות מעודדת את השמחה לרוב, ובניגוד לדתות אחרות, משפטים כגון אין שמחה אלא בבשר ויין המעודדים את הנאות הגוף תופסים חלק משמעותי בתולדות היהדות. לעומת זאת, התומכים בהתנזרות מתנגדים להומור, בהיותו חלק מהנאות הגוף, הנחשבות להנאות "נמוכות" יחסית ברמתן הרוחנית.
בדחנים יהודים הופיעו בטקסים יהודיים רבים החל מימי הביניים ותיבלו אותם בהלצות ובבדיחות. בנוסף, הבדחנים גם הטיפו מוסר בדרכים קומיות, המאפשרות לציבור להתחבר אליהם בקלות. בדחנים כגון אליקום צונזר ומוטקה חב"ד מילאו תפקיד חשוב בתרבות היהודית לאורך שנים רבות. שיתופם בטקסים יהודים מעיד על קבלה של ההומור ביהדות.
חג הפורים נחשב לחג המעודד הומור. התחפושות ומנהגים כגון העדלאידע משלבים בתוכם הומור ושמחת חיים, וגם מנהגים מודרניים, כגון רב פורים מתובלים בהומור רב. פורים שפיל הוא דוגמה נוספת לכך, אם כי במקרים מסוימים ההומור מתגלגל לשפה נמוכה ולניבולי פה.

ההומור בתנועת ההשכלה

ספרים סאטיריים נכתבו בעבר נגד אנשי תנועת שבתי צבי, ספרים שלעגו לדבריהם והעמידו את השבתאים ואת הקבלה - שעליה נסמכו בעיקר, באור מגוחך.
לעג לדמויות בסיפור שאינן מבינות את שקורה להן תוך טיבול בבדיחות הנשענות על קטעי תפילה ותלמוד משובשים ו"דרשות" מגוחכות, הם האמצעי העיקרי להבעת ההומור היהודי בספרות ההשכלה, שהרחיבה את הלעג לרחבי כל הכיתות היהודיות ובייחוד לשומרי המסורת. עם התפתחות תנועת ההשכלה בגרמניה והתפשטותה במידה מסוימת גם ברוסיה, פולין ושאר מזרח אירופה, החלו להיכתב ספרי סאטירה לעגניים הן על הקהילות שומרות המסורת ובמיוחד נגד החסידים וחצרותיהם שנתפסו בעיני רוב המשכילים כנבערים מדעת וחשוכים במיוחד, בעקבות פרסום דברי רמבמ"ן (נחמן קרוכמל) על ביקורו בחצר המגיד ממזריטש שכונה "בער" (משחק מילים בין כיתוב שמו ביידיש ונבער מדעת חסר השכלה) בספר "דברי ימי ישראל" של צונץ בגרמנית.
טוביה החולב מאת שלום עליכם מציג יהודי נבער ונלעג המשלב בדיבורו פסוקים מעוותים שלא הבין עד תום, ובנותיו אט אט נוטשים את המסורת המשמשת למעשה רק אוסף אמונות תפילות. שלוש מתנות של י"ל פרץ הוא התרסה נגד התרפסות המון העם היהודי ופגיעה בעצמם כתוצאה מאמונתם באל חסוד ועושה צדק, ובכוח הרוחניות.
המשך למגמות אלו אימצו סופרים מדור ההמשך כמו יצחק בשביס-זינגר וש"י עגנון, שתיארו גם הם מצבים מעוותים ודוחים אצל דמויות שומרות מסורת עלגות.
בסיפור פשוט של עגנון יש דוגמה לשילוב סיפורת טראגית-קומית טיפוסית להומור היהודי, כהמשך לספרות ההשכלה:
אחת הדמויות בסיפור עוזב בחיפזון את ביתו ובאותו הרגע "מתחדש לו חידוש, והבין מדוע הגאון רבנו מרוטנברוק היה אומר תפילת הדרך בביתו, עוד טרם יצא מן הפתח. אך מכיוון שהיו טרדות הדרך שלו עצמו מרובות, נשתכח ממנו חידוש זה ושוב לא ידע מה הביא את רבנו גרשום, מאור הגולה, למנהגו זה."