google/wiki40b huggingface dataset:
שוקו

שוקו הוא משקה מבוסס קקאו. צבעו חום, והוא מוגש חם או קר. לשם הכנת שוקו משתמשים לרוב באבקת קקאו, חלב ומים בפרופורציות שונות ובתוספת סוכר או ממתיק מלאכותי. ניתן להכין שוקו גם מתחליפי חלב צמחיים, כגון חלב סויה או חלב שקדים.

הכנה

לשם הכנת שוקו מאבקת קקאו יש להרתיח בסיר תערובת של חלב ומים או חלב בלבד. מוסיפים לתוכו אבקת קקאו וסוכר, ומביאים להמסה מלאה. אם משתמשים באבקת קקאו אינסטנט, המכילה מתחלבים, ונילין וסוכר, ניתן לערבב את האבקה בחלב קר או במים ללא צורך במרכיבים נוספים. כיום, במקום קקאו וסוכר משתמשות מסעדות רבות בשוקולד, לצורך הכנת שוקו סמיך. יש המשתמשים גם בקורנפלור ובשמנת. לעיתים אף מוסיפים לשוקו תוספי טעם, ובהם מרשמלו, ויסקי, אייריש קרים, קינמון, תמצית וניל וסירופ שוקולד.

היסטוריה

פולי הקקאו הובאו מאמריקה, שם הילידים שתו אותם כמשקה מר. הם האמינו כי המשקה מהווה אפרודיזיאק ומחזק את כוח הגברא. עם חזרתו של כריסטופר קולומבוס לספרד, הוא הביא איתו פולי קקאו למשקה. האירופאים הוסיפו במהרה חלב וסוכר למתכון, וכך השתרש המתכון המקובל כיום של שוקו מתוק.
בעברית מקור השם שוקו נובע מקיצור של השם "שוקולד".

השוקו בישראל

השוקו הוא משקה פופולרי בקרב ילדים ובני נוער בישראל, בעיקר בזכות טעמו המתוק. בעבר בקייטנות רבות הגישו לילדים שוקו ולחמנייה עם שוקולד כארוחת עשר.
בישראל משווקות המחלבות (דוגמת תנובה ומחלבות יטבתה) שוקו קר מוכן בבקבוקי פלסטיק ובשקיות אישיות. כמו כן, משווקות חברות המזון אבקה דקה מאוד להכנה מהירה של שוקו על ידי המסתה בחלב בלבד, ללא צורך בחימום.
רגבים

רגבים - קיבוץ מתחדש

החל מיולי 1997 עבר הקיבוץ הפרטה מלאה, ומסווג עתה כקיבוץ מתחדש. כלכלית מתבסס הקיבוץ בעיקר על חקלאות: רפת "רגלים", לול, אבוקדו וגד"ש. בקיבוץ כ-280 חברים ומתגוררים בו גם שוכרים שאינם חברי קיבוץ.
NGC 4450

היסטוריה

לגלקסיה בהירות מדרגה 10.1 והיא התגלתה ב-11 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.56. הוא תיאר אותה כדי בהירה, לא סדורה ועם מרכז בהיר. ארבעה ימים מאוחר יותר הוא תיאר ערפילית נוספת, שקיבלה את הציון II.90, כדי בהירה ועם מרכז בהיר ליד כוכב בהיר, כאשר לפי הקואורדינטות שהוא רשם, נמצאת דקת קשת מערבה ו-4 דקות קשת דרומה ממיקומה של II.56. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה מספר פעמים והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1282, כאשר הוא מציין שזאת הערפילית שזיהה אביו כ-II.56 וגם כ-II.90, ושמדובר ככל הנראה בזיהוי כפול של אותה ערפילית, שכן אין אף ערפילית אחרת בסביבתה הקרובה. הוא תיאר אותה בתצפיותיו השונות כדי בהירה, בהירה או בהירה מאוד, די גדולה או גדולה, עגולה או מעט מאורכת ובעלת מרכז בהיר שמתבהר בחדות או בהדרגה. הוא גם ציין שיש כוכב עם דרגת בהירות 9 כ-5 דקות קשת מדרום מערב לה. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3003 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4450, כאשר היא מתוארת כבהירה, גדולה, עגולה ומתבהרת מאוד ובהדרגה בכיוון המרכז עד ליצירת גרעין דמוי כוכב.

תצפית

הגלקסיה נמצאת בחלקו הצפוני של צביר הבתולה שגולש לתוך קבוצת הכוכבים שערות ברניקי, כ-9.8 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב הבולט דנבולה וכ-9.9 מעלות ממערב לכוכב α בשערות ברניקי. כ-1.3 מעלות מצפון-צפון-מערב לה נמצאות M85 ו-NGC 4394, כ-3.7 מעלות ממזרח לה נמצאת NGC 4651, כ-3.1 מעלות מדרום-מזרח לה נמצאת M91, כ-2.8 מעלות מדרום-דרום-מזרח לה נמצאת M88, כ-1.8 מעלות מדרום-מערב לה נמצאת M100, כ-1.1 מעלות ממערב-דרום-מערב לה נמצאת NGC 4350 וכ-2.2 מעלות מצפון-מערב לה נמצאת NGC 4293, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.

תכונות

אורכה הזוויתי של NGC 4450 הוא כ-5.2 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כמעט 75,000 שנות אור, כשלושה רבעים מהקוטר של שביל החלב, מסתה מוערכת בכ-‎2.5×10¹¹‎ מסות שמש, כ-45% ממסת שביל החלב, כאשר קרוב ל-90% ממסתה או כ-‎2.2×10¹⁰‎ מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בנוסף היא מכילה כמויות קטנות יחסית של גז ואבק, כ-‎4×10⁸‎ מסות שמש של מימן אטומי, ‎3×10⁹‎ מסות שמש של מימן מולקולרי (H₂) וכ-‎6×10⁷‎ מסות שמש של אבק. למרות הכמות המועטה יחסית של חומר בין-כוכבי, בגלקסיה מתרחשת יצירת כוכבים בקצב מתון של כשליש מסת שמש בשנה. נראה שבמרכז הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי עם מסה של כ-‎1.1×10⁸‎ מסות שמש, שהשפעתו על החומר יוצרת גרעין גלקטי פעיל, מה שגורם לבהירות הגדולה של מרכז הגלקסיה ביחס לשוליה.
אשמיאני

היסטוריה

האזכור הראשון של העיירה הוא משנת 1341, עת ירש אותה הדוכס הליטאי יואנוטיס מידי הדוכס הליטאי גדימינאס. בשנת 1384 העיירה נהרסה בידי המסדר הטבטוני, אך שוקמה במהרה. התקפה נוספת של המסדר הטבטוני על העיירה בשנת 1402 נכשלה. בשנת 1413 העיירה הפכה למרכז סחר אזורי, ולשדה קרב בין כוחותיו של מלך פולין ולדיסלב השני יגיילו ושל הדוכס הליטאי סביטריגליה וחיילי המסדר הטבטוני.
העיירה נחרבה שוב בשנת 1519 בידי חיילי נסיכות מוסקבה. בשנת 1566 קיבלה אשמיאני זכויות עיר.
בחלוקת פולין בשנת 1795 העיירה הועברה לשליטת האימפריה הרוסית. כמה מבני העיירה השתתפו בהתקוממות של נובמבר 1830, ובעקבות זאת הוחרבה העיירה באפריל 1831 בידי כוח רוסי של 1,500 חיילים. העיירה לא הצליחה להתאושש מהחורבן עד סוף המאה ה-19. לאחר כיבוש גרמני בן שלוש שנים במהלך מלחמת העולם הראשונה, הועברה העיירה לשליטת הרפובליקה הפולנית השנייה, ונכללה במחוז וילנה.

יהודי אשמיאני

בשנת 1847 נמנו בעיירה 1,460 יהודים. בשנת 1897 נמנו בה 3,803 יהודים, מתוך אוכלוסייה כוללת של 7,214 נפש, ובראשית המאה ה-20 פעלו בה שני בתי ספר יהודיים ובית כנסת. כמו כן, התקיימה בעיירה ישיבה, בה למדו בין היתר הרב ראובן כץ בסביבות שנת 1883, והרב אברהם צוקרמן בשנת 1928. בין מלחמות העולם חיו בעיירה כ-3,300 יהודים, כמחצית מתושביה, ופעלו בה חוגים ציוניים, אגודת ישראל והבונד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה אשמיאני בידי ברית המועצות, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב, וב-25 ביוני 1941 נכבשה בידי הגרמנים, ואלו החלו במעשי שוד של יהודיה ובהטלת גזירות שונות על האוכלוסייה היהודית. ביולי 1941 נלקחו מאות גברים יהודים מהעיירה לכיוון לידא, ולא שבו. בהמשך החודש רוכזו למעלה מ-700 גברים יהודים נוספים מהעיירה, ובהם ראש היודנרט, הרב הלר, ונרצחו בכפר הסמוך ברטל (Bartel).
ב-2 באוקטובר 1941 רוכזו יתר יהודי העיירה, בעיקר אלמנות ויתומים, בגטו שהוקם בה. לגטו, בו שררו תנאי צפיפות קשים, הגיעו גם פליטים יהודים מהאזור. כמה עשרות מפליטים אלו הוצאו להורג בידי הגרמנים. באביב 1942 הועברה השליטה בגטו לידי המשטרה הליטאית, ולצד גירוש מאות מיושביו למחנה עבודה של ארגון טודט, הובאו אליו יהודים נוספים מעיירות הסביבה. באוקטובר 1942 נרצחו 406 יהודים קשישים וחולים מהגטו בכפר הסמוך אוגליובו (Uglyowo) בידי ליטאים. במהלך מרץ ואפריל 1943 חוסל גטו אשמיאני. כ-700 מיהודיו הועברו לגטו וילנה, כ-1,500 הועברו למחנות עבודה, בהם רובם נספו, וכ-700 שולחו ישירות לפונאר.
לפני חיסול הגטו פעל בו ארגון מחתרת יהודי, אשר כמאה מאנשיו הצליחו בעזרת ליזה מאגון להימלט בשעת האקציות ליערות הסביבה, ולחבור ליחידות פרטיזנים.
קונטקט (סרט)

עלילת הסרט

עלילת הסרט מתמקדת באסטרונומית ד"ר אלי ארוואיי (מגולמת על ידי ג'ודי פוסטר) אשר מנהלת את פרויקט "ארגוס" במצפה ארסיבו שבפוארטו ריקו בו נמצא טלסקופ המאזין לאותות רדיו המגיעים מהחלל במטרה לאתר מסר ברור מהחלל החיצון שיוכיח כי ישנם חיים תבוניים מחוץ לכדור הארץ (SETI). בתחילת הסרט הממשל האמריקני מנסה להפסיק את המימון של המרכז משום שבעיני הממשל מדובר בבזבוז של זמן ושל כספי הציבור. לבסוף התעשיין המיליארדר האקסצנטרי ס. ר. הדן (מגולם על ידי ג'ון הארט), מחליט לממן את הפרויקט ולאפשר לה להמשיך את המחקר במצפה שבניו מקסיקו.
בהמשך ארוואיי קולטת מסר מסתורי המורכב מרצף של 26 מספרים ראשוניים שמקורו בסביבות הכוכב וגה, הנמצא במרחק 26 שנות אור מכדור הארץ. ניתוח נוסף של השדר המקורי מגלה כי השדר כולל גם מסר נוסף המכיל שרטוטים טכניים מפורטים לבניית מתקן מורכב ומסתורי שדומה לכלי תחבורה מתקדם המכיל מקום לנוסע אחד.
בעקבות הגילוי, הפרויקט מושם תחת אבטחה כבדה וזוכה לחשיפה תקשורתית עצומה ועניין רב ברחבי העולם. בהמשך הקהילה הבינלאומית מממנת את הבנייה של המתקן המסתורי בנמל החלל קייפ קנוורל. במקביל, פאנל בינלאומי בוחר בעשרה מועמדים אפשריים שעשויים לטוס במכונה, בהם ארוואיי. בסופו של דבר, הפאנל בוחר בדייוויד דרומלין, מנהלה לשעבר של ארוואיי. ביום השיגור, קנאי דתי נוצרי (מגולם על ידי ג'ייק בוסי) מצליח להשמיד את המתקן בפיגוע התאבדות אשר במהלכו נהרג דרומלין שנבחר לטוס במכונה.
אף על פי כן, זמן קצר לאחר מכן נחשף כי המיליארדר ס. ר. הדן הקים בחשאי מתקן נוסף וזהה לזה שהושמד, באי הוקאידו שביפן, בשיתוף עם הרשויות ביפן והממשל האמריקני. ארוואיי נבחרת הפעם להיות זו שתטוס באמצעותו לחלל החיצון.
ארוואיי, אשר לובשת מכשירי הקלטה שונים, נכנסת למתקן שמשגר אותה דרך חור תולעת, לכוכב וגה, שבו היא שומעת את החוצנים ששלחו את המסר. לאחר מכן ארוואיי מתעלפת ומוצאת עצמה בהמשך על רצפת המתקן. עם שובה לכדור הארץ, ארוואיי מגלה כי בעוד שחלפו 18 שעות בעת שהיא שהתה בחלל, בכדור הארץ חלפו רק שתי שניות, וכי מכשירי ההקלטה שלה הכילו רק רעש סטטי, ככל הנראה משום שנפגמו בשל תופעה כלשהי שנגרמה בעת המסע במתקן המסתורי. בשל כך, על אף שהיא נסעה ברחבי הגלקסיה ועל אף שפגשה בחוצנים, היא אינה מסוגלת להוכיח זאת לעולם. 
בהמשך נערכת ועדה בקונגרס המנסה לקבוע אם מדובר במתיחה משוכללת ויקרה שתוכננה בקפידה על ידי הדן, אשר בינתיים נפטר. כמו כן, רבים בציבור מאשימים את ארוואיי כשותפה בתרמית. לבסוף מתגלה כי מכשירי ההקלטה של ארוואיי הכילו לא רק שתי שניות של רעש סטטי אלא 18 שעות של רעש סטטי, אך מידע זה לא פורסם.
עמימות (מדיניות)

מדיניות של עמימות היא מדיניות שבה מדינה נמנעת מלחשוף פרטים על פעילות ביטחונית שלה, אף שעצם קיומה של פעילות זו אינו ניתן להסתרה, כדי להימנע מתוצאות אפשריות של הודאה גלויה בפעילות זו.
ההחלטה האם לשמור פעילות מסוימת בסוד, להתייחס אליה בעמימות או לפרסם את דבר קיומה משלבת שיקולים ביטחוניים ומדיניים.

תקיפת הכורים הגרעיניים בעיראק ובסוריה

בעקבות תקיפת הכור הגרעיני בעיראק בשנת 1981 הודיעה ממשלת ישראל, בראשות מנחם בגין, על התקיפה זמן קצר לאחר השלמתה. לעומת זאת, בעקבות תקיפת הכור הגרעיני בסוריה בשנת 2007 שמרה ממשלת ישראל על שתיקה מוחלטת. רק עשר שנים מאוחר יותר, במרץ 2018, הותר לפרסום שישראל היא שתקפה והשמידה את הכור הגרעיני הסורי. כמו כן פורסמו פרטי התקיפה והשגת המודיעין על הכור. דובר צה"ל פרסם סרטונים המתעדים את רגע התקיפה וראיונות עם קצינים בכירים שהיו מעורבים במבצע.
ג'ון קאלן

חייו

קאלן החל את דרכו לקראת סוף שנות ה-80 בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה המקומית בניו זילנד והתבלט בעיקר בסרט "לוחם הקשת בענן" לצידם של ג'ון וייט וסם ניל.
ב-2007 שיחק בקומדיה האוסטרלית "האיש שאיבד את הראש" לצידו של הקומיקאי והשחקן הבריטי מרטין קלונס.
ב-2008 דיבב בסדרה "פאוור ריינג'רס זעם הג'ונגל" במשך ארבעה פרקים את דמותו של סונימקס.
בשנת 2011 השתתף בתפקיד קטן בקומדיה הניו זילנדית "ציפורי אהבה".
בשנת 2012 הופיע קאלן בסרט הפנטזיה המצליח "ההוביט: מסע בלתי צפוי" בתפקיד הגמד אויין. קלאן לוהק על ידי פיטר ג'קסון גם לשני סרטי ההמשך "ההוביט: ישימון סמאוג" ו"ההוביט: קרב חמשת הצבאות".
קאלן הוא משחקני התיאטרון הטובים והמוערכים ביותר בניו זילנד, הופיע בעשרות הצגות וזכה במספר פרסים מקומיים.
כבמאי ביים קאלן עשרות פרסומות ושמונה פרקים עבור סדרת הנעורים הפופולרית "השבט".
רחמים אלעזר

רחמים אלעזר (בשמו האמהרי מהרטו מוצ'נך; נולד ב-1955) הוא שדרן רדיו בקול ישראל שהיה פעיל למען עלייה וקליטה של ביתא ישראל.
נולד ב-1955 בכפר באזור סקלט שבמחוז בגמדר שבאתיופיה למשפחת אריסים יהודית. בילדותו עסק ברעיית צאן עד אשר החל ללמוד בבית הספר היהודי שבאמבובר שממנו המשיך לבית ספר כללי בעיר גונדר. בשלהי שנות ה-60 פגש בשלושה עיתונאים ישראליים בהם ארנולד שרמן ושלום רוזנפלד שעזרו לו להגיע לישראל ב-1971. בהגיעו לישראל נתמך על ידי העיתונאים ונשלח להתחנך בכפר הנוער אלוני יצחק שבסיומם גויס לעתודה האקדמית במסגרת צה"ל שבה למד לימודי אפריקה והמזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב ובהמשך למד בה תקשורת.
בשלהי שנות ה-70 ובמרוצת שנות ה-80 שימש כפעיל למען עליית קהילתו בתחילה במסגרת התאחדות יהודי אתיופיה בישראל ובהמשך בארגונים אחרים בהם המועצה הציבורית למען יהודי אתיופיה. 
בתחילת שנות ה-80 החל בתפקידו הנוכחי כשדרן רדיו ומגיש חדשות בשפה האמהרית ברדיו רק"ע.
אהוד בן עזר

ביוגרפיה

אהוד בן עזר (ראב) נולד בפתח תקווה, נכד ליהודה ראב ממייסדי המושבה. 
שירת בנח"ל, והיה בין ראשוני קיבוץ עין גדי. למד באוניברסיטה העברית בירושלים והתגורר שנים רבות בעיר זו. מסוף שנות החמישים השתתף באופן קבוע בעיתונות העברית בטוריו, מאמריו, שיריו ובמכתביו למערכת. הרומן הראשון שלו, "המחצבה", יצא ב"ספריה לעם" של עם עובד בשנת 1963 וזכה להצלחה מסחרית. לימים המחיז בן עזר את הרומן, והוא הוצג בתיאטרון. בשנת 1990 הופק על פי הספר סרט קולנוע בבימויו של רוני ניניו. הסרט כשל הן קופתית והן ביקורתית.
בן עזר כותב שירה, פרוזה, סיפורי מסע, ספרי הדרכה לכתיבה יוצרת, כתב מאות מאמרי ביקורת, רשימות, ראיונות, מחקרים בתחומי הספרות וערך למעלה מ-70 ספרים, בחלק מהם שימש סופר צללים.
בן עזר הוא בנו של בנימין בן עזר אשר ניהל את חוות קלמניה בשנים 1944–1947. אהוד בן עזר מתאר את שלוש שנותיו כילד בקלמניה בשניים מספריו: "ספר הגעגועים" ו"הלילה בו תלו את סרג'נט מורטון".
כביוגרף, כתב בן עזר ספרים על נחום גוטמן כמו "בין חולות וכחול שמים", וכן על דודתו, אסתר ראב המשוררת, "ימים של לענה ודבש", ועל פנחס שדה, עמו הייתה לו היכרות ממושכת, "לספר לדגים".
בן עזר היה במשך שנים חבר מפלגת שינוי, חבר מועצת מפלגת מרצ ואף חבר נשיאות המועצה. לאחר מהומות אוקטובר 2000 פרש מהמועצה (ולאחר מכן מהמפלגה), בטענה שתביעת המפלגה לפנות התנחלויות בעקבות התקפות אלימות ופיגועי טרור אינה מוסרית ועלולה לעודד מעשי טרור אלו. כמו כן אמר כי על השמאל להכיר בכך שהסכמי אוסלו לא שינו את רצונם של ערבים רבים להשמיד את ישראל.
בן עזר הוא אחד הסופרים הראשונים שהבינו את הכוח העצום הגלום באינטרנט. הוא ייסד ניוזלטר המופץ למנויים, וזוכה להתעניינות רבה ולתפוצה נרחבת. הכותר של מפעלו האינטרנטי הוא: "חדשות בן עזר – מכתב עיתי חינם מאת סופר נידח". סביב המכתב העתי שלו נקבצו סופרים ומשוררים רבים, אנשי רוח ובעלי מקצועות חופשיים מתחומים שונים.
בן עזר נשוי ואב לבן. מתגורר בתל אביב משנת 1966.
הרולד בילי

הרולד בילי (באנגלית: Harold Beeley‏; 15 בפברואר 1909 - 27 ביולי 2001) איש משרד החוץ הבריטי. בהיסטוריה של מדינת ישראל ידוע בילי כאחד מבולטי המתנגדים   לתנועה הציונית והיישוב היהודי. יש הרואים בו כמי שעמד מאחורי מדיניותו האנטי-ציונית של שר החוץ הבריטי ארנסט בווין בתקופת המאבק על הקמת מדינת ישראל.

ראשית דרכו

הרולד בילי נולד בעיר מנצ'סטר באנגליה בשנת 1909. בצעירותו למד היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד. בין השנים 1930 ל-1939 שימש כעוזר הוראה וכמרצה באוניברסיטאות שונות: לונדון, שפילד, אוקספורד ולסטר. בשנת 1936 פרסם בילי ספר על בנג'מין ד'יזראלי.
בימי מלחמת העולם השנייה עבד בילי ב"מכון המלכותי ליחסים בינלאומיים", גוף שהיה למעשה מחלקת המודיעין של משרד החוץ הבריטי, לצידו של פרופסור ארנולד טוינבי. בשנת 1945 שימש כחבר המזכירות של הוועידה שנערכה בסן פרנסיסקו בה הוחלט על ייסוד האו"ם וחבר בוועדת ההכנה לייסודו.

קריירה דיפלומטית

עם תום עבודת ועדת החקירה האנגלו אמריקאית זכה בילי לתפקידו הדיפלומטי הראשון כנציג ארצו במדינות חוץ, כסגן ראש הנציגות בקופנהגן ולאחר מכן כיהן במשרה דומה בבגדד, תפקיד שגרם לו הנאה מרובה, כערביסט, לחיות בסביבה ערבית ולהמצא בקשרים עם ממשלות ערביות. לאחר מכן נשלח לוושינגטון ובסוף בשנת 1955 הועלה לדרגת שגריר ונתמנה לשגריר בריטניה בערב הסעודית. בילי שימש בתפקיד זה זמן קצר בלבד וחזר ללונדון לשמש בתפקיד עוזרו של סגן שר החוץ לענייני המזרח התיכון. בתפקיד זה הוא חווה את הניסיון הטראומטי ביותר בחייו הציבוריים, כאשר מודר מכל ההכנות למבצע מוסקיטר, בניסיון הכושל של בריטניה וצרפת להשתלט במבצע צבאי על תעלת סואץ. ימים אחדים בלבד לפני נחיתת הכוחות באזור התעלה, הבטיח בילי לממשל האמריקאי, בתום לב, כי לא מתוכנן כל מבצע ממין זה. לאחר פרשת סואץ נשלח לארצות הברית לשמש כסגן נציג בריטניה באו"ם. 
בשנת 1961 נמצא בילי, הערביסט, כאיש המתאים ביותר לשקם את היחסים בין בריטניה למצרים שנפגעו קשות במשבר סואץ והוא נתמנה לשגריר בריטניה במצרים. העיתונות המצרית קידמה את פניו בקרירות והסתייגות, אך הממשל המצרי העריך את מאמציו לקידום היחסים בין שתי המדינות. כמחווה למצרים הסיר בילי את תמונות הדיוקן של מצביאים בריטים כאלנבי וקיצ'נר, שסימלו בעיני המצרים את האימפריאליזם, מקירות חדר עבודתו בשגרירות.
בשנת 1964, לאחר פסק זמן בו שימש בילי כנציג בריטניה בוועידה לפירוק הנשק בז'נבה. הוא חזר ב-1967 לקהיר לשמש שנית כשגריר במצרים, תפקיד בו שימש עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1969.
לאחר פרישתו חזר בילי לאקדמיה כמרצה להיסטוריה. יחד עם זאת כיהן מילא תפקידים הקשורים ביחסי התרבות עם העולם הערבי, בין היתר כנשיא "החברה לחקר מצרים" בין השנים 1969 ל-1988, וכיושב ראש של "לשכת המסחר המצרית-בריטית" בין השנים 1981 ל-1992.
הרולד בילי נפטר בשנת 2001, בן 92.
תולדות המים

רקע

את השירים כתב סנדרסון בשנים 1999–2000. ביוזמתם של יהודה עדר ודני וייס, גויסו לפרויקט מיטב האמנים בארץ באותה תקופה. כל שיר זכה להפקה מוזיקלית של מפיק שנבחר על ידי האמן המבצע, בנוסף לידו המכוונת של סנדרסון. בשל מורכבות הפרויקט, ההקלטות נמשכו למעלה משנה.
מתוך האלבום הצליחו השירים "בדיעבד" (אריאל זילבר), "כמו עפיפון" (יהודית רביץ) ו"הכוס בכיור" (שלום חנוך). השיר "מהשתיל הזה", שביצעה באלבום זה גלי עטרי, זכה לביצוע מחודש באלבומו של סנדרסון מ-2009, לא יפריד דבר, על ידי הזמרת קרן מלכה.
האלבום זכה בטקס "תמוז" בפרס אלבום השנה.
מרקיז כריס

תיכונים ומכללות

כריס נולד וגדל בעיר סקרמנטו שבקליפורניה. בסיום לימודיו התיכוניים, בשנת 2015, קיבל מלגת לימודים מאוניברסיטת וושינגטון, בה למד ושיחק בעונת 2015/2016. בעונתו היחידה בוושינגטון רשם ממוצעים של 13.8 נקודות, 5.4 ריבאונדים ו-1.6 חסימות למשחק. בסיום אותה עונה הודיע על כוונתו לוותר על המשך לימודיו באוניברסיטה ולהעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.

פיניקס סאנס

כריס נבחר בבחירה השמינית של דראפט ה-NBA לשנת 2016 על ידי קבוצת סקרמנטו קינגס, ונשלח מיד בטרייד לפיניקס סאנס בתמורה לבחירה ה-13 (גאורגיוס פאפאיאניס), הבחירה ה-28 (סקאל לביסייר), בחירת דראפט עתידית וזכויות הדראפט על השחקן בוגדן בוגדנוביץ'. בסיום עונתו הראשונה ב-NBA נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה, לאחר שרשם ממוצעים של 9.2 נקודות ו-4.2 ריבאונדים למשחק.

יוסטון רוקטס

ב-31 באוגוסט 2018 נשלח בטרייד ליוסטון רוקטס, יחד עם ברנדון נייט, בתמורה לראיין אנדרסון ודיאנטוני מלטון.

קליבלנד קאבלירס

ב-7 בפברואר 2019 עבר כריס לקליבלנד קאבלירס יחד עם ברנדון נייט, במסגרת טרייד משולש בו היו מעורבות הקבוצות יוסטון רוקטס וסקרמנטו קינגס.

גולדן סטייט ווריורס

בספטמבר 2019 חתם על חוזה בלתי-מובטח בגולדן סטייט ווריורס.
ארטם פדצקי

קריירת מועדונים

פדצקי החל את קריירת הבוגרים שלו בארסנל קייב בשנת 2006, וסיים עם הקבוצה במקום ה-14 בליגת העל האוקראינית בעונת 2006/07. בקיץ 2007 עבר פדצקי לפ.צ. חרקוב, שם הבקיע חמישה שערים ב-24 הופעות והציג יכולת טובה, אך סיים עם קבוצתו במקום ה-14, מרחק נקודה אחת מהקו האדום. בקיץ 2008, לאחר שנה אחת בחרקוב, חתם פדצקי בשחטאר דונייצק, שם שיתף פעולה עם פרננדיניו, דימיטרי צ'יגרינסקי, אולכסנדר קוצ'ר ודאריו סרנה. פדצקי ערך תשע הופעות ליגה בלבד בעונה זו וסיים עם הקבוצה במקום השני, מרחק 15 נקודות מהאלופה דינמו קייב, אך הגיע עם הקבוצה לגמר גביע אופ"א, בו ניצחה שחטאר את ורדר ברמן בתוצאה 1–2. פדצקי לא שותף בגמר זה. 
בתום עונת 2008/09, הושאל פדצקי לקרפטי לבוב, שם שיחק שלוש עונות כמושאל. בעונת 2009/10 סיים פדצקי עם לבוב במקום החמישי בליגת העל האוקראינית, ובעונת 2010/11 השתתף פדצקי עם קרפטי לבוב בליגה האירופית, אך קבוצתו הודחה בשלב הבתים לאחר שהשיגה נקודה אחת בשישה משחקים. עם זאת, פדצקי ולבוב סיימו שוב במקום החמישי, והבטיחו השתתפות בליגה האירופית גם בעונת 2011/12, אך הודחו מהמפעל בשלב המוקדמות. בעונת 2011/12 סיימו פדצקי ולבוב במקום ה-14 בליגה, מרחק שתי נקודות מהקו האדום. בתקופתו בלבוב, הפך פדצקי לשחקן חשוב בקבוצה, והבקיע 12 שערים ב-75 הופעות. בקיץ 2012 הסתיימה השאלתו של פדצקי, והוא הפך לשחקן חופשי לאחר שתם חוזהו בשחטאר דונייצק. 
בקיץ 2012 חתם פדצקי בדנייפרו דנייפרופטרובסק. פדצקי שיחק ארבע עונות בדנייפרו, ושיתף פעולה עם רוסלאן רוטאן, יבהן קונופליאנקה וניקולה קליניץ'. בעונת 2012/13 סיים פדצקי עם קבוצתו במקום הרביעי בליגת העל האוקראינית, ובעונת 2013/14 הגיע עם קבוצתו למקום השני המפתיע, שהבטיח לקבוצתו השתתפות בפלייאוף העלייה לליגת האלופות בעונת 2014/15. דניפרו ופדצקי הודחו אמנם מול פ.צ. קופנהגן בתחילת העונה אך המשיכו לליגה האירופית, שם עברו את אולימפיאקוס, אייאקס אמסטרדם, קלאב ברוז' ונאפולי, ונעצרו רק במשחק הגמר, בו הפסידו 2–3 לסביליה. פדצקי שיחק 90 דקות בגמר זה. בליגה סיימו פדצקי ודניפרו במקום השלישי. עונת 2015/16 הייתה האחרונה של פדצקי בקבוצה, שסיימה במקום השלישי. בתום עונה זו, עזב פדצקי את דניפרו לאחר שצבר 69 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
בקיץ 2016 חתם פדצקי בדרמשטאט 98 מהבונדסליגה, התחנה הראשונה של פדצקי מחוץ לאוקראינה. בתום עונת 2016/17 נשר עם הקבוצה לליגת הבונדסליגה השנייה. עם ירידת הליגה, שוחרר פדצקי מדרמשטאט. 
בקיץ 2017 חתם בקרפטי לבוב. בקיץ 2019 הודיע על פרישה ממשחק פעיל לטובת כניסה לחיים הפוליטיים.

קריירה בינלאומית

פדצקי החל לשחק בנבחרת אוקראינה בשנת 2010 והפך מיד לשחקן הרכב, אך לא נכלל בסגל ליורו 2012 בו השתתפה אוקראינה. במוקדמות מונדיאל 2014 פדצקי הגיע עם הנבחרת לפלייאוף העלייה למונדיאל מול נבחרת צרפת. פדצקי הצטיין בניצחון האוקראיני 0–2 על הנבחרת הצרפתית במשחק הראשון, אך ספג כרטיס צהוב שמנע ממנו להשתתף במשחק הגומלין, בו ניצחה צרפת בתוצאה 0–3 והעפילה למונדיאל 2014 על חשבון אוקראינה. פדצקי לקח חלק בעלייתה של אוקראינה ליורו 2016, ובטורניר עצמו לא החמיץ דקה אחת, אך אוקראינה הודחה כבר בתום שלב הבתים, לאחר שספגה שלושה הפסדים ולא הבקיעה ולו שער אחד.
החזית האדומה (גרמניה)

החזית האדומה (בגרמנית: Roter Frontkämpferbund, מילולית: איגוד לוחמי החזית האדומה, בקיצור: RFB) הייתה מיליציה של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר. באופן רשמי הייתה איגוד מפלגתי רשום. הקבוצות המקומיות הראשונות של ההחזית האדומה הוקמו ביולי 1924. במהלך הפגישה הארצית הראשונה בפברואר 1925 בברלין ארנסט תלמאן נבחר למנהיג הראשון של הוועדה הפדרלית.
הצדעת הארגון הייתה אגרוף קפוץ והקריאה: !Rot front ("חזית אדומה!"), קריאה שהפכה לשמו השגור של הארגון. בנוסף, החזיקה החזית האדומה עיתון שנקרא די רוט פרונט.
הארגון, שנוסד כארגון הגנה פרולטרי למעמד הפועלים, פעל במשך השנים במאבקי רחוב אלימים עם המשטרה, בשטורמאבטיילונג (SA) של המפלגה הנאצית, וכן יריבים פוליטיים אחרים. לאחר השתתפותם במחאות העקובות מדם בעקבות האיסור לחגוג את יום הפועלים הבינלאומי בברלין 1929, במהלכו נורו ונרצחו למעלה מ-30 בני אדם על ידי המשטרה, הארגון הוצא מחוץ לחוק ב-1929 וכל רכושו הוחרם על ידי הממשלה. בזמן האיסור היה לארגון כ-130,000 חברים, אשר חלק גדול מהם המשיך בפעילות באופן בלתי חוקי או בארגונים דומים, ואילו אחרים פרשו מהפעילות הפוליטית. למרות שבעבר הייתה סברה כי הייתה עריקה מהארגון אל ה-SA, בפועל עריקה מסוג זה הייתה נדירה.

היסטוריה

החזית הייתה איגוד-על של פלוגות פועלים מקומיות. הפלוגה הראשונה הוקמה ב-1924 על בסיס קבוצה של שומרים שתפקידם היה לאבטח את וועידות המפלגה הקומוניסטית והפגנותיה, בראשה עמד ארנסט תלמאן. ב-1925 נבחר תלמאן לראש הוועידה הפדרלית בכינוס הכלל-גרמני הראשון שנערך בברלין. הפלוגות שנועדו להגנה-עצמית של פועלים הפכו מעורבות יותר ויותר בתגרות רחוב אלימות מול מיליציות הימין, "קסדת הפלדה" והאס אה והמיליציה הדמוקרטית הממשלתית רייכסבאנר שחור-אדום-זהב.
לאחר תגרה גדולה באחד במאי 1929 בברלין, בה נורו 30 מחברי הארגון על ידי המשטרה, נאסרה פעילותה של החזית ונכסיה הוחרמו. למרות איסור הפעילות הרשמי המשיכו 130,000 חברי החזית (רק כ-30% מהם חברי המפלגה הקומוניסטית) בפעילות מחתרתית.
לחזית, כמו לכל המיליציות האחרות, הייתה תנועת נוער צבאית-למחצה בשם Roter Jungsturm ("נוער-סער אדום") או Rote Jungfront (חזית נוער אדומה). בערי הנמל נקראו פלוגות פועלי-הנמל והמלחים Rote Marine ("הצי האדום"). ב-1925 יסדה קלרה צטקין את חזית-הנשים ונערות (Roter Frauen und Mädchen Bund).
בתקופת גרמניה הנאצית נטל הארגון נטל בפעילות מחתרתית אנטי-נאצית. בהודעה לעיתונות שהוציא מפקד משטרת מינכן, היינריך הימלר ב-21 במרץ 1933 בנוגע לפתיחת מחנה הריכוז דכאו אמר שבמחנה ירוכזו "כל הקומוניסטים, אנשי הרייכסבאנר ומרקסיסטים המסכנים את ביטחון המדינה ירוכזו שם... אי אפשר לשחררם בשל מעורבותם הבלתי פוסקת להתסיס ולארגן מהומות כאשר הם אינם כלואים".
גוסטב דאלן

חיים אישים

דאלן נולד למשפחת חוואים בעיר סטנסטורפ (Stenstorp) שבמחוז יטאלנד המערבית. הוא ניהל את חוות המשפחה, שמאוחר יותר גם סחרה במוצרי חלב. ב-1892 המציא שיטה לבדיקת איכות החלב שיוצר. הוא הרשים את גוסטב דה-לבל, ממציא שתרם רבות לתעשיית החלב, שעודד אותו לרכוש השכלה פורמלית בתחום. דאלן התקבל למכון שאלמרס לטכנולוגיה בגטבורג, וסיים עם תואר מהנדס ב-1896. לאחר מכן למד במשך שנה במכון הטכנולוגי של ציריך.
ב-1901 נישא דאלן לאלמה פרסון ולזוג נולדו שתי בנות ושני בנים.

המצאות

בתחילת דרכו המדעית עבד דאלן עם אצטילן, גז פחמימני נפיץ. הוא המציא את האגאמסן (Agamassan, ידוע גם בשם אגא, Aga), מצע (Substrate) שמשמש לספיגה של הגז לצורך אחסון ושינוע, וכך איפשר שימוש בו בתעשייה. ב-1906 מונה כמהנדס ראשי בחברה השוודית לצבירת גז, שייצרה והפיצה את האציטלן.
אציטלן יצר אור לבן בהיר במיוחד, ולכן נמצא מתאים לשימוש בתאורה במגדלורים, ונעשה בו שימוש עד לשנות השישים, אז עברו לשימוש בתאורה חשמלית. מקור האור נקרא על שמו של דאלן (Dalén light) והמתקן כלל שסתום גז מיוחד, הנקרא "Sun Valve". השסתום מורכב מארבעה מוטות מתכת קטנים בתוך שפופרת זכוכית. שלושה מהמוטות מבריקים ואילו הרביעי נצבע בשחור. כאשר אור יום עובר דרך השפופרת, פוטונים נבלעים במוט השחור וגורמים לו להתרחב ולהפסיק את זרימת הגז. המצאה זו הבטיחה שהמגדלורים יאירו אך ורק בשעות החשיכה וייכבו אוטומטית עם הופעתו של אור יום בעוצמה מספקת, ובכך יצרה חיסכון אדיר בגז האצטילן, צמצמה את השימוש במגדלורים מאוישים, וכן האריכה את חייהם של המצופים שגם בהם נעשה שימוש במתקן.
ב-1909 מונה דאלן לתפקיד מנהל החברה ושינה את שמה ל-"Aktiebolaget Gas Accumulator", הידועה בראשי התיבות AGA. מאז שנת 2000 החברה היא חלק מתאגיד Linde Group. החברה הפיצה את המצאתו בכל חופי סקנדינביה וכן נעשה בה שימוש באזור תעלת פנמה.
בתחילת 1912 נפגע דאלן בפיצוץ במהלך ניסוי שערך במעבדתו והפך לעיוור. מאוחר יותר באותה שנה זכה בפרס נובל לפיזיקה על המצאתו. אחיו, פרופסור אלבין דאלן, קיבל את הפרס בשמו. בנאום הזכייה דיבר על החשיבות של שמירה על בטיחות בעת עריכת ניסויים מדעיים, מעין קריצה לפועלו של אלפרד נובל עצמו בנושא הבטיחות של חומרי נפץ.
ב-1922 המציא דאלן את ה-"AGA cooker", תנור חימום ביתי הנמצא בשימוש עד היום. חרף עיוורנו, עמד בראש חברת AGA עד 1937, שנת מותו. בנו הבכור, גונאר, מונה מאוחר יותר לתפקיד זה.