google/wiki40b huggingface dataset:
יעקב כהן (חבר הכנסת)

ביוגרפיה

כהן נולד בבני ברק למשפחה של חסידי גור ולמד במוסדות של החסידות. בין השנים 2001-1980 ניהל סמינר של החסידות בבני ברק. מ-1989 היה מנהל מוסדות "מאור ישראל". מאוחר יותר שימש כיו"ר איגוד מנהלי הישיבות ומוסדות החינוך בארץ ישראל, וכחבר בהנהלת עיריית בני ברק.
בשנת 2006 נבחר כהן לכנסת. הוא כיהן כחבר בוועדת הכלכלה ובוועדת המדע והטכנולוגיה ועמד בראש השדולה לצמצום הפערים החברתיים. במהלך כהונתו בכנסת יזם את תיקון מס' 79 בחוק התכנון והבניה, אשר נועד לקצר את הליכי הרישוי של בניית המרחבים המוגנים ל-30 ימים, ולפטור אותם מהיטל השבחה.
כהן התפרסם כאשר ביולי 2007, במהלך ויכוח חריף עם עורך הדין אמנון דה הרטוך ממשרד המשפטים, סטר האחרון לכהן, לאחר שלפי טענתו, האשים אותו שהוא "יותר גרוע מהגרמנים". האירוע הביא לתשומת לב הציבור את המאבק הארוך בין חבר הכנסת כהן ועמיתיו בסיעת יהדות התורה נגד הפיקוח על תקציבי החרדים, שלדבריהם נעשה בנוקשות מגמתית.
לפי הסכם רוטציה שנחתם בין המפלגות המרכיבות את יהדות התורה, אגודת ישראל ודגל התורה, התפטר כהן מהכנסת בתאריך 29 ביולי 2008 לטובת נציג דגל התורה אורי מקלב.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוסר שמו של כהן מרשימת יהדות התורה לכנסת, ואברהם לייזרזון החליפו כנציגה השני של הסיעה המרכזית ברשימה.
הדומיניון של מלכיצדק

הדומיניון של מלכיצדק היא מדינה לכאורה באוקיינוס השקט ויש לה גם תביעה לשטח באנטארקטיקה. על-פי טענות הרשויות האמריקאיות, נשיא המדינה, דייוויד קורם, הוא רמאי מקצועי. על פי אתר האינטרנט של המדינה, בירתה של המדינה מצויה באוקיינוס השקט, אולם היא מייחלת לקבוע את בירתה בירושלים, עירו ההיסטורית של מלכיצדק מלך שלם, על שמו קרויה המדינה.
מתחקיר של בוב סיימון בחדשות CBS ומתחקיר האתר quatloos, המשמש מוזיאון וירטואלי למעשי הונאה, עולה כי קורם עצמו לא ביקר מעולם באי ורק שמע עליו מפי עדי ראייה. הוא מתגורר בקליפורניה ומשם מפעיל את אתר האינטרנט של המדינה. עוד מתברר כי האי, אם הוא קיים, כנראה מכוסה מים בתקופות הגאות. קורם מנפק דרכונים, מציע אגרות חוב ממשלתיות ופוליסות ביטוח, ומייצר למקום תדמית של מקלט מס.
בישראל התפרסם ולדימיר זוטולובסקי, אשר הציג עצמו כקונסול של מדינת מלכיצדק. זוטולובסקי הנפיק דרכונים מזויפים ואישורי שהייה שלא כדין באמצעות מסמכים, חותמות, כרטיסי ביקור וגלופות של בול הדומיניון של מלכיצדק, ובעקבות זאת נשפט ל-4 שנות מאסר.
רנה קוטי

ראשית חייו

רנה קוטי נולד בלה האבר ולמד באוניברסיטה של העיר קן (עיר), שם סיים את לימודיו הגבוהים ב-1902 וקיבל תואר ראשון ושני במשפטים ובפילוסופיה בהתאמה. הוא עבד כעורך דין בעיר הולדתו של לה האבר כמתמחה במשפט הימי ובמשפט מסחרי.
הוא גם היה מעורב בפוליטיקה, כחבר במפלגה הרדיקלית וב-1907 נבחר כחבר במועצה מחוזית. בשנה שלאחר מכן הוא נבחר למועצה הקהילתית לה האבר כחבר באספת השמאל הרפובליקני. הוא שמר על שני תפקידים אלו עד 1919. קוטי גם כיהן כחבר במועצת המחלקות של סן-מריטים בשנים 1913–1942, בעוד הוא הוסיף לכהן כסגן נשיא המועצה מ-1932 עד לסיום כהונתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב קוטי לצבא צרפת והצטרף לגדוד הרגלים ה-129. הוא נלחם בקרב ורדן. בשנת 1923, קוטי נכנסה ללשכת הצירים, כאשר הוא החליף את ז'ולס סיגפריד כנציג סאן-מריטים. עם זאת, בשלב זה של קריירתו הפוליטית הוא התרחק מן המפלגה הרדיקלית והיה חבר בסיעת האיגוד הרפובליקני. בין 13–23 בדצמבר 1930 כיהן קוטי כמזכיר המדינה לענייני פנים בממשלתו של תיאודור סטיג.
בשנת 1936, נבחר קוטי לסנאט הצרפתי כנציג מחוז סן-מריטים. הוא היה אחד מחברי הקונגרס הצרפתי שבעשירי ביולי 1940 הצביעו בעד להעניק לאנרי פיליפ פטן סמכויות נרחבות, לרבות סמכות לכתוב חוקה חדשה, "שתבטיח את זכויות העובד, המשפחה והמולדת", ובכך להביא להקמת ממשלת וישי הנתמכת בידי גרמניה הנאצית. קוטי נשאר יחסית לא פעיל במלחמת העולם השנייה, אם כי הוא טיהר את שמו (כאחד שתמך בצרפת של וישי לאחר המלחמה.

החיים שאחרי המלחמה ונשיאותו

הוא היה חבר באספה הלאומית המכוננת מ-1944 עד 1946 ועמד בראש הקבוצה הרפובליקנית העצמאית הימנית, שהפכה מאוחר יותר למרכז הלאומי של העצמאים והאיכרים. קוטי נבחר להאספה הלאומית ב-1946 כנציגה של סן-מריטים, ומנובמבר 1947 עד ספטמבר 1948 הוא כיהן כשר השיקום והפיתוח העירוני בממשלותיהם של רוברט שומאן ואנדרה מארי. קוטי נבחר כחבר הסנאט הצרפתי בנובמבר 1948 וכיהן כסגן נשיא הסנאט משנת 1952. 
קוטי היה מועמד לנשיאות צרפת ב-1953, אם כי לא היה סביר שייבחר. אף על פי כן, ולמרות שתים עשרה הצבעות רצופות, הצליח ראש ממשלת צרפת ז'וזף לניאל, המועמד המועדף של הימין להשיג את הרוב המוחלט הנדרש להיבחר לנשיאות צרפת, אך הוא פרש בשיא. בעקבות נסיגתו של מועמד ימין נוסף, לואי ז'קינו, נבחר סוף סוף קוטי בהצבעה השלוש עשרה לנשיאות ב-23 בדצמבר 1953.
נשיאותו הייתה מושפעת מחוסר היציבות הפוליטית של הרפובליקה הרביעית ומהמשבר המחריף באלג'יריה. עם העמקת המשבר ב-1958, ב-29 במאי פנה הנשיא קוטי לשארל דה גול וכינה אותו "המהולל שבצרפתים" וביקש ממנו להתמנות לראש הממשלה האחרון של הרפובליקה הרביעית. קוטי איים להתפטר אם המינוי של דה גול לא יאושר על ידי האספה הלאומית. דה גול ניסח חוקה חדשה, וב- 28 בספטמבר נערך משאל עם, שבו 79.2% מהמצביעים תמכו בהצעות שהובילו להקמת רפובליקה החמישית. דה גול נבחר לנשיא הרפובליקה החדשה על ידי הפרלמנט בדצמבר וקוטי עזב את תפקידו ב-9 בינואר 1959. קוטי היה חבר המועצה החוקתית משנת 1959 עד מותו בשנת 1962.
בחורים

בחורים היה יישוב יהודי בתקופת המקרא. היישוב היה ממוקם מזרחית לירושלים, בנחלת שבט בנימין. היישוב נזכר במקרא מספר פעמים. הפעם הראשונה שהיישוב בחורים מוזכר היא כשפלטי בן ליש מלווה את אשתו מיכל עד בחורים כשהיא מוחזרת על ידי אבנר בן נר על פי בקשת דוד (שמואל ב, פרק ג, פסוק טו).
הפעם השנייה שהיישוב בחורים מוזכר במקרא היא כשדוד המלך עוזב את ירושלים לכיוון מזרח עקב מרד אבשלום (שמואל ב, פרק טז, פסוק ה). בבחורים נתקלים דוד ופמלייתו בשמעי בן גרא אשר מקלל ומשפיל את דוד בצורה חריפה. בחורים גם נזכרת שני פרקים לאחר מכן כמקום בו מסתתרים צדוק ואביתר בבורחם מפני אנשיו אבשלום.
ברשימת גיבורי דוד נזכר עַזְמָוֶת הַבַּרְחֻמִי (שמ"ב כג, לא) או הַבַּחֲרוּמִי (במקבילה בדה"א יא, לג), כלומר איש בחורים.

מקומו המדויק של היישוב בחורים

זיהוי בחורים בימינו אינו ודאי. ידוע לנו שהיא בנחלת שבט בנימין וכן ידוע שהיא ממוקמת מזרחית לירושלים ודרומית למקום ששמו גלים אך בכל אלו אין די. התרגום יונתן במקורות שצוינו לעיל על ספרי הנביאים מתרגם את השם בחורים כ"עלימת". הרד"ק הבחין בשינוי בתרגום בין בחורים לעלימת וכתב על כך בפירושו לספר שמואל ב', פרק ג', פסוק ט"ז:
"ובחורים הוא שם מקום בארץ בנימין כמו שמעי בן גרא הימיני מבחורים. ות"י עלמת ועלמת ובחורים עניין אחד וכן נזכר זה המקום בספר יהושע עלמין ובדברי הימים עלמות. ואפשר שנקרא כן על שם אדם הנקרא עלמת בן יערה משבט בנימין ולו הייתה העיר הזאת"
הזיהוי המקובל לעלמון/עלמת הוא בח'רבת עלמית המצויה במזרח ענתות.
משה גרסיאל הציע לזהות את בחורים עם האתר ראס ח'רובה הנמצא 3 ק"מ צפונית מהר הצופים, מעט לפני ענתות. לדבריו, השם הערבי שימר בשיכול עיצורים את השורש בח"ר.
זיהוי קדום אף יותר נעשה על ידי אנטונינוס פלקנטינוס אשר מיקם את בחורים (Baorin בלשונו) כשני מילים (שלושה קילומטר) ממזרח לירושלים. האנציקלופדיה המקראית ממקמת את בחורים על רכס הר הזיתים במקום הקרוי "ראס א תמים". זיהוי אחר של בחורים, אך עדיין באותו אזור, הוא באבו דיס.
Knock, Knock Who's There?

רקע

ב-7 במרץ 1970 שרה מרי הופקין שישה שירים בתחרות "שיר למען אירופה" (A Song For Europe) שנערכה בתוכנית הטלוויזיה של קליף ריצ'רד "It's Cliff Richard!". הופקין נבחרה על ידי ה-BBC לייצג את הממלכה המאוחדת באותה שנה בתחרות האירוויזיון, והקהל בחר באמצעות גלויות דואר את השיר שנשלח לתחרות שנערכה באמסטרדם. השיר "Knock, Knock Who's There?" היה השישי והאחרון שבוצע באותו ערב ונבחר בקולותיהם של 120,000 תומכים.
באמסטרדם היה השיר השביעי בסדר השירים, אחרי "מארי-בלאנש" של גי בונה מצרפת ולפני "Je suis tombé du ciel" של דוד אלכסנדר וינטר שייצג את לוקסמבורג. השיר סיים במקום השני עם 26 נקודות, אחרי "All Kinds of Everything" של הזמרת דנה מאירלנד.
במרץ 1970 יצא הסינגל יחד עם השיר "I'm Going to Fall in Love Again" (שהגיע שני בתחרות בחירת השיר לאירוויזיון). ב-28 במרץ 1970 נכנס השיר "Knock, Knock Who's There" למקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי, המקום הגבוה ביותר לשיר חדש באותו שבוע. הוא הגיע למקום השני ושהה במצעד במשך 14 שבועות. בארצות הברית יצא הסינגל בנובמבר 1972, ונכנס לבילבורד הוט 100, אבל הגיע רק למקום ה-92. בהולנד הגיע השיר למקום השלישי במצעד Dutch Top 40 ובמצעד Single Top 100.
בהיותו שונה מהחומר הרגיל שלה, הופקין כמעט ולא ביצעה את השיר אחרי האירוויזיון בשל הסלידה שלו ממנו. היא העירה ש"הייתה כל כך נבוכה מזה. לעמוד על במה ולשיר שיר שאת שונאת, זה נורא".
ב-1970 יצאה גרסת כיסוי של השיר באלבום "Top of the Pops, Volume 10".

גרסת כיסוי של ליב מייסן

באוסטרליה יצאה גרסת כיסוי של ליב מייסן שהגיעה לעשרת הגדולים במצעד. הגרסה של מייסן הגיעה למקום שני במצעדים האוסטרליים, אחרי שסינגל הבכורה שלה "The Love Moth" הגיע רק למקום הארבעים.
הפלא השמיני של העולם

הפלא השמיני של העולם הוא ביטוי המשמש לתאר תופעה בלתי רגילה ומשווה אותה לרשימת שבעת פלאי העולם העתיק.
ל'אקווילה (נפה)

היסטוריה

שטחה של הנפה חופף פחות או יותר לשטחה של נפת "אברוצו אולטריורה סקונדו" (באיטלקית: Abruzzo Ulteriore Secondo) .שמה של הנפה נגזר משם שבט הלטיני " אברוציום אולטרה פלומן פיסקאריה " ( Aprutium ultra flumen Piscariae) שמשמעה "אברוצו בצדו השני של נהר אטרנו-פסקארה (Fiume Aterno-Pescara)".
נפת התקיימה בממלכת נאפולי ובממלכת שתי הסיציליות. בשנת 1840 התגוררו בה 9,500 נפש. בירת הנפה הייתה העיר ל'אקווילה. ב-1860 נכבשה הממלכה במסגרת "מסע האלף" של ג'וזפה גריבלדי, ועקב כך סופחה לממלכת סרדיניה-פיימונטה, ולבסוף לממלכת איטליה המאוחדת.

גאוגרפיה

היא משתרעת על שטח של 5,034 קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בה 297,592 נפש. בירתה של הנפה בעיר ל'אקווילה.
הנפה גובלת בנפת טראמו במחוז אברוצו בצפון, בנפת פסקארה ובנפת קייטי במחוז אברוצו במזרח, בנפת איסרניה במחוז מוליזה בדרום-מזרח, בנפת פרוזינונה ובנפת רומא ובנפת ריאטי במחוז לאציו במערב.
בזיליקת סנטה מריה מג'ורה

היסטוריה

ככל הנראה הייתה במקום כנסייה כבר בשנותיו של האפיפיור ליבריוס (כיהן 352–366) כשעל פי האגדה, נגלתה מרים הבתולה לזוג עשיר רומאי ולאפיפיור בחלומם וציוותה עליהם להקים כנסייה לכבודה במקום בו ירד שלג בלילה שבין ה-4 באוגוסט ל-5 בו. לזכר כך נחגג הנס בבזיליקה עד היום ב-5 באוגוסט בפיזור עלי כותרת של ורדים לבנים. כ-80 שנים מאוחר יותר, בנה האפיפיור סיקסטוס השלישי (כיהן 432–440) את מבנה הבזיליקה כפי שהיא היום. בניית הבזיליקה הסתיימה שנים ספורות לאחר ועידת אפסוס, בה הוחלט שמרים היא אם האלוהים ולא רק אמו של גופו הארצי של ישו, והקדשתה למרים נועדה להדגיש את החלטות הוועדה.

מבנה הבזיליקה השתנה, שופץ והורחב במעט במהלך השנים, בין השאר כאשר נפגע מרעידת אדמה ב-1348. כשחזרה האפיפיורות לרומא בסיומה של תקופת אביניון, קבע האפיפיור את מושבו בבזיליקה לתקופה קצרה עד שנבנה ארמון האפיפיור.

מבנה הבזיליקה

הבזיליקה נבנתה בסגנון קלאסי-רומי כדי להדגיש את מרכזיותה ושליטתה של הכנסייה המערבית כממשיכת דרכה של האימפריה הרומית, זאת בניגוד לכנסייה המזרחית.

מראה החזית הנוכחי עוצב ונבנה על ידי הארכיטקט פרננדו פוגה ב-1743 שיצר לוג'יה לפני החזית המקורית של הבניין. על הקיר החזית הישנה שמאחורי העמודים קיים פסיפס גדול מהמאה ה-14 שמתאר את ישו, מרים, קדושים נוספים ותיאור של נס השלג. מעל החזית מוצבים פסליהם של מריה הבתולה (במרכז), קארלו בורומאו, ניקולס אלברגטי ושל עוד שני אפיפיורים. מעל המבנה מתנוסס מגדל פעמונים שנבנה ב-1378 בסגנון רומנסקי והוא מגדל הפעמונים הגבוה ביותר ברומא (75 מטרים). הגג המשולש שעל ראשו נבנה מאוחר יותר - במאה ה-16.

מול הבזיליקה מתנשא לגובה 14 מטרים "עמוד מרים": שריד מבזיליקת קונסטנטינוס שהוצב מחדש ב-1614 כשבראשו פסל של מרים הבתולה וישו התינוק. הוא הוצב מעל מזרקה בעיצובו של קרלו מדראנו ששילב בה פסלי נשרים ודרקונים הלקוחים מסמלו של האפיפיור פאולוס החמישי - מזמין העבודה. עמוד הנצחה נוסף נמצא בצידה הצפוני של הבזיליקה. העמוד הוצב בקרבת מקום על ידי קלמנס השמיני (כיהן 1592 - 1605) לציון סיום מלחמות הדת בצרפת והועבר למיקומו הנוכחי ב-1881.

פנים הבזיליקה

התקרה עוצבה בסוף המאה ה-15 ועל פי המסורת, הזהב שמשובץ בה הובא מדרום אמריקה והוענק לאלכסנדר השישי על ידי מלכי ספרד איזבלה ופרדיננד. זאת, כהוקרה על תיווכו ביישוב המחלוקת בין ספרד לפורטוגל בנושא ההתיישבויות בדרום אמריקה. התקרה מקושטת בסמליהם של אלכסנדר השישי ושל דודו קליקסטוס השלישי.

הרצפה מורכבת בעיקר מהרצפה שנבנתה במאה ה-12 בתוספת תיקונים שנעשו ב-1750. שלושים ושישה עמודי השיש המחלקים את החלל לספינה ראשית ולספינות משניות, נלקחו מהמבנה הקדום של הבזיליקה או מאתר רומאי קדום אחר. פרננדו פוגה שיפץ אותם והוסיף ארבעה עמודי גרניט במרכז שורות העמודים.
ג'וס JP1

ג'וס JP1

יוצרו 25 יחידות. מחיר היחידה עמד על כ- 500,000 דולר.
"ג'וס JP1" הייתה מכונית-על הראשונה שיוצרה באוסטרליה.
תאוצת דגמי "JOSS JT1" ן-"JOSS JP1" 0-100 קמ"ש היא 3.0 שניות.
גוף דגם ה-"ג'וס JP1" עשוי מ- סיבי פחם.
יוטו נגטומו

תחילת הקריירה

נגטומו  נולד בסייג'ו שבמחוז אהימה שבדרום יפן. סבו ואח סבו היו רוכבי אופני מסלול (במרוץ קיירין) מפורסמים ביפן. הוא החל לשחק כדורגל בילדותו אך לא בלט ברמה האזורית. לאחר סיום לימודיו בתיכון הצליח הודות לציוניו הטובים, להירשם לאוניברסיטת מייג'י  שבטוקיו כסטודנט מן המניין. הוא החל לשחק בקבוצת הכדורגל של האוניברסיטה אך סבל מבקע ורק ב-2006 החל לשחק ולבלוט בקבוצתו כבלם קדמי. במהרה נבחר לנבחרת האוניברסיטאות של יפן וייצג את יפן באוניברסיאדת בנגקוק ב-2007. הוא אף ייצג את נבחרת יפן הצעירה (עד גיל 22) במשחקים הקדם-אולימפיים ב-2008-2007. הוא נבחר לרשימת השחקנים המיועדים להתקדמות, דבר שאפשר לו לשחק במדי טוקיו בעת שהיה עדיין סטודנט. ב-2008 חתם באופן רשמי עם המועדון.

קריירה בקבוצות

נגטומו שיחק במשך קרוב ל-4 שנים בטוקיו. ביולי 2010 הוא הושאל לקבוצה האיטלקית צ'זנה, ששיחקה בסרייה א' והחל לשחק בה. כושרו הטוב בצ'זנה והצטיינותו במשחקי גביע אסיה בינואר 2011 הביאו להחתמתו בקבוצת הפאר האיטלקית, אינטר מילאנו בסוף ינואר 2011. בכך הפך לכדורגלן האסייתי הראשון במדי אינטר. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כמספר 55 באינטר ב-6 בפברואר 2011 כשהחליף את וסלי סניידר בניצחון 3:5 על רומא. במהרה תפס נגטומו מקום בהרכב הראשון של הקבוצה, בין היתר, הודות לרב-גווניותו בתפקוד במערך האחורי של הקבוצה. בסיום העונה השלימה אינטר את רכישתו מצ'זנה לפי ערך של קרוב ל-11 מיליון אירו.
ב-31 בינואר 2018 נגטומו הושאל לגלאטסראיי הטורקית.

קריירה בנבחרת יפן

נגטומו שיחק בנבחרתה הצעירה של יפן במשחקי טורניר הכדורגל של אולימפיאדת בייג'ינג ב-2008. האוהדים היפנים תלו תקוות רבות בנבחרתם שכללה גם את קייסוקה הונדה ושינג'י קגאווה הצעירים, אך זו נכשלה כליל והפסידה בשלושת משחקי הבית המוקדם.
הוא ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו בנבחרת הלאומית של יפן ב-24 במאי 2008 במשחק ידידות נגד חוף השנהב. את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת הלאומית הוא הבקיע במשחק ידידות נגד סוריה ב-13 בנובמבר 2008.
במונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה שיחק נגטומו בשורות הנבחרת שהעפילה לשמינית הגמר שם נוצחה בדו-קרב בעיטות 11 לאחר 0:0 מול פרגוואי. נגטומו הצטיין במשחקו כמגן ונבחר על ידי מאמן ארסנל באותה עת, ארסן ונגר, כאחד ממצטייני הטורניר.
קוואזר אפוף אבק

קוואזר אפוף אבק הוא גלקסיה צעירה בעלת גרעין שקורן באופן יוצא דופן ושאינו ניתן לצפייה באופן ישיר אלא רק על ידי קרינת החום העצומה שפולט ענן האבק המקיף אותו בתחום התת-אדום. קוואזרים אפופי אבק בהירים, במונחי עוצמת הארה כוללת, פי 1,000 משביל החלב, וזוהרים פי 300 טריליון מהשמש.
בגלקסיה מסוג זה יש אבק רב וסמיך כל כך אשר מסתיר את האור הנראה של כוכביהן ומקשה על זיהויין. אסטרונומים חושבים שזהו למעשה שלב מוקדם בהתפתחות גלקסיות נדירות, אשר בהן קיים חור שחור על-מסיבי גדול יותר לעומת החורים השחורים שקיימים ברוב הגלקסיות, ושכיחותן היא 1 ל-3,000 גלקסיות. כח המשיכה החזק של החור השחור צפוי בסופו של דבר לנקות את הגלקסיה מהאבק הרב כך שהאור הנראה יוכל לחלוף דרכה וניתן יהי לצפות בה ישירות כמו בגלקסיות רגילות.
הגלקסיה הראשונה מסוג זה התגלתה באמצעות טלסקופ החלל WISE של נאס"א בשנת 2010 הטלסקופ סורק את השמים בתחום התת-אדום המתאימים לחום וכך הוא רואה דרך עננת האבק המסתירה את האור הנראה את הגרעין החם של הגלקסיה.
דרייב (סרט)

עלילה

נהג עלום שם הממעט בדיבורו (ריאן גוסלינג) מועסק במוסך של שאנון (בראיין קראנסטון). הוא מבצע מעת לעת פעלולי נהיגה לסרטים מזדמנים, וכעבודת צד הוא גם משמש כנהג מילוט של שודדים. הדיוק וכישורי הנהיגה שלו באים לידי ביטוי כאשר הוא מסייע לשני פורצים להתחמק מהמשטרה. הנהג לעולם לא חושף את שמו, לא עובד פעמיים עבור אותם אנשים, ומקפיד להקצות לשודדים חמש דקות בלבד כדי לסיים את עניינם.
שאנון יוזם פגישה עם המאפיונר ברני רוז (אלברט ברוקס), ומבקש שיממן את תוכניתו להשתתף במירוץ מכוניות, ולתת ל"נהג" לנהוג במכונית המירוץ. אחרי שברני נוכח בכישורי הנהג הוא ניאות להוציא 300,000 דולר מכספו למימון התוכנית. ברני עובד יחד עם מאפיונר יהודי בשם נינו (רון פרלמן).
הנהג עורך היכרות עם השכנה שלו איירין (קארי מוליגן) ובנה הצעיר בחנות מכולת, ומסיע אותם הביתה לאחר שמכוניתם מתקלקלת. בעוד שהנהג ואיירין מפתחים קשר רומנטי, בעלה סטנדרד (אוסקר אייזק) שב הביתה מבית הכלא. סטנדרד חייב "דמי חסות" לאיש שעובד אצל רוז, המכונה קוק. קוק מכה בו נמרצות ומאיים לפגוע באיירין ובנה בניסיו אם הוא לא יסכים לבצע עבורו עבודת שוד.
הנהג שדואג לשלום איירין, מסכים לעזור לבעלה לשדוד בית עבוט. בשוד משתתפת בלאנש (כריסטינה הנדריקס), אישה הקשורה לקוק. במהלך השוד העניינים משתבשים וסטנדרד נורה למוות על ידי בעל בית העבוט. בעוד הנהג ובלאנש נמלטים, הם נרדפים על ידי מכונית מסתורית. הם מתחמקים מרודפיהם ומסתתרים עם השלל בחדר במוטל. הנהג מגלה שסכום הכסף שנגנב גבוה בהרבה מהסכום שנאמר לו. הוא מאיים לפגוע בבלאנש אם לא תגלה את האמת, והיא מספרת לו שהמכונית שרדפה אחריהם שייכת לקוק, וכי הם תיכננו לרמות את הנהג ואת סטנדרד.
שניים מאנשיו של קוק מסתערים על חדרם במלון; אחד מהם הורג את בלאנש ופוצע את הנהג, לפני שהנהג הורג את שניהם. ברני מתעמת עם נינו ועם קוק ומבין שהשניים עמדו מאחורי השוד לאורך כל הדרך. נינו מסביר לברני כי הכסף מהשוד שייך לקבוצת מאפיה מהחוף המזרחי, שמתכננת להתחרות בהם באזור הפעילות שלהם בלוס אנג'לס ולדחוק אותם החוצה.
השניים מחליטים להרוג את הנהג, אולם ניסיונותיהם לא צולחים. הנהג הורג את כל אנשיהם כולל נינו. הנהג נפגש עם ברני כדי להעביר לו את כספי השוד, וכשהוא מוציא את הכסף מתא המטען הוא נדקר על ידי ברני. אך התקיפה אינה קטלנית, והנהג דוקר והורג את ברני, משאיר את גופתו על הקרקע ליד התיק עם הכסף. הנהג רוכב פצוע אל תוך הלילה, הרחק מאיירין, ומשאיר לצופים להרהר אם יחיה או ימות. למרות העמימות של הסצנה האחרונה, הבמאי ציין כי "[הנהג] נותר בחיים כדי לחוות הרפתקאות חדשות".

הפקה וביקורות

הסרט צולם כולו בלוס אנג'לס, קליפורניה, עם תקציב של כ-15,000,000 דולר. קיימים הבדלים רבים בין הרומן לסרט, אם כי האווירה ברומן נשמרת. האירועים שמחולקים בספר לשני מישורי זמן שונים (בעבר ובהווה של הגיבור), מרוכזים בסרט בסדר כרונלוגי ללא שילוב של פלאשבקים בנרטיב. הבמאי ציין שהסרט הושפע מהסרטים בוליט (1968) ויום הארבה (1975), וכי הוא מהווה מחווה ליוצר הקולנוע אלחנדרו חודורובסקי.
הסרט קיבל שבחים עת הוקרן לראשונה בתחרות ה-64 בפסטיבל קאן ואף זכה לקימת כבוד בסיום ההקרנה. כמו כן זכה הסרט בפרס הבמאי בתחרות. הוא הופץ לבתי הקולנוע בארצות הברית ובאירופה בספטמבר 2011, וזכה לשבחי הביקורות; אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורת קולנוע העניק לסרט ציון 8.2, אם כי מבקרים אחדים, בהם דייוויד אדלסטיין מהניו יורק טיימס, הגדירו את הסרט כ"זבל איכותי" עקב האלימות הקיצונית והירודה בסרט. הופעותיהם של גוסלינג וברוקס זכו גם כן לשבחים.
בית השבעה

בית השבעה הוא כינוי לבניין שנמצא בשכונה הערבית בית חנינא בצפון ירושלים, בו מתגוררות משפחות יהודיות.

ישוב המתחם

ב-1968 התיישבו במתחם שבע משפחות יהודיות. ההתיישבות נחשבת לאחת האכלוסים היהודיים הראשונים במזרח ירושלים. בתקופה זאת התגוררו כבר מספר משפחות יהודיות נוספות בבתים שכורים בתחומי שועפאט ובית חנינא, אולם הבניין הזה היה הגדול והמאוכלס ביותר מביניהם.
בערב חג השבועות בשנת 1968, כשנה לאחר כיבוש מזרח ירושלים ואזור יהודה ושומרון על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, איתרו את המבנה חמש משפחות שהיו מיוצאי הארגונים ברית החשמונאים ולח"י. הבניין, שהיה לפני סיום בנייתו עם פרוץ מלחמת ששת הימים, היה בבעלות אחד מבני משפחת אל-כורד שהתגורר בכווית ועל כן הבניין הוכרז כ"רכוש נטוש". בנייתו הסתיימה במימון הרשות לנכסי נפקדים והוא הושכר לשבע משפחות המתיישבים היהודים (ברמץ, אייכנבאום, בן דב, גרינברג, צור, יכין וניניו). המבנה נמצא בסמוך למקומה של המושבה נווה יעקב ("כפר עברי"), שתושביה נסוגו ממנה באישון לילה במלחמת השחרור. כעבור כעשר שנים, לאחר עליית הליכוד לשלטון, הדירות נמכרו למשפחות שהתגוררו בבניין באותה העת.
עד להקמת שכונת נווה יעקב, בית השבעה היה הבית הצפוני ביותר בירושלים שבו התיישבו יהודים לאחר מלחמת ששת הימים. ההתיישבות במבנה תרמה להחלטתו של ראש הממשלה דאז, לוי אשכול, שביקר במקום, לבנות את שכונת נווה יעקב. דבר שנעשה בתחילת שנות השבעים.
דיירי הבית כמעט ולא סבלו מהתנכלויות שכניהם הערבים בשכונה, וחלקם אף זכו לכבוד מיוחד מצד השכנים, בהם שמעון ברמץ, שכּוּנה בפיהם "מוכתר הכפר".
בשנת 1988 הצטרפו לדיירי בית השבעה ורד ואלי גורודצר במקום בני הזוג אייכנבאום - ענבר, שהיו הרוח החיה בין מקימי גבעון החדשה ועברו להתגורר שם עד לפטירתם.
במבנה ממשיכות כיום להתגורר שש משפחות, בהן עזרא יכין, ויעל בן דב אלמנתו של שבתי בן דב, אלי וצילה צור ואדריאנה ואלחנן ינאי.
הבית הוזכר בסרט התיעודי "מקום משלהן" של נעם דמסקי, כאופציה להתיישבות של סטודנטיות במזרח ירושלים. בסרט נפגשת אחת מהמארגנות עם יעל בן דב.
יחסי מלזיה–צרפת

היסטוריה

היחסים בין המדינות החלו לאחר הכרזת העצמאות של פדרציית מלזיה ב-1957. שגריר מלזיה בצרפת ביקר בפריז בשנת 1959. במהלך כהונות ז'אק שיראק ומהתיר מוחמד, היחסים בין המדינות השתפרו משמעותית במיוחד בתחומי הכלכלה, הפוליטיקה ועוד. 
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 העניקה ממשלת צרפת מענקים ומלגות לסטודנטים מלזים בעיקר בתחומי המדע והטכנולוגיה. בעוד שבמלזיה, כ-100 סטודנטים צרפתיים לומדים במלזיה מדי שנה.
צרפת היא אחת מהשותפים הצבאיים הגדולים והעיקריים של מלזיה. צרפת מספקת מדי שנה אספקת ציוד צבאי ושירותים ביטחוניים למלזיה. מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, תעשיות צרפתיות החלו לשתף פעולה עם שותפותיהן המלזיות. בשנת 2002, צרפת בנתה שתי ספינות שנשלחו למלזיה ב-2009.
ביאטריש מפורטוגל, דוכסית סבויה

ביוגרפיה

ביאטריש נולדה ב-31 בדצמבר 1504 בליסבון, למנואל הראשון, מלך פורטוגל ולמריה מאראגון, מלכת פורטוגל, בתם של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה.
ב-8 באפריל 1521 התחתנה ביאטריש בוילפראנש-סור-מר עם קרלו השלישי, דוכס סבויה, ובשנת 1531 קיבלה מבן דודה קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את השליטה בעיר אסטי. בשנת 1534 קיבלה ביאטריש את פני כריסטינה מדנמרק בדרכה למילאנו, לחתונתה עם פרנצ'סקו ספורצה השני, דוכס מילאנו, ובשנת 1535 אף הציעה לחתן את בנה עם בתה של כריסטינה, במטרה להגן על מילאנו מפני ריבונות קיסרית.
בשנת 1536 פלש הצבא הצרפתי לדוכסות סבויה, כחלק מהמאבק עם בית הבסבורג, וביאטריש ברחה מפניו למילאנו. בשנת 1537 עברה ביאטריש לג'נובה ומשם לניצה, שם התאחדה עם בעלה. ב-8 בינואר 1538 מתה ביאטריש בניצה, והיא בת 33 שנים.
הסגר על ברלין

הסגר על ברלין הוא הסגר שהטילה ברית המועצות על מערב ברלין, החל מ-24 ביוני 1948 כדי לחסום את הגישה של מדינות המערב אליה. ארצות הברית ובנות בריתה המערביות התגברו על ההסגר באמצעות רכבת אווירית. כעבור 11 חודשים, ב-12 במאי 1949, הוסר ההסגר.

רקע

לקראת סוף מלחמת העולם השנייה היה ברור שגרמניה תיכנע משום שתקפו אותה הן ממערב והן ממזרח. בראשית 1945 התכנסו רוזוולט, צ'רצ'יל וסטלין ביאלטה בניסיון למצוא פתרון לשאלת גרמניה (ולעוד שאלות בוערות). בוועידת יאלטה הוחלט לחלק את גרמניה לארבעה אזורי כיבוש: רוסי, אמריקני, בריטי וצרפתי. הוחלט כי תקום ועדת פיקוח צבאית משותפת לכל ארבעת הצבאות שמרכזה יהיה ברלין, שהיא עצמה חולקה לארבע באופן דומה. מאחר שהעיר נמצאה בשטח הרוסי הנוכחות המערבית שם גרמה לכעס רב בהנהגה הסובייטית.
לאחר שתי מלחמות עולם אשר גרמניה הייתה אחראית לפריצתן, היה ברור כי לא ניתן היה לאפשר לגרמניה להמשיך להתקיים כמדינה עצמאית ללא פיקוח. אולם, זיכרון הסכם ורסאי היה עדיין טרי בעיני המעצמות. היה ברור, כי כל הסכם אליו יגיעו המעצמות, יצטרך לכלול בתוכו את שיקום גרמניה, ולא רק הענשה על תוקפנותה המתמשכת.
מעבר לכך, לכל צד היו אינטרסים שונים. הרוסים שאפו להשיג שתי מטרות: לטווח הקצר, להוציא את האמריקנים מברלין, ולנצל את גרמניה כעונש על תוקפנותה. לטווח הארוך, לערער את השליטה האמריקנית בחלק המערבי של גרמניה כולה, תוך מטרה לחדור לגרמניה כולה. גם המערב ביקש להשיג שתי מטרות: האחת, לבסס את הכוח האמריקני במערב ברלין ובשום אופן לא להיכנע ללחץ הסובייטי; השנייה, לאחד בהדרגה את אזור הכיבוש בחלק המערבי ליחידה כלכלית שלמה, אשר בבוא הזמן תתפתח ליחידה פוליטית. תוך זמן קצר הפך חלקה המערבי של גרמניה ליחידה כלכלית משותפת, כאשר החלקים של בריטניה וארצות הברית התאחדו לכדי "ביזוניה",
בחסות האמריקאים שאף החלק המערבי לעודד את התאוששות גרמניה, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה פוליטית. שתי מגמות אלה פגעו קשות בברית המועצות.
ארצות הברית ובריטניה החליטו לצורך שיקום גרמניה ליזום ב-1948 מהלך כפול. חלקו הראשון נגע להחלפת הכסף המקומי אשר סבל מאינפלציה איומה בחלקים המערבים של גרמניה וברלין במטבע חדש. מהלך זה אפשר למעשה להפסיק את נזילת הכסף המערבי לידיים סובייטיות. אולם אם לא די בכך, החליטו שלוש המדינות על כינון חוקה חדשה לחלקה המערבי של גרמניה. חוקה זו אמורה הייתה ללבות שוב את המודעות הלאומית של הגרמנים, ולעודד אותם לקראת ממשל אוטונומי, לפחות במדיניות הפנים.
בעוד שהמהלך הראשון, הכלכלי, יצר בברית המועצות אי נוחות בלבד, הרי שהמהלך השני, הפוליטי, גרם בברית המועצות לחרדה אמיתית. ברית המועצות לא הייתה מוכנה בשום פנים ואופן לחזות שוב בתקומתה של גרמניה חזקה ובעלת מודעות לאומית על גבולותיה.

לאחר ההסגר

גרמניה כולה חולקה בשנת 1949 לשתי מדינות נפרדות: גרמניה המזרחית הקומוניסטית והדיקטטורית בחסות ברית המועצות, וגרמניה המערבית הקפיטליסטית והדמוקרטית בחסות ארצות הברית. אולם למעשה הדבר מעולם לא הוסדר בחוזה פוליטי. על הנייר נשארה גרמניה כפי שהוחלט בוועידת יאלטה - מחולקת לארבע מעצמות. כל מדינה קיבלה חלק מברלין, ובשנת 1962, בעקבות משבר ברלין השני נבנתה חומה בין שני חלקי העיר, חומה המסמלת את המלחמה הקרה כולה. בשנת 1990 אוחדה גרמניה ונהרסה החומה.