google/wiki40b huggingface dataset:
סוטיריס ניניס

פנאתינייקוס

ניניס התחיל את הקריירה שלו בגיל 10 באקדמיה של ג'יאניס פאטיאקאקיס, אחרי שנה אחת עזב לאפולון סמירני וממנה עבר לאקדמיה של פנאתינייקוס. ב-7 בינואר 2007 ניניס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד אגאלו. בזכות היכולת הטובה שגילה, נבחר לשחקן המחזור בליגה. ניניס הוא השחקן הצעיר השני בהיסטוריה של המועדון שרשם בה דקות משחק. ב-15 בפברואר 2007 ניניס רשם את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית במסגרת גביע אופ"א נגד לאנס, ובכך הפך לשחקן הצעיר אי פעם ששיחק עם קבוצה יוונית במסגרת אירופית. ב-18 בפברואר ניניס היה מהמצטיינים בניצחון פנאתינייקוס 1-4 נגד א.א.ק. אתונה כאשר הבקיע שער אחד ובישל שניים נוספים.
בעונת 2007/2008 ניניס נפצע מספר פעמים ולא הצליח לבסס את מעמדו בהרכב הקבוצה. למרות זאת, בדצמבר 2007 ניניס נבחר לשחקן הצעיר של השנה ביוון והוא השחקן הצעיר בהיסטוריה שזוכה בתואר זה.
בעונת 2008/2009 ניניס חזר להרכב פנאתינייקוס. ניניס ענד את ספרט הקפטן בגיל 18 ו-125 ימים ובכך הפך לקפטן הצעיר בתולדות הקבוצה. ב-23 בספטמבר 2008 האריך את חוזהו ב-4 שנים נוספות עם סעיף שחרור של 17 מיליון אירו.
בעונת 2009/2010 זכה עם פנאתינייקוס בדאבל 7 שנים אחרי האליפות הראשונה האחרונה ושש שנים אחרי הגביע האחרון.

פארמה

במרץ 2012 חתם בפארמה מהסרייה א' והוא היה עתיד להצטרף אליה בסיום העונה. ב-25 באוגוסט 2012 ניניס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-0 ליובנטוס.
בקיץ 2013 הושאל לפאוק סלוניקי עד לסיום העונה, וב-6 בנובמבר 2014 חזר לקדנציה שנייה בפנאתינייקוס כאשר חתם לשנתיים וחצי במועדון.

המעבר לבלגיה

ב-18 בינואר 2016 חתם בשרלרואה מליגת העל הבלגית, אליה הגיע בהעברה חופשית. ב-9 בינואר 2017 חתם במכלן בה רשם שתי הופעות ליגה בלבד.

ישראל

ב-11 בספטמבר 2017 ניניס חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל וכבר באותו יום, ניניס ערך את הופעת הבכורה שלו בפתח תקווה בהפסד 2-1 לבית"ר ירושלים.
ב-8 באוקטובר 2018 חתם בהפועל אשקלון מהליגה הלאומית. באותו יום, ניניס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה וכבש את שער הניצחון נגד הפועל כפר סבא.

קריירה בינלאומית

ניניס, שנולד באלבניה דחה הצעה לייצג אותה כבר בגיל צעיר כיוון ששאף לשחק עבור יוון.
ב-19 במאי 2008 ניניס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון בניצחון 0-2 נגד קפריסין ואף כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק זה. ניניס כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת כאשר הוא בן 18 שנים ו-46 ימים ובכך הפך הכובש הצעיר בתולדות הנבחרת.
ב-2 בספטמבר 2011 ניניס הבקיע את שער הניצחון של יוון נגד ישראל שבזכותו יוון העפילה ליורו 2012.
ניניס נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010 ויורו 2012.
אורה מורג

ביוגרפיה

מורג נולדה בחיפה וגדלה בבת גלים. למדה בבית-ספר תיכון בקריית מוצקין. בצבא שירתה בלהקת הנח"ל. בהמשך למדה ספרות עברית ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב. שיחקה על הבמה בתיאטרון הקאמרי ובהבימה.
מורג כתבה ספרי שירה ופרוזה לילדים ולמבוגרים. תרגמה ספרים לעברית, בין השאר מספרי רודיארד קיפלינג וא. א. מילן. שירה "קלרה אפרסק" (מתוך "תומר כ"ץ ילד מומלץ") בוצע על ידי גלי עטרי בפסטיבל החמישי לשירי ילדים בחנוכה 1974.
רומן למבוגרים שכתבה הוא "שמלת הכלה המכורה" (הוצאת מודן 1988) המתאר מערכת יחסים בין שני אנשים נשואים, כאשר הגבר "מציע נישואין" למאהבתו שבעקבות זאת עוזבת את הבית, אבל הוא עצמו מעדיף בסופו של דבר להישאר עם זוגתו. לדבריה יש לספר רקע אוטוביוגרפי מובהק.
בסוף שנות השמונים בעלה השני, אמנון אריאלי חזר בתשובה. לאחר גירושיהם, הוציאה את הספר "מאה תפוחים חדשים כולל מע"מ", המתאר את חזרתו בתשובה של בעלה והשפעתה על מערכת היחסים שלהם באור הומוריסטי ומעט שלילי.
זכתה בפרס הספריות הציבוריות בשנת 2011. בשנת 2018, במסגרת פרויקט 70 שנה למדינת ישראל, נבחר ספרה חפרפרות במחתרת על ידי משרד החינוך לרשימת הספרים המומלצים לנוער בנושא מלחמות ישראל.
כריסטוף פריק

חייו

פריק ניצח על תזמורות בגרמניה לאורך תקופות זמן ממושכות מאז 1974, ומאז 1992 הוא עובד במקומות שונים בעולם. בין השאר היה מנצחה של התזמורת הקאמרית של לוס אנג'לס. 
עבודתו במוזיקה עכשווית כוללת ניצוח על ביצוע הבכורה של האופרה "אדיפוס" מאת וולפגנג ריהם באוקטובר 1987.
בשנת 2001 התמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של שרלוט וכיהן בתפקיד זה עד 2010.
מאז 2006, פריק מכהן כמנהל מוזיקלי של התיאטרון הממלכתי הבווארי בנירנברג, במקביל לתפקידו כמנצח ראשי של הפילהרמונית של נירנברג. נוסף למשרות הניצוח שלו, מטז 1999 הוא מכהן גם כפרופסור לניצוח בבית הספר הגבוה למוזיקה בהמבורג. 
פריק ואשתו אולריקה, שחקנית במקצועה, מתגוררים דרך קבע בגרמניה.
יו נצ'בול-האג'יסן

סר יו מונטגומרי נצ'בול-האג'יסן (אנגלית: Sir Hughe Montgomery Knatchbull-Hugessen‏; 26 במרץ 1886 – 21 במרץ 1971), דיפלומט בריטי ששימש כשגריר בריטניה בטורקיה בימי מלחמת העולם השנייה. בשל רשלנותו נגרמה דליפת המידע החמורה לידי הגרמנים, שהייתה ביסודה של פרשת הריגול הידועה בשם פרשת ציצרו.
יו נצ'בול-האג'יסן נולד באנגליה בשנת 1886 כבנו של כומר אנגליקני.
נצ'בול-האג'יסן התחנך באיטון ולמד באוניברסיטת אוקספורד, בה קיבל תואר ראשון במדעי הרוח בשנת 1907. הצטרף לשירות החוץ הבריטי ובשנת 1926 נתמנה לקונסול בבריסל. בשנת 1930 נתמנה לציר בארצות הבלטיות ובשנת 1934 נתמנה לציר באיראן. בשנת 1936 הוענק לו תואר אצולה. בין השנים 1936 ו-1938 שירת כשגריר בריטניה בסין. היה זה בתקופה הקריטית בתולדות סין, לאחר פלישת צבא יפן לאזור מנצ'וריה בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939, השנה בה פרצה מלחמת העולם השנייה, הגיע סר יו לטורקיה לכהן בה כשגריר בריטניה. הייתה זאת, בלי שידע על כך אז, התקופה המכריעה בחייו. סר יו מילא תפקידו כשגריר בבניין השגרירות ששכן באנקרה, בירת טורקיה, ואילו מענו הפרטי שכן במקום נפרד מן השגרירות. בשנת 1942 קיבל השגריר לעבודה במענו, כשרתו האישי, נתין טורקי יליד אלבני בשם אליאסה בונזה. בניגוד לכללי הביטחון לא ערכו הבריטים לשרת בדיקה לקביעת סיווגו הביטחוני, שאילו הייתה נערכת הייתה פוסלת אותו מלקבל את התפקיד, בשל הרקע האישי שלו כמי ששירת קודם לכן כשרתו של הקונסול הגרמני, אשר פיטר אותו לאחר שמצא אותו מעיין במכתביו האישיים של הקונסול.
סר יו התרשל רבתי כאשר היה נוהג לקחת עמו מסמכים חסויים מן השגרירות למעונו ולהחזיקם בכספת. השרת עשה תבנית שעווה ממפתח הכספת והכין לעצמו מפתח נוסף, בו השתמש בעת שהשגריר נעדר מביתו, צילם את המסמכים והציעם בשנת 1943 למכירה לנספח בשגרירות גרמניה באנקרה. הגרמנים שילמו לו עבור המסמכים סכומי עתק (שלימים, לאחר המלחמה, נתברר כי היו מזויפים). המסמכים כללו התכתבויוית של השגרירות וכן דוחות משלוש הוועידות הגדולות של בעלות הברית, שנערכו בשנת 1943 במוסקבה, בקהיר ובטהראן, בהן דנו בעלות הברית באסטרטגיה שלהן להמשך המלחמה ובמאמציהן לגרור את טורקיה לצדן במלחמה. במסמכים לא נזכרה במפורש תוכנית הפלישה לנורמנדי, אולם עלה מהם כי הפלישה ללב אירופה לא תהיה מן הבלקנים אלא ממערב אירופה.
אליאסה באנזה התפטר מתפקידו כשרתו של סר יו באפריל 1944, כאשר חשש כי מזכירתו של הנספח הגרמני לו מסר את צילומי המסמכים, שערקה אז לבעלות הברית, תחשוף את זהותו.
בשנת 1944 סיים אף סר יו את תפקידו באנקרה ועבר לכהן כשגריר בריטניה בבלגיה, שם שירת עד שפרש לגמלאות בשנת 1947.
הפרשה הגיעה לידיעת הציבור בשנת 1950, כאשר הנספח הגרמני, לידיו מסר באזנה את הצילומים, פרסם אותה בספרו "מבצע ציצרו". אז גם נתגלה כי שם הקוד שנתנו הגרמנים לבאזנה היה "ציצרו". בשנת 1952 הוקרן סרט קולנוע על הפרשה בשם "חמש אצבעות" בכיכובו של ג'יימס מייסון והפרשה זכתה להד עולמי. באזנה עצמו צץ מחדש במערב גרמניה בראשית שנות השישים והגיש תביעה כנגד ממשלת מערב גרמניה לתשלום דמי הריגול ששולמו לו על ידי הנאצים בשטרי כסף מזויפים. במפתיע פסק בית המשפט הגרמני בזכותו, והורה לשלם לו סכום צנוע. באזנה פרסם את סיפורו בספרו "אני הייתי ציצרו" שראה אור בשנת 1962.
למרות התנהגותו הרשלנית של השגריר שגרמה לדליפה הביטחונית החמורה בפרשת ציצרו, לא נשא סר יו בתוצאות. גילו, מעמדו כוותיק בשירות הדיפלומטי ותואר האצולה שלו, כל אלה עמדו לו והוא לא הועמד בפני הליך משפטי כלשהו.
סר יו העלה את זכרונותיו על הכתב בספרו "דיפלומט בשלום ובמלחמה" שיצא לאור בשנת 1949. סר יו נצ'בול-האג'יסן נפטר בשנת 1971 בהיותו בן 85 שנים.
יעקב משה מסלונים

רבי יעקב משה מסלונים (1779-1849) היה בנו של מייסד חקר האגדה והמדרשים אברהם וילנר ושרה בת נח מינדס, ונכדו של הגאון מווילנה. הוא נולד ב-1779 בווילנה ונפטר ב-1849 בעיר סלונים בביילורוסיה.
בצעירותו היה הנכד החביב על הגר"א וקיבל תורה והדרכה מפי הגאון. 
הוא נשא לאישה את הינדה בת הרב הגביר רבי חיים יהושעס מסלונים ושם קבע את ביתו כרב העיר.
בגיל 18 חיבר ספר על מסכת שמחות ובכך המשיך מסורת משפחתית, שכן גם אביו אברהם חיבר ספר בשם "רב פעלים" על המדרשים בהיותו רק בן 18.
לאחר פטירת אביו אברהם הוטלה עליו המשימה המשפחתית  של המשך עריכת והוצאה לאור של כתבי היד של הגר"א בדפוס, משימה שבה החל עוד בימי חיי אביו. 
לכתבי הגאון הוסיף הקדמות והערות כפי שעשה אביו אברהם.
בין השאר הכין רשימה מפורטת של כל כתבי הגר"א שזכתה לכינוי "רשימת סלאנים". והיא אבן הפינה במחקר הביבליוגרפי של כתבי הגר"א. הוא נפטר בעיר סלונים בכ"ג בטבת תר"ט.
וזה מה שכתוב על מצבתו:
יפה נוף כלילת תפארת

עין העדה גאון אדרת

קיים התורה במקהלות

בית ה' כימים ובלילות

משאו ומתנו באמונה

שלשלת יחוסו כשושנה

הרב ר' יעקב משה אב הרועים

בן מורנו ורבנו הגאון ר' אברהם

נטע שעשועים

נכד הגאון חסיד במפעליו

אליהו זכור לטוב מעלליו

בכ"ג טבט שנת תר"ט לפ"ק

רבים ושלמים לבשו שק

החסד העירו עבור נשמתו

מצותיו תעמדנה לנו וצדקתו

תנצב"ה
בנו אלעזר לנדא שהמשיך במפעלו עלה לארץ ישראל ב-1867. 
צאצאיו כוללים את המו"ל אליהו לנדא ואת העיתונאי וחוקר התרבות אלי אשד.
לוויין קרב

לוויין קרב הוא אמצעי לחימה המוצב במסלול בחלל. כיום, על פי הידוע, אין לווייני קרב בחלל, וזאת עקב "אמנת החלל החיצון" מ-1967, האוסרת הצבת כלי נשק בחלל ועל הירח. סיבה מרכזית ליצירת האמנה הייתה האפשרות לשימוש בלוויני קרב לתקיפה גרעינית בהפתעה וללא התרעה מוקדמת. ניסויים בשימוש בלווייני קרב החלו כבר בשנות ה-60 על ידי ברית המועצות, ששיגרה לווייני קמיקזה שתקפו לווייני מטרה בהצלחה. לווייני קרב משמשים לתקיפת מטרות ואף להגנה. לווייני קרב משמשים בלוחמת חלל-חלל ואף בלוחמת חלל-קרקע. עקב האיסור בהצבת כלי נשק בחלל מתמקדות המעצמות בפיתוח ובבנייה של כלי נשק כאלו.

סוגים של לווייני קרב

מחלקים את לווייני הקרב למספר קטגוריות, המבוססות על מיקום המטרה ושיטת התקיפה. בלוחמת חלל-חלל, שבה התוקף והנתקף נמצאים בחלל, קיימים מספר לווייני קרב. 
לוויין תקיפה - משמש לשיגור עצמים מתוך כוורת המחוברת אליו, כנגד מטרה בחלל. ניתן להשתמש בעצמים המבוססים על אנרגיה קינטית או עצמים מבוססי מנוע. עצמים המבוססים על מנוע חמושים בראש קרב המכיל חומרי נפץ. 
לוויין קמיקזה - לוויין המכיל חומרי נפץ ומשמש כראש קרב. הלוויין מתפוצץ בקרבת לוויין המטרה או בעת התנגשות בו. האפשרות לשימוש בלוויין בעל ראש קרב גרעיני, כחלק מאסטרטגיות של מלחמה גרעינית, יצרה יישומים בלוחמת חלל-קרקע ואף בלוחמת חלל-חלל.
לווין גרעיני- בעת הפעלתו בחלל משמש להשמדה של כלי חלל באזור נרחב. בנוסף, יכול לייצור, לאורך זמן, אזור המשמיד כל כלי חלל העובר דרכו. בלוחמת חלל-קרקע ישמש הלוויין הגרעיני לתקיפה של מטרות על פני כדור הארץ. שיטת תקיפה זו מאפשרת מכה גרעינית בהפתעה, כמעט ללא התרעה מוקדמת.
דה מוין

מקור השם

העיר ממוקמת על גדת נהר דה מוין שפירושו בצרפתית "נהר הנזירים" (Rivière des Moines).
בניין בית המחוקקים של המדינה, המכונה "הקפיטול של מדינת איווה" ושוכן בדה מוין, הוא ייחודי בכך שכיפתו מצופה זהב. העיר ייחודית בכך שיש בה מערכת סקייווק - מדרכות עיליות - מדרכות אוויריות מקורות המאפשרות לאנשים לנוע מבניין לבניין לאורך 5.6 ק"מ מבלי לצאת מהביניינים.

היסטוריה

עדויות ארכאולוגיות מצביעות על התיישבויות אנושיות עוד מהאלף ה-5 לפנה"ס. ההתיישבות המודרנית החלה כאשר הוקם מבצר אמריקאי בשנת 1843. ב-22 בספטמבר 1851 דה מוין התאגדה כעיר. בשנותיה הראשונות ואף במלחמת האזרחים האמריקנית העיר סבלה משיעור צמיחה איטי, אך המצב השתנה בשנת 1866, כאשר נסלל קו רכבת העובר בסביבת העיר. בשנים אלו החלה גם כריית פחם אשר תרמה לצמיחת העיר. לאחר שהשפל הגדול גרם לאבטלה רבה, הממשל עודד את חיזוק התעשייה על מנת ליצור עוד מקומות עבודה. החל משנות ה-80 היוצרות התהפכו והמשק עבר להתבסס ממקצועות "צווארון כחול" למקצועות חופשיים של "צווארון לבן".
בשנות ה-60 של המאה ה-20 חל דילול מסוים באוכלוסייה כתוצאה מתהליכי פרוור.

שלטון מקומי

העיר מנוהלת על ידי מועצה בראשה עומד ראש העיר - החל משנת 2005 פרנק קוני, שני חברי מועצה הנבחרים על ידי כל העיר ואבעה חברים נוספים המייצגים כל אחד את אחד מרבעי העיר.

גאוגרפיה

שטחה של העיר 200.1 קמ"ר, מתוכם 196.3 קמ"ר שטחי יבשה ו- 3.8 קמ"ר שטחי מים (1.88%).

אוכלוסין

נכון לשנת 2009 מתגוררים בעיר 200,500 תושבים.
בעיר נמצאים 80,504 משקי בית ו-48,704 משפחות.
צפיפות האוכלוסין היא 1,012.0 נפשות לקמ"ר.

תחבורה

בקרבת העיר נמצא שדה התעופה הבינלאומי דה מוין, אולם על אף שמו של שדה התעופה הוא משמש לטיסות בינמדינתיות בלבד, ולא לטיסות בינלאומיות.
יחסי ג'מייקה–מלזיה

יחסים כלכליים

ב-1995, הייצוא הג'מייקני למלזיה עמד על 18,570 דולר אמריקאי בלבד בזמן שהייצוא המלזי לג'מייקה עמד על שלושה מיליון דולר אמריקאי משקיעים מלזים החלו להשקיע בג'מייקה לא רק בתחום התיירות אלא גם בתחומי תעשיות אחרים. שתי המדינות הקימו יחד את כביש 2000 שמחבר את קינגסטון בירת ג'מייקה עם מונטיגו ביי. מספר מאמנים ג'מייקנים עובדים בקבוצות איכותיות במלזיה בענפי הספורט כדורעף, הוקי ובדמינטון.
הלל בבלי

קורות חיים

בבלי נולד בשם הלל ראשגולין (ראשיגולסקי) בעיירה הקטנה פילווישוק (ביידיש: פילווישאק) שליד קובנה, ליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), למשפחת ראשגולין (ראשיגולסקי). אביו, זלמן דוב ראשגולין (ראשיגולסקי), יליד קלבריה שליד קובנה, היה סופר ידוע בזכות עצמו - מחבר "הגיוני לב" (1927) ו"חקרי לב" (1947) (האחרון נערך על ידי הלל בבלי עצמו, לאחר מות אביו). גם אחיו של בבלי, ראובן ראשגולין היה סופר - מחבר "אידישקייט אין אמעריקא" (1957).
שתי אחיותיו של אביו נישאו לשני אחים לבית שפירא (דוד שפירא ומשולם זלמן שפירא), בניו של חיים יעקב שפירא הראב"ד של ירושלים. הרב בן ציון שפירא, סופר, מחנך ומראשי הציונות הדתית היה בן דודו, והסופר פרופסור אדיר כהן מאוניברסיטת חיפה הוא בן אחותו, פרידה כהן.
בבלי למד בישיבת קובנה עד גיל 16, ומ-1909 גר בווילנה, בה קנה השכלה כללית. ב-1912, בגיל 19 היגר לארצות הברית ועברת את שם משפחתו ל-"בבלי" (השם ראשיגולסקי היה שיבוש של ראשגולין, שבא מהמלים "ראש הגולה", דהיינו ראש הקהילה של היהודים עוד בגולת בבל, משם מגיעה המשפחה במקורה). המשפחה כולה הגיעה אחריו לארצות הברית ב-1922.
בבלי חי שנים אחדות בבאפלו שבמדינת ניו יורק, אך עבר משם לעיר ניו יורק, בה למד באוניברסיטת קולומביה. הוא השלים את הדוקטורט שלו בספרות עברית בסמינר למורים של "בית המדרש לרבנים באמריקה", שבניו יורק, השייך לאוניברסיטה והחל מ-1937 כיהן בסמינר, כפרופסור מן המניין של אוניברסיטת קולומביה, לספרות עברית.
ב-1952 זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים (National Jewish Book Award) בארצות הברית, בגין "תרומתו הכוללת לשירה העברית", וב-1956 זכה באותו פרס שוב.
היה נשוי לרחלה בר אדון (1911–1999), אמנית ומשוררת. בן אחד - ד"ר שמואל בבלי, רופא ומשורר.
נפטר בניו-יורק ב-1961 ונטמן בהר המנוחות בירושלים.

שיריו ומאמריו

שיריו הראשונים של בבלי התפרסמו בגיל 15 בלבד, בכתבי עת עבריים, שיצאו לאור בשעתו בליטא, הפרחים והעולם (שבועון), שבעריכת אלתר דרויאנוב. השירים יצאו לאור עדיין בשמו הקודם של בבלי, ראשיגולסקי. החל מ-1913 ובמשך שנים רבות, יצאו לאור שירים ומאמרים שכתב תחת השם בבלי, בעיתונים העבריים בארץ ישראל של אותה תקופה - דבר, הארץ, הדואר בעריכתו של איתמר בן אב"י, הדים בעריכת יעקב רבינוביץ ואשר ברש ועוד ובמקביל גם בכתבי עת עבריים בארצות הברית.
טאמל

רקע

טאמל ידועה בשל היותה מקום מרכזי עבור כמעט מליון תיירים הבאים לבקר מדי שנה. כבר בעידן ההיפים במהלך שנות ה-70, הייתה טאמל לבסיס יציאה עבור תיירים בדרכם אל הרי ההימלאיה וטרקים אחרים באזור.

ישראלים

אלפי ישראלים פוקדים את נפאל מדי שנה. רובם במסגרת טיול אחרי צבא, ולרוב שוהים למשך מספר שבועות. קיימים מספר יעדים ייעודיים למטייל הישראלי בטאמל. במהלך שנות ה-90 ושנות ה-2000, נפתחו בטאמל סוכנויות (אחת מהן אף קרויה על שם השחקן הישראלי מאיר סוויסה) ומסעדות הפונות לקהל הישראלי והוקם בית חב"ד.
כנסיית סנט אואן

היסטוריה

המנזר (שנקרא בעבר abbaye de Saint-Ouen) היה אחד המנזרים הבנדיקטיניים החשובים והחזקים ביותר בנורמנדי. עבודות על הכנסייה הנוכחית החלו ב-1318, אך עוכבו בשל מלחמת מאה השנים, והעבודה הסתיימה רק במאה ה-15 בסגנון גותי Rayonnant. המנזר נבזז ב-1562. ב-1800 עבר בית העירייה לשכון במבנה מגורי הנזירים הישן. החזית הלא גמורה הושלמה בשנים 1846–1851 עם זוג צריחים מחודדים במרקם תחרה.

אדריכלות

אורכה של הכנסייה 137 מטר וגובה קמרונות הספינה הראשית 33 מטר. יש לה גם "מגדל-מנורה", שדרך חלונותיו חודר אור ומציף את פנים הכנסייה. מגדל המנורה בנוי כמתומן מעל מקום המצלב ומתנשא לגובה 115 מטרים.
בכנסייה חלונות זכוכית לבנה, רובם מהמאה ה-14, ולצד פאנלים לבנים של זכוכית נקייה וקפואה כוללים גם ויטראז'ים. למרות שרוב הכנסייה והויטראז'ים הם בסגנון גותי קורן (Rayonnant), חלונות הרוזטה הם מאוחרים יותר ומעוצבים בסגנון גותי לוהב (Flamboyant).
החזית, שעיצב אנרי גרגואר, עברה שיפוץ ושיקום בשנים 1846-1851.

הגן

גן המנזר הישן נקרא כיום "גן בית העירייה". בין השאר ניתן לראות בו, ליד "שער המרמוזטים", העתק של אבני יילין, שניתנו לעיר במתנה מדנמרק ב-1911, לציון יובל האלף לדוכסות נורמנדיה. לא רחוק משם, פסל אבן מאת ארסן לטלייה של הוויקינג רולו מנורמנדי, מייסד דוכסות נורמנדיה, ופסל-ראש מארד של המשורר הבלגי הסימבוליסט אמיל ורהארן, שנפל תחת גלגלי רכבת ברואן ב-1916. מצפון לכנסיית המנזר ישנה בריכה המעוטרת בפסל של אלכסנדר סכונוורק, המתאר את חטיפתה של הנסיכה דיאנירה בידי הקנטאור נסוס.

העוגב

העוגב של קאבייה-קול נבנה ב-1890, והוא שחזור של העוגב של קרספן קרלייה משנת 1630, בתיבה המקורית שלו. עוגב זה שרד מאז ללא שינויים משמעותיים ונחשב לאחד העוגבים החשובים בצרפת. נגן העוגב שארל-מארי וידור (Charles-Marie Widor), שאמר על הכלי בעל ארבע המקלדות ו-64 הרגיסטרים כי הוא "מיכלאנג'לו של העוגב", הקדיש לו את "הסימפוניה הגותית" מס' 9 פרי עטו.
אופאקה

גאוגרפיה

העיר שוכנת בגובה של 169 מטרים מעל פני הים. בתוך העיר עובר אחד מיובליו של נהר צ'רני לום, שבצפון מזרחה של העיר מתחבר אליו. העיר פופובו נמצאת כ-14 קילומטרים מאופאקה, שבה יש תחנת רכבת שמשרתת את תושבי האזור.
לחיות (סרט)

תקציר העלילה

הסרט מגולל את סיפורם של חברי נבחרת רוגבי (ממכללת סטלה מאריס שבמונטוידאו, אורוגוואי), חבריהם ובני משפחותיהם, שנקלעו להתרסקות טיסה 571 של חיל האוויר האורוגוואי, בהרי האנדים ב-13 באוקטובר 1972.
16 מתוך 45 נוסעי הטיסה ניצלו, וסיפור הישרדותם עדיין מעורר פליאה.
רוי, אחד הדמויות, נכשל בניסיונו לתקן את מכשיר הקשר של המטוס, אף על פי שמעולם לא התנסה באלקטרוניקה. הניצולים לא היו מודעים לכך שמכשיר הקשר ניזון ממנוע המטוס, כך שהסוללות בהן ניסו להשתמש היו חסרות תועלת ממילא.
בסרט מתוארות סצינות שמעולם לא התרחשו במציאות, ומטרתן להגביר את המתח בסרט.

הביקורת

הסרט זכה לביקורות מעורבות. אחד המבקרים] קטל את הסרט ותיאר אותו כ"נערי עמק מורעבים באנדים". כן ביקר את האמינות הלקויה הגלומה בליהוק שחקנים אמריקניים לדמויות לטיניות מובהקות דוגמת ננדו וקרליטוס. מאידך, המבקר ריי גרין גרס כי "מרטיט ומאלף ככל שיהיה, "לחיות" הוא יותר מעוד סרט פעולה - בדרכו הייחודית הוא גם דרמה של הרוח האנושית".

הסרט התיעודי

סרט תיעודי בשם "לחיות: 20 שנה אחרי" יצא לאקרנים במקביל לסרט, וכולל ראיונות עם הניצולים, וכן קטעי ארכיון של החילוץ. הסרט התיעודי לווה בקריינות של מרטין שין.
אלה (שיר)

אלה הוא פזמון שנכתב והולחן על ידי שלום חנוך ובוצע על ידי דפנה ארמוני.

רקע

השיר נכתב והולחן על ידי שלום חנוך, שהיה אז בן זוגה של דפנה ארמוני, ועובד על ידי משה לוי.
"אלה" יצא בתחילה על גבי תקליט שדרים של דפנה ארמוני בשנת 1984, ולאחר שנתיים הוקלט מחדש בגרסה אחרת ונכלל באלבום הבכורה של ארמוני שנקרא "דפנה ארמוני".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל הגיע השיר למקום ה-12, ובמצעד רשת ג' הוא הגיע למקום ה-24.
שלום חנוך הקליט את השיר עבור אלבום האוסף שלו "לא יכול לישון עכשיו" שיצא בשנת 1992.
בשנת 2016 השתתפה דפנה ארמוני בפרסומת לבנק מזרחי טפחות, לצדו של פרזנטור הבנק דביר בנדק, וביצעה את השיר בפרסומת.

תוכן השיר

השיר מדבר על היחסים המיוחדים בין ישראל לארצות הברית. בתחילה נקראה השיר "ישראלה", אך בהמשך שמו קוצר ל"אלה". ישראל מדומה לילדה קטנה ותמימה, לה זו אהבה ראשונה. ארצות הברית מדומה לגבר חזק, "מלך השכונה עם אופנוע חדיש". בשיר מובע חשש כי מלך השכונה עלול לנטוש את "אלה".
על כתיבת השיר סיפר חנוך: "ההתחלה שלו הייתה בכלל 'י־ש־ר־א־ל־ה, תגידו לי מה קורה לה'. הדימוי שלי היה התלות שלנו בארצות־הברית, אופנוע, כן? ההוא. באיזשהו שלב פתאום אמרתי, אני יותר מדי מבקר ומטיף, אז שיניתי ל'אלה'".
יצחק גולן (קצין)

ביוגרפיה

גולן נולד בטורקיה ובגיל שנה הגיע עם משפחתו לישראל. גדל בחיפה ובנעוריו הצטרף לתנועת הצופים, עמה הצטרף לגרעין ההתיישבות בקיבוץ חצרים. בשנים 1955–1957 היה מפקד היאחזות הנח"ל בעין רדיאן, שהיוותה את הבסיס להקמת קיבוץ יטבתה. במקביל שימש כמפקד יחידת הסיור שפעלה בערבה, שהוקמה בעקבות טבח מעלה עקרבים בשנת 1954.
בסיום שירותו הצבאי הסדיר למד זואולוגיה וידיעת הארץ בסמינר אורנים. בשנת 1965 חזר לשירות צבאי ומונה לקצין החינוך של פיקוד הנח"ל. הוא כיהן בתפקיד זה במהלך מלחמת ששת הימים ולקח חלק מרכזי בניהול הלהקות הצבאיות. בשנת 1968 מונה לקצין החינוך של פיקוד המרכז, תפקיד שבו כיהן עד לפרישתו ללימודים אקדמיים בשנת 1972. לבקשתו של הרמטכ"ל דוד אלעזר חזר לשירות פעיל במלחמת יום הכיפורים ושימש כקצין החינוך של חזית הדרום.
בשנים 1975–1977 עמד בראש הוצאת "מערכות", ובשנים 1977-1979 שירת כדובר צה"ל. 
בשנת 1980 פרש מצה"ל. 
שימש כדובר קרן קיימת לישראל, מנהל כפר הנוער בן שמן (1984–1997) ומנהל מוזיאון מכון איילון.
בן אחותו היה הבדרן דודו דותן.
חינוך לפסגות

"חינוך לפסגות" היא עמותה ישראלית שמקדמת ומטפחת ילדים ובני נוער בעלי פוטנציאל למצוינות, המגיעים מהפריפריה החברתית והגאוגרפית בישראל.
עמותת "חינוך לפסגות" פועלת משנת 1999 למען צמצום פערים חברתיים, ומסייעת לילדים ונערים מהפריפריה להגיע לפסגה ולממש את יכולותיהם – להצטיין בלימודים, להשתלב באקדמיה ולרכוש השכלה כללית ורחבה, להשתלב בחברה ולהתפתח כאזרחים תורמים וכמנהיגים בעתיד.
עמותת "חינוך לפסגות" מפעילה בשנת הפעילות תשע"ט 46 מרכזי מצוינות ברחבי הארץ, בהם לוקחים חלק כ-3,000 חניכים וחניכות וכ-500 בוגרים.
לאורך שנות פעילותה, השפיעה העמותה באמצעות המודל החינוכי הייחודי שלה על למעלה מ-30,000 מוטבים, בהם למעלה מ-4,500 חניכים ובוגרים, למעלה מ-4,000 סטודנטים-מדריכים מקבלי מלגות ממוסדות הלימוד השונים אשר מהווים הון אנושי לעמותה ומודל לחיקוי לחניכיה, למעלה מ-2,000 מתנדבים, הורי החניכים, חבריהם לספסל הלימודים, הקהילה בה הם חיים, צוותי ההוראה בבתי הספר ורבים נוספים.
העמותה מעניקה לחניכיה תוכנית הוליסטית חינוכית-חברתית לאורך עשור, מכיתה ג' עד י"ב, ולאחר מכן השתלבות בתוכנית הבוגרים המלווה אותם בחייהם הבוגרים באקדמיה, בשוק התעסוקה ועוד.
חזון העמותה נותן מענה לסוגיה האסטרטגית של טיפוח ומיצוי ההון האנושי בפריפריה, לראיה כ-500 בוגרים ובוגרות של התוכנית הם אזרחים מעורבים המשרתים בתפקידי איכות בצה"ל, בדרכם להשכלה גבוהה, כאשר חלקם כבר סיימו את לימודיהם ומועסקים בחברות מובילות במשק. בוגרי העמותה מהווים מודל לחיקוי עבור משפחותיהם, חבריהם וקהילתם, וממשיכים את השינוי במעגלים רחבים יותר.
העמותה פועלת בשיתוף פעולה עם משרד החינוך - האגף לתלמידים מחוננים ומצטיינים, מחלקות החינוך ברשויות המקומיות, כ-120 בתי ספר ברחבי ישראל, כ-35 מוסדות אקדמיים, למעלה מ-30 קרנות ותורמים פרטיים ולמעלה מ-40 גופים עסקיים.

רקע

העמותה הוקמה בעקבות מאבק סטודנטים להורדת שכר הלימוד בשנת 1999. במהלך המאבק החליטה קבוצת סטודנטים מהמכללה האקדמית תל אביב-יפו בראשותו של שחף ארליך להקים תוכנית חברתית-חינוכית, שתתמוך בשכונות המצוקה ושתוביל לשינוי בחברה הישראלית.
הקבוצה גילתה שאוכלוסיית התלמידים המוגדרים כטובים אינם מטופחים ואחוז גבוה מהם לא מגיע ללימודים גבוהים או אף מסיים את לימודי התיכון. בעקבות כך החליטו לסייע להם למצות את כישוריהם הלימודיים והחברתיים באופן שיאפשר להם לרכוש בעתיד השכלה גבוהה ולהשתלב ולתרום לחברה.
הצבא המצרי במלחמת ששת הימים

הצבא המצרי במלחמת ששת הימים נחל תבוסה איומה וקשה עם התחלת המלחמה על ידי חיל האוויר הישראלי. הצבא המצרי במלחמת ששת הימים הונהג על ידי גנרל מוחמד פאוזי רמטכ"ל צבא מצרים.

חיל הים המצרי

עיקר כוחו של הצי המצרי התרכז בנמל אלכסנדריה, בו היו גם מפקדת הצי ומתקני התחזוקה שלו. הנמל השני בגודלו במצרים היה נמל פורט סעיד, אך בו לא החזיקו המצרים יחידות צי גדולות דרך קבע, אלא השתמשו בו בעיקר כבסיס מעבר לים סוף. למרות זאת הייתה חשיבותו המבצעית של נמל זה רבה, בהיותו בסיס יציאה לעבר חופי ישראל: בשל המרחק הגדול מאלכסנדריה לחיפה, כ-400 קילומטר, היה על ספינות הטילים והטרפדות של חיל הים המצרי לתדלק בפורט סעיד כדי לפעול ביעילות מול חופי ישראל.
יחידות חיל הים – המשחתות, הפריגטות, שולות המוקשים, הציידות, ספינות הטילים והטורפדות, הצוללות והנחתות – היו ערוכות בנמלי הים התיכון, אלכסנדריה ופורט סעיד, והים האדום, סואץ וע'רדקה. והם מנו יותר מ-80 כלים. הריכוז הגדול שלהם היה בים התיכון, במיוחד בנמל אלכסנדריה, שעסק גם בפעילות המסחרית, ובו נמצאו סדנאות התיקונים הראשיות של חיל הים. בפעולת פורט סעיד נכללו הסטילים המצריים. ובסופו של המערכה הושמד הסטי"ל.
אחוז השמישות של כלי השיט לא עלה על 50 אחוזים, מלבד הספינות (על פי המונח, כנראה הכוונה לספינות הטילים או הטורפדו), שעמד על 80 אחוזים. בזירת תימן לא היו כלי שיט עם פרוץ המלחמה, מלבד נחתת, פריגטה ושולת מוקשים. עם ההחרפה במשבר מפרץ עקבה, הועברו מספר יחידות ימיות עיקריות לים האדום, וכך הופר האיזון הטקטי בחיל הים.
למרות שמשימות ארטילריית החופים נכללה במסגרת משימות ההגנה של חיל הים, והם היו ערוכים בנמלים הימיים, הרי שעד 1967 הם היו שייכים למנהלת הארטילריה, ושיתוף הפעולה ביניהם ובין חיל הים והתאום בניהול מבצעי המלחמה היה מוגבל.

תוכנית ההגנה הימית

תוכנית ההגנה כללה צעדים להתמודד מול אפשרות זו, וכללו הערכות יחידת הגנת החופים באל-עריש עם תותחי 130מ"מ ניידים ומצוידים במכ"ם בעל יכולת גילוי של ספינות המתקרבות לחוף ממרחק רב. כן הוכנו אמצעי הקשר הדרושים להתקשרות מהירה עם בסיס פורט סעיד, בו היה ערוך הכוח הימי שהוקצה לשיתוף פעולה עם הכוחות שהגנו על סיני, שרובו היה ספינות הטורפדו.

ניסיון להנחית כוח על חוף סיני במפרץ עקבה

הניסיון היה להנחית כוחות חי"ר וטנקים בנבק שעל חוף סיני במפרץ עקבה. חיל הים שלח לאזור שארם אל-שיח' שלוש נחתות/נושאות טנקים, כשכל אחת מהן יכולה לשאת 3 טנקים או לחליפין  כוח חיל רגלים על נשקו, כדי לבצע משימה זו. אך הדבר נכשל, ורק נושאת טנקים אחת הצליחה להגיע ליעדה בחוף שמדרום לנבק, בשל הרעת תנאי מזג האוויר במקום בתקופה זו. עם זאת, הכוחות הרוויחו אימון בהעמסה ובתנועה בים, דבר שסייע להם מאד בעת הנסיגה מהמקום בדרך הים מאוחר יותר.

כוחות הצנחנים

לואא' (אלוף) עבד אל-מונעים ח'ליל היה מפקד כוחות הצנחנים של הצבא המצרי ומפקד מרחב שרם אל-שיח' ב-1967.

מערך השריון והח'יר

בעומק השטח נפרסו דיוויזיות השריון והחי"ר כקו הגנה שני. הכוחות המצריים מנו שבע דיוויזיות (מאה אלף חיילים), שתיים מהן משוריינות. לרשותם עמדו 900–1000 טנקים ומאות קני ארטילריה. ברצועת עזה נערכו חטיבות פלסטיניות. ועליהם פיקד גנרל עבד אל עזיז סולימאן.