google/wiki40b huggingface dataset:
מרחב וקטורי

באלגברה ליניארית, מרחב וקטורי הוא מערכת מתמטית מעל שדה, שאבריה - הקרויים וקטורים - ניתנים לחיבור ולכפל בסקלר. לדוגמה, אוסף הפתרונות למערכת משוואות הומוגנית הוא מרחב וקטורי.
בהנחת אקסיומת הבחירה, לכל מרחב וקטורי יש בסיס. כל הבסיסים של אותו מרחב וקטורי הם בעלי אותו גודל, שהוא הממד של המרחב. הממד הוא המאפיין היחיד של מרחב וקטורי: כל שני מרחבים בעלי אותו ממד הם איזומורפיים זה לזה.

מבנים נוספים

סוגים מסוימים של מרחבים וקטוריים הם בעלי חשיבות רבה בתחומים שונים במתמטיקה. כך למשל מרחב וקטורי עם נורמה מכונה "מרחב נורמי", ומרחב וקטורי עם מכפלה פנימית מכונה "מרחב מכפלה פנימית". מרחבים אלה נחקרים רבות בעיקר במסגרת אנליזה פונקציונלית ובפיזיקה.
מאיר עזורי

ביוגרפיה

עזורי התגייס לצה"ל ב-1993 והוא בוגר קורס חובלים.
שירת כמפקד דבורה בפלגה 916, פיקד על מוצב שליטה אזורי באשדוד, שימש מפקד סיירת בפלגה 916 וסגן מפקד הפלגה. ב-2001 עבר לשרת בשייטת ספינות הטילים ושימש קצין גנ"ק באח"י כידון. ב-2003 מונה למפקד אח"י תרשיש ושימש בתפקיד עד 2004. ב-2008 מונה לראש מדור בענף מבצעי ים וב-2009 לראש לשכת מפקד חיל הים. ב-2011 מונה למפקד קורס פיקוד ימי מתקדם. ב-2012 מונה למפקד אח"י חנית. ב-2014 מונה למפקד פלגה 33, פלגת ספינות הטילים סער 5. ב-2017 מונה לראש מחלקת מבצעים של חיל הים.
באוגוסט 2019 מונה למפקד שייטת ספינות הטילים.
עזורי בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול ותואר שני בניהול מאוניברסיטת חיפה הוא בוגר קורס מפקדי חטיבות בזרוע היבשה. נשוי ואב לארבעה.
סעדיה מנדל

ביוגרפיה

מנדל נולד בעיר נובי סאד שביוגוסלביה ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בגיל שבע. הוא למד בבוז-אר בפריז וב-AA  בלונדון והוא בוגר הפקולטה לארכיטקטורה בטכניון בחיפה וגדל בתל אביב ובירושלים. בשנת 1956 זכה יחד עם אבא אלחנני, במקום השלישי, בתחרות לציוני מקומות היסטוריים.
את הפרקטיקה הפרטית בארץ החל בשנת 1960 ובשנת 1993 הצטרף למשרדו בנו יריב. בין השאר הוא השתתף בתכנון הקאנטרי קלאב ליד צומת גלילות, בשנת 1965. בשנת 1967 הוא זכה בפרס על תוכנית לשימור יפו העתיקה. בשנת 1969 הוא זכה בפרס על תוכנית לשיקום הרובע היהודי. בשנת 1971 הוא הציג תוכנית אלטרנטיבית לבנייה על הכרמל בחיפה באופן שלא יפגע בנוף.
כפרופסור לאדריכלות, מנדל עמד בראש המחלקה לארכיטקטורה בבצלאל בשנים 1988–1990, ובהמשך היה ראש המחלקה לאדריכלות באוניברסיטת אריאל. החל משנת 1984 הוא שימש כיושב ראש מחוז תל אביב של המועצה לשימור מבנים ואתרים, וכן כיהן כיושב ראש הוועד המנהל של המועצה.
ברשימת עבודותיו בולטים מפעלי שיקום ושימור רבים של בתים ושכונות ברחבי הארץ (שנעשו בשיתוף עם עמיתים שונים): יפו העתיקה, שכונת ימין משה, חברון, משכנות שאננים ומבנים שונים בירושלים, בעכו העתיקה ובצפת העתיקה. עסק גם בפרויקט הקמת מרכזים קהילתיים לאוכלוסייה הבדואית בסיני בישראל שלפני הפינוי. והיה "אדריכל היישוב" בירוחם. תכנן את תחנת הרכבת תל אביב אוניברסיטה אשר נבנתה בשנת 2000.
בסוף שנות השישים היה דמות מרכזית בחוג תומכי משה דיין.
שלמה דובנא

ביוגרפיה

שלמה בן יואל דובנא נולד בעיירה דובנא (דובנו) שבווהלין, (אז בפולין-ליטא כיום באוקראינה). בגיל 14 נשא אישה. עבר לגליציה, ושם למד פרשנות המקרא ודקדוק אצל רבי שלמה מחלמא. הוא התמחה במקצועות אלה, וב-1766 הדפיס בפרנקפורט את ספרו של ר' שלמה מחלמא  "שערי נעימה"  על הגיית העברית.
מ-1767 עד 1772 ישב באמסטרדם בשל עניינו באוספי הספרים העבריים שהיו בעיר, לרגל עיסוקו באיסוף ספרים ומכירתם. רשימה של הספרים שברשותו שחיבר ב-1771 מכילה כשלוש מאות וחמישים ספרים. שם התקרב גם לקבוצת משכילים מוקדמים שהייתה בעיר ובהם דוד פרנקו-מנדס ונפתלי הרץ וייזל. אחר כך בא לברלין ומצא את פרנסתו כמורה פרטי בקהילה היהודית. במסגרת זו נעשה מורה לעברית לבנו של משה מנדלסון, יוסף.
דובנא ראה את תרגום התורה לגרמנית שהכין מנדלסון עבור בנו, והציע לו לפרסם אותו ברבים בצירוף ביאור עברי. מנדלסון הסכים, והשניים החלו לעבוד יחד על הביאור והתרגום. בתקל"ח (1778) הוציא רש"ד לאור באמסטרדם עלון מקדים בשם "עלים לתרופה", שנועד לאסוף חותמים על הביאור, ובו דוגמאות קצרות של התרגום ושל הביאור. כמה מאות יהודים מקהילות ברחבי אירופה חתמו כמנויים על הביאור וסייעו במימונו. רש"ד סייע ביד מנדלסון בעריכה, חיבר את הביאור לרוב חומש בראשית והוסיף הערות דקדוקיות ו"תיקון סופרים" לחלקים נוספים של הביאור. ואולם מסיבות לא ברורות עזב את המפעל באמצעו, עזב את ברלין ונסע לעיר הולדתו דובנא. מנדלסון עצמו כותב שהסיבה לכך קשורה בהוצאות הכספיות המרובות שהיו בהדפסת הביאור, אך משערים שסיבות נוספות מעורבות בעניין, ובהן סכסוך על רקע העריכה שערך מנדלסון לדברי דובנא והשמטת קטעים ארוכים מההקדמה שחיבר דובנא לספר שמות, או לחץ מצד הרבנים על דובנא (כנראה מצדו של רבי רפאל הכהן כ"ץ מהמבורג - ה"דעת קדושים") שיחדל להשתתף במפעל האפיקורסי של מנדלסון. רש"ד ניסה עוד ליזום מפעל מתחרה לזה של מנדלסון ובו תרגום אונקלוס במקום תרגום גרמני, אך הדבר לא יצא לפועל.
בברלין חיבר רש"ד בתקל"ו (1776) קינה בשם "אבל יחיד" על מותו של ר' יעקב עמדן. בתק"ם (1780) הדפיס שם מבוא לשירו של רמח"ל "לישרים תהילה" . לאחר שעזב את ברלין חיבר ב-1783 שיר בשם "ברכת יוסף" על כתיבת ספרי הקודש (נדפס בדיהרנפורט, תקמ"ג). שהה בווילנה ובפרנקפורט, ובסופו של דבר חזר לאמסטרדם, שם התפרנס מהשאלת ספרים מאוסף הספרים הגדול שלו. ב-1814 הודפס באמסטרדם קטלוג של כל ספריו בשם "רשימה", ובו מפורטים למעלה מאלפיים ספרים מודפסים ויותר ממאה כתבי יד.
דובנא היה סבו של ד"ר שלמה מנדלקרן, מחבר הקונקורדנציה "היכל הקודש" (1896), שזכתה לתפוצה רחבה.
CamStudio

היסטוריה

התוכנה הוצגה לראשונה באוקטובר 2001, כתוכנה בקוד פתוח מאת RenderSoft. רישיון הקוד הפתוח הומר לרישיון הציבורי הכללי של גנו בדצמבר 2002 עם שחרור גרסה 1.8. ב-2003 התוכנה נרכשה על ידי eHelp Corporation, שהייתה בעלת מוצר מתחרה, RoboDemo (שכיום נקרא Adobe Captivate). החברה שחררה את גרסה 2.1 של CamStudio ברישיון פרטי והסירה את היכולת ליצור קובצי SWF.‏ לאחר מכן אדובי רכשה את החברה.
הפיתוח של CamStudio בגרסה 2.0, הגרסה האחרונה שהייתה בקוד פתוח, נמשך, ובספטמבר 2007 יצאה גרסת בטא 2.5.
הגרסה הבאה, השלישית של התוכנה, CamStudio 3, תכתב מחדש בשפת C#‎, ונמצאת עדיין בשלבי פיתוח מקדימים (2012).
הגייה אשכנזית

ההגייה האשכנזית של העברית (בטרמינולוגיה ארכאית: הברה אשכנזית) היא דרך הגיית השפה העברית בפי יהודי אשכנז בתקופת הביניים של העברית. בהגייה האשכנזית ניכרות השפעות חזקות של השפות שעמן באה יהדות אשכנז במגע, ובעיקר היידיש, הגרמנית ושפות סלאביות שונות. במהלך תחיית הלשון העברית נטשו מחיי השפה את ההגייה האשכנזית וניסו לאמץ את ההגייה הספרדית. ואולם בפועל נוצר מיזוג בין צורות ההגייה, מיזוג שהוא הבסיס להגיית העברית המודרנית היום. ההגייה האשכנזית משמשת עד היום בקרב יהודים אשכנזים בתפוצות בעיקר לצרכים ליטורגיים (פולחניים), וכן בקרב קהילות חרדיות.
העברית לא תפקדה כשפת-יומיום בקהילות אשכנז, וההגייה האשכנזית באה לידי ביטוי בשימוש הליטורגי בעברית בבתי הכנסת ובבתי המדרש וכן במילים שאולות מן העברית שנכנסו לתוך היידיש. להגייה האשכנזית קיימות וריאציות שונות: לפי שימוש – בשימוש למדני או ליטורגי (כאשר הרכיב העברי במצב דבוק) או בשפת היומיום (שאז הוא מהותך לתוך היידיש); ולפי מקום מוצאן.

משלבים

למעשה התפתחו בתוך ההגייה האשכנזית שתי דרכי הגייה. הגייה אחת הייתה רשמית יותר, דייקנית יחסית ומוקפדת, שבה לא הייתה נייטרליזציה של התנועה האחרונה, וההגייה השנייה הייתה עממית, מהירה וחטופה יותר, ששימשה בשפת הדיבור (בעיקר במילים עבריות שחדרו ליידיש). בהגייה העממית היטשטשה התנועה האחרונה ולעיתים קרובות התמזגו מילים צמודות למלה אחת. לדוגמה, הצירוף בעל־בית בוצע בהגייה הרשמית בצורה בַּל־בַּיִס [bal-'bayis], ובהגייה העממית בצורה בַּלֶבּוּס [bale'bus]; הצירוף קריאת-שמע בוצע בהגייה הרשמית בצורה קְרִיאַס-שְמַע [krias-ʃ'ma] ובהגייה העממית בצורה קְרִישְׁמֶע [k'riʃmə].

וריאציות מקומיות


ההגייה האשכנזית עצמה לא הייתה אחידה בכל הקהילות באירופה, והיו שינויים בהגייה, בעיקר בהגיית התנועות, בקהילות שונות באירופה. ההבדלים האלה היו מקבילים להבדלים בהגיית היידיש והושפעו מן השפה המקומית בכל אזור. כך למשל בליטא ביצעו קמץ בתנועת o ושורוק בתנועת u (ברוך אתה = בּוֹרוּךְ אַתּוֹ) ואילו בגליציה ביצעו קמץ גדול בתנועת u ושורוק בתנועת i (ברוך אתה = בּוּרִיךְ אַתּוּ Burich Atu) וקמץ קטן כמו בהגייה הליטאית (יָדָהּ = יוּדוֹהּ Yudoh). כיום, מרבית החסידים משתמשים בהגייה הגליציאנית לעומת הליטאים והחסידויות שמקורן בליטא, המשתמשים בהגייה הליטאית.
לתנועת החולם היו ארבע הגיות שונות: בפולין, הונגריה ומקומות נוספים הגו את החולם כדיפתונג oy; בחלק מליטא התפתח חולם הדומה לצירי – דיפתונג ey; ובקרב יהודי גרמניה היו שתי הגיות שונות – בצפון גרמניה ובערים הגדולות ביצעו את החולם כדיפתונג au, בהשפעת הגרמנית, ובדרום גרמניה הגו חולם כדיפתונג ou או פשוט כ-o. היום רוב משתמשי ההגייה האשכנזית אימצו את החולם הפולני, אך בקרב יהודי ארצות הברית ומדינות דוברות אנגלית אחרות, נפוץ החולם ou בהשפעת האנגלית, ובקרב חסידי חב"ד נפוץ החולם שהתפתח בליטא שנע בין דיפתונג oy לדיפתונג ey.
תנועת הצירה נהגתה לרוב כדיפתונג ey אך במקומות מסוימים נהגתה כדיפתונג ay, הגייה זו נפוצה כיום בקרב החסידויות גור, בעלז, סאטמר ואצל חלק מחסידי ויז'ניץ.
אלון הררי (זמר)

ביוגרפיה ורפרטואר

הררי נולד בישראל להורים יוצאי תימן, חנן וציפי הררי, וגדל בראש העין. בגיל 8 התחיל לשיר ובגיל 17 החל לשיר אריות אופרה. הררי נשוי לזמרת אופרה.
הררי סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון והתואר השני בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב.

זכה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל (בשנים 06–2005, 2007-08, 2009-10), במלגות בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה (2002-07) ובמלגות הצטיינות לתואר השני על שם קולטון (2007-09).

זכה בפרס ראשון בתחרויות האקדמיה במחלקת הזמרה (2004), ובפרס "התגלית הצעירה" בתחרות על שם הילדה צאדק שנערכה בווינה, (2005).

הקליט בשטוטגרט עם חברת ההקלטות העולמית "בריליאנט קלאסיקס" את האופרה "אפולו והיקינטון" מאת מוצרט, בניצוחו של ניקול מאט (2006).

בשנת 2008 היה הררי אחד מחמשת העולים לגמר של תחרויות האביב.

בשנת 2010 הגיע לגמר בתחרות הזמרה היוקרתית "פרנצ'סקו וינאס" בברצלונה, וכן הגיע לגמר של התחרות הבינלאומית "מוזיקה סאקרה" ברומא והופיע בשידור ישיר בינלאומי בערוץ הוותיקן.

בשנת 2007 הופיע בהופעת הבכורה שלו בבית האופרה הלאומי של ליטא בתפקיד הראשי של אורפיאו, באופרה "אורפיאו ואאורידיצ'ה" מאת גלוק, ומיד לאחר הופעה זו הוזמן להופיע גם בעונת 08–2007 וכמו כן בעונת 2008-09.

בעונת 10–2009 הופיע עם דן אטינגר והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ב"כרמינה בוראנה" מאת אורף, ועם הקאמרטה הישראלית ירושלים בניצוחו של אבנר בירון ב"דידו ואניאס" מאת הנרי פרסל וב"סטאבט מאטר" מאת ויוואלדי ומאת פרגולזי.

בעונת 12–2011 נתן את הופעת הבכורה שלו בבית האופרה של מינסטר בתפקיד אאוסטזיו ב"רינלדו" מאת הנדל, וכמו בבית האופרה של דורטמונד בתפקיד תולומאו ב"יוליוס קיסר במצרים" מאת הנדל, לשבחי הביקורת.
 
באותה עונה (2011-12) הופיע בפסטיבל הנדל היוקרתי שנערך בהאלה באופרה "אוטונה" ובתפקיד תולומאו ב"יוליוס קיסר במצרים" מאת הנדל גם באופרה הלאומית הפינית שבהלסינקי.
הררי הופיע באופרה הישראלית בתפקיד אורפיאו ב"אורפיאו ואאורידיצ'ה" מאת גלוק ובהפקה הבימתית של כרמינה בוראנה מאת אורף במצדה. כמו כן הופיע עם תזמורת הבארוק ירושלים, תזמורת בארוקדה ועוד. הוא הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית של ורשה ועם אנסמבל בארוק וורק המבורג.
הררי היה חבר באופרה סטודיו של האופרה הישראלית.
הרפרטואר של הררי כולל גם שירים תימניים מסורתיים ושירים עבריים.
ג'וליאן שנאבל

ביוגרפיה

שנאבל נולד בברוקלין, ניו יורק לג'ק שנאבל ולאסטה גרין ברג שנאבל. אימו הייתה נשיאת ההסתדרות הציונית הדסה, התנדבה למען ניצולי שואה, ואף הופיעה בשניים מסרטיו. שנאבל עבר עם משפחתו לבראונסוויל שבטקסס בגיל צעיר, שם בילה את ילדותו ונעוריו. הוא בעל תואר באמנות (BFA) מאוניברסיטת יוסטון וב-1972 המשיך בהכשרה לאמנויות במוזיאון ויטני בניו יורק.
כצייר, כוכבו דרך בשנות ה-80 בזכות "ציורי צלחת": סדרה של ציורים גדולים על גבי צלחות קרמיקה שבורות. ב-1978 צייר את "החולים והרופאים" על צלחת ושנה לאחר מכן הציג תערוכה ראשונה בניו יורק. תערוכות נוספות של עבודותיו הוצגו מאז בפריז, לונדון, אמסטרדם, רומא, נאפולי, סן סבסטיאן ופרנקפורט. ב-1987 הציג במוזיאון ישראל שאף הוציא לאור את קטלוג התערוכה שנה לאחר מכן. בעבודתו באמנות פלאסטית יצר אלפי ציורים. ציוריו נמצאים, בין השאר, באוספם של עמליה דיין ואדם לינדמן.
במקביל, פתח שנאבל בקריירה כבמאי קולנוע. בין השאר, ביים את הסרט "בסקיאט" (1996) אודות הצייר ז'אן מישל בסקיאט עם דייוויד בואי בתפקיד אנדי וורהול. ב-2000 ביים את "לפני שהלילה יורד", עם ג'וני דפ וחאווייר ברדם, שבזכותו זכה האחרון למועמדות לפרס אוסקר. תודות לסרטו הפרפר ופעמון הצלילה (2007) זכה שנאבל בגלובוס הזהב, פרס באפט"א, פרס דקל הזהב ופרס סזאר. הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר ולשני פרסי אריה הזהב. ב-2010 ביים את הסרט מיראל בכיכובה של פרידה פינטו שתסריטו מבוסס על ספרה של רולה ג'בריל. הסרט צולם במספר ערים בישראל.
אנטיוכוס השלושה עשר

אנטיוכוס השלושה-עשר (אסיאטיקוס) (? - 64 לפנה"ס) היה מאחרוני השליטים של הממלכה הסלאוקית.
אסיאטיקוס היה בנם של אנטיוכוס העשירי (איוסבס) והנסיכה המצרית קלאופטרה סלנה. קלאופטרה שימשה כעוצרת עבור הנער לאחר מות אביו (בשנה לא ודאית בין 90 ל-83 לפנה"ס). בשנת 83 לפנה"ס נכבשה ממלכת סוריה בידי טיגרנס הראשון (מלך ארמניה) ואסיאטיקוס ואימו איבדו את כוחם.
בשנת 75 לפנה"ס נסעה קלאופטרה, יחד עם אסיאטיקוס ואחיו, לרומא כדי לשכנע את הסנאט הרומאי להכיר בהם כמלכי מצרים וסוריה. הסנאט אומנם הכיר בזכויותיו של אסיאטיקוס על סוריה, אולם לא העניק עזרה ממשית במימושם. אסיאטיקוס שהה כשנתיים ברומא לפני שחזר למזרח והשתקע באסיה הקטנה. לאחר שטיגרנס הובס בידי הגנרל הרומי פומפיוס, הצליח אסיאטיקוס להשתלט על הממלכה והוא הוכר על ידי הרומאים כמלך-נתין בסוריה (69 לפנה"ס).
תקופת מלכותו של אסיאטיקוס לא נמשכה זמן רב והוא סבל ממרידות באנטיוכיה וממלחמות קשות עם השבטים הנבטים והערבים בגבולותיו. בשנת 65 לפנה"ס הוא נשבה על ידי שמשי-גרם השליט הערבי של חמץ. הלה שחרר אותו בתחילת 64 לפנה"ס והוא חזר לכס המלכות לזמן מה, אולם באותה שנה פומפיוס הפך את סוריה לפרובינקיה רומית ואפשר לשמשי-גרם לשבות את אסיאטיקוס בשנית ולהרגו.
ניתן לומר כי מותו של אנטיוכוס השלושה-עשר סיים את שושלת בית סלאוקוס, למרות שבמשך זמן קצר שלט אחריו פיליפוס השני (פילורומנוס), בנו של פיליפוס הראשון.
הרוג את יקיריך

תקציר העלילה

אלן גינסברג, מי שעתיד להפוך לאחד המשוררים החשובים במאה ה-20, לומד באוניברסיטת קולומביה. לוסיאן קאר (דין דיהן), סטודנט ממשפחה עשירה בעל מזג מרדני וחתרני מתאהב בסגנון הכתיבה שלו. השניים מבלים שעות יחד, משוחחים על שירה ופרוזה, מה שמוביל את העניין המשותף באומנות גם להתאהבות. הם חוברים לשני סופרים צעירים נוספים, ויליאם בורוז וג'ק קרואק, שביחד השתייכו ל"דור הביט" שהתעניינו בפילוסופיה ובספרות. חברי הקבוצה נהגו להשתמש בסמים, לנהל חיי מין חופשיים ואף לעסוק בפשע. השייכות לקבוצה בעלת האופי המיני המתירני הקלה על גינסברג לקבל את נטייתו ההומוסקסואלית ולנהל כמה רומנים מזדמנים. דייוויד קראמר (מייקל סי הול), מורה לאנגלית, מאהבו לשעבר של קאר, צץ בחייהם כדי להחזיר את הצעיר המרדן לזרועותיו. כאשר גופתו נמצאת, קרואק, בורוז וקאר חשודים ברצח ומאותו רגע חייהם משתנים. הסרט בוחן מחדש את מקרה הרצח והקשר שלו למשוררים והסופרים האמריקאיים הגדולים של התקופה - אלן גינסברג, ויליאם בורוז' וג'ק קרואק.

פיתוח

בשנת 2008, בעוד דניאל רדקליף הופיע על הבמה במחזה "אקווס", הוא נבחן לדמותו של אלן גינסברג והתקבל. ג'ון קרוקידש נתן לדניאל שהות זמן על מנת לסיים לצלם את שני סרטי הארי פוטר האחרונים. באותו פרק זמן, ג'ון קרוקידש עשה אודישנים נוספים לתפקידו של אלן גינסברג, אך ללא הצלחה. בין אלו שנבחנו ניתן למצוא את כריס אוונס ובן אייזנברג. זמן קצר לאחר שקיבל מימון לעשיית הסרט. קרוקידש הציע שוב לרדקליף את תפקידו בחזרה, וקיבל תשובה חיובית מצד רדקליף.
בשנה הבאה

תולדות השיר

השיר נכתב על ידי אהוד מנור לזכרו של אחיו הצעיר, יהודה וינר, שנהרג במלחמת ההתשה בשנת 1968 (לזכרו כתב קודם לכן את השיר "אחי הצעיר יהודה"). השיר מתאר תקווה לשנה טובה יותר, המרמזת שהשנה הנוכחית הייתה רעה. השיר מתאר שאיפה לחיים פשוטים ורגילים בשנה הבאה. 
את השיר נתן אהוד מנור לנורית הירש על מנת שתלחינו, לפי בקשתו של שלמה צח, אמרגנה של אילנית. הירש הלחינה את השיר עם לחן אלגי ועגום, במקצב 6/8. צח סבר שהשיר איננו מתאים לאילנית בשלב הקריירה בו נמצאה, וביקש מהירש ומנור להפוך אותו לשיר שמח ומלא תקווה.
הירש שינתה את מקצב הלחן ל-4/4 והפכה את המנגינה לשמחה ומלאת עידוד. במקביל שינה גם מנור את מילות השיר. מקור סיים מנור את השיר במילים: "אנפה לבנה תפרוש באור כנפיים, והשמש תשקע בתוכן"; אך הירש בקשה ממנו לשנות את סיום השיר למילים "והשמש תזרח בתוכן", כדי שהשיר יסתיים באווירה אופטימית יותר. מנור הסכים לכך, וכך מבוצע השיר היום.
את השיר ביצעו לראשונה הצמד אילן ואילנית והוא זכה להצלחה רבה. במשך השנים בוצעו לשיר הזה גרסאות כיסוי רבות, בהן של אילנית, רינת גבאי, גיתית שובל ורון דרויאן, עוזי חיטמן, גלי עטרי וחני נחמיאס, יפה ירקוני, דליה כהן, חובי סטאר, ישראל גוריון ושרי צוריאל.
לשיר חוברה במרוצת הזמן גרסת שיר רחוב שהתפרסמה בספר "שירי רחוב" של סמדר שיר.
האחים לבנת עיבדו את השיר והשיבו אותו למקורו העגום והמצמרר.

מבנה השיר

לשיר שלושה בתים בני ארבע שורות כל אחד, בחריזה מסורגת. לאחר כל בית מופיע פזמון חוזר בן שלוש שורות.
תחנת הרכבת פריז-מזרח

תחבורה

עם מעל ל-30 מיליון נוסעים בשנה, התחנה היא החמישית במספר הנוסעים בפריז. התחנה כוללת 30 רציפים, המחולקים לצבעים לפי אופי ויעד הקווים אותם הם משרתים. מהתחנה יוצאים הקווים לאזור גראנד אסט, ובעיקר קו ה-TGV לסטרסבורג וקו הרכבת למילוז. מלבד קווים אלו יוצאים מהתחנה קווים אזוריים המשרתים ערים קטנות באזור שממזרח לפריז, וכן קווים בינלאומיים הנוסעים לרוסיה, פולין, בלארוס, גרמניה, שווייץ, הונגריה ומדינות נוספות.
בתחנה נמצאת גם תחנת מטרו בעלת שם זהה, המקשרת אותה לעיר ולשאר תחנות הרכבת בעיר.
באגף המערבי (הישן) של התחנה נמצאת נקודת הקילומטר אפס של רשת המסילות בצרפת.

מבנה והיסטוריה

התחנה נבנתה באמצע המאה ה-19, בתקופת הפיתוח של רשת המסילות בצרפת, כתחנת המוצא של הקו לשטרסבורג. בניית התחנה החלה בשנת 1847 והיא נחנכה בשנת 1850 במעמד נשיא צרפת נפוליאון השלישי. בתחילה כללה התחנה שתי מסילות בלבד. בשנת 1854 נוסף אליה הקו למילוז וניתן לה שמה הנוכחי. לאורך השנים גדל מספר המסילות והרציפים בתחנה והגיע ל-16, והרציפים כבר לא היו צמודים למבנה התחנה.
בשנת 1883 יצאה מהתחנה הרכבת הראשונה בקו האוריינט אקספרס, לכיוון איסטנבול.
בין השנים 1926-1930 שופצה התחנה ושטחה הוכפל, והיא קיבלה את צורתה הנוכחית.
בשנת 1984 קיבלה התחנה מעמד של מונומנט היסטורי בצרפת.
עם הופעת קווי ה-TGV בתחנה, בשנת 2007, חודשו מבנה התחנה והרציפים ונערך בהם שיפוץ מקיף.
התחנה בנויה בסגנון נאו-רומנסק, עם השפעות ומאפיינים נאו-גותיים. החזית כוללת חלון גדול ומעוטר בצורת חצי רוזטה, ומעליו גמלון. בראש הגמלון פסל אישה המייצג את העיר שטרסבורג. כשהורחבה התחנה בשנת 1926 הפך המבנה הישן לאגף המערבי שלה, ונבנה אגף מזרחי במתכונת דומה. הפסל שנבנה בראש האגף המזרחי מייצג את העיר ורדן. בחזית המבנה ארקדה מקושתת ארוכה, ולפניה כיכר רחבה.
הברון מינכהאוזן

הברון קרל פרידריך הירונימוס פון מינכהאוזן (בגרמנית: Karl Friedrich Hieronymus von Münchhausen; ‏11 במאי 1720 – 22 בפברואר 1797) היה אציל גרמני שהיה ידוע כגוזמאי. על שמו קרויה תסמונת מינכהאוזן.
מינכהאוזן נולד בעיר בודנוורדר שם גם סיים את חייו. בנעוריו נשלח לשמש כמשרתו של הדוכס מבראונשווייג-לינבורג (Braunschweig-Lüneburg). בשנת 1738 התגייס לצבא האימפריה הרוסית ושירת ביחידת פרשים כבדים (קירסירים). הוא השתתף בשתי מערכות כנגד הטורקים. בשנת 1750 פרש מן השירות בדרגת סרן. כשחזר לביתו, סיפר שורה של סיפורים מדהימים ויוצאים מגדר הרגיל אודות הרפתקאותיו, כביכול. הוא ידוע כגוזמאי והבדאי הגדול בכל הזמנים.
כמה מסיפורי הברון, כפי שסופרו לאחר מכן על ידי אחרים, כללו רכיבה על כדור תותח, מסע אל הירח, היחלצות מביצה בעזרת משיכת שיערו שלו, סוסו שנחצה בעוד הוא ממשיך לרכוב על חלקו הקדמי, המנגינות שקפאו בחצוצרה ונשמעו רק כאשר הפשירו לאחר מכן, טיול לירח על שתיל אפונה, אייל שמצמיח עץ דובדבנים מקרניו ועוד.

ספרות

רודולף אריך ראספה אסף את סיפורי הברון ופרסם אותם באנגלית בשנת 1785, תחת הכותרת: "סיפורו של הברון מינכהאוזן על מסעותיו המופלאים ומלחמותיו ברוסיה" או בקיצור "הרפתקאותיו המופלאות של הברון מינכהאוזן". ראספה העתיק את הסיפורים מתוך סיפורי הציד של הברון כפי שפורסמו בעיתון הברלינאי Vade Mecum für lustige Leute, אולם חלק ניכר מהסיפורים בספר לא נשמעו מפי הברון. אחדים נכתבו על ידי ראספה עצמו ואחרים נלקחו ממקורות שונים. הברון עצמו לא אהב את "תהילתו" החדשה ופרסומו כשקרן. ב-1786 תרגם גוטפריד אוגוסט בירגר  את גרסת ראספה בחזרה לגרמנית וזו הגרסה המוכרת שם עד היום, שגם תורגמה לעברית על ידי ישראל זמורה ויהודית סבזרו.

קולנוע

ב-1943, בעת מלחמת העולם השנייה, הורה שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס על הפקת הסרט "מינכאוזן" לציון עשרים וחמש שנה לאולפני UFA. גבלס שאף להתחרות עם ההפקות האמריקאיות הצבעוניות והורה על השימוש בצבעים. הסרט בוים על ידי יוזף פון באקי. את התסריט כתב אריך קסטנר, שבאותה תקופה אסרו את ספריו בגרמניה הנאצית. שמו של קסטנר הופיע כ"ברטולד בירגר". את דמותו של מינכאוזן גילם האנס אלברס, שהיה אחד השחקנים הידועים ביותר בגרמניה באותה תקופה. הסרט מתחמק מדיון בנושאים האקטואליים לתקופת הפקתו, אולם משפט אחד, בעת הביקור בירח מרמז לכך: כאשר מינכאוזן על הירח אומר כי לא השעון שלי מקולקל אלא הזמן (ים) מקולקל. 
בסרטו של הבמאי טרי גיליאם "הרפתקאות הברון מינכהאוזן" משנת 1988 העולם הפסיק כבר להאמין בקסם ובדמיון. תושבי עיר נצורה מחכים לשווא שהצבא חסר האונים - שבראשו בירוקרט ציני ומושחת - יושיעו אותם מן המצור הטורקי. אבל רק הברון הזקן, שמתפרץ אל הצגת תיאטרון הלועגת לו ולמעלליו, יכול להציל את המצב. אמנם הוא איבד לחלוטין את האמונה בעצמו, אבל ילדה קטנה מכריחה אותו להתערב, ויחד הם יוצאים למסע פנטסטי למצוא את עוזריו של הברון, ובעזרתם הם מצילים את העיר מחורבן. בסרט הזה גיליאם מטשטש באופן מוחלט את הקווים בין מציאות לדמיון, למשל, כשהתפאורה והדמויות בהצגת התיאטרון הופכות פתאום לחצרו של הסולטאן הטורקי.
סימבסטטין

מנגנון הפעולה

סימבסטטין, בדומה לכל התרופות ממשפחת הסטטין, מעכבת את האנזים HMG-CoA reductase, שהוא אנזים שמשתתף בייצור כולסטרול בגוף. עיכוב האנזים גורם לכך שפחות כולסטרול מסוג VLDL ו-LDL מיוצר בכבד. וכך נצפית ירידה ברמות כולסטרול בדם. סימבסטטין גם גורמת להפחתה ברמות טריגליצרידים בדם על ידי ירידה ברמות כולסטרול VLDL.

יעילות בהורדת רמות כולסטרול

לתרופה סימבסטטין יש השפעה על הכולסטרול הכללי בדם וכן על רמות כולסטרול מסוג LDL, HDL וכן על רמות טריגלצרידים. היעילות תלויה גם במינון התרופה.

תופעות לוואי

תופעות הלוואי השכיחות, בדומה לתרופות נוספות ממשפחת הסטטינים כוללות בעיקר הפרעה באנזימי כבד וכאבי שרירים.

תגובות בין תרופתיות

סימבסטטין עוברת מטאבוליזם על ידי האנזים CYP 3A4 ולכן רמות של התרופה בדם עלולות לעלות בעיקר עם נטילת תרופות המדכאות אנזים זה. 
תרופות שמדכאות את האנזים CYP 3A4 כוללות את משפחת נוגדי הפטריות עם סיומת azole (בעיקר itraconazole, ketoconazole) אנטיביוטיקות ממשפחת המקרולידים (כגון אריתרומיצין, קלריתרומיצין), נוגדי פרוטאזות וחוסמי תעלות סידן (verapamil and diltiazem). יש להימנע משימוש בו זמנית בין תרופות אלו עם סימבסטטין מאחר שזה עלול להגביר את רמות סימבסטטין בדם ולגרום לרעילות.

תגובות עם מזון

יש להימנע משתיית מיץ אשכוליות במהלך הטיפול בתרופה זאת. במיץ אשכוליות קיים חומר בשם ברגמוטין, שעלול לעכב את פירוק התרופה ולכן הוא יכול להעלות את רמות התרופה בדם. מצב זה עלול להגביר לתופעות לוואי וכן לגרום לרעילות מהתרופה.
לטרון

לטרון הוא רכס בעמק איילון, במרחק של כ-15 קילומטר מערבית לעיר ירושלים. הרכס שולט על הדרך לירושלים, נחשב ליעד אסטרטגי חשוב ונערכו בו קרבות מרכזיים, מימי התנ"ך ועד למלחמת ששת הימים. 
מקור השם הוא שיבוש שמו של מבצר לטרון, מבצר צלבני שנבנה במקום ושנקרא בצרפתית "Le toron des chevaliers" ("מגדל האבירים" בתרגום חופשי). על פי השערה אחרת מקור השם הוא מלטינית Castellum bonu Latronis, מבצרו של הגנב הטוב.

היסטוריה

לטרון שוכנת בצומת דרכים חשוב. מדרום מגיעה אליו הדרך מעזה, ממערב, הדרך מיפו, ממזרח, הדרך מירושלים - שער הגיא ומצפון הדרך מירושלים - מעלה בית חורון או מצפון הארץ דרך רמאללה. עובדה זו הפכה את המקום לנקודת מפתח לכיבוש ירושלים וקרבות רבים התנהלו באזור.
במאה ה-13 לפנה"ס, צבאו של יהושע בן נון הביס את חמשת מלכי האמורי באזור בית חורון. תיאור הקרב מופיע בספר יהושע. 
בשנת 165 לפנה"ס, צבאו של יהודה המכבי הביס את היוונים באזור אמאוס ניקופוליס. קרב אמאוס נחשב לאחד הקרבות המוצלחים ביותר שניהל יהודה המכבי.
בתקופת מסעות הצלב נערכו באזור קרבות רבים בין הצלבנים למוסלמים. בלטרון נבנה מבצר שהוחזק על ידי מסדר הטמפלרים וננטש בשנת 1187. המבצר בלטרון הוקם כדי לתת מענה לבעיית חוסר הביטחון בתנועה בדרכים העולות לירושלים. רובו של המבצר נהרס לחלוטין בידי המוסלמים.
בשנת 1890 נבנה בלטרון מנזר השתקנים של מסדר הטראפיסטים. 
במלחמת העולם הראשונה, לטרון נכבשה בידי הבריטים. בריגדה של פרשים אוסטרלים שבאה מרמלה תקפה את הטורקים שהתבצרו בצד הדרך, על גבעות לטרון ובמנזר. הצבא הבריטי, עם הפרשים האוסטרלים הקיפו את העמדות הטורקיות וכבשו אותן. 
בעקבות המרד הערבי הגדול בשנים 1936-1939, שלטון המנדט הבריטי בנה במרחק קצר ממנזר השתקנים בלטרון תחנת משטרה, ששלטה על הדרך מתל אביב לירושלים. התחנה נבנתה כחלק ממצודות טגארט שבנו הבריטים ברחבי הארץ.

מצבת הפועלים המצרים

ליד לטרון, בצד הכביש לעזה, היום במסעף לקיבוץ נחשון וליישוב נוה שלום, סמוך ל"אנדרטת לטרון" לזכר לוחמי חטיבת אלכסנדרוני שנפלו במלחמת העצמאות, הייתה מצבה לזכר פועלים מצרים שליוו את הצבא הבריטי בעת כיבוש הארץ מהטורקים ובנו את הדרכים הדרושות לצורכי הצבא ותושבי הארץ, ומתו בסביבה זו בסוף 1917. המצבה הייתה עשויה מאבנים ועליה היה כתוב באנגלית: שישים ושמונה אנשים מפלוגות העבודה המצריות קבורים פה. ובערבית כתוב: "בשם אללה הרחמן והרחום, אין אלוה אלא אללה ומוחמד שליחו". הם הובאו ארצה על ידי הבריטים בשלהי מלחמת העולם הראשונה לביצוע עבודות סלילה ובנייה. חורשת האקליפטוסים ליד עיו חילו, הצד הדרומי של הדרך הישנה מלטרון לשער הגיא, נטעה על ידי הפועלים המצרים.
פריץ דויטשר

ביוגרפיה

דויטשר התאמן בקבוצת הכח וינה.
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכה דויטשר בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 52.9 שניות, לפני גס היימן מארצות הברית ולאון פאסי מיוון ומדליית כסף, בריצת שליחים 3x1000 מטר ביחד עם פולק וארפד בלודי, אחרי צ'כוסלובקיה עם רוברט גולדשמיט, אדה שוורץ וולטר פרנקל בתוצאה של 8:52.7 דקות ולפני ארץ ישראל. 
באליפות אוסטריה שנערכה בשנת 1932 זכה דויטשר במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:00.6 דקות.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה דויטשר ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, בריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם אלפרד קניג בתוצאה של 3:36.4 דקות, לפני ארצות הברית וארץ ישראל, מדליית כסף, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:03.7 דקות, אחרי אברהם רוזנקרנץ מארצות הברית (1:01.6 דקות) ולפני אתלט מפולין (1:04.5 דקות) ומדליית ארד, בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם אלפרד קניג אחרי דרום אפריקה (45.6 שניות) וגרמניה.