google/wiki40b huggingface dataset:
חצי האי מרטין (אנטארקטיקה)

גילוי חצי האי

חצי האי התגלה מתצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה, בינואר 1947.

מקור השם

שמו של חצי האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים. 
חצי האי נקרא על שמו של קולונל לורנס מרטין (Lawrence Martin) מחיל האוויר של ארצות הברית. 
מרטין היה גאוגרף אמריקאי, והאחראי בספריית הקונגרס על תחום חקר אנטארקטיקה. 
מרטין היה חבר בוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בין השנים 1946–1943.
אנג'לה בורסוק

ביוגרפיה

אנג'לה בורסוק עלתה לישראל מחרסון, שבאוקראינה, בשנת 1997. בשנת 2005 השיגה ציון לדרגת רב-אמן הכללית.
דירוג השיא שלה היה באוקטובר 2008 - מקום ה-67 בין הנשים בעולם, לפי מד כושר.
מייצגת את מועדון השחמט אשדוד. שיחקה בליגה הלאומית בשנת 2000 (בלוח ייעודי לנשים) ובשנת 2012.
בורסוק נשואה ומתגוררת באשדוד.
בלאנש מצרפת, דוכסית אורליאן

ביוגרפיה

בלאנש נולדה ב-1 באפריל 1328 בשאטונף-סור-לואר, לשארל הרביעי, מלך צרפת ולז'אן ד'אברו, בתם של לואי, רוזן אברו ומרגריט ד'ארטואה. אביה מת חודשיים לפני לידתה, ומכיוון שאמה הייתה באותה העת בהריון, מונה דודנה פיליפ מוולואה לעוצר הממלכה עד לאחר שיתברר אם זה בן או בת. מכיוון שבצרפת נהג החוק הסאלי לא ירשה בלאנש את אביה, והכתר עבר לבית ולואה.
ב-18 בינואר 1345 התחתנה בלאנש עם פיליפ, דוכס אורליאן, אך לא היו להם ילדים. בשנת 1376 מת בעלה פיליפ, וב-8 בפברואר 1382 מתה בלאנש בווינסן.
מרדכי פרימן

ביוגרפיה

מרדכי פרימן נולד בעיר העתיקה בירושלים בשם משה מרדכי פרידמן, לשמואל יצחק וחיה אסתר פרידמן. פרימן היה צאצא של משה יפה, מאנשי היישוב הישן שעלה לארץ ישראל בשנות ה-90 של המאה ה-18. יפה התיישב בחברון בהוראת האדמו"ר הזקן של חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי, בעל התניא. היה שליח דרבנן של אותו אדמו"ר לחיפוש אחר עשרת השבטים במזרח הרחוק. מרדכי פרימן היה דור שביעי לילידי ארץ ישראל, ודור שלישי בירושלים.
כאשר היה ילד, עברה משפחתו מהעיר העתיקה לשכונת בית ישראל שבירושלים.
פרימן למד בבית המדרש למורים "מזרחי" ולאחר מכן למד לימודי חינוך ותקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים. החל משנות ה-50 היה קריין, מגיש ועורך של תוכניות רדיו רבות בקול ישראל.
בשנות ה-50, שינה פרימן את שם משפחתו מפרידמן לפרימן, כחלק ממגמת העברות של שמות המשפחה של אנשי התקשורת, בהשראתו של ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון.
במסגרת תערוכת העשור שנערכה בבנייני האומה בירושלים כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל, בשנת 1958, הועבר אולפן רדיו שלם מאולפני קול ישראל ברחוב הלני המלכה בירושלים לבמה של האולם הקטן בבנייני האומה. מדי יום בשעה 11 היה האולם מתמלא בקהל מכל רחבי הארץ שבא לבקר בתערוכה. קבוצות מאורגנות של מבקרים שהגיעו באוטובוסים היו מכוונות את הגעתן לירושלים לשעת השידור של האולפן ורק לאחר צפייה והאזנה היו פותחות בביקור בתערוכה. על הבמה ערכו פרימן, יצחק שמעוני, חגי פינסקר וצעיר בשם שבח וייס חידונים בשידור חי בהשתתפות הקהל. במסגרת השידור הופיעו בין היתר הדודאים, להקת הנח"ל ואריק איינשטיין. שידורי האולפן זכו להאזנת שיא ברחבי המדינה. פרימן קנה את פרסומו מהופעתו בשידור זה והפך לאחד משדרני הרדיו הפופולריים באותה עת.
במרוצת השנים ערך פרימן והגיש תוכניות רבות בקול ישראל, והתרכז בתוכניות דת ומסורת. החל מאוקטובר 1963 הגיש בקול ישראל את חידון הידע "טובים השניים", שאותו ערך יחד עם דרורה בן אב"י.
כמו כן השתתף בטלוויזיה הלימודית. משנת 1982 עד שנת 2000 ניהל את המחלקה למורשת ישראל בטלוויזיה הישראלית. במסגרת זו הגיש בתחילת שנות ה-80 חידון טלוויזיוני בשם "מה הקשר", בו התמודדו מתחרים על זיהוי מושגים הקשורים במסורת ישראל. בחידון זה הופיעו בפינה קבועה טוביה צפיר ודובי גל שגילמו דמויות בשם "הנץ וגנץ". הופעתם של הבדרנים, והעובדה כי החידון שודר בערוץ הראשון ששידר אז ללא מתחרים, הקנתה לחידון, ולפרימן עצמו, פופולריות רבה.
עם פרישתו מרשות השידור החל בהוראת רדיו במכללת ליפשיץ לחינוך, שהיא הגלגול הנוכחי של בית המדרש למורים שבו למד בצעירותו, וניהל את אולפן הרדיו של המכללה המשדר במסגרת התוכניות החינוכיות של קול ישראל, וכן היה אחראי להפקת המגזינים אשר שודרו בטלוויזיה הקהילתית.
פרימן היה מוכר כקריין אשר הקריא בכל לילה את פסוקו של יום בערוץ הראשון. כמו כן, הנחה ערבי חזנות.
פרימן זכה בפרס יקיר ירושלים לשנת 2008, על האדרת התרבות והמורשת היהודית והעברתן לדורות הבאים בעבודתו במערכת החינוך, ברדיו ובטלוויזיה.
נפטר בגיל 86 בירושלים ונקבר בחלקת יקירי ירושלים בבית הקברות שבהר המנוחות.

משפחתו

פרימן היה נשוי לרחל, לזוג שתי בנות ובן, שישה עשר נכדים ושניים עשר נינים. בנו, הרב מאיר פרימן, הוא אב בית הדין הרבני תל אביב וראש כולל בישיבת מרכז הרב.
עיי העברים

עִיֵּי הָעֲבָרִים הוא אזור הנזכר במקרא. אחת מתחנותיהם של העברים במהלך נדודי בני ישראל במדבר.

אזכורים

עיי העברים, נזכר פעמיים במקרא, שניהם בקשר לנדודי בני ישראל במדבר. בפעם הראשונה:
"וַיִּסְעוּ מֵאֹבֹת וַיַּחֲנוּ בְּעִיֵּי הָעֲבָרִים בַּמִּדְבָּר אֲשֶׁר עַל פְּנֵי מוֹאָב מִמִּזְרַח הַשָּׁמֶשׁ."
ובפעם השנייה:
"וַיִּסְעוּ מֵאֹבֹת וַיַּחֲנוּ בְּעִיֵּי הָעֲבָרִים בִּגְבוּל מוֹאָב."
בהמשך נאמר שאחרי שנסעו מעיי העברים המשיכו העברים אל דיבון גד. לפיכך, עיי העברים נמצאו בגבול מואב בין אובות לדיבון גד בגבול מואב.

זיהוי המקום

אוסביוס מקיסריה, זיהה את האזור עם "עיי" ממזרח לאריאופוליס. חלק מהחוקרים מזהים את המקום עם "ח'רבת עי", כ-7.5 ק"מ דרומית-מערבית מכרכ. אכן נמצאו במקום שרידים ארכאולוגיים מתקופה זו. עם זאת, סברה זו היא בעייתית שכן העברים לא נכנסו אל ארץ מואב אלא עקפו אותה. יש המזהים את עיי העברים עם ח'רבת אל-מדינה.
יש הסוברים, שהאתר "עִיִּים" הנזכר בספר במדבר, פרק ל"ג, פסוק מ"ה הוא למעשה אינו עיי העברים, וכי השם "עיי העברים" ניתן כדי להבדיל בין שני המקומות. עם זאת, אחרים סוברים שכן מדובר באותו מקום, ולדעתם עיי העברים נמצא בגבול הדרומי-מזרחי של מואב בקרבת נחל זרד. כתובת נבטית שנמצאה באזור אכן מזכירה ערים בשם "לחיתו ועברתא".
אמנון שפירא

ביוגרפיה

שפירא נולד בשנת 1935 וגדל בתל אביב. למד בביל"ו, בתיכון צייטלין ובישיבת הדרום, ושירת בנח"ל בגרעין "גאולים" של בני עקיבא. הוא סיים לימודי תואר ראשון ושני בתלמוד ותנ"ך באוניברסיטת בר-אילן. שפירא השלים שני תוארי דוקטור: בספרות עברית מהסמינר היהודי בניו-יורק, ובמקרא מאוניברסיטת תל אביב.
שפירא היה במשך שתי קדנציות מזכ"ל תנועת בני עקיבא, ונכון ל-2010 הוא חבר בהנהלה הארצית של התנועה. שפירא הוא מרצה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת אריאל. חבר מליאת מועצת יש"ע. הוא חבר בקיבוץ הדתי טירת צבי. נשוי להדסה ואב לשישה.
שפירא נחשב לסמן ליברלי בציונות הדתית. הוא מתנגד לתהליכי "התחרדלות" כפי שהוא מזהה, בבני עקיבא, כמו פעולות בהן מתקיימת הפרדה בין בנים ובנות ואיסור על שמיעת שירת נשים. הוא יצא כנגד כותבי הספר תורת המלך ונגד כנס הרבנים שהתקיים בעקבותיו. ביקר את החרדים על כך שאינם תורמים איברים, עובדים ומתגייסים לצבא.
אליהו אליעזר מישקובסקי

קורות חייו

נולד בפולין לרב חזקיהו יוסף מישקובסקי ולבריינה, בתו של רבי יצחק בלאזר. בשנת ה'תרפ"ט, בגיל שתים עשרה, עזב את ביתו והחל ללמוד בישיבת גרודנה, שם היה מתלמידיו של ראש הישיבה הרב שמעון שקופ. משם עבר לישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, והיה מתלמידיו של ראש הישיבה הרב ברוך דב ליבוביץ. כעבור זמן עבר ללמוד בישיבת מיר.
בשנת תש"א (1941), בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הצליח לעלות עם אביו לארץ ישראל והחל ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה. בשנת תש"ו (1946) נישא לשושנה, בתם של הרב מרדכי שמואל קרול, רבו של כפר חסידים, שנפטר כשנה קודם לכן, ורבקה, בתו של הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה. בסוף אוגוסט 1945 התארס ונקבע שימלא את מקום אבי ארוסתו כרבה של כפר חסידים. חתונתו של הרב מישקובסקי נערכה בדצמבר 1945 בכפר חסידים והייתה גם טקס הכתרתו כרב היישוב, והשתתפו בה חשובי הרבנים בארץ ישראל באותה תקופה, ובהם הרבנים הראשיים יצחק הרצוג ובן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב יעקב משה חרל"פ, הרב זלמן סורוצקין, הרב ראובן כץ והרב שבתי יגל. במשך למעלה משלושים שנה הוא כיהן כרב היישוב וכמנהיגו הרוחני. בשנת 1963 מונה גם לרב של רכסים. 
בשנת ה'תשט"ו (1955) העתיקה ישיבת כנסת חזקיהו את משכנה מזכרון יעקב לכפר חסידים. בעקבות פטירתו הפתאומית של גיסו, מייסד וראש הישיבה הראשון הרב נח שימנוביץ, התמנה הרב מישקובסקי תחתיו לראש הישיבה. במשך עשרות שנים הייתה הישיבה אחת הישיבות המרכזיות בישראל, ורבים מתלמידיה היו בוגרי ישיבות תיכוניות. הרב מישקובסקי עמד בראשות הישיבה במשך למעלה מעשרים וחמש שנה, עד פטירתו בשנת ה'תשמ"א (1980).
בשנת ה'תש"ך (1960) חלה הרב מישקובסקי אנושות ונעדר מן הישיבה למשך מספר חודשים. בתקופת החגים הבריא ובחודש חשוון תשכ"א שב לישיבה. כסגולה נוסף לו השם 'רפאל', אותו נשא עד מותו. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
הרב מישקובסקי נודע בישיבה בכינויו "הרב", ולאחר מותו נקרא ברכסים רחוב על שמו: "דרך הרב".

משפחתו

אחיו חיים אריה מישקובסקי היה בעלה של המשוררת זלדה.
אחיו דוד מישקובסקי ניהל את ישיבת כנסת חזקיהו עד לפטירתו בשנת תשס"ו.
אחיו שלמה מישקובסקי בעל משרד רואי חשבון בחיפה (אביו של הרב חזקיהו מישקובסקי משגיח ישיבת אורחות תורה).
גיסיו הם הרב שלמה נח קרול, שהיה רב המושב חמד, הרב יעקב ניסן רוזנטל אב"ד חיפה, הרב יעקב אדלשטיין, רבה של רמת השרון.
חתניו הם הרב דוד יצחק מן, ראש ישיבת כנסת חזקיהו שבכפר חסידים, עד לפטירתו בשנת תשע"ב. הרב יעקב מאיר זוננפלד, הרב האשכנזי של היישוב רכסים. בתו טובה הייתה נשואה לרב שלמה כץ, ראש ישיבת חברון (נפטרה בשנת תשס"ג, בגיל 49). בנו מרדכי שמואל מישקובסקי נפטר בשנת תשמ"ח בגיל 42, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
גריינדר

הקמה ופיתוח

גריינדר הושקה ב-25 במרץ 2009 על ידי חברת "Nearby Buddy Finder".‏ מנכ"ל ומייסד גריינדר הוא יואל שמחאי, יהודי אמריקאי יליד תל אביב. תוך זמן קצר החלו להתפתח סביב גריינדר דיונים בבלוגים מובילים של קהילת הלהט"ב כגון Queerty‏ והבלוג Joe My God.‏ 
גריינדר מעסיקה כ-60 עובדים, שכמעט חצי מהם עוסקים בסינון תמונות המשתמשים וקובעים אילו תמונות כשירות להופיע באפליקציה ואילו נוגדות את הקווים המנחים של החברה והמדיניות של אפל. רווחי האפליקציה מגיעים מפרסומות המוצגות בתחתית העמוד למשתמשים בגרסה החינמית, ובאמצעות תשלום מהמשתמשים המנויים לשירות Grindr Extra המעניק יישומים מתקדמים תמורת 3 דולרים לחודש.

תפוצה

אף שגריינדר מבוססת בארצות הברית, זכתה האפליקציה בתוך זמן קצר לפופולריות בארצות רבות ברחבי העולם, בעיקר באמצעות מידע שעבר מפה לאוזן ובאזכורים בכלי תקשורת מקומיים. בבריטניה לבדה גדלה כמות המשתמשים באפליקציה ב-30,000 לאחר אזכור יחיד בסדרה טופ גיר של סטיבן פריי. המפתח הראשי של התוכנה דיווח על משתמשים גם בארצות רחוקות מארצות הברית כמו איראן, קזחסטן וישראל. נכון לספטמבר 2010, מספר המשתמשים הרב ביותר הוא ארצות הברית שם הוא עומד על כחצי מיליון משתמשים, ולאחר מכן בריטניה, שם משתמשים באפליקציה כ-62,000 משתמשים.
אדוארד היינה

ביוגרפיה

היינריך אדוארד היינה נולד ב-16 במרץ 1821 בברלין. הוא היה בנם השמיני של הבנקאי קרל היינה ושל אשתו הנרייט מרטנס. בתחילה קיבל אדואד חינוך ביתי, ולאחר מכן למד בגימנסיית פרידריכסוורדשה (Friedrichswerdersche) וגימנסיית קלנישה (Köllnische) בברלין. בשנת 1838, לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה, הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת ברלין, אבל עבר לאוניברסיטת גטינגן, כדי ללמוד מתמטיקה מקרל פרידריך גאוס וממוריץ שטרן. בשנת 1840, חזר היינה לברלין, שם למד מתמטיקה אצל יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה, ונכח גם בהרצאות של יאקוב שטיינר ויוהאן פרנץ אנקה. בשנת 1842, הוענק לו דוקטורט מטעם האוניברסיטה של ברלין, על עבודתו בתחום משוואות דיפרנציאליות, בהנחייתם של אנו דירקסן ומרטין אוהם – עבודה שאותה הקדיש לדיריכלה. לאחר מכן, למד היינה באוניברסיטת קניגסברג, כדי ליטול חלק בסמינר של קרל גוסטב יעקב יעקבי, ובמקביל שמע הרצאות בפיזיקה מתמטית אצל פרנץ ארנסט נוימן. בקניגסברג, התחבר היינה לעמיתיו ללימודים, גוסטב קירכהוף ופיליפ לודוויג פון זיידל.
בשנת 1844 היינה קיבל משרת הוראה באוניברסיטת בון, ולאחר תקופת הכשרה (habilitation), החל לשמש כפריבט-דוצנט. הוא המשיך את המחקר שלו במתמטיקה בבון, ובשנת 1848, קודם לדרגת Professor extraordinarius. בשנת 1850, התחתן היינה עם סופי וולף, בתו של סוחר מברלין. לזוג נולדו חמישה ילדים – ארבע בנות ובן אחד. בשנת 1856, היינה עבר לשמש כפרופסור במשרה מלאה באוניברסיטת האלה, שם נשאר למשך שארית חייו, ובין השנים 1864–1865, שימש גם כרקטור האוניברסיטה. ב-1875, הוצעה לו קתדרה למתמטיקה באוניברסיטת גטינגן, אך הוא החליט לדחות את ההצעה ולהישאר בהאלה. בשנת 1877, לרגל מאה שנה להולדתו של גאוס, הוענקה לו מדליה על שם גאוס על מחקריו. ב-21 באוקטובר 1881, נפטר אדוארד היינה בהאלה.
הרעם, תבונה מושלמת

"הרעם", המכונה גם "תבונה מושלמת", היא פואמה שנתגלתה בין כתבי היד הגנוסטיים בנגע חמאדי שבמצרים בשנת 1945.
הפואמה כתובה כמונולוג חידתי מתמשך, שבו מגוללת הדוברת-הגואלת סדרה של אמירות פרדוקסליות באשר לטבע האלוהות הנשית. היגדים פרדוקסליים אלה מזכירים את חידות הזהות של יוון העתיקה – צורה פיוטית שהייתה נפוצה באזור הים התיכון.
זמן חיבורהּ של הפואמה אינו ידוע, אך יש הסכמה על כך שבמקור היא נכתבה ביוונית, אם כי עד לימינו אנו שרדה רק גרסה קופטית בספריית נגע חמאדי. פרופ' אן מגוויר (McGuire) מקולג' האברפורד בפנסילבניה כותבת כי הפואמה "קיימת רק בגרסה הקופטית שנמצאה בנגע חמאדי (NHC VI 2:13, 1-21 ,32). אין יודעים את זהות מחברהּ או את תאריך ומקום יצירתהּ, אך מתקבל על הדעת כי נוצרה באלכסנדריה בסביבות המאה ה-2 או ה-3. מכל מקום, ברור כי הטקסט נכתב במקור ביוונית לפני אמצע המאה ה-4, שאז בערך נוצר כתב היד הקופטי". כיום שמור כתב היד במוזיאון הקופטי שבקהיר.
היצירה בכללותה כתובה כפואמה בסטרופות (כעין בתים) מקבילות, וניתן לשער כי המחבר שאב השראה מן האָרֶטָלוגיות  (סוג של המנונות) לאלה המצרית איזיס או מספרות החוכמה היהודית, שגם בהן פורטת ישות שמימית נשית (איזיס או החוכמה, בהתאמה) את מעלותיה בלשון מונולוגית.
ייתכן כי החידות שבפואמה נשענות על מיתוס גנוסטי קלאסי, כמו זה המופיע באפוקריפון של יוחנן.
מי תהום

מי תהום הם מים הנמצאים בחלל השוכן מתחת לפני האדמה.
המים, מי גשמים לרוב, מחלחלים אל בטן האדמה ומגיעים אל שכבה בלתי חדירה הנקראת "אקוויקלוד". מי התהום הזורמים לאיטם בתת-הקרקע אינם יכולים לחלחל דרך שכבה זו, ונוטים להצטבר מעל לאקוויקלוד (בתוך שכבת האקוויפר הרווי - שכבה הנמצאת מעל לאקוויקלוד, שסופגת את המים המחלחלים פנימה).

היווצרות

מים עיליים (מי גשמים ונחלים) מחלחלים לתוך הקרקע, עד שהם מגיעים אל שכבה אטימה, שאינה חדירה למים, עליה הם נקווים ונאגרים.
מים אלו עשויים לנבוע ולהפוך למעין (הימצאו של מעין מצביע על מאגר מי תהום מתחתיו. לכן זהו אחד האמצעים למציאת מאגרים של מי תהום).

חשיבות מי התהום

מי התהום מהווים כ-20% ממצבור כל המים המתוקים בעולם, שהם כ-0.61% מכל כמות המים בכדור הארץ, כולל האוקיינוסים, ומצבורי המים הקפואים, הכוללים קרחונים בהרים ובקטבים.
מי התהום נשאבים על ידי האדם למטרות שתייה בעיקר, אך גם להשקיה.

שאיבה

אל מי התהום ניתן להגיע על ידי קידוח בארות בעומקים שונים. מתקן קידוח מאפשר לצינור שאיבה להגיע אל המאגר ולמדוד את גובהו ונפחו של המאגר ובכך, לקבוע את כמות וקצב השאיבה. לאחר השאיבה, המים עוברים תהליך של בדיקה במעבדות המוכיחות כי המים לא מכילים מזהמים ורעלנים ומתאימים לצריכה. שאיבת יתר של מי תהום עלולה לדלדל את מצב האזור עד למצב של ייבוש או קריסת חלקות אדמה כלפי פנים. כמו כן שאיבה יתרה עלולה לגרום להמלחת מי תהום, עד כדי חוסר יכולת להשתמש בהם לשתייה או להשקיה.

מים תת-קרקעיים

מי תהום הם מים עיליים שעברו דרך הסלעים והסדקים באדמה וחילחלו מתחת לפני השטח. המים יושבים בנקבוביות, בחללים זעירים בין חלקיקי הקרקע או הסלע. מי גשמים מחלחלים אל תוך הקרקע או הסלע החדירים למים ( אקוויפר) עד הגעתם אל שכבת סלע שאינה חדירה למים (אקוויקלוד) ועליה הם נאגרים. מי התהום הם המקור העיקרי למי השתייה. כמו כן הם זורמים בנהרות ובנחלים.

אקוויפר

האקוויפר הם תוצרים גאולוגים שאוגרים ומעברים את המים למי התהום. אקוויפר – שכבת סלע (או קרקע) חדירה למים הנמצאת מתחת לפני הקרקע, אשר מי תהום יכולים להיאגר בה. דוגמאות לסלעים היוצרים אקוויפר: סלע גיר, דולומיט, אבני חול. סלעי הגיר והדולומיט חדירים למים מפני שמבנם סדוק; אבני החול חדירות למים מפני שהן עשויות גרגרים גדולים יחסית, ולכן גם הרווח שבין הגרגרים בינו גדול ומאפשר מעבר מים; המשותף לכל שכבות הסלע הללו שהן מסוגלות להחזיק בתוכן כמויות גדולות של מי תהום.

אקוויקלוד

שכבת סלע (או קרקע) אטומה למים. מי התהום הזורמים לאיטם בתת-הקרקע אינם יכולים לחלחל דרך שכבה זו, ונוטים להצטבר מעל לאקוויקלוד. דוגמאות לסלעים (או קרקעות) היוצרים אקוויקלוד: חרסית, חוואר מוצא. המשותף לשניהם היא העובדה שהם בנויים מגרגירים דקים וזעירים, כך שגם המרווחים שביניהם זעירים מאוד, ולכן מים אינם יכולים לחלחל דרכם.

מים עיליים

מקורות למים אלו הם המים הזורמים על פני הקרקע ומגיעים לנחלים, לנהרות ולאגמים. מקור המים המתוקים שאנו משתמשים בהם הוא במי גשמים ובהפשרת שלגים. חלק מהם מתאדים, וחלק הופכים למי נגר עילי הזורמים על פני השטח ומתנקזים אל אגני היקוות עיליים או מחלחלים והופכים למי-תהום.
בישראל מעט מאד מקורות מים עיליים שאפשר לנצל.

מי תהום בישראל

רמת הקידוח בישראל היא בעומק רדוד יחסית. במישור החוף ובבקעת הירדן מגיעה רמת הקדיחה לעומק של עד 650 מטר. עומקי המים הגדולים נמצאים ברכסי ההרים ובאזורי המדבר, והקטנים יותר בעמקים ובמישור החוף.
בישראל מצויים שלושה מאגרים עיקריים של מי תהום: אקוויפר החוף, אקוויפר ההר ואקוויפר החרמון.
לואי העשירי, מלך צרפת

חייו

לואי נולד בפריז לפיליפ הרביעי, מלך צרפת, ולז'אן הראשונה, מלכת נווארה. עם מות אביו ב-1314, הוא הפך למלך צרפת. הוכתר בריימס באוגוסט 1315. הוא הוכתר זה מכבר גם כמלך נווארה עם מות אמו ב-2 באפריל 1305. ב-2 בספטמבר 1305 נישא למרגריט מבורגונדי, ונולדה להם בת בשם ז'אן (20 בינואר 1312 - 6 באוקטובר 1349). לואי האשים את אשתו בניאוף ועקב כך היא נכלאה, ואחר כך מתה, בבית המלכותי בגאלארד. ב-13 באוגוסט 1315 הוא נשא את קלמנס מאנז'ו (1293 - 1328), בתם של שארל מרטל מאנז'ו ואחותו של קארוי הראשון, מלך הונגריה. שלטונו של לואי העשירי היה קצר והתאפיין במאבק באצילי הממלכה. ב-1315 הרשה ליהודים שגורשו מצרפת ב-1306 לחזור לממלכה. 
לואי מת בבוינסן, ואל-דה-מארנה. הוא נקבר עם אשתו השנייה בבזיליקת סן דני. בעת מותו של לואי הייתה אשתו קלמנס בהריון, וכך לא ניתן היה לדעת מיהו יורשו של לואי כמלך צרפת עד הולדת הילד. אם יהיה הילד זכר הוא יירש את הממלכה. אם תיוולד נקבה אחיו של לואי, פיליפ, יירש את הממלכה. אחיו של לואי, פיליפ, רוזן אנז'ו, שימש כעוצר הממלכה עד הולדת הילד. לבסוף הסתבר שהילד הוא זכר. לכן בנו של לואי, ז'אן הראשון, ירש את הממלכה, אך הוא נפטר כעבור חמישה ימים, והכתר עבר לאחיו רוזן אנז'ו.
החלוץ למרחב

לוח השנה של התנועה

ינואר:
מחנה קיץ תנועתי – מחנה הקיץ נמשך 10 ימים בתחילת ינואר. בכל שנה נבחר נושא מרכזי שעל-פיו מעבירים את הפעולות והפעילויות לגילאים השונים. המחנה הוא הזדמנות למפגש של כל חניכי ומדריכי התנועה מן הערים השונות, והוא מסמל מעין סיום והתחלה של שנת הפעילויות. מחנה הקיץ נחתם במפקד אש מסורתי בו מכריזים על עלייתם של כל שכבת גיל בשנה.
פברואר:
מועצה ארצית – ועידה של מדריכי התנועה, מטרתה העיקרית חלוקת תפקידים, דיונים אידאולוגיים והתארגנות לקראת השנה.
מרץ:
ועידת מרכזים – ועידה של כל מדריכי המרכז, מטרתה העיקרית היא חלוקת תפקידים, שכבות הדרכה, תוכנית עבודה והתארגנות לקראת השנה.
יולי:
סמינר חורף תנועתי – נמשך 4 ימים במהלך חופשת החורף. הפעולות ניתנות על פי נושא מרכזי שנבחר מראש. אחד האירועים המרכזיים בסמינר הוא המעבר של שכבת החניכים הבוגרת מחניכים למדריכים וקבלת החולצה התנועתית.
אריה לודוויג שטראוס

ביוגרפיה

שטראוס, בנו של סוחר, פרסם מיצירתו בכתבי עת כבר בהיותו תלמיד והיה פעיל בארגונים ציוניים. באוניברסיטה למד ספרות גרמנית, היסטוריה של הספרות ופילוסופיה, בברלין ובמינכן. שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה, ועם תום המלחמה ב-1919 פרש מן הלימודים בגלל מחלה. בשנים 1925/6 עבד כדרמטורג בתיאטרון בדיסלדורף. בשנת 1928 השלים את הדוקטורט שלו בנושא "חלקו של הלדרלין במערכת המוקדמת של שלינג באוניברסיטת פרנקפורט, ובשנת 1929 השלים את ההביליטציה באאכן שעסקה ב"בעיית הקולקטיב בהיפריון של הלדרלין" (נדפסה ב-1933). אחר כך עבד כמרצה זוטר (פריווט-דוצנט) באאכן, והמשיך בפרסומיו על הלדרלין.
ב-1924 ביקר בארץ, בשנים 1929–1933 פעל כמרצה לספרות בטכניון של אאכן, שם גם קיים ארכיון לזכרו.
היה מקורב למרטין בובר ונשא את בתו אווה (חוה) בובר לאשה. ב-1986 יצא לאור בגרמנית כרך של חליפות המכתבים בינו ובין בובר.
ב-1935 עלה לארץ. עם עלייתו ארצה עם אשתו ובניו עמנואל ומיכאל שטראוס, עשה שנתיים בקיבוץ הזורע כשהוא נוטל חלק בנטיעת "יער הזורע" ובסלילת כביש-העמק. היה איש "הפועל הצעיר". לימד ספרות בבית הספר החקלאי בבן שמן ולאחר מכן בשני הסמינריונים שמטעם עליית-הנער, בחילוני ובדתי, בירושלים. הקים את החוג לספרות השוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים. לימים עמד בראש החוג וזכה להיות מורה נערץ בקרב רבים ממשוררי דור קום המדינה שהיו מתלמידיו, ביניהם נתן זך, ט. כרמי, יהודה עמיחי, דן פגיס, חיים גורי וטוביה ריבנר, שפעל רבות להוצאת ותרגום ספריו ואחרים. נחמה לייבוביץ' שלימדה יחד איתו בסמינרים של עליית הנוער העידה כי למדה רבות משיטת הניתוח הספרותי שלו לפרקי מקרא.
ב-1953, עת נאלץ לפרוש מפאת מחלה, ביקש מלאה גולדברג, שהייתה ידידה קרובה, להחליפו. באותה שנה, בשיאה של הקריירה הספרותית והאקדמית שלו, נפטר.
עמנואל שטראוס, היה מפקח ארצי במשרדי החינוך והעבודה. הפילוסוף והמורה פרופ' מיכאל שטראוס, הוא ממייסדי חוג אורנים ומנסחי תורת המחנות. בנו של עמנואל הוא הפסנתרן והמלחין אריק שטראוס. בנו של מיכאל הוא היוצר והמשורר אבנר שטראוס.

ציטוטים על האדם ויצירתו

"שטראוס היה חלוץ בתחום הגישה הספרותית למקרא, והניח מסד של ניתוח חמישה מזמורי תהילים." (הרב אלחנן סמט)
"תמיד אראה בשעה מחוננת זו במחיצתם של לודוויג שטראוס ויהודה הלוי באולם הבהיר בין ספרים וקוראים, אחת משעות החסד של חיי." (עדה ברודצקי|עדה ברודסקי)
"כשהגיע לארץ כבר היה משורר ידוע מאד בגרמניה.
אך משהגיע לישראל המיר את כתיבתו לעברית ושלט בה עד שהיה מסוגל לכתוב בסגנון שירת ימי הביניים כולל המשקל והחירוז.
מהבודדים שהתעמקו בפרוזודיה, המוזיקה של השירה"."(נתן זך)
"משנתו הפיוטית היא מיוחדת במינה ובלתי-שכיחה לחלוטין בנוף הספרותי שלנו, הוא ביקש- הראשון בארץ- את "הקריאה הצמודה", זמן רב לפני אפנת "הטקסטים"."(טוביה ריבנר)
"ללודוויג - שיר ידידות (סונטה קצוצה שהיא במספר שורותיה: שיר אהב"ה): ידעתי: כאן אני אוכל לנוח/ מנוחת רעות באמונה שלמה,/
מוארת אור-תמיד של החכמה/ נוגהת בנגוהות שאר הרוח,// אל מול מבט-עיניך הפקוח,/ אִם בשיחה שקטה של הסכמה/ אם, לפרקים, בלהט הוויכוח,/ מצאה הנפש אור בעולמה.// מה שם נקרא לפלא שקרה?/ מה שם נקרא לַגבול אשר נמחָה/ בין וידויֵי-שתיקה ובין שיחה?// עת יתלכדו הפרי והפריחה/ וקול-הידידות כקול שירה?/ לאה" (שיר שחיברה לאה גולדברג לרגל יום הולדתו השישים שחל ב-28 באוקטובר 1952. פורסם לראשונה בידי איטה שדלצקי בהארץ, "תרבות וספרות", כ"ד באב תשס"ג, 22.8.2003, עמ' ה1 וכונס בספר "שירי אהב"ה וזה"ב: הסונטות של לאה גולדברג", עורכת: עפרה יגלין, השירים וכתבי היד הגנוזים הובאו לדפוס על ידי גדעון טיקוצקי, ספרית פועלים, 2008, עמ' 102–103).
יצחק בן אשר הלוי

רבי יצחק בן אשר הלוי משפיירא (מכונה גם ריב"א; חי במאה ה-11-12) היה תלמידו של רש"י, וראשון בעלי התוספות באשכנז. חיבר כמה ספרי הלכה.

זהותו וכינוייו

רבי יצחק בן אשר בו עוסק ערך זה הוא תלמיד רש"י. נכדו, שנולד ביום פטירת סבו, נקרא אף הוא (על שמו) רבי יצחק בן אשר, ונהרג על קידוש השם בשנת ד'תתקנ"ו (1196) במהלך פרעות תתקנ"ו. אדם נוסף שכינויו הוא ריב"א, הוא רבי יצחק בן אברהם, אחיו של רבי שמשון משאנץ, הידוע בעיקר בכינויו הריצב"א. ואדם נוסף הנושא כינוי זה הוא רבי יצחק בן אברהם קרקושא (הריב"א מנרבונה), תלמיד הרמב"ן.
לרוב הכינוי "ריב"א" מתייחס לרבי יצחק בן אשר הראשון, בו עוסק ערך זה. כינוייו הנוספים: רבי יצחק הלוי משפירא, רבינו יב"א, ר' יב"א הלוי ועוד.

קורותיו

זמני לידתו ופטירתו לא ידועים בוודאות. בצעירותו למד בפני רבי יצחק בן יהודה, מרבותיו של רש"י, שנפטר בשנת ד'תת"ל (1070), ומכאן שנולד בסביבות ד'תת"י (1050). באשר לפטירתו ידוע ממכתב ששלח שבשנת ד'תתסג (1103) היה בחיים, ומאידך יש ראיה שבשנת ד'תתצ"ג (1133) כבר נפטר. 
יש אומרים שאחרי פטירת רש"י (ד'תתס"ה) למד ריב"א אצל נכד רש"י, רשב"ם. ברם, לאור גילו הצעיר של הרשב"ם באותו זמן יש שהציעו גרסה חלופית למקור זה, לפיה מדובר על רבי מאיר בן שמואל - חתנו של רש"י ואבי הרשב"ם.
חותנו של ריב"א היה רבינו אליקים בן רבי משולם הלוי, חברו של רש"י. בבית העלמין בוורמייזא נמצאה מצבתה של "פריצא בת מר אליקום הלוי" שנפטרה ד'תתמ"ח (1088), ומשערים כי זוהי בת רבינו אליקים, אשתו או גיסתו של ריב"א. לפי זה נפטרה בצעירותו.
לריב"א נולדו שני בנים: האחד הוא אשר, אביו של ריב"א השני, ועל השני ידוע שמת ערירי, ואשתו קיבלה חליצה מאחיו. ידוע שעסק במסחר, ולשם כך אף נסע לרוסיה. נכדו, הבחור יצחק בן אשר ('ריב"א השני'), נרצח בשפייר בשנת ד'תתקנ"ו עם יהודים נוספים עקב עלילת דם.
חכמי דורו המפורסמים (כדוגמת הראב"ן) התייחסו אליו בהערכה רבה, ופנו אליו בשאלות שונות. היה מכונה בפי תלמידיו "קדוש", למרות שמת באופן טבעי ולא נהרג על קידוש השם, וזאת בגלל הנהגות הפרישות שנהג בהן.
על פטירתו מסופר, שכשהיה חולה ביום הכיפורים הרופאים טענו שאם יאכל יש סיכוי שיחיה, ואם לא יאכל - ימות, והוא העדיף לצום - ומת.

חיבוריו

חיבורו העיקרי של ריב"א הוא תוספותיו לתלמוד. הוא חיבר תוספות לרוב הש"ס, אבל כיום אין בידינו קובץ מלא של תוספותיו בפני עצמם, אלא הם שימשו יסוד לקובצי תוספות מאוחרים יותר, ושמו מופיע מאות פעמים בתוספות הנדפסים עם התלמוד. בפרט התוספות על מסכתות שבת ופסחים משופעים במובאות מתורתו של ריב"א.
תוספות הריב"א הגיעו גם לפרובנס, ספרד ואיטליה, וראשונים מארצות אלו מצטטים מהם רבות. כך, למשל, הספר יד רמ"ה על מסכת סנהדרין, מאת רבי מאיר הלוי מטוליטולה, מסתמך לרוב על תוספות ריב"א למסכת זו.
רבינו תם בספר הישר (חלק החידושים, סימן שטו) פקפק בייחוס חלק מקבצי התוספות שלפניו אל ריב"א: "ומה שמתרץ הרב ר' יב"א - הוא לא תירץ, והוא לא עשה אותם תוספות. המעתיקים קראום על שמו, ולא תסמכו עליהם כי רובם שגיאות".
ריב"א כתב גם קבצים הכוללים פסקי הלכה, על פי סדר המסכתות. ידועים חיבוריו על הלכות ריבית, הלכות נידה, פסקי מסכת חולין, פסקי פרק ראשון של מסכת בבא מציעא, ועוד.
ייתכן שגם כתב פירושים למקרא. בחיבור "תוספות על התורה" וכן בפירוש רבי יוסף קרא לספר יחזקאל יש פירושים בשמו.