google/wiki40b huggingface dataset:
פרנץ קסאפר זיסמאייר

חייו

זיסמאייר נולד בשוואננשטאט שבאוסטריה, והתחנך בבית־ספר מנזרי בקרמסמונסטר, שם שימש גם מנצח על מקהלת הכנסייה הבנדיקטינית (1779–1787). ב-1788 עבר לווינה והחל משמש מורה למוזיקה. זיסמאייר התיידד עם מוצרט בשנת חייו האחרונה (1790/91) ולעיתים שיתף עמו פעולה, בעיקר כמעתיק תווים ובהשלמת רצ'יטטיבים באופרה "חסדו של טיטוס". בשנים 1792-94 היה זיסמאייר נגן הצ'מבלו (הרפסיכורד) והמנהל המוזיקלי בפועל של התיאטרון הלאומי של וינה, ומשנת 1794 עד מותו שימש מנהל מוזיקלי (קפלמייסטר) של התיאטרון. 
זיסמאייר זכה בתחילת דרכו להצלחה מסוימת עם יצירותיו, ובמיוחד הזינגשפיל שכתב ללבריתים של עמנואל שיקאנדר. בשנות התשעים המאוחרות של המאה ה-18 כבר השתנתה האופנה המוזיקלית בווינה, כוכבו של זיסמאייר דעך, והוא נחשב בעיני הווינאים מלחין מן המעלה השנייה, החייב את תהילתו לקשר שלו עם מוצרט. 
מכתב ידו של זיסמאייר מתבהר כי הוא השלים כמה קטעים ברקוויאם של מוצרט אחרי מותו של מוצרט, אך עד היום לא הובהר באיזו מידה דבק זיסמאייר בטיוטות שהניח אחריו המלחין. זיסמאייר השלים את מלאכת הכתיבה בתוך זמן לא רב ממותו של מוצרט, כנראה כדי לסייע בידה של אלמנתו של מוצרט, קונסטנצה, שמצבה הכספי היה דחוק. כיום נהוג להשמיע את הרקוויאם בעיקר בגרסה אותה השלים זיסמאייר, אף כי קיימות מספר גרסאות השלמה אחרות. 
זיסמאייר נפטר בשנת 1803 כתוצאה ממחלת השחפת.
פטיו דו קולז'יו

פטיו דו קולז'יו (בפורטוגזית: Pátio do Colégio, נכתב לעיתים בצורה ארכאית: Pateo do Collegio) הוא שמם של כנסייה ובית ספר ישועי היסטוריים בעיר סאו פאולו שבברזיל. השם מתייחס גם לכיכר הרחבה שבחזית המבנה והוא מציין את האתר בו נוסדה העיר ב-25 בינואר 1554 במיסה לכבוד חנוכת בית הספר הישועי.
מקורה של העיר סאו פאולו הוא במיסיון שהוקם בידי הישועים מנואל דה נוברגה (Nóbrega), ז'וזה דה אנשייטה (Anchieta) ואחרים בפנים הארץ הברזילאי. הכפר, שנקרא באותם הימים "סאו פאולו של שדות פיראטינינגה" (São Paulo dos Campos de Piratininga), נוסד על רמה נמוכה בין שני הנהרות טמאנדואטיי (Tamanduateí) ואניינגבאו (Anhangabaú), וקושר לכפר סאו ויסנטה (São Vicente) שעל חוף הים בדרך שטרם התבססה ביער הגשם.
בניין הכנסייה המקורי לא היה אלא בקתה צנועה עם תקרת עלים או קש. בשנת 1556, תחת הנהגתו של האב אלונזו בראז (Brás), נבנו הכנסייה ובית הספר מחדש במבנים עמידים יותר עשויים אדמה נגוחה. בניינים אלו היוו מרכז רוחני וחינוכי ביישוב במשך כמאתיים שנה. בכל רחבי האמריקות עמדה פעילות היישועים לניצור האמרינדיאנים המקומיים בניגוד אינטרסים לפעילות הכלכלית של המתיישבים, שהפיקו רווח מסחר בעבדים ומשיעבודם. גם באזור "פיראטינינגה" התנגש המיסיון באינטרסים של הבנדיראנטס והדבר הוביל לגירוש הישועים מהכפר בשנת 1640. רק בשנת 1653 הורשו היישועים לשוב לכפר ובאותו זמן בנו מחדש את הכנסייה ואת בית הספר. 
בשנת 1759 הורה מרקיז פומבל על גירוש הישועים מפורטוגל וממושבותיה והמבנה הפך למקום מושבם של המושלים הקולוניאליים של סאו פאולו. גם לאחר עצמאות ברזיל המשיך המבנה לשמש לצרכים מנהלתיים. המבנה נבנה שוב ושוב בסגנונות שונים ובשנת 1896 התמוטטה הכנסייה ורק מגדלה שרד, אם כי הוא שונה בצורה משמעותית. 
בשנת 1953, במהלך החגיגות לציון 400 שנים לייסוד העיר, ניתנו המבנה וסביבותיו הקרובות בחזרה לידי הישועים. הכנסייה נבנתה מחדש והמגדל ובית הספר שופצו בהתאם למראם הקודם מהתקופה הקולוניאלית בהתאם לסגנון הבנייה הישועי שהיה נפוץ בברזיל במהלך המאה ה-17.
בשנת 1979 נפתח במקום מוזיאון המוקדש לאב אנשיידה, המוזיאון מכיל למעלה מ-600 פרטי אמנות דתית קולוניאלית, ציורים, מסמכים ופסלים המתארים את פעילות היישועים בברזיל. גולת הכותרת של המוזיאון הם ציורים מהמאה ה-17 של האב אנשיידה ושל הכומר אנטוניו וִיאֶירה (Vieira), אף הוא ישועי חשוב. בחצר המבנה, שכיום שוכנת בו מסעדה ובית קפה, מוצג אחד מקירותיו העתיקים של המבנה. בכנסייה עדיין מתקיימת פעילות דתית כגון מיסות, חתונות וטקסים אחרים, כמו גם פעילות תרבותית הכוללת את הפעלת המוזיאון, קונצרטים וכן את ספריית האב ויירה הכוללת כ-13,000 כותרים הקשורים בהיסטוריה של ברזיל ובהיסטוריה של היישועים.
איליין קסידי

ביוגרפיה

קסידי נולדה בראהני, פרוור של דבלין שבאירלנד. כשהייתה בת שלוש עברה המשפחה לגור בקילקול (Kilcoole) שבמחוז ויקלו. הופעתה הראשונה בתפקיד ראשי היה בגיל חמש בהצגה של בית הספר במחזה "פינוקיו".
ב-1996 הייתה קסידי מועמדת לפרס השחקנית המבטיחה ביותר בפסטיבל הסרטים של ז'נבה על תפקידה ב-"The Sun, the Moon and the Stars". היא שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "המסע של פליסיה" יחד עם בוב הוסקינס, עליו הייתה מועמדת לפרס ג'יני לשחקנית הטובה ביותר. קסידי זכתה פעמיים בפרס הקולנוע וטלוויזיה האירים (IFTA). ב-2003 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי על תפקידה בדמות ראנט בסרט "תאומי הדיסקו", וב-2010 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה על גילום הדמות אבי מילס בסדרה האמריקאית "האי של הרפר" של CBS. ב-2005 הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר על הופעתה בתפקיד מוד לילי בדרמה "Fingersmith" של ה-BBC. ב-2007 הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדמות סנדרה בסרט הדרמה "ומתי ראית את אביך לאחרונה?" לצדם של ג'ים ברודבנט וקולין פירת'. ב-2009 הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה על תפקיד אנני מוקלהי בסרט "Little White Lie".
בתיאטרון שיחקה קסידי ב-2002 במחזה "The Lieutenant of Inishmore", ב-2006 ב"ציד המכשפות" עם הלהקה השייקספירית המלכותית, וב-2007 במחזה "There Came A Gypsy Riding" בתיאטרון אלמיידה. קסידי הופיעה בווידאו קליפ של השיר "The Scientist" של להקת קולדפליי. בסדרה "בלי לפגוע" של פול אבוט שיחקה קסידי בתפקיד הבלשית דינה קוולסקה.
קסידי גילמה את מורין בסרט הטלוויזיה "Just Henry" של ITV ששודר לראשונה ב-18 בדצמבר 2011.

חיים אישיים

קסידי נשואה לשחקן סטיבן לורד אותו הכירה על הסט של הסרט "האמת". ב-16 בספטמבר 2009 נולדה בתם קילה. בנם לינוט לורד קסידי נולד בינואר ב-2013. בני הזוג חיים בגריניץ'.
מוזיאון חיל האוויר המלכותי

היסטוריה

מוזיאון חיל האוויר המלכותי נפתח בקולינדיין (אז חלק מהנדון) שבצפון לונדון ב-15 בנובמבר 1972, בנוכחות המלכה אליזבת השנייה. בעת פתיחתו כללה תצוגת המוזיאון 36 כלי טיס. במהלך השנים גדל אוסף כלי הטיס של המוזיאון, והם הוצגו בהאנגרים שונים ברחבי הממלכה המאוחדת כאשר לא הוצגו בלונדון.
ב-1 במאי 1979 נפתח סניף נוסף של המוזיאון בקוספורד במטרה להציג את מלוא האוסף שלא ניתן היה להציגו בלונדון מטעמי חוסר מקום. כמו כן, החל משנת 1980 הציג הסניף בקוספורד את אוסף מוזיאון בריטיש איירוויז (אולם בהמשך, כאשר בריטיש איירוויז הפסיקה לממן את התצוגה הוצא האוסף מהמוזיאון).

סניף לונדון

סניף לונדון כולל 5 אולמות תצוגה המציגים את ההיסטוריה של התעופה, אולם מפציצים, אולם מטוסים היסטוריים ואולם המציג את הקרב על בריטניה.
נכון לשנת 2005 הוצגו בסניף זה כ-130 מטוסים ובהם אחד משני הויקרז וולינגטון שנותרו בעולם, ומפציץ מסוג אוורו לנקסטר שביצע 137 גיחות הפצצה. כמו כן מוצג במוזיאון ההוקר טייפון היחיד שקיים כיום.
צביה אליהו

ביוגרפיה

נולדה לרבי נסים דוד עזרן ראש ישיבת בית שמואל ואהל מרדכי, נינתו של הרב מרדכי עזראן ולאביגיל (נפטרה בה' באייר תשע"ה), בתו של הרב יוסף שלוש ונכדתו של הרב דוד שלוש.
משנת 1951–1953 למדה מקצוע ורכשה במהלך השנים מספר שפות. בשנת 1953 בהיותה בת עשרים נישאה לרב מרדכי אליהו. 
כותבת טור קבוע במגזין לנשים 'פנימה'. בעבר כתבה טור בעלון השבת מעייני הישועה.
מעבירה שיעורים במקומות רבים ובפרט בימי עיון לנשים, בכנסי התעוררות ובמדרשות לנשים. ונחשבת לדמות תורנית משפיעה בקרב נשים רבות.
בשנת 2010 וב-2012 יזמה מבצע עולמי לשמירת שתי שבתות. מטרת המבצע הייתה, בהתבסס על דברי רבי שמעון בר יוחאי, שאם ישראל משמרין שתי שבתות כהלכתן, מיד ייגאלו.
לאחר פטירתו של הרב אליהו מצאה פתק משומש בכיסו, ובו תפילה אישית-סודית שחיבר והיה נושא בכל יום. היא פנתה ליונתן רזאל, וביקשה ממנו שילחין אותה, השיר בוצע על ידו יחד עם יוסף הרקדן.
בשנת 2013 הייתה שותפה למסע הרבניות, לאורכה ולרוחבה של הארץ לחזק, לקרב ולהעצים את נשות ישראל.
מאות מסיפוריה של הרבנית צביה על בעלה הרב אליהו הובאו בסדרת "אביהם של ישראל" בשישה חלקים שיצאה לאור בשנים תש"ע-תשע"ז.

עמדותיה

אליהו גורסת שיש לחזק את לימוד התורה לנשים, אך לדעתה נשים אינן יכולות לפסוק הלכות. בנוסף, אליהו מתנגדת לגיוס בני ישיבות.
בבחירות בשנת תשע"ה הביעה תמיכה במפלגת יחד - העם איתנו.
פאט סאליבן

חייו

סאליבן נולד בסידני (ניו סאות' ויילס, אוסטרליה). בין השנים 1905–1907 צייר קומיקס עבור העיתון "העובד". ב-1909 היגר לאנגליה וניסה את מזלו בתחומים שונים: איגרוף, שירה, ריקוד, כמו גם ציור קומיקס. ב-1914 היגר לארצות הברית. תחילה עסק בציור רצועות קומיקס, מאוחר יותר עבר לאנימציה ואף הקים אולפן משלו.
דמותו של פליקס החתול הופיעה לראשונה בסרטון "השטויות של פלין" שהופק באולפנו של סאליבן בשנת 1919. 

קיימת מחלוקת אם סאליבן יצר את דמותו של פליקס, או האנימטור אוטו מסמר שעבד באולפנו. פליקס החתול היה הדמות המצוירת הפופולרית ביותר בקרב צופי הראינוע בשנות ה-20. הקרדיט לדמות יוחס לסאליבן מאז היווצרה, בין השאר הוא טען זאת בראיון עיתונאי וחתימתו הופיעה על רצועות הקומיקס. כמקובל אז, עקב היותו בעליו של האולפן, הוא היה בעל זכויות היוצרים על יצירותיהם של עובדיו. רק שנים רבות לאחר מותו טענו מסמר, אנשי צוות מאולפנו של סאליבן והיסטוריונים של קומיקס, כי מסמר הוא שהיה יוצרו של פליקס.
ב-1928 המפיצים ביטלו את חוזהו של סאליבן עקב סירובו להתקדם מראינוע לקולנוע. כששינה את דעתו ב-1930 הפיק שני סרטונים מדובבים שנחלו כישלון בקופות. בעקבות כישלונותיו הידרדר מצבו הבריאותי והנפשי. מותה של אשתו מרג'ורי במרץ 1932, מוטט אותו וכשנפטר ב-1933 הותיר את אולפנו בקריסה.
הגירה לישראל

הגירה לישראל פירושו כניסה לתוך מדינת ישראל לצורכי מגורים בה (למטרת מגורי קבע או לטווח ארוך). הגירה לישראל מבוצעת בדרכים שונות, חוקיות או בלתי חוקיות.

סוגיות נוספות


בין השנים 1977–1979 נקלטו בישראל לפחות 263 פליטים וייטנאמים ממלחמת וייטנאם (ראו קליטת פליטי וייטנאם בישראל).
בערים דימונה, ערד ומצפה רמון ישנן קהילות של העבריים הישראליים לירושלים.
כמה מאות לוחמי צד"ל ומשפחותיהם קיבלו תושבות ואף אזרחות בישראל והתיישבו בעיקר בערי הצפון.

בעיות ההגירה לישראל

הגירה לישראל בכללותה, נקשרה לא אחת בהגברת יוקר הדיור בישראל ועומס על התשתיות בישראל (בפרט על מערכת הבריאות בה).]
ההגירה הבלתי חוקית לישראל נקשרה לא אחת בהגברת שיעורי הפשיעה בישראל (בפרט בתחומי הפעלת עסקים בלתי חוקיים, שוטטות, שוד, והפצת סמי שעשוע).]
ארתור זילברגלייט

ארתור זילברגלַייט (Arthur Silbergleit‏; 22 במאי 1881 – 3 במרץ 1943) היה משורר וסופר גרמני יהודי. נספה בשואה במחנה הריכוז אושוויץ.

קורות חיים

זילברגלייט נולד בעיר גלייביץ (Gleiwitz; כיום גליביצה, פולין) שבמחוז שלזיה עילית של הקיסרות הגרמנית, בסמוך לגבול הרוסי, בן למשפחה יהודית מסורתית מיוחסת. אחיו ואחיותיו היו מקס זילברגלייט, סוחר בגלייביץ; הלנה, שנישאה בברסלאו לרב ג'יימס קרקאואר, ושרלוט, שנישאה לסלומון גץ; למעט אביו, שמת מוות טבעי, כל בני משפחתו נספו בשואה, להוציא את בנה של שרלוט, היינץ-צבי גץ, ששרד.
זילברגלייט למד בבית ספר יסודי ממלכתי קתולי בעיר הולדתו, ולאחר מכן סיים השתלמות בבנק "הַיימן" בברסלאו.
שיריו הראשונים היו ליריים, והם לא התרכזו בעולם היהודי של בית הוריו. הוא הכיר מספר משוררים ממועדון בית הספר לשירה של ברסלאו, שהכיר לו חברו ארווין מגנוס. 
בשלהי 1907 עבר לברלין, שם שימש סגן עורך העיתון Ost und West ('מזרח ומערב'), שהיה ירחון מאויר של היהדות המודרנית.
כמשורר העריץ את יצירותיהם של הוגו פון הופמנסתאל ופול ורלן. אחד מחבריו הטובים היה שטפן צווייג, מתרגם שירתו של ורלן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התנדב כאח ונשלח לאימפריה הרוסית. במהלך התנדבותו חלה, וחזר לאחר תשעה חודשים מבית החולים לברלין. באפריל 1918 זכה במדליה מטעם הצלב האדום. רשמיו מהתקופה מופיעים בכרכים הראשונים של שירתו – Flandern ('פלנדריה') ו-Die Balalaika ('הבללייקה').
בתום המלחמה כתב את מחזור השירים Orpheus ('אורפיאוס'), ובו 600 שירים; המחזור ראה אור במהדורה מיוחדת לראשונה לכבוד יום הולדתו החמישים. בשנת 1919 הוזמן מטעם מועצת העם בברסלאו להרצות בשלזיה, ובהמשך במספר ערים, בהן ביטום, אופולה ופוזנן.
עבור האגדה Die Magd" ('השושבינה') זכה זילברגלייט בפרס הכבוד של העיר קלן; אגף השירה של האקדמיה הפרוסית לאמנויות העניק לו ב-9 באוקטובר 1931 פרס הוקרה; ובשנת 1931 זכה בפרס הצטיינות מטעם "קרן שילר".
בתחילת שנות ה-30 הכיר זילברגלייט את גרטרוד מיכלר (1884-1979), והם נישאו ב-15 במאי 1933. נישואיו לאישה לא-יהודייה סייעו לו להימנע מחלק מרדיפות היהודים והדיכוי בשנים הראשונות לשלטון הרייך השלישי.
משכורתה הנמוכה של גרטרוד קיימה בקושי את בני הזוג בזמן שזילברגלייט השלים את כתב היד של "Der Leuchter", והוא הצליח בכך הודות לתמיכתו הכספית של ידידו צווייג.
בעקבות הגירתם של כמה מחבריו, החל גם זילברגלייט בתהליך הגירה והגיש תצהיר לממשלת לארצות הברית, אך עזיבתו לא התאפשרה בשל מחלת השחפת שממנה סבל משנת 1936. ניסיון להשיג עבורו אישור מעבר זמני לצרפת נכשל אף הוא.
ב-3 במרץ 1943, בתקופה שבה כבר היה עיוור כמעט לחלוטין, ואף שהיה נשוי ב"נישואי תערובת", נלקח זילברגלייט על ידי הגסטאפו מדירתו ברח' אנסבכר 25 בברלין, ולאחר מאסר בן עשרה ימים נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספה.
ספרייט

ספרייט (באנגלית: Sprite) הוא משקה קל מוגז ללא קפאין בטעם לימון-ליים, המיוצר על ידי חברת קוקה-קולה.

היסטוריה

המשקה הגיע לארצות הברית מגרמניה בשנת 1961 בשם Fanta Klare Zitrone ("פאנטה לימון צלול"). רק לאחר מכן הוכר כמותג "ספרייט". זה היה המענה של קוקה-קולה לפופולריות של המשקה של חברת סבן אפ - "ליתיום-לימון" משנת 1929.
בשנות ה-80, שנים רבות לאחר צאת המוצר לשוק, החלה חברת קוקה-קולה ללחוץ על יצרני הבקבוקים לייצר בקבוקים גדולים יותר, ובכך גברה על נסיונותיה של המתחרה סבן אפ להיות החברה הפופולרית המובילה בתחום. מאז, קוקה-קולה היא החברה השלטת בתחום המשקאות בטעם לימון ליים. בשנות האלפיים, נמכר ספרייט ביותר מ-190 מדינות ברחבי העולם. בשנת 1974 החלה קוקה קולה לשווק ספרייט ללא סוכר, שבשנת 1983 שונה שמה ל"דיאט ספרייט". משקה זה הגיע לישראל בשנת 1986.
תכולת הסוכר בספרייט 9.9 גרם ב-150 מ"ל. ב-2014 החל שיווק של גרסה של המשקה בה הופחתה כמות הסוכר ב-40% תוך שימוש בממתיק המופק מצמח הסטיביה לשם שמירה על רמת המתיקות.
המשקה משווק בעיקר בפחיות בצבע ירוק או כחול, או בבקבוק ירוק, ועליו תווית בצבע כחול וירוק.
באוסטרליה, בניו זילנד ובשווייץ מוכר המשקה כ"לימונדה".
ספרייט מכיל מי סודה, סירופ תירס (פרוקטוז), סוכר, חומצה ציטרית.
קורט גרוט

ביוגרפיה

גרוט החל לשחות רק בגיל 15 בהמלצת רופאיו כסיוע למחלת האסתמה ממנה סבל. הוא שחה במועדון השחייה של סנטה קלרה. הוא דוקטור לרפואה מאוניברסיטת סטנפורד.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה גרוט במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב כששחה בשלב המוקדמות והרביעייה האמריקאית ניצחה בשלב הגמר. בנוסף, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.69 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.05 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:14.63 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 זכה גרוט ב-3 מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.22 דקות, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.05 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:36.93 דקות.

אלוף עולם

באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' אוסטרליה, בשנת 1998 זכה גרוט במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.40 דקות, לפני ג'אן כריסטוף סארנין מצרפת (2:13.42 דקות) ונורברט רוז'ה מהונגריה (2:13.59 דקות), במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.56 דקות, אחרי אוסטרליה (3:37.98 דקות) ולפני הונגריה (3:39.53 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.93 דקות, אחרי פרד דבורגרייב מבלגיה (1:01.34 דקות) וזנג קוויליאנג מסין (1:01.76 דקות).
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בהונג קונג בשנת 1999 סיים גרוט במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.73 שניות, במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.47 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.28 דקות.
יהדות ברית המועצות

יהדות ברית המועצות מתייחסת ליהודים שהתגוררו בשטחי המדינה הסובייטית בתקופת קיומה בין 1922 ל-1991. היא מנתה קהילות רבות ושונות במנהגיהן ובמסורות התפילה שלהן – הן מנו אשכנזים במוצאם, שהיוו למעלה מ-90%, לצד בוכרים, ג'והורים, גאורגים, קרימצ'קים וקראים – אך חוויית החיים וההשפעות התרבותיות הסובייטיות היו משותפות לכלל האוכלוסייה היהודית. משטר הקומוניסטי דיכא גילויי דת כמדיניות כללית, ולאורך מרבית שנותיו ניהל מדיניות אנטישמית למעשה ויחסיו עם מדינת ישראל היו עוינים.

פעילות השלטונות כנגד הדת היהודית

כחלק מהאידאולוגיה של הפרדת דת ומדינה בה נקטו הקומוניסטים, עוד לפני התבססותה של ברית המועצות כיישות מדינית ולאחר מהפכת אוקטובר ב-1917, נקטו הרשויות במדיניות אנטי-יהודית במובן הדתי של המילה יהדות, וזאת אף על פי שלנין עצמו הביע התנגדות לאנטישמיות. ב-1919 כחלק ממדיניות כוללת נגד ארגוני דת ביטלו הרשויות את ארגונן של מועצות הקהילות היהודיות, שהיו אחראיות על תחזוקת בתי כנסת. מחלקה יהודית מיוחדת הוקמה במפלגה השלטת, שתפקידה היה טיפול והפקת תעמולה נגד היהדות כדת, ונגד הרבנים ואנשי הדת. כ-5,000 בתי כנסת היו קיימים טרם המהפכה הבולשוויקית בשטח שתפסה ברית המועצות, וכמעט כולם נסגרו לאחר תקופת הטיהורים הגדולים של סטלין.
במהלך התקופה פעלו בתי כנסת ספורים שהיו בפיקוח ומעקב מצד השלטונות ונעשו ניסיונות, לרוב במחתרת, לשמר הווי דתי יהודי.

פעילות השלטונות כנגד הציונות

מתוך ראיית עולם של מדינה חילונית המאגדת את כל אזרחיה במסגרות מחייבות, ועל מנת לדכא שאיפות ציוניות, פעלה ברית המועצות הן באמצעות דיכוי פוליטי (משפטי ראווה, מעצרים, הגליות לסיביר וכדומה) והן באמצעות ניסיון ליצור ישות פוליטית יהודית, תחת חסותה וכנפיה של המדינה הסובייטית ובשטחה. ב-1930 התקבלה החלטה להקים את המחוז היהודי האוטונומי, וב-1934 הוקם המחוז שבירתו בירוביג'ן. הוחלט כי השפה הרשמית במחוז תהיה יידיש (גם כניסיון להניא את יהדות ברית המועצות מלפנות לעברית). למרות מאמצי המשטר, מעולם לא גדל אחוז היהודים שהתגוררו במחוז את גבול 30% מסך התושבים, ולאחר התפרקותה של ברית המועצות נפלה האוכלוסייה לרמה של 1.2% יהודים ב-2003.

מסעות הטיהורים של סטלין

באמצע שנות ה-30 החל סטלין במסע טיהורים במפלגה הקומוניסטית ובחברה הסובייטית, שבמוקדו עמדו גם יהודים רבים. מנהיגים רבים נרצחו או הוגלו, וארגונים תרבותיים ודתיים נסגרו.

יהודי ברית המועצות במלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ולמרות טיהורי סטלין, הצטרפו יהודים רבים לצבא האדום. ליהדות ברית המועצות התווספו יהודים שנמלטו מפני הנאצים מגרמניה וממדינות אחרות, רובם יהודים קומוניסטים.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941 החלו ארבע עוצבות המבצע (איינזצגרופן) של האס-אס ומסייעיהן מקרב האוכלוסייה המקומית, בעיקר אוקראינים, ליטאים ולטבים לרצוח יהודים בשטחים הכבושים, בעיקר בבורות ירי.
בסוף 1941, נוכח הצורך בכוח אדם, החליטו הגרמנים להשאיר יהודים בחיים כעובדי כפייה במפעלי נשק, תחמושת וציוד. חלק מהיהודים נכלאו בגטאות כדי לנצל אותם כעובדי כפייה, ורבים מהם נספו בגטאות ובמפעלים, עקב תנאי המחיה הקשים.
בתחילת 1942 התחדשו הרציחות ההמוניות בבורות הירי. בין הגדולים שבהם היו הבורות במאלי טרוסטינץ, בבאבי יאר ובפונאר.
כשני מיליון יהודים שהתגוררו בשטחי ברית המועצות אותם כבש הוורמאכט, נספו בשואה.
שמעון בז'רנו

ביוגרפיה

בז'רנו נולד בפלובדיב שבבולגריה בבית ציוני. אביו מיכאל, ודודו מרקו רומנו היו מראשי התנועה הציונית בבולגריה. הוא למד בגימנסיה בשווייץ וסיים את לימודיו האקדמיים בכלכלה באוניברסיטת מילנו. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם שלושת אחיו והתיישב ברמת גן.
במשותף עם אחיו הקים את בית החרושת לסיגריות "אחים בז'רנו". לאחר מכן רכשו ביחד עם דודם מרקו רומנו את בית החרושת "עסיס". פעילותו בתחום התעשייה והכלכלה נמשכה במרוצת השנים בהיותו חבר הנשיאות של הוועד הפועל בהתאחדות בעלי התעשייה. כמו כן כיהן בז'רנו כחבר הוועדה המייעצת של בנק ישראל וחבר דירקטוריון בנק לאומי.
בשנים 1951–1959 כיהן כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים והיה חבר ועדת הכלכלה, ועדת הכספים וועדת העבודה.
נפטר בגיל 61 שנים, ב-17 באוקטובר 1971.
רחוב האחים בז'רנו ברמת גן נקרא על שמו ושם אחיו.
סוף הפאקינג עולם (סדרת טלוויזיה)

עלילה

ג'יימס הוא נער בן 17 שמאמין שהוא פסיכופת. הוא הורג חיות כתחביב, אבל מתחיל להשתעמם מהתחביב. הוא מחליט שהוא רוצה לנסות להרוג אדם. הוא מחליט שהוא רוצה להתנסות על אליסה, בת כיתתו בת 17, מרדנית, עם בעיות משלה. היא מציעה שהם יברחו יחד, בתקווה להרפתקה הרחק מחיי הבית הסוערים שלה, וג'יימס מסכים עם כוונה למצוא הזדמנות להרוג אותה. הם יוצאים לטיול כביש ברחבי אנגליה, ומפתחים מערכת יחסים תוך סדרה של היתקלויות בדרכם.
כל הפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט

כל הפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט הוא כלל הלכתי שנאמר בתלמוד על אדם שמקיים מצווה על אף שיש לו פטור מלקיימה. כלל זה לא הוזכר בתלמוד בבלי, אך בראשונים הביאו כלל זה מדברי הירושלמי, ואף הוזכר בספרי ההלכה.

מקור וטעם הביטוי

מקור ביטוי זה הוא מתלמוד ירושלמי, לעניין חתן הקורא קריאת שמע אף על פי שפטור ממצות קריאת שמע, מחמת אי יכולתו לכוון כראוי, וכן לעניין אדם שמפסיק באכילתו לצורך תפילה, בשעה שאינו חייב בכך. 
הלכה זו נפסקה ברמ"א שכתב כלל זה בדיני סוכה, לעניין היושב בסוכה בשעת ירידת גשמים, מאחר שבמקרה כזה ישנו פטור של 'מצטער, שפטור מן הסוכה' אם בכל זאת אינו יוצא מהסוכה נכלל בדין של 'כל הפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט'.
בטעם הדבר שאין להחמיר ונקרא הדיוט ישנם כמה טעמים בספרי האחרונים: 
המהר"ם פאדובה כתב שהוא מטעם שמיחזי כיוהרא. וכעין דברי התלמוד: "לא כל הרוצה לבוא ליטול את השם - יטול". וכן כתבו עוד אחרונים. הסבר זה כתב גם ראבי"ה, והוסיף משום כך שכלל זה לא נאמר על מי "שמורגל בפרישות גם בשאר דברים" משום שאצלו אין זה נראה כיוהרא.
הרמב"ם מתייחס לכלל זה בהקשר של חסיד שוטה המוזכר בתלמוד הבבלי:
חסיד שוטה - אמרו בתלמוד שעניינו ההגזמה בזהירות ובדקדוק עד שנמאס בעיני בני אדם ועושה מעשים שאינו חייב בהם, וכאילו אמר שוטה בחסידותו. ואמרו בגמרא שבת ירושלמי: כל מי שהוא פטור מדבר ועושהו נקרא הדיוט.
— פירוש המשניות סוטה פרק ג', משנה ג

מתי נאמר כלל זה

הרב אברהם גומבינר בספרו מגן אברהם כתב שצריך להתיישב בדין זה מתי נאמר ומתי לא, ולא כתב כלל בדין זה.
הגאון מווילנה תמה על מה שנראה בתלמוד בכמה מקומות ש'אף על פי שפטור מן הדבר אם עושה - הוא מצווה מן המובחר', ופעם אחת אמרו 'כל הפטור מדבר ועושהו - נקרא הדיוט', וכתב לחלק שבכל מקום שהוא מצווה בעצם אלא שלא הצריכוהו לעשותו, כגון שתיית מים בסוכה, בזה המחמיר הוא מצווה מן המובחר. אך במקום שהוא פטור כללי, על זה אמרו שנקרא הדיוט. כעין זה כתבו לפניו כמה מהראשונים בעניין מה שאמרו בתלמוד שנשים רשאיות לסמוך על הקורבן אם ירצו, ולא חששו מדברי הירושלמי ש'הפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט' וכתבו לחלק בין מעשה שהוא מצווה רק שלא נצטוו בה שרשאי אדם להחמיר, לבין מעשה שאינו מצווה כלל.
הריטב"א כתב לבאר על פי חילוק זה את הכלל שאמרו בתלמוד בכמה מקומות גדול המצווה ועושה ממי שאינו מצווה ועושה, שנראה מזה שאף מי שאינו מצווה ועושה יש לו שכר מסוים; שכן מדובר שהוא עושה מצוות שציוותה בהן התורה לאחרים, "אבל העושה מאליו מצוות שלא ציותה בהם תורה כלל - זו היא שאמרו כל שאינו מצווה בדבר ועושהו נקרא הדיוט".
יש מהאחרונים שכתבו שבהלכה שהייתה בה מחלוקת, ונפסק להקל, בזה אינו רשאי להחמיר על עצמו. 
בנוסף, יש שכתבו שמאחר שכל הטעם שנקרא הדיוט הוא משום יוהרא (גאווה) לכך אם מחמיר ביחיד שאין חשש יוהרא. מותר, ודווקא בציבור ובהפרסיא יש לאסור.

מצוות שבין אדם לחברו

הרב חיים יוסף דוד אזולאי בספרו פתח עיניים כתב שכלל זה תקף רק בנוגע למצוות שבין אדם למקום, אך במצוות שבין אדם לחברו, רשאי אדם להחמיר על עצמו אף במקום שאינו חייב.
אלברידג' גרי

ביוגרפיה

נולד במארבלהד, מסצ'וסטס. בן שלישי מ-12 ילדים. בגיל 14 החל את לימודי המסחר באוניברסיטת הרווארד. לאחר שסיים את לימודיו הצטרף לאביו בעסקי הספנות. גרי הפך לאיש מוכר בסביבתו כשהתנגד בעזות להטלת המיסים על המסחר. ב-1772 נבחר לשרת בבית המשפט הכללי של מסצ'וסטס.
גרי היה נציג מסצ'וסטס לקונגרס הקונטיננטלי מפברואר, 1776 ועד 1780, ומשנת 1783 ועד ספטמבר, 1785. ב-1786 התחתן גרי עם אן תומפסון, בתו של סוחר עשיר מניו יורק. נולדו להם עשרה ילדים שכולם פרט לאחד שרדו את ילדותם.
ב-1787 היה לנציג מסצ'וסטס בוועדה לניסוח והצגת החוקה של ארצות הברית, לבסוף החליט גרי להתנגד לה והיה מן המסרבים הבודדים לחתום עליה.
ב-1789 נבחר גרי לקונגרס של ארצות הברית ושירת בו עד 1793. ב-1810, לאחר מספר ניסיונות כושלים (ב-1800, 1801, 1802 ו-1803), נבחר גרי לתפקיד מושל מסצ'וסטס, הוא נבחר בשנית ב-1811 אך ב-1812 הפסיד את התפקיד. אחד הדברים שהוא זכור בהם מתקופת כהונתו הוא הסכמתו לקביעת מחוזות הבחירה במדינת מסצ'וסטס בצורה שהיטיבה עם מפלגתו. אחד העיתונים של המפלגה היריבה ראה במחוז שנוצר כדמוי סלמנדרה והכתיר זאת בכינוי גרימנדרינג.
לאחר הפסדו בבחירות במסצ'וסטס גרי היה מעוניין במשרה פדרלית עקב מצבו הכלכלי הקשה. ג'יימס מדיסון בחר בו לשמש לו כסגן הנשיא. בתקופת כהונתו לא זכה להשפעה רבה על הממשל והוא התרכז בתפקידו כיושב ראש הסנאט.
ב-1814, בעודו מכהן בתפקיד, מת גרי ונקבר בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה.
אבא מרי הירחי

קורות חייו

אבא מרי נולד באמצע המאה ה-13 בלוניל לרבי משה ב"ר יוסף, בנו של החכם רבי משולם בן יעקב מלוניל. אבא מרי עסק בתלמוד, כמו גם בפילוסופיה יהודית. הוא למד את כתבי הרמב"ם והעריך אותו, אך צעד בעקבות דרכו הפילוסופית של הרמב"ן. 
כאשר התיישב בעיר מונפלייה ("מונטשפלייר" בכתיב דאז), גילה בה כי חלק מהחכמים והדרשנים, בייחוד אלו שהיו חסידי הרמב"ם ועסקו בהגותו, הוסיפו לספרות הרבנית המקובלת גם פילוסופיה אריסטוטלית, עד כדי דרשנות אלגורית של התורה ושלילת חידוש העולם והנסים. הוא חשש שדרך זו, כמו גם ההשוואה בין אריסטו למשה רבנו, תגרום לערעור האמונה. יחד עם שני האחים למשפחת וידאל קרא לעזרת הרשב"א, מחכמי ספרד וגדול חכמי היהודים בדור (גם בעיני אנשי פרובנס), וזה שלח (בשנת ה'ס"ד (1304) אגרות לחכמי ישראל בספרד ובפרובנס לחקור את הנושא, על מנת לבדוק אם להטיל חרם על לומדי הפילוסופיה.
על אגרות אלו קיבל הרשב"א כתבי מחאה רבים מבני פרובנס ומאחרים. בראותו זאת פנה אבא מרי לגדול חכמי אשכנז, הרא"ש, שהיגר זמן מועט לפני כן לספרד, כדי שיפעל בנושא אצל הרשב"א. בעקבות זאת, יצא חרם חמור מבית דינו של הרשב"א, בשבת חזון, ד' באב של שנת ה'ס"ה (1305), על כל המפיצים דעות פילוסופיות ה"מגלות פנים בתורה שלא כהלכה". כן נגזר חרם למשך 50 שנה על המלמדים פילוסופיה לבחורים למטה מגיל 25, ונגזרה שריפה על הספרים המוציאים את דברי התורה מפשטה.
בעקבות החרם פשט פולמוס הרבנים אודות לימוד הפילוסופיה במונפלייה, בין תומכי לימוד הפילוסופיה, בראשות ר' יעקב בן מכיר אבן תיבון, לבין ר' אבא מרי ואנשיו. הרדיפות ההדדיות הגיעו לידיעת השלטון הצרפתי, וזה פעל לטובת תומכי הפילוסופיה. כך נאלצו אבא מרי ואנשיו לעזוב את מונפלייה והתיישבו בארל.
לאחר גירוש יהודי צרפת על ידי פיליפ הרביעי, מלך צרפת, בשנת ה'ס"ו (1306), התיישב אבא מרי בפרפיניאן, ופרסם את האגרות שנשלחו בין הצדדים במהלך הפולמוס בספר בשם "מנחת קנאות", אשר בעיקר בזכותו הוא נודע, אף כי חיבר חיבורים נוספים ופיוטים.