נותן טעם

מקור הדין

מקור הדין נלמד מן התורה בפסוק "וְכָל מִשְׁרַת עֲנָבִים לֹא יִשְׁתֶּה", שענינו הוא שאסור לנזיר לאכול אפילו מאכל שרק שרו בו הענבים ונתנו בו טעם.אך יש מהתנאים שלא הסכימו ללימוד מפסוק זה. כיון שבנזיר יש דין מיוחד שהיתר מצטרף לאיסור. אך למדו דין זה או מבשר בחלב או מציווי התורה להגעיל את כלי המדיינים.

הסבר ההלכה

בכל תערובת איסור והיתר, קיים חילוק ראשוני האם מדובר במאכל שהתערב במאכל בטעם שונה (מין בשאינו מינו), או במאכל שהתערב במאכל בטעם זהה (מין במינו):

מין במינו

אם מדובר במין שהתערב באותו מין, כך שלא ניתן לחוש את הטעם, נחלקו חכמים ורבי יהודה, לפי רבי יהודה, על מין במינו לא חל הכלל של ביטול ברוב, שכן הרוב יכול לבטל את המיעוט דווקא כאשר המיעוט ממין שונה וממילא הרוב ממעיט ומבטל את שמו וטעמו של האיסור. אך כאשר הוא מאותו מין אדרבה האיסור מחזקו, אך חכמים סבורים כי מן התורה בתערובת מין במינו בטל המיעוט ברוב אף אם הרוב מרובה מהמיעוט רק בשיעור נמוך (ונחלקו הראשונים בכמה), שכן אין לחוש את טעמו הספיציפי של המיעוט האסור, אלא שחכמים תיקנו שיהיה בטל רק בשישים, שכן שיעור כזה במקרה שנתבטל באינו מינו מבטל את טעם האיסור כדלהלן, וממילא קבעו שיעור זה בתור כלל שבכל מקרה שלא ניתן לעמוד על הטעם ולבדוק אם טעמו נרגש בתערובת או לא יהא בטל בשישים. אם לא ניתן לדעת מה היא הכמות שנשפכה, ולא ידוע אם יש בה שישים, התערובת מותרת (במקרים מסוימים), מכיוון שספקא דרבנן לקולא.

מין בשאינו מינו

לכן, בדיקת ה"נותן טעם" משמשת בעיקר במין שהתערב באינו מינו. במקרה כזה, אם יש גוי, (שמותר לו לאכול מאכלי איסור מכל סוג שהוא וממילא ניתן לבצע על ידו את הבדיקה), ניתן לבחון את טעם התערובת על ידי טעימת הגוי, שיטעם את התערובת ויאמר האם נרגש בתערובת טעם החתיכה שהתערבה, אבל אסור שידע ששואלים אותו זאת כדי לסמוך עליו הלכתית. גוי זה מוגדר בספרות ההלכתית קפילא. במקרה שאין גוי שניתן לבצע על ידו בדיקה זו, אם יש בסיר שישים כנגד האיסור, התערובת מותרת, שכן שיערו חז"ל שבכך בטל טעם האיסור, ברוב מוחלט של המקרים,
כיום, לנוהגים על פי שיטת הרמ"א, אין סומכים כלל על טעימת גוי ודנים רק האם יש פי שישים או לא.

דין התערובת

בתערובת איסור בהיתר ישנם כמה חילוקים לעניין דין התערובת לאחר העירוב.

ביטול בשישים

אם נתבטל האיסור בשישים כפי המבואר למעלה, התערובת היא היתר גמור. נחלקו הפוסקים, אם מותר להחמיר ולא לאכלה אף על פי שנתבטל האיסור בשישים, או שהמחמיר כך נקרא אפיקורוס המזלזל בדברי חכמים.

ביטול בפחות משישים

אם נתערב האיסור בהיתר בשיעור של פחות משישים, אך לא בצורה כזו, שריכוז האיסור בתערובת אינו גבוה, וגם אם אדם יאכל אותה, הוא בוודאי לא יאכל כזית שלם בזמן ששיעורו כזית בכדי אכילת פרס כדלהלן, האוכל מן התערובת עובר באיסור דאורייתא של חצי שיעור ואינו לוקה, מכיוון שאיסורי תורה נאמרו דווקא באכילת כזית בתוך כדי שיעור זמן של אכילת פרס.
דין זה נוהג דווקא במקרה של תערובת שאר איסורים, אך בתערובת של בשר בחלב כל כזית מן התערובת הוא איסור מלא והאוכל ממנו כזית לוקה ארבעים. (להסבר מורחב של העניין עיין חתיכה נעשית נבילה)

תבלינים

כאשר מדובר על דברים שהם מתבלים את המאכל או משנים אותו בצורה ניכרת כדוגמת: שמרים. הם לא בטלים גם אם יש שישים כנגדן כיוון שטעמם או פעולתם ניכרת אף על פי כמותם הקטנה.

נותן טעם בכלים

על פי ההלכה, בזמנים עברו היו הכלים בולעים מעט מן המאכל המתבשל בהם, ולאחר מכן מפליטים את טעם המאכל הבלוע במאכל אחר שנתבשל בהם. בהתאם לכך, אם נתבשל איסור בכלי, אסור לבשל אחר כך דבר היתר בכלי זה עד שיגעילוהו, ואם כן בושל בו דבר היתר, הוא נאסר משום שבלע טעם דרך הכלי מדבר האסור.
גם כלים בזמנינו, שאינם בולעים מאומה או בליעתם אפסית, נשאר איסורם בהלכה כאילו בולעים הרבה כדי שלא לחלק בין כלי לכלי.

הכמות לחישוב

אם האיסור שהתבשל בכלי היה בנפח פחות מן גוף הכלי עצמו כשהוא ריקן, (אין זה קשור לכמות הקיבולת של הכלי. לדוגמה: אם הכלי נמדד על ידי כך ששיקעוהו בכלי גדול עם שנתות מדידה, והתברר שנפחו חצי ליטר, אף שהקיבולת היא 10 ליטר, הכלי מחושב כבעל נפח עצמי של חצי ליטר. ואם בישלו בו איסור בפחות מחצי ליטר, אז - ) ההיתר המתבשל לאחר מכן יהא מותר בדיעבד רק אם הוא פי שישים מכל האיסור שהתבשל קודם. הסיבה לכך היא, שאין אנו יודעים כמה מן האיסור נבלע בכלי, ולכן אנו מתייחסים אליו כאילו כולו נבלע שם. לעומת זאת, אם האיסור הקודם היה בכמותו יותר מנפחו העצמי של הכלי, צריך ההיתר הבא לאחריו להיות פי שישים מכל כמות הכלי בלבד ולא כנגד כל האיסור. שהרי, וודאי שאין הכלי יכול לבלוע יותר מכמות נפחו.
לאחר פרק זמן שיבואר בהמשך הופכת הבליעה להיות נותן טעם לפגם כדלהלן.

נותן טעם לפגם בכלים

כלי שבלע טעם של איסור כפי הנכתב לעיל, ושהה כך עם בליעתו פרק זמן (כדלהלן), האיסור הבלוע נחשב נטל"פ ואם כי הכלי עדיין זקוק שיגעילוהו מדרבנן, אינו אוסר את המאכל שבושל בו.
נחלקו הראשונים מהי כמות הזמן בה הופך האיסור הבלוע לנטל"פ. לדעת רש"י מספיק שישהה לילה כדי שיחשב לפגום, ולדעת שאר ראשונים וכן פסק בשולחן ערוך רק אם שהה 24 שעות (בשיח ההלכתי – "מעת לעת") מאז הבישול האחרון בטמפרטורה שמתחת ליד סולדת נחשב הבלוע נטל"פ.
אם בושל בכלי דבר חריף אף לאחר "מעת לעת", יש מי שאומר שהחריפות הופכת את הבליעה הפגומה לטעם לשבח והמאכל החריף ייאסר.

כיצד נותנים טעם

מצינו בהלכה כמה אופנים בהם מאכל אסור נותן טעם בדבר היתר.

עירוב

האופן הפשוט ביותר הוא על ידי עירוב. כלומר אם היה מאכל של היתר נוזלי ונשפך לתוכו מאכל של איסור נוזלי, הרי אם זה בכמות שנתבארה לעיל, נתן בו את טעמו ואסרו.

חום

האופן השני הוא על ידי חום. כלומר, אם נפלה חתיכה אסורה לתוך מאכל היתר נוזלי (תבשיל עם רוטב), ומאכל ההיתר היה חם בשיעור שהיד סולדת בו ובכלי ראשון, הרי נתן מאכל האיסור טעם בהיתר ואסרו אם הוא במדה האמורה.

כבוש

אופן שלישי הוא הנקרא כבישה. כלומר, אם חתיכת איסור שהתה בתוך מאכל היתר נוזלי משך זמן של 24 שעות, זה נקרא שהאיסור נכבש בהיתר, וישנו כלל הלכתי האומר "כבוש כמבושל", שאף אם הכל היה צונן, בכל אופן הכבישה מפליטה טעם מן האיסור להיתר ואוסרתו.

נותן טעם בר נותן טעם (נ"ט בר נ"ט)


מאכל שנתן טעם במאכל אחר, אין בכח הטעם הבלוע להעביר שוב את הטעם למאכל שלישי. מקור לדין זה הוא דברי התלמוד בדבר דגים שנבלע בתוכם טעם בשר, לדעת שמואל אפשר לאכול את הדגים ביחד עם חלב, דברי שמואל נאמרו רק על טעם שאין בו איסור עצמי כמו בשר או חלב שכל אחד מהם הוא היתר, אבל אם נבלע במאכל טעם אסור לכל הדעות בכוח הטעם הבלוע לאסור מאכלים אחרים (עד שיתבטל בשישים). ישנם הבנות שונות בדברי הראשונים בהבנת דברי שמואל. כמו כן ישנה מחלוקת מעשית אם היתרו נאמר אף לכתחילה או רק בדיעבד.