google/wiki40b huggingface dataset:
קורודה קיוטאקה

ראשית חייו

קורודה נולד למשפחת סמוראים בעיר קגושימה שבהאן סצומה, בקיושו. הוא היה מעורב בתקרית נממוגי, בה הרגו סמוראים מסצומה נתין בריטי שסירב להשתחוות בפני הדאימיו של ההאן. התקרית הובילה להפגזת קגושימה על ידי הצי המלכותי הבריטי ב-1863, וגם בה לקח קורודה חלק. לאחר מכן עבר קורודה לאדו, שם למד תותחנות.
בשובו לסצומה, לקח קורודה חלק פעיל בברית סאצ'ו, במסגרתה פעלו יחד סמוראים מסצומה ומצ'ושו במטרה להדיח את שוגונות טוקוגאווה. הוא קיבל תפקיד פיקודי במלחמת בושין, ונודע בזכות חנינתו את אנומוטו טקאקי, מפקד הצבא שעמד מול צבאו בקרב הקודאטה.

קריירה פוליטית

לאחר רסטורציית מייג'י והקמת ממשלת יפן, הפך קורודה לדיפלומט באי סחלין, עליו תבעו בעלות גם יפן וגם האימפריה הרוסית ב-1870. בחששו מההתפשטות הרוסית מזרחה, שב קורודה לטוקיו וקרא לממשלה לעודד את התיישבות ופיתוח הגבול הצפוני של יפן. הוא נסע לסיור באירופה ובארצות הברית ב-1871, ועם שובו לאחר חמישה חודשים הוא התמנה לאחראי על ניסיונות היישוב של הוקאידו.
קורודה התמנה למנהל המשרד ליישוב הוקאידו ב-1874, ויישב באי סמוראים לשעבר וחיילים שפרשו שהיו מחוסרי עבודה, ואירגן אותם כך שיהיו בעיקר איכרים, אך גם מיליציה בשעת צורך. במקביל, הוא קיבל דרגת לוטננט-גנרל בצבא יפן. הוא הזמין מומחים לחקלאות ממדינות אחרות בעלות אקלים זהה לזה של הוקאידו על מנת שייעצו לתושבים כיצד להסתגל ולגדל גידולים בתנאים ששררו באי.
קורודה נשלח כנציג לקוריאה ב-1875, ותיווך בהסכם גנגווה, שפתח את השוק הקוריאני למסחר יפני ב-1876. בשנה לאחר מכן הוא נשלח כחלק מצבא הקיסר לדכא את מרד סצומה, וב-1878 התמנה למנהיג האן סצומה, לאחר ההתנקשות בטושימיצ'י אוקובו.
מעט לפני שעזב את תפקידו במשרד ליישוב הוקאידו ב-1881, הסתבך קורודה בשערורייה. כחלק מתוכנית ההפרטה של הממשלה, ניסה קורודה למכור את נכסי המשרד ליישוב הוקאידו לתאגיד מסחרי שהיה בבעלות חברו מסצומה. לאחר שדלפו פרטי העסקה לתקשורת, הביאה הסערה הציבורית שהתעוררה לביטולה. אשתו של קורודה נפטרה באותה שנה ממחלה במערכת הנשימה, ולאחר מותה צצו שמועות שקורודה הרג אותה בהתקף שכרות, וגופתה הוצאה מקברה ונותחה. קורודה זוכה מכל אשמה, אך שמועות לגבי האלכוהוליזם שלו המשיכו לצוץ.
קורודה התמנה לשר החלקאות והמסחר ב-1887.

ראש ממשלה

קורודה החליף את איטו הירובומי, והיה לראש ממשלת יפן השני ב-1888. במהלך כהונתו נכנסה לתוקפה חוקת מייג'י. עם זאת, אי הצלחתה של יפן בביטול החוזים הבלתי שיוויוניים עוררה אי שקט אזרחי. לאחר שהתפרסמו טיוטות לחוזים חדשים שהציע שר החוץ אוקומה שיגנובו ב-1889 נאלץ קורודה להתפטר.
לאחר מכן הוסיף לכהן בתור שר התקשורת ב-1892, תחת ממשלה אחרת.

מותו

קורודה נפטר מדימום תוך-גולגולתי ב-1900, ואנומוטו טקאקי ניהל את טקס ההלוויה שלו. הוא נטמן בטוקיו.
קרלוס פררו קוסטה

קרלוס פררו קוסטה (בספרדית: Carlos Ferrero Costa; נולד ב-7 בפברואר 1941) הוא עורך דין ופוליטיקאי פרואני, שכיהן כראש ממשלת פרו בשנים 2003-2005, תחת הנשיא אלחנדרו טולדו.

קריירה פוליטית

קוסטה עבד עבור נשיא פרו אלברטו פוג'ימורי, ונבחר מספר פעמים לקונגרס מטעם מפלגתו של הנשיא. עבר למפלגת האופוזיציה "פרו פוסיבלה", ונעשה לאופוזיציונר חריף לפוג'ימורי. לאחר התפטרות פוג'ימורי התמודד מול ולנטין פנגואה על תפקיד נשיא הקונגרס הפרואני, אך הפסיד. הוא נבחר לתפקיד נשיא הקונגרס ב-2001 והחזיק בו עד מינויו לראש הממשלה.
החליף בתפקיד ראש ממשלת פרו את ביאטריס מרינו, שהתפטרה מתפקידה ב-15 בדצמבר 2003 לפי בקשת נשיא פרו, אלחנדרו טולדו. ב-11 באוגוסט 2005, אחרי פחות משנתיים בתפקיד, התפטר מתפקידו, בתגובה על כך שטולדו מינה את פרננדו אוליברה לתפקיד שר החוץ.
אחיו אדוארדו כיהן בתפקיד שר החוץ תחת שלטונו של פוג'ימורי וכן כשגריר פרו בארצות הברית.
אריה גולדברג

ביוגרפיה

נולד במוסקבה למשה ולתיאופילה (טניה) בת שלמה לוקסנבורג. בעת גירוש היהודים ממוסקבה ב-1891 עבר עם הוריו לגליציה, שהייתה אז תחת שלטון אוסטרי. קיבל חינוך יהודי וכללי בבית-ספר עממי ובגימנסיה בפודגוז'ה (פרבר של קראקוב). למד רפואה באוניברסיטת וינה, הוסמך לדוקטור לרפואה והמשיך להשתלם שם כעוזר ליד הפרופסורים רודולף קראוס (בפתולוגיה קלינית ובבקטריולוגיה), וקארל לאנדשטיינר (בסרולוגיה וברפואה נסיונית).
גולדברג הוזמן לעבוד בתחנת הבריאות העברית שיסד נתן שטראוס בירושלים ב-1911. עלה לישראל באוגוסט 1912. עבד תחת ניהולו של הד"ר זאב ברין בתחילה כעוזר בקטריולוג ולאחר כשנתיים התמנה למנהל המחלקה הבקטריולוגית. 
ב-1913 היה בין המייסדים של אגודת רופאים מדברי עברית (ארמ"ע). האגודה הוקמה בהשפעתו של אהרן מאיר מזי"א. בין מייסדי האגודה: ד"ר אריה בעהם, ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר, ד"ר אריה פייגנבאום, ד"ר זאב ברין וד"ר מרים נופך. 
ב-1914 נשא לאשה את מרים בת גולדה ומשה שכטר, לזוג נולדו שני בנים. חותנו, משה שכטר הצטרף לאגודת "אחוזת בית" ב-1909 ובנה בתל אביב את הבית הראשון בן 2 קומות (ברחוב יהודה הלוי 15). בנו גיל שנולד ב-1924, היה המנהל הראשון של המכון הפתולוגי בבית החולים סורוקה, בבאר-שבע.
ב-1914 השתתף בוועידת הגרענת הארצית. משפרצה מלחמת העולם הראשונה, הוטל עליו לנהל בפועל את תחנת הבריאות העברית. בהמשך גויס יחד עם כל חבר העובדים לשרות הצבא הטורקי, והיה אחראי להכנת הנסיובים לזריקות נגד חולירע וטיפוס המעיים, שהתפשטו אז במגפות, לצורכי הצבא והתושבים האזרחיים בכל שטח שלטונו של מפקד המחנה הרביעי (המצביא אחמד ג'מאל פחה) מנחל מצרים ועד נהר פרת. שבוע לפני הדיפת הצבא הטורקי מירושלים הוכרח לצאת עם מוסדות הצבא הנסוג לנצרת ובהמשך הועבר לרבת עמון, שם המשיך לשרת בדרגת קפיטן (יוז באשי) קרוב לשנה וניהל מעבדה ראשית של המחנה הרביעי בשרות צבאות טורקיה, גרמניה ואוסטריה שבחזיתות. 
הוענק לו אות הכבוד של הצבא הטורקי "סהר הברזל", אות כבוד מהצבא האוסטרי, ואות כבוד של הצלב האדום.
בסתיו 1918 כבש הצבא הבריטי את רבת-עמון, גולדברג נשבה, ובמהרה הורשה לחזור לירושלים.
תקופה מסוימת ארבעה רופאים עם שם פרטי זהה, שזכו לכינוי "ארבעת האריות" - אריה גולדברג, אריה פייגנבאום, אריה בעהם, ואריה לייב שמעוני-מקלר, עבדו כשותפים בקומה התחתונה, בביתו של רופא העיניים פייגנבאום ברחוב החבשים 3, במה שלימים יהיה רחוב אתיופיה 3. גולדברג היה חבר ב"ועד העיר ליהודי ירושלים".
ב-1920 השתתף בתור נציג תחנת הבריאות העברית וההסתדרות הרופאים ב"וועידה הציונית העולמית",שהייתה ידועה כוועידת לונדון.
ב-1921 עבר לתל אביב, שם פתח מעבדה פרטית.
בשנת 1924 היה גולדברג מועמד בקבוצת המרכז במפלגת "ההתאחדות של הבלתי מפלגתיים" לבחירות הראשונות שנערכו לעיריית תל אביב, שנקבעו ל-20 בינואר 1924. בראש הקבוצה עמדו מאיר דיזנגוף וישראל רוקח.
כיהן בהסתדרות הרפואית בישראל כיושב-ראש הוועדה המשפטית הארצית.
נפטר ב-1954 (ו' בסיוון תשי"ד). נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
הרתחה למוות

הרתחה למוות היא שיטת עונש מוות בייסורים.
הנידון למוות היה מושם בתוך קדירה ענקית ובה מים קרים, כשהוא קשור כדי למנוע ממנו אפשרות בריחה. המוציא להורג היה מדליק אש תחת הקדירה אשר החלה לחמם את המים באיטיות. מדובר בשיטת הוצאה להורג איטית וכואבת עד מאוד.
אין מדובר בשיטה שהייתה רווחת או נפוצה לעומת שיטות אחרות, אולם הייתה לה תפוצה מסוימת באירופה ובאסיה במשך שני עד שלושת אלפי השנים האחרונות. לדוגמה, הייתה זו שיטת הרג חוקית לאסירים בזמן שלטונו של הנרי השמיני.
על פי המדרש, כשנשבה מנשה המלך, בקרב נגד אשור, הוא הושם בסיר נחושת שתחתיו בוערת אש אך הצליח להימלט משם.
תיאורם של הקניבלים המבשלים אנשים חיים כדי לאכלם הוא קרוב לודאי מיתוס. היסטורית, קניבליזם היה קיים בתרבויות אשר היו חסרות את האמצעים או הידע ההנדסיים כדי ליצור קדירות מתכת גדולות מספיק למטרה מעין זו.
בעידן המודרני, הואשמו אידי אמין שליט אוגנדה וממשלת אוזבקיסטן, תחת הנהגת אסלאם קרימוב (הידוע גם כ"מרתיח"), בביצוע הרתחה למוות. העולם המערבי, עם זאת, לא נקט צעדים ממשיים נגד הפרת זכויות אדם זו.
תליין

תליין הוא אדם הכפוף לרשות שופטת והוא המוציא לפועל של עונשי מוות הנקבעים על ידי המדינה או סמכות חוקית אחרת.

תליינים בחברה

במערב אירופה וקולוניותיה, התליינים נודו על ידי שכניהם. גישת ההגליה הזו תועדה במספר רומנים, כמו "שלושת המוסקטרים" של אלכסנדר דיומא האב, וסרטים כמו "האלמנה מסנט פייר". מסיבה זו ביצירות שונות נוהגת דמות התליין  לכסות לעיתים קרובות את פניה בעזרת מסכה או ברדס.
ביפן, תליינים נחשבו כחלק מהבוראקומין, מעמד חברתי שנחשב תת-אנושי בתקופה הפיאודאלית.
באימפריה העות'מאנית, רק צוענים יכלו להיבחר לתפקיד התליין, מתוך תפיסה חברתית שאנשים המבצעים את התפקיד דינם גיהנום בעולם הבא.
בבריטניה, משפחת התליינים המפורסמת ביותר היא פיירפוינט, ממנה יצאו, בין השנים 1902–1956, שלושה תליינים - הנרי, אחיו תומאס ובנו של הנרי, אלברט.
ג'י-אן

תולדות חייו

ג'י-ין היה בנו של פוג'יווארה נו טאדאמיצ'י (藤原 忠通), בן למשפחת פוג'יווארה. הוא הצטרף למנזר בודהיסטי מזרם המהאיאנה כשהיה צעיר ביותר. בתחילה אימץ את השם דוקאיה כשמו הבודהיסטי, ומאוחר יותר שינה אותו לג'י-ין, השם שנשא כל חייו. בסופו של הדבר עלה לדרגת דאייסוג'ו (大 僧 正,‏ Daisōjō; "ארכיבישוף"), כלומר מנהיג הכת הבודהיסטית אליה הצטרף.
הוא החל ללמוד ולכתוב את ההיסטוריה של יפן. מטרתו "להאיר את עיני האנשים המתקשים להבין את תהפוכות החיים". יצירת המופת שלו, שהושלמה בסביבות שנת 1220, עסקה בהיסטוריה של יפן ונשאה את השם "גוקאנשו" (Gukanshō‏; 愚管抄). ב"גוקאנשו" השקפה פסימית על זמנו של ג'י-ין, שבו הייתה יפן מדינה פיאודלית, וג'י-ין טוען בה כי מדובר בתקופה של ירידה דתית והתפוררות התרבות. נקודת המבט הזו על זמנו מקובלת גם בימינו. ג'י-ין טען כי נחוצים שינויים במבנה הפיאודלי, והגן על טענת השוגון לכוח.
כמשורר, הוא נכלל ברשימת "שלושים ושישה בני האלמוות של השירה" של פוג'יווארה נו קינטו, שלושים ושישה משוררים שפוג'יווארה ראה בהם מופת ליכולת כתיבת השירים היפנית, והיה המשורר השני הטוב-ביותר מבין הנכללים ב"שין קוקין ואקאשו", קובץ שירה קיסרי יפני לשירים מסוג ואקה. פוג'יווארה נו טייקה כלל אותו ב"אוגורה היאקונין איסשו" (Ogura Hyakunin Isshu), גם הוא קובץ שירה, הכולל מאה שירים מסוגת הוואקה.
ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי

תולדות חייו

אסטור נולד לוויליאם בקהאוס אסטור הבן (William Backhouse Astor, Jr; ‏1830 – 1892, נכדו של ג'ון ג'ייקוב אסטור הראשון) ולרעייתו, קרוליין ובסטר שרמרהורן-אסטור (Caroline Webster Schermerhorn Astor; ‏1830–1908) באחוזת המשפחה בכפר ריינבק שבמדינת ניו יורק. את השכלתו רכש באוניברסיטת הרווארד.
ב-1891 נישא לאווה לוול-וילינג (Ava Lowle Willing; ‏1868–1958), לזוג נולדו שני ילדים. עם מות אביו ירש את הונו ואת זכויות הנדל"ן בשטחים נרחבים של מנהטן בפרט והעיר ניו יורק בכלל. 
בשנת 1897 הקים את מלון אסטוריה בשדרה החמישית (היכן שניצב כיום בניין אמפייר סטייט), סמוך למלון "וולדורף" שהקים בן-דודו ויליאם וולדורף אסטור ב-1893. מאוחר יותר איחד את פעילות שני בתי המלון לעסק יחיד, בניהול ובעלות משותפת של שני בני הדודים שנקרא מלון וולדורף אסטוריה. 
בעת מלחמת ארצות הברית-ספרד התגייס לצבא ארצות הברית, הוצב בקובה וקיבל דרגת לויטננט קולונל (סגן-אלוף). בין 1896 ו-1898 שירת במטה המושל לוי פ. מורטון.
ב-1911, בגיל 47, התגרש אסטור מאשתו, צעד שנחשב שערורייתי והתחתן עם מדלן תלמג'-פורס (Madeleine Talmage Force; ‏1893–1940) בת ה-18, דבר שערורייתי הרבה יותר. על מנת לשכך את חימת הביקורת והרכילות יצאו בני הזוג למסע ארוך באירופה ומצריים. במצרים חברו למרגרט (מולי) בראון (שכונתה לאחר שקיעת הטיטניק "מולי שאינה-יכולה-לטבוע"), אשת חברה ומן הבודדים שלא גינו את נישואיהם. יחד עם בראון עלה הזוג במסגרת מסעו חזרה לארצות הברית למחלקה הראשונה באנייה "טיטניק".
עם שקיעתה של האניה הועלתה מדלן אשתו לסירת הצלה. אסטור ביקש מן הקצין הממונה להצטרף אליה בטענה שהיא ב"מצב רגיש" (כלומר בהריון, בנם המשותף, ג'ון ג'ייקוב אסטור השישי נולד ארבעה חודשים לאחר מכן, ב-14 באוגוסט 1912‏), אך נענה בשלילה. 
גופתו של אסטור אותרה וזוהתה למחרת יום הטביעה. 
ועדת החקירה לחקר האירועים שגרמו לאסון הטיטניק קיימה את דיוניה במלון וולדורף-אסטוריה.

"מסע בעולמות אחרים"

בשנת 1894 פרסם אסטור נובלה בשם "מסע בעולמות אחרים: רומנסה של העתיד" (A Journey in Other Worlds: A Romance of the Future). הנובלה מתארת את העולם בשנת 2088. בנובלה חוזה אסטור רשת טלפונים גלובלית, שימוש באנרגיה סולרית, ומסעות באוויר ובחלל. בין היתר עורך גיבור הנובלה מסע בכוכבים שבתאי וצדק, עולמות ג'ונגל עתירי מחצבים. 
בשנת 2003 יצאה לאור מהדורה מודרנית של הספר.
הפילהרמונית של בודפשט

הפילהרמונית של בודפשט (בהונגרית: Budapesti Filharmóniai Társaság Zenekara, בשמה המלא - התזמורת של החברה הפילהרמונית של בודפשט) היא התזמורת הסימפונית הוותיקה ביותר בהונגריה. היא הוקמה בשנת 1853 על ידי המלחין פרנץ ארקל, תחת חסות החברה הפילהרמונית של בודפשט. במשך שנים רבות הייתה התזמורת המקצועית היחידה בהונגריה. אנסמבל הנגנים הוא גוף עצמאי, המורכב כיום מנגני בית האופרה של בודפשט, והוא מנוהל על ידי יושב ראש - מנצח ומועצת מנהלים. אולם הקונצרטים הראשי של התזמורת הוא בית האופרה הממלכתית ההונגרית, בו היא מקיימת כ-10 קונצרטים בשנה. כמו כן היא עורכת קונצרטים באולם האקדמיה למוזיקה של בודפשט. התזמורת ערכה ועורכת סיורי קונצרטים ברחבי העולם.
בין המלחינים הידועים שהופיעו עם התזמורת כמנצחים אורחים נמנים פרנץ ליסט, יוהאנס ברהמס, אנטונין דבוז'אק וגוסטב מאהלר.
Remember December

וידאו קליפ

הקליפ הנלווה ל"Remember December" הופק על ידי טים ווילר, אשר ביים גם את הקליפים הקודמים של לובאטו, "Here We Go Again" ו-"La La Land". לובאטו התראיינה על ידי חדשות MTV על הסט של הקליפ, שבו היא הצהירה כי נשארה נאמנה לנושא השיר: "הקליפ מתייחס לשיר באופן כלשהו... ולכן במקום שיש עניין של אהבה בקליפ הזה, הרעיון הוא להיות אכזרי, כמו לקחת שליטה כבחורה, בדומה להעצמת נערה. כן, דיוות!". היא תיארה את הסרטון כ-"גלאם רוק אמיתי". הסרטון הועלה לראשונה ב-12 בנובמבר 2009 והיה זמין להורדה באייטונס החל מה-1 בדצמבר 2009.
הקליפ כולל שלוש סצנות לפי הסדר הבא: בסצנה הראשונה לובאטו להופיע עם הלהקה שלה על הבמה כאשר היא לבושה בז'קט עור שחור וכפפות. הסצנה השנייה היא לובאטו עם חבריה (בגילומם של מייג'ן מרטין, אנה מריה פרז דה טגל וקלואי ברידג'ס (השחקנים של "קאמפ רוק 2: הג'אם האחרון") "לוקחות" את הלילה החוצה אל רחובות לוס אנג'לס. השלישית והאחרונה הייתה סצנה בה לובאטו לובשת חולצה נוצצת ושרה.
שלוון כתמים

מראה

זהו נחש קטן ואיטי שאורכו יכול להגיע לאורך של עד-40 ס"מ, אך רוב הפריטים שנצפו עד כה מגיעים לאורך של כ-25 ס"מ לערך. צבעו חום או אפור בהיר, על עורפו ניתן להבחין בכתם רוחבי גדול, גחונו לבן ומנוקד בכתמים חומים וקשתית עיניו כתומה.

תזונה והתגוננות

שלון הכתמים אינו נושך ואינו ארסי, וניזון מפרוקי רגליים, בעיקר מעקרבים (עביד שחום במיוחד). הנחש פעיל ביום, אינו מרבה לזחול על הקרקע ומעדיף לנוע מגל אבנים אחד למישנהו. שלון הכתמים נוטה להתגונן כך שהוא מכנס את עצמו למין קשר מרושל, מתנשף, ומדי פעם מטיל את ראשו בניסונות הכשה מזויפים. באופן כללי אינו נרתע ממגע יד אדם, אך במידה ומוטרד יתר על המידה משחרר פרש מסריח.

רבייה

מעט מאוד ידוע אודות רביית השלוון. עם זאת נצפו הטלות של כשתי ביצים.

ציד

השלוון מבחין בטורפיו על פי זיהוי תנועתם וריחם. כאשר תופס את טרפו מתחיל לבלועו הנחש מיד ואינו חונק אותו (אפילו אם הטרף ארסי).
השמיים יכולים לחכות

עלילה

ג'ו פנדלטון (וורן ביטי) הוא קוורטרבק מחליף בקבוצת הפוטבול "לוס אנג'לס ראמס", השואף להגיע עם קבוצתו לסופרבול. הוא רוכב על אופניו במנהרה בלוס אנג'לס, כאשר הוא מתנגש במשאית. מלאך להוט וחרד מדי (באק הארי), שמבצע את משימתו הראשונה כאשר נשלח לקחת את נשמתו של ג'ו, נוטל אותה עוד בטרם מת, וג'ון מגיע לשמיים, לחיים אחרי המוות. שם הוא מסרב להאמין שסופו הגיע, ולאחר חקירה, מגיע מר גורדון המסתורי (ג'יימס מייסון) למסקנה כי הוא צודק - ג'ו נועד למות מאוחר יותר. אך גופתו של ג'ו כבר נשרפה, ולאחר סירוב למספר אפשרויות של אנשים שעומדים למות, מקבל ג'ו את ההצעה לחזור לחיים בגופו של המיליונר והתעשיין ליאו פרנסוורת'.
באותם רגעים אשתו של ליאו, ג'וליה (דיאן קנון) ומאהבה טוני (צ'ארלס גרודין), שהוא גם מזכירו האישי של ליאו, מנסים להטביע את ליאו באמבטיה. שניהם מופתעים לגלות אותו חי ובריא. ליאו קונה את קבוצת הפוטבול "לוס אנג'לס ראמס", ומעוניין להוביל אותה אל הסופרבול בתפקיד הקוורטרבק. לשם כך הוא חובר אל מאמנו וידידו בעבר, מקס קורקל (ג'ק וורדן), כדי להיעזר בו ולהביא את גופו החדש למצב של כושר מתאים. במקביל הוא מתאהב בפעילת איכות הסביבה בטי לוגן (ג'ולי כריסטי), שמתנגדת למדיניותו של ליאו בעסקיו.
בהמשך מצליחים ג'וליה וטוני לממש את מזימתם ורוצחים את ליאו. בעקבות זאת נאלצים אנשי קבוצת הפוטבול לאייש מחדש את תפקיד הקוורטרבק, ותומאס ג'ארט נבחר. תומאס נפגע במהלך המשחק ונהרג; בסיוע מר גורדון מועברת נשמתו של ג'ו אל גופו הסופי, הגוף של תומאס, והוא מוביל את קבוצתו לניצחון. במהלך מסיבת הניצחון מסיר מר גורדון את זכרונותיו של ג'ו על חייו הקודמים, הוא הופך לתומאס ג'ארט, והמעגל הקוסמי חוזר לאיזון. תומאס פוגש את בטי לאחר סיום החגיגות, ובסיום הסרט נרמז כי הם מתאהבים, בזכות תחושה משותפת של דז'ה וו.

הפקה

הבמאי וורן ביטי רצה תחילה ליצור את הסרט אודות איגרוף ולשתף בו את מוחמד עלי בתפקיד הראשי, אך לאחר סירובו של עלי בשל מחויבויותיו בתחום האיגרוף, שינה ביטי את התסריט לעיסוק סביב פוטבול, והחליט לגלם את הדמות הראשית בעצמו.
בסרט השתתפו מספר שחקני פוטבול ותיקים מקבוצת לוס אנג'לס ראמס, וכן השדרן הנודע דיק אנברג.

מורשת

ב-1980, כשנה וחצי לאחר יציאת הסרט, הגיעה קבוצת הפוטבול לוס אנג'לס ראמס לראשונה בתולדותיה אל גמר הסופרבול, ואף שיחקה בו נגד פיטסבורג סטילרס, שתוארה כיריבתה בסופרבול בסרט. עם זאת, ראמס הפסידה במשחק זה.

פרסים

הסרט זכה בפרס אוסקר לעיצוב התפאורה, והיה מועמד ל-8 פרסי אוסקר נוספים. בנוסף זכה הסרט בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
תוכנית רייגן

תוכנית רייגן הייתה מתווה לפתרון בעיות במזרח התיכון שפורסמה ב-1 בספטמבר 1982 על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן. התוכנית ניסתה למצוא פתרון לבעיותיהם של הפלסטינים בגדה וברצועת עזה דרך היחלשות אש"ף בלבנון ונתינת יד חופשית לירדן כגורם מרכזי ומעניק חסות בתהליך כינונו של ממשל עצמי פלסטיני בגדה וברצועת עזה.
הערכתו של הבית הלבן הייתה שהסדר פוליטי בלבנון שיכלול נסיגה ישראלית מהירה, והכרה של ישראל בתוכנית, יגביר את אמינותה של ארצות הברית בעולם הערבי.
ראש ממשלת ישראל מנחם בגין התנגד באותה עת לנסיגה מיידית מלבנון, וכך נטל את העוקץ מהתוכנית, ממנה חשש, והיא לא התממשה.
פרוניזם

פרוניזם (בספרדית: Peronismo) הוא שמה הפופולרי והנפוץ של אידאולוגיית החוסטיסיאליזם הארגנטינאית. האידאולוגיה מבוססת על מורשתו של נשיא ארגנטינה לשעבר, חואן פרון.
ג'ני ברויאר

ג'ני (אסתר) ברויאר לבית אייזנמן (1892 – 1985), הייתה האשה הראשונה, ובמשך שנים היחידה, שעסקה בסחר ביהלומים בישראל. ברויאר מילאה תפקיד חשוב באספקת גלם לענף היהלומים הישראלי בראשית דרכו. ייחודה של ג'ני ברויאר במעבר שעשתה בגיל מבוגר, מכורח נסיבות חייה, מהיותה אשת איש ואם להיותה בעלת מקצוע ייחודית ומובילה בתחום גברי מובהק, ששעריו היו סגורים באותם הימים בפני נשים.

ביוגרפיה

ג'ני אסתר ברויאר נולדה באנטוורפן. אביה, יעקב אייזנמן, סוחר תבלינים מצליח, שלח אותה בהיותה בת 18 ללונדון, שם למדה אנגלית ומזכירות. מששבה לאנטוורפן עבדה כמזכירתו של אביה, עד לפטירתו ב-1914. מאביה למדה להתהלך כשווה בעולמם של גברים. ג'ני אייזנמן נישאה בפרנקפורט, גרמניה, לרב ד"ר יצחק ברויאר, עורך דין, הוגה דעות וממנהיגי אגודת ישראל. היא עלתה ארצה ב-1936, התיישבה עם משפחתה בירושלים, ופעלה בהתנדבות למען הקהילה, כשם שעשתה טרם עלותה ארצה. אולם, ב-1946, התאלמנה וכך, בהיותה בת 54, נאלצה לוותר על דירתה הנאה, ולחפש פרנסה עצמאית.

קריירה

ב-1948 הציע לה גיסה – סוחר יהלומי הגלם, הוגו לונצר, מלונדון, לנסות כוחה במסחר בגלם שישלח אליה. את הרישיון לעיסוק ביהלומים קיבלה מהמפקח הראשון על היהלומים – ד"ר יעקב ואן אמרונגן (לימים - ד"ר יעקב ארנון). ג'ני ברויאר התייצבה במשרדו ללא הודעה מוקדמת, ונתנה למזכירתו פתק, עליו חתמה בשם ברויאר-אייזנמן. ד"ר אמרונגן יצא מהמשרד ושאל: "את בתו של יעקב אייזנמן מאנטוורפן? לעולם לא אשכח מה שאביך עשה למען אבי. כל מה שתבקשי – אתן לך", ומייד נתן לה רישיון עיסוק ביהלומים.
ברויאר עברה מירושלים לתל אביב, והחלה לעסוק בסחר בגלם. כיוון שהייתה ילידת אנטוורפן, וכיוון שנקלטה מהר מאוד בעולם המסחר ביהלומים, היו היהלומנים התל אביבים משוכנעים, שיש לה ניסיון קודם בענף היהלומים, וכך זכתה מהם ביחס של אמון.
ברויאר הייתה חברה כבר במועדון יהלומים א"י, שפעל בשנות הארבעים. קבלתה של אשה, שאינה אלמנת חבר, כחברה במועדון היהלומים, הייתה צעד יוצא דופן.
בדצמבר 1952 אושרה בקשתה של ג'ני ברויאר להתקבל כחברה בבורסת היהלומים הישראלית במהירות ללא שום התנגדות. בכך הייתה לאשה הראשונה, והיחידה במשך למעלה מ-30 השנים שלאחר מכן, עד שנות השמונים של המאה העשרים, שהתקבלה כחברה בבורסת היהלומים הישראלית.
כשעברה בורסת היהלומים למשכנה ברחוב אחוזת בית 6, תל אביב, פתחה בו משרד ושימשה כנציגתו בישראל של סוחר הגלם מאנטוורפן – נייקרק.
ברויאר פרשה מעבודתה בהיותה בת 76, עם המעבר של בורסת היהלומים הישראלית מתל אביב לרמת גן.

משפחה והנצחה

בניהם של ג'ני ויצחק ברויאר הם ההיסטוריון, פרופ' מרדכי ברויאר, והמשפטן יעקב בר-אור.
על שמה של ג'ני ברויאר נקרא "רעות – בית ג'ני ברויאר" - בית דיור מוגן לאוכלוסייה המבוגרת מהציבור הדתי-לאומי, הממוקם בשכונת יד אליהו בתל אביב.
קורות חייה המקצועיים של ג'ני ברויאר הונצחו בספר תולדות בורסת היהלומים הישראלית שיצא לאור במלאת 70 שנה לבורסה.
חלוז'

חלוז' (באדיגית: хьэлжъо, /חלז'וה/) הוא מאכל עממי מהמטבח הצ'רקסי הנאכל לרוב בחגים צ'רקסים. החלוז' הוא מאפה ממולא גבינה צ'רקסית או תפו"א. המאפה מטוגן בשמן עמוק.
מערבבים את המצרכים להכנת הבצק ומשאירים בצד לכמה דקות. מחלקים את הבצק לכדורים בינוניים ולשים אותם בעובי של 2 ס"מ בערך.
מפוררים את הגבינה ומנחיחם בתוך העיגולים, סוגרים אותם היטב ומטגנים בשמן עמוק עד להזהבה.

מקור המילה

המילה חלוז'ה מחולקת לשתי הברות, חלו ו ז'וה ופירושה הלחם המטוגן. ההברה הראשונה חלו היא קיצור קיצור למילה חלור' ופירושה לחם בצ'רקסית. המונח לחם מטוגן משמש כבסיס גם למאפה הצ'רקסי מתאזה  ( псыхьэлжъо ) הלחם המטוגן במים. מאחר שהשפה הצ'רקסית אינה  מפרידה בין המילה טיגון לבישול במים המונח ז'וה ( жъо ) משמש את שני המקרים של טיגון או בישול במים.
דעת קהל

דעת קהל היא צירוף האמונות והדעות של אוסף גדול של פרטים (במקרה הקיצוני - כל תושבי המדינה) בנושא מסוים. 
וולטר ליפמן הגדיר דעת קהל כ"תמונות המצויות בראשינו"  לעומתו אמר תומאס קרלייל "דעת הקהל היא השקר הגדול ביותר עלי אדמות" ומור הרחיב ואמר: "דעת הקהל היא ראי עקום; פעם היא מגדילה ופעם היא מקטינה, אולם תמיד מעוותת את הדברים". 
נוסח הצירוף על פי תפילת כל נדרי: "על דעת המקום ועל דעת הקהל ... אנו מתירין להתפלל עם העבריינים" (שם בהוראת הסכמת הקהל).

בממשל

בממשל דמוקרטי ליברלי, לדעת הקהל השפעה ניכרת על פעולתם של פוליטיקאים ומנהיגים, ולכן נעשה ניסיון לעצב אותה באמצעות מיטוב יחסי ציבור. לבירור דעת הקהל נהוג לערוך סקר דעת קהל על מדגם מייצג של האוכלוסייה הרלוונטית.
לדעת הקהל משקל גדול יותר בדמוקרטיה מאשר בדיקטטורה. בפרט גדל משקלה של דעת הקהל בתקופה שלפני הבחירות. בתקופה זו נערכים סקרי דעת קהל רבים, ביוזמת המפלגות או ביוזמת אמצעי תקשורת, בניסיון לחזות את תוצאות הבחירות. דעת הקהל משתקפת לעיתים גם ללא עריכת סקר, למשל באמצעות השתתפות המונית בהפגנה. הסיבה לחשיבותה של דעת הקהל בדמוקרטיה, מצויה ביכולת ההיזון החוזר שלה. כלומר, יצירת היזון חוזר אודות דעתו של העם המיוצגת בתקשורת (מצב אידיאלי) מביאה לתיקון עוולות השלטון לסירוגין. בצורה זו יכולה הדמוקרטיה לחשוף את חסרונותיה ולתקנם, ובכך גדולתה.

בעסקים

עיצוב דעת קהל הוא חלק חשוב מתהליך שיווק והטמעת מוצר חדש בשוק, ואף משמש ככלי נשק כנגד מתחרים. לעיתים, דעת קהל שלילית, גם היא שגויה עובדתית, יכולה לעכב פיתוחו של מוצר או לשנות מוצר קיים מוצלח ומוכח, בשל הפגיעה במוניטין.
לדוגמה, רשת המסעדות הגדולה בעולם, מקדונלד'ס, שינתה את הרכב התפריט שלה ברוב העולם המערבי, והוסיפה לו מגוון סלטי בריאות בעקבות מחאה ציבורית כללית שנשמעה בארצות הברית על השמנה ומחלות לב ב-2003. מספר סרטים פופולריים שנעשו בנושא, חלקם פרטנית כנגד הרשת, גרמו לגל מחאה שיצר שינוי במוצר דגל מצליח ומוכח שלא עבר שינוי מהותי מזה כ-10 שנים.
הזארפן אהמט צ'לבי

הזארפן אהמט צ'לבי (טורקית: Hezarfen Ahmet Çelebi;‏ 1609, איסטנבול - 1640 אלג'יריה) היה מדען בן האימפריה העות'מאנית של ראשית המאה ה-17, אשר המסורת הטורקית מספרת כי הקדים את האחים מונגולפייה ורייט בחקר התעופה, והצליח באמצעות כנפיים מלאכותיות, שהכין מכנפי נשר, לבצע מעוף ארוך טווח באמצעות כוח שריריו בלבד, ומבלי להיעזר במנוע.
סיפורו של ה' א' צ'לבי נרשם על ידי ההיסטוריון והנוסע אווליה צ'לבי בספרו סיאחת נאמה. מקובל להתייחס בספקנות לתיאוריו של אווליה צ'לבי בספרו אשר נהג להגזים בהם, ואף לרשום פרטים שאין להם בסיס עובדתי; אך הטורקים רואים בסיפור עובדה קיימת, וקראו לשדה התעופה הזארפן שבאיסטנבול על שמו.
בשנת 1638, בתקופת כהונתו של הסולטאן מוראט הרביעי, טיפס ה' א' צ'לבי לראשו של מגדל גלאטה הניצב ליד מצר הבוספורוס וגובהו 183 מטר. הוא קפץ מן המגדל, ובעזרת הכנפיים שבנה, ריחף מעל קרן הזהב ונחת בהצלחה באוסקודר שבצִדו השני של המצר.
הסולטאן, שצפה במעופו של ה' א' צ'לבי, היה שבע רצון, ואף שילם לו סכום נכבד במטבעות זהב; אך זמן קצר לאחר מכן, בהשפעת אנשי דת שינה הסולטאן את טעמו, והגלה את צ'לבי לאלגיריה. צ'לבי מת בגלות באלג'יריה בשנת 1640, בגיל 31.