google/wiki40b huggingface dataset:
שנות ה-90 של המאה ה-10

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
נאיטן נאנדס

קריירת מועדונים

נאנדס גדל במחלקת הנוער של פניארול. ב-1 במרץ 2014, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת שלה במסגרת משחק ליגה נגד דאנוביו.
לאחר שלוש עונות בקבוצה, נאנדס עבר לבוקה ג'וניורס הארגנטינאית, שאת הופעותו האחרונה בקבוצה ערך ב-31 ביולי 2019 בניצחון הבית 0–2 על אתלטיקו פרנאאנסה. במשחק זה, הוא הוחלף על ידי אדוארדו סאלביו בדקה ה-75.
ב-9 באוגוסט 2019, נאנדז חתם לחמש שנים בקליארי מהסרייה א'.

קריירה בינלאומית

ב-8 בספטמבר 2015, נאנדס ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים בניצחון 0–1 על נבחרת קוסטה ריקה במסגרת משחק ידידות כאשר הוא נכנס כמחליף של דייגו רולאן בדקה ה-37.
נאנדס היה שחקן מפתח של הנבחרת במונדיאל 2018. הוא שיחק בכל חמשת משחקי הנבחרת, כשרק פעם אחת הוא לא עלה בהרכב הפותח.
מונוקל

מונוקל או משקף הוא סוג של משקפיים המשמש לתיקון ראייה של עין אחת בלבד. הוא מורכב מעדשה עגולה ובדרך כלל כולל גם מסגרת עשויה מתכת על מנת לאפשר חיבור שרוך. הצד השני של השרוך קשור לבגד המרכיב כדי למנוע את איבוד המונוקל.
המונוקל היה נפוץ ביותר בסוף המאה ה-19 וכיום הוא מאוד נדיר. זאת בעיקר בגלל ההתקדמות בתחום האופטומטריה אשר איפשרה הבחנה טובה יותר של כושר הראייה וכן גם בגלל היכולת לייצר משקפיים ועדשות מגע עם עוצמה שונה לכל עין.
המונוקל מוחזק במקומו על ידי שרירי הפנים של המרכיב כאשר גודל המונוקל מותאם כך שיוכל להחזק במקומו בין הגבה ללחי של המרכיב על ידי קריצה קלה. בגלל אופן ההרכבה הזו, יכול המונוקל ליפול בקלות עם הבעת פנים לא מתאימה. 
השימוש במונוקל מקושר בדרך כלל עם גברים בני המעמד העליון העשיר. מונוקל משולב עם טוקסידו ומגבעת משלים תלבושת של ג'נטלמן סטריאוטיפי. גם תיאור סטריאוטיפי של קצין בצבא פרוסיה כלל מונוקל, למשל בקריקטורות של ג'ורג' גרוס.
ישנם מספר מפורסמים אשר ידועים בדבר הרכבת מונוקל כגון הפוליטיקאי הבריטי ג'וזף צ'מברלין ובנו אוסטן, הנשיא הפורטוגזי אנטוניו דה ספינולה וג'וליוס אבולה האיטלקי. בין המפורסמים כיום ניתן למצוא את האסטרונום הבריטי סר פטריק מור ואת המתאגרף לשעבר כריס אובנק. בסדרת הטלוויזיה האמריקנית הגיבורים של הוגאן דמותו של קולונל קלינק הרכיבה מונקול כחלק מסטריאוטיפ הקצין הפרוסי.
על-ענק צהוב

התפתחות

כוכבי הסדרה הראשית עם מסות של מעל 8 מסות שמש הם כוכבים חמים מסוגים ספקטרלים B ו-O והם מכלים את המימן שבליבתם במהירות. כאשר אוזל המימן בליבת הכוכב מתחילים הכוכבים להתנפח ולהתקרר והופכים לתת-ענקים כחולים, לענקים כחולים או לבנים ואז לענקים צהובים או לעל-ענקים צהובים ולבסוף לעל-ענקים אדומים. מכיוון שהשלב בו הכוכבים הם על-ענקים צהובים הוא קצר יחסית, כוכבים אלה נדירים למדי, אך בשל עוצמת ההארה שלהם ניתן לראותם ממרחקים גדולים. לעיתים, על-ענקים אדומים הופכים בשל שינויים בקצב יצירת האנרגיה בתוכם לעל-ענקים כחולים וחלקם הופכים חזרה לעל-ענקים אדומים. מעבר זה הוא הדרגתי ובמהלכו הכוכבים עוברים דרך הסוגים הספקטרלים השונים כך שבחלק מזמן המעבר הם שוב על-ענקים צהובים. כוכבים שמסתם אינה מספיקה כדי ליצור סופרנובה מסיימים את חייהם כננסים לבנים כאשר המעבר מעל-ענק אדום לננס לבן עשוי לעבור שוב דרך על-ענק צהוב.
סול (מיתולוגיה נורדית)

סול (בנורדית עתיקה: "שמש") היא האנשת השמש במיתולוגיה הגרמאנית, וסיפורים הקשורים אליה ידועים יותר במיתולוגיה הנורדית.
באחד משני לחשי מרזבורג, שנכתבו בגרמנית עלית עתיקה במאה ה-9 או העשירית לספירה, מתוארת סול כאחותה של סינת'גונט. לאלה סינת'גונט אין איזכור במקור אחר. הסיפור מתאר את סול וסינת'גורט מרפאות את סוסו של פול (Phol), דמות שגם לה אין איזכור במקור אחר.
במיתולוגיה הנורדית, מתוארת סול באדה הפואטית שנכתבה במאה השלוש-עשרה ומורכבת ממקורות מסורתיים מוקדמים יותר, ובאדה הפרוזאית, שנכתבה במאה השלוש-עשרה על ידי סנורי סטורלוסון.
גם באדה הפרוזאית וגם באדה הפואטית סול מתוארת כאחותו של מאני, האנשת הירח, וכבת של מונדילפארי. בשתיהן לעיתים מתייחסים לסול בשם אלפרד'ול (Álfröðull). בשתיהן סול גם עתידה להיהרג על ידי זאב מפלצתי באירועי ראגנארוק, ולפני מותה תספיק ללדת בת שתמשיך את עבודת אמה ברקיע. באדה הפרוזאית, סול מתוארת כאשתו של גלנר (Glenr), אל שרוכב על סוסי השמש ברחבי השמיים. כשם עצם פרטי, סול מופיעה באופן נרחב בספרות הנורדית העתיקה. חוקרים הציעו תאוריות שהאלה התפתחה מתקופת הברונזה הנורדית ומשורשים פרוטו-הודו-אירופיים, בשל הדמיון לאלי שמש רבים אחרים, כגון סול הרומי.
יחיאל קדישאי

יחיאל קדישאי (מאי 1923 - 16 בנובמבר 2013) היה מזכיר תנועת החרות בכנסת, מנהל לשכת ראש הממשלה מנחם בגין, ומי שכונה על ידי רבים "יד ימינו של בגין".

ביוגרפיה

נולד בשנת 1923 בשם יחיאל קדישזון בפולין כבן הצעיר למשפחה בת חמישה אחים. כתינוק בן שלושה חודשים עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
המשפחה השתקעה בתל אביב ויחיאל למד תחילה ב"חדר" בכרם התימנים ולאחר מכן בבית הספר "תחכמוני". לימים, נמנה אחיו הבכור, יצחק, על מייסדי התיאטרון הקאמרי.
קדישאי היה חניך בית"ר וחבר האצ"ל מ-1940. ב-1942 התנדב לבריגדה היהודית שפעלה במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
באותה שנה פגש לראשונה את מנחם בגין, בזמן חופשה בארץ ישראל.
באירופה רכש בחשאי נשק עבור המחתרת. לאחר שהשתחרר ב-1946 נשאר באירופה, ופעל שם במסגרת האצ"ל להעלאת ניצולי השואה לישראל. ב-1948 חזר לארץ ישראל חזר ארצה ב-1948 בספינה "אלטלנה", יחד עם רעייתו אסתר (לבית בראון), אותה הכיר במחנות העקורים.
היה שליח בית"ר בדרום אפריקה. בהמשך, מ-1964 שימש כמזכיר סיעת החירות בכנסת.
משנת 1967, שימש ראש לשכתו של מנחם בגין. עם היבחרו של בגין לראשות הממשלה בשנת 1977, מונה למנהל לשכת ראש הממשלה וכיהן בתפקיד עד להתפטרותו של בגין בשנת 1983. עמד בראש ארגון שסייע למשפחות השכולות של חללי האצ"ל וכן ניהל את "מועדון התיאטרון".
לאחר התפטרותו מראשות הממשלה בספטמבר 1983, ניתק בגין את עצמו מכלל המערכת ושמר על קשר רק עם בודדים: ראש הממשלה יצחק שמיר, דן מרידור, עזריאל נבו ויחיאל קדישאי. הסבר שהועלה היה שהקשתה עליו הסתבכותה של ישראל בלבנון, מספר הקורבנות הגבוה שגבתה מלחמת לבנון, מסקנות ועדת כהן והביקורת הציבורית, אך קדישאי שלל הסבר זה. בשנה וחצי האחרונות לחייו עבר בגין להתגורר בדירה ברחוב גליקסברג מספר 4 בתל אביב. מאז, רק מספר מצומצם ביותר של אנשים היו מבקריו הקבועים, בהם משפחתו הקרובה, דן מרידור, השר לשעבר יעקב מרידור וצבי הורוביץ. עם זאת, יחיאל קדישאי, אשר היה חבר קרוב לבגין ואיש סודו, היה מגיע אליו כמעט מדי יום בהביאו אליו את עיתוני היום.
ב-1996 הוענק לקדישאי התואר "יקיר העיר תל אביב-יפו".
בשנת 2005 היה קדישאי בין משיאי המשואות בטקס הדלקת המשואות.
בבחירות לכנסות 17, 18 ו-19, הוצב קדישאי במקומות האחרונים והסמליים ברשימת הליכוד.
בשנותיו האחרונות עסק קדישאי בהתנדבות בענייני ציבור ובהנצחת מורשתו של בגין.
נפטר ב-16 בנובמבר 2013 בדירתו בתל אביב, בגיל 90, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים. רעייתו אסתר נפטרה ב-13 ביוני 2016, ונקברה לידו.
בשנת 2001 יצא לאור הספר ה-15 בסדרת הספרים "מנהרת-הזמן" שכתבה גלילה רון־פדר-עמית. המחברת הקדישה ספר זה, הנושא את השם "המאבק על הסמל", לקדישאי ודמותו היא אחת הדמויות המופיעות בעלילה. הספר עוסק בסיפורם של 69 חיילים בבריגדה היהודית, אשר באוקטובר 1943 התעקשו שסמלו של הרגימנט הארץ ישראלי יכיל סממנים לאומיים, בניגוד לסמל שהוצע על ידי הבריטים. הקבוצה, שכללה את קדישאי, החליטה להחרים את הסמל המוצע, נשפטה על כך ונענשה.
רבי מאיר בעל הנס

רבי מאיר בעל הנס הוא כינויו של עושה נפלאות הקבור בטבריה. הכינוי מופיע החל מהמאה ה-18, ובאופן מסורתי מקובל לזהות אותו עם התנא רבי מאיר, אך יש השוללים זיהוי זה. קברו, קבר רבי מאיר בעל הנס, הוא מוקד עלייה לרגל.

זהותו

הייחוס המסורתי של הקבר לתנא רבי מאיר מבוסס על סיפור בתלמוד על נס שנעשה לתנא רבי מאיר - חיילים רומאים שרדפו אחריו הוכו בסנוורים; הוא הבטיח לסוהר ששחרר את גיסתו מבית בושת, שבו הוחזקה על ידי הרומאים כעונש, שיינצל אם יאמר "אלהא דמאיר ענני", והבטחתו התקיימה.
לעומת זאת, לדעת הרב ראובן מרגליות ואחרים אין רבי מאיר בעל הנס זהה עם רבי מאיר, לאור העובדה שמצייני הקברות בארץ ישראל ציינו גם את קבר התנא רבי מאיר וגם את קבר רבי מאיר בעל הנס. לדעת מרגליות, למעשה כלל לא היה תנא בכינוי כזה, ואין הוא אלא אגדה בעלמא. לדעתו, מקור האגדה על "רבי מאיר בעל הנס" נעוץ בעלייתו ארצה של הרמב"ן ופעולתו ליישוב הארץ ולאחזקת תלמידי חכמים. הוא משער שהיו אז קופות צדקה על שמו של הרמב"ן, וכאשר הגיעו ארצה בתקופה מאוחרת יותר מצאו את השם "קופות רמב"ן" ופתחו את ראשי התיבות בטעות כ"רבי מאיר בעל נס", וקראו על שם זה את קופות הצדקה.
פרא אציל (סרט)

עלילה

גיבור הסרט הוא אלי, נער בן 15 עם תודעה מפותחת, סובל מהפרעות אכילה וגדל בסביבה משפחתית וחברתית מאתגרת שמערימה עליו קשיים והתמודדויות רבות בחיי היומיום. הוא מתגורר בשכונת הארגזים בדרום מזרח תל אביב בבית קטן ביחד עם אימו הביולוגית סימה (אותה הוא מכנה לאורך כל הסרט בשמה הפרטי ולא "אמא") ובן זוגה של אימו, יפת. סימה ויפת שניהם נרקומנים לשעבר, שעברו תהליך של גמילה מסמים. הוריו של אלי גרושים וגם אביו, יום טוב, אמן מיוסר ואלכוהוליסט, פילוסוף העוסק בציור נושאים הקשורים לשואה בעודו לבוש בפיג'מת פסים עם טלאי צהוב, שמסרב למכור את ציוריו, חי בשכונה בסמוך לבית המשפחה. אלי הנער מנסה לתמרן לאורך כל הסרט בין הדאגה שלו לאימו, עקב היותו טיפוס מרצה שרוצה להשכין שלום בין כל בני המשפחה, לבין רצונו לגור עם אביו שלמרות היותו חריג בין תושבי השכונה, נטמע גם הוא בסבך המשפחתי.
הסרט מתרחש בשכונה ומציג את האווירה בדרום תל אביב בשנות ה-90, האווירה ברחוב, בבתים ובמועדון שבבעלות המשפחה (אותו מנהל נחשון, אחיו של יום טוב). למרות ניסיונותיו הבלתי פוסקים של אלי לפשר בכל מגע בין בני המשפחה ולנסות להרגיע את הצדדים המעורבים, כל אינטראקציה בסרט צוברת ממדים של דרמה, וחיי היומיום הופכים למלאים באסונות, ריבים ויצרים מתחת ומעל לפני השטח.
שמו של הסרט (בעקבות הספר עליו הוא מבוסס) מבוסס על הדימוי הקולוניאליסטי של "הפרא האציל", הנושא קונוטציות טעונות במשמעות. הפרא האציל הוא דימוי המבליט זרות מסוימת שאינה מאיימת ובמסגרת משמש הפרא כמושא תשוקה. דימוי זה גם מייצג במודע את מבט הצופה על גיבור הסרט, אלי, שאינו מנסה להתחבב על הצופה הממוצע, והמניעים שלו גורמים לו לנסות לחבר מחדש ביאוש בין הוריו הגרושים. הנער אלי מייצג גיבורי קולנועי אבוד ומיואש אך גם בהיותו כזה הוא לא משמש כמושא של דיון כלשהו העוסק בטענות של קיפוח מדוכאים והדרה מסוג זה או אחר.
האם סימה מרבה להשתמש במונחים "בית נורמטיבי", ומגדירה את היותם חלק מהנורמה כמשפחה ועל ידי כך היא בעצם מאמצת מושגים של המרכז התרבותי על מנת להגדיר את עצמה.
בפועל הסרט עוסק כולו בשוליים ובדמויות אשר היו ונשארו בשולי החברה ואותו מרכז נורמטיבי כמעט כלל לא מקבל ביטוי בסרט (מלבד בדמות סטיראוטיפית גם היא של אוצר האמנות בשם אלקיים, מגולם על ידי אורי פפר). עצם העובדה שהסרט כמעט ואינו מכיל דמויות שלא מזוהות עם פשעים ועבירות, עם אלכוהליזם והתמכרויות אחרות, מדגישה את הסביבה הקשה בה חי ומתבגר הנער אלי.
שמוליק דובדבני: הסרט "אינו מבקש להחניף לצופה - לא בעיצוב של "מזרחי מחמד", ולא דרך העמדה דידקטית של סיפור פרטי המייצג את חוליי החברה".
יוסף נחמני

ביוגרפיה

נולד בשם יוסף אוגרנובסקי באולכסנדריה שבפלך חרסון ברוסיה (כיום אולכסנדריה, באוקראינה) למשפחה ציונית. כבר כנער היה חבר מפלגת פועלי ציון, ועם סיום לימודיו בגימנסיה ב-1907 עלה לארץ ישראל עם אחיו משה. כמו רבים מעולי העלייה השנייה נדד כפועל חקלאי בחפשו עבודה במושבות ראשון לציון, עקרון ורחובות. לאחר שנה עלה לירושלים ועבד עם "קבוצת הסתתים" שארגן בוריס שץ לכיבוש עבודת הבניין בעיר על ידי פועלים יהודים, שם פגש את אלכסנדר זייד. הוא חבר לסניף פועלי ציון בעיר ולקומונת "ירושלים החדשה" יחד עם חברתו הקרובה רחל ינאית בן צבי. פעילותו הציבורית נמשכה בין היתר במסגרת בחירתו מטעם "אחדות העבודה" לחבר אספת הנבחרים הראשונה.
ב-1911 נענה לקריאתו של זייד ועלה לגליל על מנת לכבוש את העבודה והשמירה שם. היה מבין ראשוני ארגון "השומר" ונבחר לוועד הארגון וכן לתפקידי גזבר ומזכיר הארגון. כן היה פעיל בהסתדרות פועלי הגליל. בתקופת מלחמת העולם הראשונה ארגן את ההגנה בגליל, לאחר שרבים מחבריו נאסרו. עם הקמת ארגון ההגנה הצטרף לשורותיו והיה למפקד גוש טבריה, במסגרת זו פיקד על פינוי הילדים מכפר גלעדי ותל חי זמן קצר לפני קרב תל חי. בתקופה זו התקרב אל ערביי האזור, למד את שפתם, תרבותם ומנהגיהם ועסק בגישור בין יהודים וערבים, כתוצאה מהיכרות קרובה זו איתר קרקעות בתחומי הגליל המזרחי והעליון וביצע רכישות קרקע עבור חברת פיק"א והקרן הקיימת לישראל. נחמני תיווך בעסקאות לרכישת כ-90 אלף דונם קרקעות לאום.
בין השנים 1927–1950 היה חבר מועצת העיר טבריה.
בעת מלחמת העצמאות נחשף נחמני למעשי שוד, ביזה וגירוש ערבים פלסטינים מבתיהם ומכפריהם על ידי לוחמי פלמ"ח וצה"ל ותיעד את המעשים ביומניו. הוא אף תהה "האם למדנו להיות כה אכזריים מהנאצים?". בשל התבטאויות אלה, שהתגלו רק בשנת 2000, כינה אותו ההיסטוריון בני מוריס "מצפונה של התנועה הציונית". לפי היומנים הוא הזדעזע מפינויים של ערביי טבריה, עירו, על ידי הבריטים ושאף לראותם חוזרים למקומם, דבר שלא מנע ממנו לפקד על הרס בתיהם. מאידך, עוד בשנת 1944 כתב ביומנו בקשר להתנגדות הערבים לרכישת קרקעות על ידי יהודים, "האם יסכימו הערבים שאנחנו נתחזק ונתרבה בארץ? המוצא הוא טראנספר ופעם לתמיד תפתר הבעיה".
נחמני נפטר בטבריה ב-1965 ונקבר בחלקת "השומר" בבית העלמין בתל חי.
שיטת דיואי

בספרנות, שיטת דיואי היא שיטה למיון וסימון ספרים הנהוגה בספריות, כשמיון הספרים נעשה על פי נושאים והנושאים מחולקים לתת-נושאים וכך הלאה ומסומנים על ידי מספרים, הסימון נקרא נוטציה (Notation). 
שיטת דיואי מבוססת על השיטה העשרונית, ולכן ישנה בעיה עם החלוקה לנושאים ראשיים, אך בעיה זו אינה חלה על החלוקה לנושאי משנה (אחרי הנקודה העשרונית).
את השיטה הגה מלוויל דיואי ב-1876, ספרן בן 21 בארצות הברית. הוא נתן פתרון לבעיה שהתעוררה עם ריבוי הספרים והנושאים, שקשה היה לאתרם בספריות ובמאגרי הספרים לקראת סוף המאה ה-19. עם התפתחות המדע ויצירת תחומים חדשים (כגון תחום המחשבים) בוצעו עדכונים ושינויים בשיטה. הגרסה הנוכחית היא גרסה 23 שיצאה לאור באמצע 2011. בעלי הזכויות כיום על השיטה היא חברת OCLC מאוהיו המתמחה בקיטלוג ומיון פרטי דפוס.

בישראל

ברוב הספריות הציבוריות בישראל נהוג להשתמש בגרסה מצומצמת של שיטת דיואי. בשיטה זו פירוט המשנה של הנושאים מצומצם יותר. בנוסף מוסיפים לספרים הקשורים לארץ ישראל את האות E לפני מספר המדף (או את הספרה 9 בסוגריים אחרי מספר המדף), וישנם מספר שינויים בסימון המייחס למדינות ואזורים מסוימים.
חלק מהספריות האקדמיות בישראל משתמשות בשיטת דיואי, אך חלקן מעדיפות שיטות אחרות, כגון: שיטת ספריית הקונגרס ושיטת UDC. בחלק מהאוניברסיטאות משתמשים במספר שיטות במקביל, בהתאם לצרכים השונים של כל אוסף ספציפי.

שיטת שלום

בחלק מהספריות בישראל נהוגה שיטה לצורך מיון נושאים ביהדות הנקראת "שיטת שלום". השיטה פותחה על ידי פרופסור גרשם שלום, חוקר הקבלה, שהיה ספרן בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים. שלום פיתח את השיטה, כיוון ששיטת דיואי לא פיתחה מספיק את תחומי המחקר ביהדות (עיקר הדגש בשיטת דיואי בהקשר של דתות הוא מחקר על נצרות). שיטת מיון זו מרחיבה את המיון בשיטת המיון של דיואי בתחום היהדות, בהיסטוריה של עם ישראל, בלימודי ארץ ישראל ומארגנת את מיון הנושאים בתנ"ך לפי המסורת היהודית. תוספת זו מאפשר לספריות למיין את סיפרות המחקר הענפה בתחומים הללו.
פיתוח מסוים של השיטה נמצא כיום בשימוש בין השאר גם בחלק מספריות אוניברסיטת בר-אילן.
פילוסופיה הודית

פילוסופיה הודית היא שם כולל למסורות פילוסופיות שצמחו בעת העתיקה בתת-היבשת ההודית, ושמהן התפתחו הדתות שהופיעו בהודו, בהן בודהיזם, הינדואיזם וג'ייניזם.

דרשנות

הפילוסופיה ההודית מחולקת לשש אסכולות פילוסופיות מרכזיות, המכונות דרשנות (רבים של דרשה): מיממסה, ודאנטה, סאנקהיה, יוגה, ואיששיקה וניאיה.
האסכולות החלו לצמוח באלף הראשונה לפנה״ס, והותירו אחריהן דיונים פילוסופיים מקיפים על אונטולוגיה (מטאפיזיקה, ברהמן-אטמן-שונייטא-אנאטה), אמצעי הכרה אמינים (אפיסטמולוגיה, פראמנה), תורת הערך (אקסיולוגיה, אתיקה ואסתטיקה) ותחומים נוספים. כל שש האסכולות המרכזיות מקבלות את סמכות כתבי הוודות, אך הן חלוקות בעמדותיהן הפילוסופיות השונות.

סאנְקְהְיַה

סאנקהיה היא העתיקה ביותר מבין המערכות הפילוסופיות האורתודוקסיות בהינדואיזם. סאנקהיה טוענת כי כל דבר במציאות מורכב מפורושה (עצמי או נשמה) ופארקרטי (חומר, אנרגיה, גורם יוצר).
פארקרטי הוא בעל שלוש תכונות: יציבות (סאטווה), פעילות (ראג'אס), ועמימות (טאמאס), הידועות כשלושת הגונות, או האיכויות. בגלל היחסים בין הנשמה לבין איכויות אלה, חוסר-איזון באיכויות גורם לעולם להתפתח. כאשר מבינים שהנשמה והאיכויות שונות זו מזו, ישנו שחרור.
סאנקהיה היא פילוסופיה דואליסטית, אבל יש הבדלים בינה לבין סוגים אחרים של דואליזם. במערב, דואליזם הוא בין השכל והגוף, ואילו בסאנקהיה הוא בין העצמי והחומר. המושג של עצמי מקביל במידה מסוימת למושג המערבי של שכל. הסאנקהיה לא הייתה קשורה לדת במקורה, אך יחד עם היוגה היא התפתחה לכיוון זה.
חוסאם עזאם

קריירה

עזאם התחרה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים סידני (2000). בתחרויות זריקת הדיסקוס (קטגוריה F54) והגיע למקום האחרון עם תוצאה של 19.35 מטרים. בתחרות יידוי הפטיש סיים בתוצאה של 6.84 מטרים, אחרי מאורו מקסימו המקסיקני (7.01 מטרים) ופטר מרטין הניו זילנדי (7.59 מטרים) וזכה במדליית הארד. הייתה זו המדליה הפאראלימפיית הראשונה של הרשות הפלסטינית, בהופעת הבכורה שלה במשחקים, והיחידה של המשלחת בסידני. 
במשחקי אולימפיאדת הנכים אתונה (2004) התחרה עזאם ביידוי הפטיש בלבד. הוא סיים את התחרות עם תוצאה של 7.82 מטרים, וזכה במדליית הכסף, שני רק למקסימו שניצח בתחרות עם שיא עולם של 8.53 מטרים, ולפני כריסטוס אנגורקיס היווני שיידה למרחק של 7.65 מטרים.
עזאם שב והשתתף במשחקי אולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) אך עם תוצאה של 7.89 מטרים סיים את התחרות במקום השמיני בלבד.
הולנד רודן

ראשית חייה

רודן נולדה בדאלאס, טקסס שם למדה בבית הספר "הוקאדאי" - בית ספר פרטי לבנות בלבד. היא באה ממשפחה שעוסקת בתחום הרפואה ולמדה ביולוגיה מולקולרית ולימודי נשים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.

קריירה

רודן שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה 12 Miles of Bad Road ששודרה בערוץ HBO.
בשנת 2008, היא שיחקה כאמילי לוק באבודים וכסקיילר בסרט מעודדות צמודות 5: מלחמה עד הסוף. בשנים 2008–2010 היא שיחקה בסדרות שונות ביניהן: CSI, פשע מן העבר, העשב של השכן, קומיוניטי ומחשבות פליליות.
משנת 2011 עד 2017, שיחקה בסדרה "זאב צעיר" .
ארחות שבת

תוכן ומבנה

הספר מבוסס על שיעורים בהלכות שבת שהעבירו המחברים ועל לימודם המשותף מדי יום בישיבת איתרי. מטרתו לאגד את כל הלכות השבת בצורה תמציתית וברורה, וכן לברר את ההלכות שהתחדשו בדורנו בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית.
בתחילת כל פרק באה הקדמה קצרה על הנושא המדובר בפרק ועל מקורותיו ההלכתיים. כל פרק מורכב מסעיפים המביאים את ההלכה בצורה תמציתית, ובתחתית העמוד ישנן הערות המביאות את המקורות לפסיקה, מרחיבות את הדיון ומביאות שיטות של פוסקים נוספים. בנוסף לפסקי המשנה ברורה והחזון איש המהווים בסיס לפסקי ההלכה בספר, מסתמכים המחברים על הרב משה פיינשטיין, הרב שלמה זלמן אוירבך הרב יוסף שלום אלישיב, הרב ניסים קרליץ ועוד.
חלק ראשון יצא לאור בשנת ה'תשס"ג, 2003, חלקים שני ושלישי יצאו לאור בשנת ה'תשס"ט, 2009.
הספר קיבל הסכמות מהרב שמואל וואזנר והרב נסים קרליץ ומכתב ברכה מהרב שמואל אוירבך.
הספר נחשב לאחד מספרי הלכות שבת בני זמננו הבולטים בציבור החרדי-ליטאי, לצד שמירת שבת כהלכתה הוותיק. יש המעדיפים אותו משום שהוא נוטה יותר להחמיר בייחס ל'שמירת שבת כהלכתה', וכן בעקבות הסתמכותו באופן רחב יותר על החזון איש בהכרעותיו.
פדרו לופס

ביוגרפיה

לדבריו של לופס, אמו שהייתה פרוצה עם 13 ילדים, תפסה אותו מלטף את אחותו הקטנה בשנת 1957 כשהיה בן 8 והעיפה אותו מהבית. הוא נלקח על ידי אדם זר לבית נטוש ועבר שוב ושוב מעשי סדום. בגיל 12 הוא אומץ על ידי משפחה אמריקאית והיה רשום בבית ספר ליתומים. הוא ברח ממשפחתו המאמצת מפני שמורהו בבית הספר הטרידו מינית. בגיל 18 הוא גנב רכבים למחייתו ומכר אותם למוסכים אזוריים. פעולות אלו הובילו לכך שהרשויות תפסו אותו בשלב מאוחר בחייו. בזמן מעצרו טען שעבר אונס קבוצתי בכלא ושהוא צד את התוקפים והרג אותם עוד כשהיה במאסר. 
הוא סיפר שלאחר תקופת המאסר שלו החל לתקוף ילדות צעירות בפרו. לדבריו, עד לשנת 1978 רצח מעל 100 ילדות ונתפס על ידי שבט מקומי שרצה להוציאו להורג. מיסיונר אמריקאי שהיה באזור התערב ושכנע את אנשי השבט להסגירו למשטרה המקומית. המשטרה שחררה אותו לאחר זמן קצר. הוא עבר לקולומביה ולאחר מכן לאקוודור בהן הרג כשלוש ילדות בכל שבוע. בריאיון עמו אמר "אני אוהב את הילדות באקוודור, הן הרבה יותר עדינות וסומכות, יותר תמימות". 
לופס נעצר כשניסה לחטוף ילדה ונפל במלכודת שטמנו לו סוחרים בשוק. הוא הודה ביותר מ-300 רציחות שביצע. המשטרה האמינה לו רק לאחר ששיטפון בזק חשף את קבריהן של עשרות מקורבנותיו. על פי הבי.בי.סי: "הוא נעצר בשנת 1980 אך שוחרר מהכלא על ידי ממשלת אקוודור בסוף שנת 1998 וגורש לקולומביה. בראיון מתאו בכלא, לופס תיאר את עצמו כאיש המאה ואמר שהוא משתחרר על התנהגות טובה". 
דווחו שהוא שוחרר מהכלא באקוודור ב-31 באוגוסט 1994, נעצר כשעה לאחר מכן כמהגר לא חוקי ונמסר לרשויות קולומביה, שהרשיעו אותו בפרשת רצח מלפני 20 שנה. הוא אובחן כחולה נפש ואושפז במחלקה פסיכיאטרית בבית חולים בבוגוטה. בשנת 1998 הוצהר שהוא שפוי והוא שוחרר בערבות של 50 דולר. כמו כן, ישנם דיווחים שאומרים שהאינטרפול יעץ לרשויות בקולומביה לעצור אותו באשמת רצח משנת 2002.
הנג'אדה

ארגון הנג'אדה (בערבית النجادة - "המושיעים") היה ארגון נוער לאומי-צבאי ערבי שפעל בארץ ישראל מתום מלחמת העולם השנייה והפך לכח לוחם בראשית מלחמת העצמאות.

הקמת הארגון

הארגון נוסד על ידי אנשי האופוזיציה למופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, עם תום מלחמת העולם השנייה ב-1945 והיה הכח המאורגן הראשון של הערבים בארץ ישראל בתקופה זו. מקים הארגון והעומד בראשו היה עורך הדין מוחמד נימר אל-הווארי.
הווארי, יליד נצרת ממוצא בדואי, שימש כמורה בחברון, ולאחר מכן כעורך־דין בנצרת וביפו. הוא היה אלמוני בציבור הפלסטיני, לא נמנה עם המשפחות המובילות בקרבן, ומעמדו היה לצנינים בעינהן.
הארגון הוקם על בסיס מועדון הספורט האסלאמי וחברי הצופים האורתודוקסים ביפו, ומרכזו נותר בעיר עד לנפילתה בידי ההגנה והאצ"ל במאי 1948.
לשורותיו התקבלו נערים מגיל 16 ומעלה, ומטרתו המוצהרת הייתה נטיעת משמעת ורגש לאומי בנוער הערבי ומאבק בשאיפות העצמאות היהודיות בארץ ישראל.
מקור השם "נג'אדה" בארגון צבאי לבנוני בשם זהה, אך אופן הפעולה שלו הושפע מן המודל שהציב היישוב היהודי: תנועות הנוער הציונות, הגדנ"ע וההגנה, שהיו מוכרות היטב לציבור הערבי בארץ ישראל.
סיסמת הארגון נקבעה כ"ארץ הערבים לערבים".
על רקע הרגשות הלאומיים הגואים בקרב ערביי ארץ ישראל גדל הארגון במהירות רבה, ותוך מספר חודשים התרחבו פעולותיו לכל חלקי הארץ והקיפו בין 2,000 ל-3,000 צעירים. 
ביולי 1946 ערך הארגון מצעד ביפו בהשתתפות כ-2,000 פעילים; לנוכח כוחו מונה אל-הווארי על ידי הוועד הערבי העליון למפקד יפו.

עמדות הארגון וקשריו עם מוסדות היישוב

אל-הווארי נמנה עם תומכי המלך עבדאללה הראשון, אשר סייע לו לעמוד לזמן-מה בלחצי המפלגה החוסיינית.
למרות שמטרותיו המוצהרות של הארגון היו מניעת עצמאות מדינית מן היהודים בארץ ישראל, הוא היה מתון ממפלגת החוסיינים. הוא שיתף פעולה עם שלטונות המנדט הבריטי, ומנהיגיו נשאו ונתנו עם אנשי היישוב על הרגעת הרוחות בעקבות אירועים אלימים כמו הרצח בגן הוואי.
מנהיג הארגון, אל-הווארי, עמד בקשרים עם הש"י ונפגש מספר פעמים עם ראש המחלקה הערבית בסוכנות היהודית, ג'וש פלמון, לצורך תיאום עמדות. מסמכים מציעים שאל-הווארי אף הופעל על ידי פלמון ועזרא דנין החל מ-1945 כמשקל נגד למפלגה החוסיינית.

מאבק מול מפלגת החוסיינים

עם עליית כוחו של הנג'אדה ניסו הועד הערבי העליון והמפלגה החוסיינית להשתלט על הארגון. בספטמבר 1946 הם הקימו מחדש ארגון מתחרה, שפעל לזמן קצר במהלך המרד הערבי, בשם אל-פותווה ("הנעורים"). בראשו העמידו את כאמל עריקאת, לשעבר קצין בולשת במשטרת ירושלים הבריטית.
כוחות הנג'אדה היו דומיננטיים בשפלת הנגב ובערים הערביות בגליל ובמישור החוף, ואילו אל-פותווה שלט בירושלים ובערי שדרת ההר.
בשנים 1946-1947 הפעילו החוסיינים לחץ על אל-הווארי שיסכים למיזוג שני הארגונים, וארגנו פרובוקציות, כדוגמת הרצח בגן הוואי כדי לגרום לאנשי הנג'אדה להקצין ולחבור אליהם.
ביוני 1947 הצליחו החוסיינים להביא לאיחוד הארגונים תחת שליטתם. הארגון המאוחד נקרא ארגון הנוער הערבי (מנט'מת אל-שבאב אל-ערבי) ובראשו הועמד מחמוד לביב - קצין צבא מצרי. הווארי ועריקאת מונו לסגניו וסמכותו של הווארי עוקרה. הארגון המאוחד מנה כ-10000 איש, עשירית מהם לוחמים לשעבר - אך בקרב הציבור היהודי כונה גם הארגון המאוחד "הנג'אדה".