בתי קולנוע בירושלים

במהלך המאה העשרים והמאה העשרים ואחת קמו בירושלים בתי קולנוע רבים. רובם במרכז העיר, אך היו גם בתי קולנוע שכונתיים. בין שנות השלושים לשנות התשעים היה הביקור בקולנוע בילוי פופולרי. עם הופעת הקניונים רוב בתי הקולנוע העצמאיים נעלמו ואינם.

ראינוע

הצגות ראינוע הוצגו בירושלים באופן לא סדיר עוד לפני 1900 אחד המקומות בהם הוצגו סרטים היה בית קפה ליד שער יפו שהיה שייך לטמפלר סמואל פייג. על ראינוע ששכן בבית המלון "אירופה" סיפרה חמדה בן-יהודה, אשת אליעזר בן-יהודה לאחר שצפתה בסרט המשחזר את משפטו של אלפרד דרייפוס:
תשתוממו ותתענגו הרבה, כי עד כה לא המציאו דבר יפה להפליא כהראינוע... לכו ראו תתפלאו ותתענגו.
— הצבי, ד' באייר תר"ס
ב-1908 נפתח ראינוע בשם "אורקל" שהיה שייך ליהודים מצרים ועליו נכתב ב"הצבי":
תזמורת קטנה משמיעה מנגינות יפות, אור החשמל (אעלעקטרעציטעט) מאיר את האנשים, ופתאום - חושך. התמונות נעות נעות, וכשהראינוע מראה איש אומלל נופל וקם ונופל שנית, או אנשים רצים בלי הרף או אשה חצי ערומה... מתפרץ העם במחיאות כפיים. על המעקה הנעלה [יציע] רואים פה ושם אנשים ונשים מלובשים לפי האופנה האחרונה. גם הם מביטים וצוחקים. זו התחלה לבית חזון.
— הצבי, ח' בחשוון תרס"ח
בראשית התקופה הגיעו להקרנות גם חרדים ממאה שערים, במיוחד לסרטים עם שמות "תנ"כיים" כ"עשרת הדיברות" או "שיר השירים". מראות נשים על גבי המסך וישיבה מעורבת באולם גרמו עד מהרה לפרסום פשקווילים בלשון: "הודעה ואזהרה רבה בדבר העוזבים אורחות יושר ללכת בדרכי חושך... אשר לא ידעו בושת... הסינעמטהגראף אשר שם תערובת נשים ואנשים... צריך להזהר מפח יוקשים אלה, כי מלבד פריצות גדרות התורה מי יודע מה שיוכלו חס וחלילה לגרום עוד".
בשנת 1912 נפתח הראינוע הראשון בארץ ישראל שהקרין סרטים באופן סדיר ויומיומי, "סינימה בינלאומי", בקומתו השנייה של בית פיינגולד.
כרטיסים נמכרו בתוך האולם, בשלוש רמות מחיר, לפי מקום הישיבה. הסרטים הוקרנו בליווי מוזיקה מתקליטים. הכתוביות שהוקרנו היו בצרפתית. זמני ההקרנה לא היו קבועים, מ-21:00 המתינו להתאספות קהל ומשהגיע מספר מסוים החלו במכירת הכרטיסים ובהקרנה, ההצגה נמשכה עד אחרי חצות. הקהל הורכב ברובו המכריע מגברים, אם כי היו גם נשים ספורות. הצגה טיפוסית כללה בליל של סרטים עלילתיים וסרטי תעודה. למשל הסרט "דייוויד קופרפילד", לאחריו סרט בגוון תיירותי על אתונה, לאחריהם סרט היסטורי "נישואי לואי ה-15" ולאחריהם תיעוד מסע ההלוויה של טולסטוי.
ב-1920 עבר האולם לידי קצין בריטי בשם קלבר ששינה את שם המקום ל"אולם קלבר", ב-1924 קנה את האולם צבי רכטמן, ששינה את שמו ל"סינימה לאומי" והפעיל בו תזמורת בת חמישה נגנים.
ב-1916 רכש תלמיד בצלאל, ישראל גוט, צריף שהיה שייך לפטריארכיה היוונית אורתודוקסית בו הפעיל רומני בשם ג'וריני אולם ראינוע ולאחר שכשל המשיך סמואל פייג הטמפלרי להפעיל את המקום ללא הצלחה עד שמכר אותו לגוט. גוט פתח במקום את ראינוע ציון והחל בכך למעשה את המסורת הרציפה של בתי קולנוע בירושלים. בשלג של חורף 1920 קרס גג הצריף וב-1921 הקים גוט במקום מבנה אבן.
תחרות קשה עד כדי יריבות שררה בין גוט לבין רכטמן שכללה פרסומות רעשניות בחוצות העיר, תוך שכירת כרוזים שסבבו ברחוב יפו והזמינו את העוברים ושבים לסרט. רכטמן נהג להפסיק הקרנות באופן שרירותי כדי שהקהל יאלץ לשלם כדי לראות את חלקו השני של הסרט שהופסק. במקרה אחד הקהל זעם כל כך על מנהג זה עד כי התפרע ושבר את כל כיסאות העץ באולם. הקולנוע של רכטמן נשרף ב-1942 ומאז לא חודשו בו ההקרנות.
שושנה הלוי מסכמת מפי אנשי ירושלים הוותיקים שראיינה:
בימים ההם, כשהסרטים היו אילמים, לקחו הצופים חלק פעיל במיוחד במתרחש על הבד. עצות עפו מקצה האולם ועד קצהו. לפני כל הצגה היו - יהודים כערבים - מצטיידים בגרעינים (פפיטאס), ותוך כי פיצוחם היו צועקים על השחקן הלא-יוצלח שאינו חש בסכנה האורבת לו: "יא ג'חש (חמור), תן לו בשיניים!"... ואוי ואבוי היה כשזוג התנשק על הבד, מיד החלו שריקות מחרישות אוזניים... ביקור בראינוע הייתה באמת חוויה, עד שהופיע בירושלים, ב-1931, הסרט המדבר - הקולנוע - והשתיק את קהל הצופים הנדהם.
— שושנה הלוי, פרשיות ראשית בתולדות היישוב, בתי הסינימטוגרף הראשונים בירושלים עמוד 113