זנוביה

עלייתה של זנוביה לשלטון

בשנים 213–216 הקיסר קרקלה (מרקוס אורליוס אנטונינוס) העניק לתדמור שהייתה עיר שיירה ומוקד מסחר, מעמד של קולוניה רומית. בשנת 257 לספירה ירש ספטימוס אודיינתוס  את השלטון בתדמור מאביו, וקיבל מן הרומאים הכרה כסנאטור רומי. אודיינתוס הכריז על עצמו מלך תדמור. אף על פי שפעל מיוזמתו ושנטילת התואר מלך יכלה להתפרש כמרד באימפריה הרומית, התעלם מכך גליאנוס הקיסר, ואודיינתוס מונה למפקד העליון של כל כוחות הרומיים במזרח הקיסרות. יתרה מזאת הוא זכה להכרה במעמדו כשותף לשלטון הרומי. אודיינתוס נרצח בשנת 267 והשלטון עבר לזנוביה אלמנתו, ולבנה הצעיר  וַהבַּלַת  שהיה בשנות העשרה לחייו. לאחר ניסיון של גאליאנוס הקיסר להסדיר את שלטונו המעורער במזרח שכשל מפאת תבוסתו לכוחות תדמור, ניתנה הסכמה לזנוביה ובנה לשלוט על החלק המזרחי של הקיסרות, מלבד מצרים ואסיה הקטנה. גליאנוס נרצח וקלאודיוס שהיה מפקד חיל הפרשים, והאיש החשוב אחריו הוכרז קיסר. הוא סירב ללכת בדרך קודמיו והחליט לנשל את השלטון בתדמור מסמכויותיו הרבות. מעמדה של תדמור חזר להיות ממלכת חסות של רומא ותו לא.

דמותה של זנוביה

זנוביה ניחנה ביכולות מנהיגות. המקורות הרומים מתארים אותה כשליטה דגולה ורבת מרץ, וכן כאישה משכילה. היא ריכזה בחצרה אנשי רוח, הוגי דעות ואנשי דת. היא הייתה שאפתנית ובעלת תעוזה, וראתה את עצמה כממשיכה של קלאופטרה.

המרד באימפריה

זנוביה חתמה על הסכמים עם בנות ברית, וכוחותיה פלשו לסוריה, אנטיוכיה, מצרים וחלקים באסיה הקטנה. הכוחות כבשו את השטחים הנרחבים האלו והם סופחו לשלטונה. למרות שזנוביה מרדה בשלטון המרכזי של הקיסרות הרומית, היא לא הכריזה על ניתוק ממנו. החל משנת 267 עם עליתה של זנוביה למלכות, החלה ממלכת תדמור באופן הדרגתי, לטבוע מטבעות בסוריה ובמצרים. בתחילה נטבעו התארים שהנחיל אביו של והבאלת - אודיינתוס, שתואר בתארים שאינם מציינים שם פרטי. מטבעות בהם בצד אחד הייתה כתובה אמרה בלטינית שפירושה: מלך, גנרל הרומאים, ובצידם השני אורליאנוס וכינויו הקיסרי. בהמשך נטבעו תארים של קיסר, קיסרית, אוגוסטוס, ואוגוסטה במטבעות סורים. נוסף על כך ראשו של והבאלת הוטבע עטור בנזר בנוסף לעלי דפנה, דבר המדגיש את מעמדו כמלך. המטבעות היו רומיים בצורתם, בכתובותיהם, בשפתם ובאופיים. באמצעות השימוש בדיוקניהם הקיסריים, בשמותיהם ובתאריהם במטבעותיהם האחרונים, זנוביה ובנה הכריזו על עצמם כשליטים רומאים, היא הכריזה על מלכותה כעצמאית והכתירה את עצמה כמלכה. נראה כי הם הפריזו בהערכת עצמם והמעיטו מערכו של הקיסר אורליאנוס. מטבעות אלה היו בלתי חוקיים, מכיוון שלא התקיימה הכרזה של מלכי תדמור אלה כשליטים רומיים.

סופה של זנוביה

הקיסר קלאודיוס חלה בדבר ומת בשנת 270. במקומו הוכרז אורליאנוס שהיה מפקד העליון של חיל הפרשים. אחת ממטרותיו הייתה לרסן את כוחה של זנוביה, ולהשליט סדר בחלקה המזרחי של תחום שלטונו. 
אורליאנוס פעל בשתי מערכות כנגד כוחות תדמור, כאשר הראשונה התנהלה בביזנטיון בה חיל הפרשים של אורליאנוס הדף, את כוחות תדמור עד אנטיוכיה. השנייה - במבואות אמסה, שם נערך הקרב המכריע, שבסופו נאלצו כוחותיה של זנוביה לסגת לתדמור. 
לאחר הניצחון בקרב אמסה הטיל אורליאנוס מצור על העיר תדמור . מצב זה העיב על שני הצדדים ופגע בהם קשות. אורליאנוס הציע לזנוביה הצעת פשרה בעלת תנאי כניעה מכובדים, אך היא סירבה בתוקף. 
זנוביה נתפסה בידי פלוגת פרשים כאשר יצאה מחומת העיר תדמור כדי להשיג תגבורת, היא הובאה כשבויה לפני אורליאנוס. הוא שב לאמסה וערך משפט לזנוביה ולמקורביה. במשפט היא הטילה את אשמת המרד על יועציה, והם נידונו למיתה. זנוביה ובנה והאבלת נשלחו לרומא כדי שיופיעו בתהלוכת ניצחון. 
המרד בתדמור לא פסק לאחר נפילתה של זנוביה בשבי, אורליאנוס הציב בה חיל מצב וקצין בשם מרקלינוס. התדמורים טבחו בחיילי האימפריה והכתירו צעיר בשם אנטיוכוס, שטען לקרבה משפחתית עם זנוביה. אורליאנוס שב לסוריה וכבש את העיר. הוא החליט להעניש אותה ולשים קץ למרד. חייליו הרסו את חומותיה, אוצרותיה נלקחו שלל והעיר הפכה לכפר קטן במדבר. כך באה לקיצה עלייתה של תדמור למעמד של מעצמה שלטונית. 
בראשית שנת 274 ערך אורליאנוס מסע ניצחון מפואר בו הציג את השלל הרב שהביא מן המזרח ושבויים רבים. בין השבויים צעדו זנוביה ובנה עם שרשראות זהב. לאחר מכן אורליאנוס השיא אותה לסנאטור והיא בילתה את שארית חייה ליד טיבור. כך הסתיים שלטונה של המלכה זנוביה וגוועה שאיפתה להתחלק עם רומא בשררה על חלקה הים תיכוני.