google/wiki40b huggingface dataset:
סרגיי סמאק

ביוגרפיה

סמאק נולד בכפר סיצ'נסקויה שבמחוז לוהנסק (אז בתחומי ברית המועצות, כיום באוקראינה). בצעירותו הוא למד והתאמן בבית ספר לכדורגל בלוהנסק.

קריירת משחק

ב-1992 החל סמאק את הקריירה המקצוענית שלו, כאשר הוחתם על ידי קרסניה פרסניה ששיחקה בליגה הרוסית הבכירה. לאחר שכבש 4 שערים ב-19 משחקים, הוא עבר עוד באותה שנה לקבוצת קרליה פטרוזבודסק. ב-1993 הוא חזר לקבוצתו הקודמת, שכעת שינתה את שמה ל"אסרמל מוסקבה". הקבוצה ירדה בסיום עונה זו לליגת המשנה.
בשנת 1994 התגלה סמאק על ידי מועדון הצמרת צסק"א מוסקבה, והוחתם על ידו. הוא שיחק בצסק"א במשך 11 שנים, במהלכן הפך לאחד מהשחקנים המובילים בקבוצה. הוא זכה עמה באליפות ליגת העל הרוסית בכדורגל ב-2003, ובגביע הרוסי ב-2002. בעונת 2004/2005 הוא העפיל עם צסק"א לראשונה בקריירה שלו לליגת האלופות, לאחר ניצחון על גלאזגו ריינג'רס במוקדמות. הוא עזב את הקבוצה באמצע עונה זו, לאחר שהיא סיימה במקום השלישי בשלב הבתים של המפעל.
בראשית 2005 עבר סמאק לקבוצת פריז סן ז'רמן הצרפתית. לאחר כשנה בקבוצה, ב-2006, הוא חזר לרוסיה והצטרף למועדון הכדורגל מוסקבה. בעונת 2007 סייע סמאק למוסקבה להגיע להישגים הגדולים בתולדותיה - מקום רביעי בליגה הרוסית והעפלה לגמר הגביע הרוסי.
לאחר שתי עונות במוסקבה, עבר סמאק לרובין קאזאן בעונת 2008. הוא מונה עם הגעתו לקפטן הקבוצה, והוביל אותה בעונה זו לזכייה הראשונה בתולדותיה באליפות הליגה הרוסית. ב-2009 הוא זכה עמה באליפות נוספת, ונבחר גם לקשר ההגנתי המצטיין בליגה. 
באוגוסט 2010 הוא עזב את הקבוצה וחתם בזניט סנקט פטרבורג, בה שיחק עד פרישתו ממשחק. במדיה זכה באליפות 2010 ובאליפות 2011/2012 וזכה עמה גם בגביע ב-2010 ובסופרקאפ ב-2011

בנבחרת

סמאק החל לשחק בנבחרת הלאומית של רוסיה בשנת 1997, והיה לשחקן קבוע בה למשך מספר שנים. הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2002 שנערך בקוריאה הדרומית ויפן, והיה שותף לכשלונה והדחתה כבר בשלב הבתים של גביע העולם.
סמאק איבד את מקומו בנבחרת במהלך שנת 2006, עם הגעת המאמן ההולנדי חוס הידינק, אך זומן מחדש לסגל הנבחרת זמן קצר לפני טורניר יורו 2008. סמאק הפגין יכולת טובה במהלך טורניר היורו, שבמהלכו כיהן כקפטן הנבחרת, והיה שותף להעפלה הראשונה בתולדות רוסיה לחצי גמר אליפות אירופה. במשחק השני בשלב הבתים, מול יוון, הוא בישל שער בניצחון 0-1. הופעה מפורסמת נוספת שלו הגיעה בשלב רבע הגמר, נגד הולנד, שבו הוא בישל שער לרומן פבליוצ'נקו בדרך לניצחון 1-3.
בעקבות יכולתו הטובה בטורניר זה, המשיך סמאק להיות שחקן קבוע בסגל הנבחרת של הידינק גם במשחקי מוקדמות מונדיאל 2010, אך נכשל עמה בניסיון ההעפלה למונדיאל.

קריירת אימון

ביוני 2013 פרש סמאק ממשחק פעיל. זמן קצר לאחר מכן צורף לצוות המאמנים של זניט סנקט פטרבורג והיה לעוזרו של לוצ'יאנו ספאלטי, עמו קשר קשרי ידידות. במארס 2014 מונה למאמן מחליף לאחר פיטוריו של ספאלטי. סמאק שימש בתפקיד עד למינויו של אנדרה וילאש בואש למאמן הקבוצה והמשיך לעבוד בצוות האימון של זניט. 
ב-30 בדצמבר 2016 מונה למאמן קבוצת הכדורגל אופה. בעונת 2017/2018, הוא הוביל אותה למקום הששי בליגה, בהישג שיא של הקבוצה עד אז ולהעפלה להשתתפות במפעלים האירופיים, לראשונה בתולדותיה.
ב-29 במאי 2018 מונה למאמן זניט סנקט פטרבורג, במקומו של רוברטו מנצ'יני והצליח להוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ראשונה מזה 4 שנים, 340 יום לאחר מינויו לתפקיד.

פעילות חברתית פוליטית

ביולי 2019 הכריז על תמיכתו באלכסנדר בגלוב בבחירות למושל העיר סנקט פטרבורג.
מזל שור

מזל שור הוא אחד משנים עשר המזלות שבגלגל המזלות. באסטרולוגיה המערבית, "בן מזל שור" הוא מי שנולד בין 21 באפריל לבין 20 במאי (לערך). במסורת היהודית מתייחס מזל שור אל חודש אייר. מושג זה מתייחס לרעיון שבתקופה הנתונה מיקום השמש באזור השמיים המוקצה למזל שור האסטרולוגי. כיום, אין חפיפה בין קונסטלציית השור לבין אזור השמיים של מזל שור בגלל נדידתן של נקודות השוויון.

מזל שור במיתולוגיה היוונית

האל זאוס הפך את עצמו לשור כדי לזכות בנסיכה אירופה, הנסיכה הפיניקית המיתולוגית, אליה השתוקק. אלה הולידו ביחד את מינוס.

שיוך אסטרולוגי

מזל שור הוא אחד משלושת מזלות יסוד האדמה, יחד עם מזל בתולה ומזל גדי. הוא משתייך לקבוצת המזלות הקבועים, יחד עם מזל אריה, מזל עקרב ומזל דלי. הכוכב השליט של מזל שור הוא נוגה (ונוס).
כף מאי

כף מאי (באנגלית: Cape May) היא חצי אי הממוקם בקצה הדרומי של מדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית. הכף מהווה את הקצה המזרחי של מפרץ דלאוור, כאשר ממזרח לכף נמצא האוקיינוס האטלנטי וממערבה מפרץ דלאוור. הכף נקראת על שם קורנליוס יאקובסן מיי, מגלה ארצות הולנדי אשר חקר את האזור עבור חברת הודו המזרחית ההולנדית.
בחצי האי ממוקמת העיר קייפ מיי, אחד מאתרי הנופש הוותיקים ביותר באמריקה הצפונית, אשר נוסדה בראשית המאה ה-18. ב-11 במאי 1976 הוכרזה העיר כולה כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית בשל האדריכלות הוויקטוריאנית הייחודית שהשתמרה בו. 
ביצות כף מאי מהוות אתר קינון לציפורי ים, ועל כן ממוקמים בכף אתרי שימור רבים על מנת להגן על הציפורים המקננות. תצפית הציפורים של כף מאי פועלת לשימור אתרי הקינון ולהגנה על ציפורי הים. 
בכף ממוקם בסיס הטירונות של משמר החופים של ארצות הברית.
ברגהוף

ברגהוף (מגרמנית: Berghof) היה הכינוי לביתו הפרטי של היטלר במתחם הנופש, האירוח והשליטה הנאצי באוברזלצברג שבקרבת העיירה ברכטסגאדן שבבוואריה.

היסטוריה

הבית הוקם על בסיסה של בקתת הרים בסגנון אלפיני שנבנתה בשנת 1916 כבית נופש עבור איש עסקים מצפון גרמניה, וכונתה "בית וכנפלד".
בשנת 1928 הושכר הבית להיטלר ולאחותו-למחצה, אנגלה, אשר שימשה בו כסוכנת הבית. אנגלה עזבה את הבית בשנת 1931 לאחר מות בתה גלי ראובל בדירתו של היטלר במינכן.
בשנת 1933 רכש היטלר את "בית וכנפלד" מכספים שקיבל ממכירת ספרו "מיין קאמפף".
בין השנים 1935–1936 בוצעו שיפוצים מאסיביים והרחבה משמעותית של בקתת ההרים המקורית. השינויים נעשו בתכנונם של האדריכל אלואיס דגאנו והיטלר עצמו, והמבנה המחודש קיבל את השם ברגהוף. למבנה נוספו מרפסת שמש גדולה, חדרי אירוח ועבודה, אולם קולנוע ומרתף. העיצוב הפנימי התאפיין בצבעוניות וקישוטיות מופרזת ובריהוט כבד, ובאופן כללי בראוותנות חסרת טעם.
בקיר המרכזי של חדר האירוח הותקן חלון גדול אשר השקיף לכיוון אוסטריה, מולדתו של היטלר. תחזוקת הבית הייתה נתונה בידי צוות גדול של עובדים, גננים וטבחים.
היטלר התגאה בברגהוף ובכל הזדמנות הזכיר כי רכש אותו בכספו הפרטי. הוא נהג לשהות בו מספר חודשים בכל שנה, גם בזמן המלחמה. בתקופת שהותו שם נהג לקיים בברגהוף פגישות ודיונים מדיניים וצבאיים, לצד אירועי תרבות מוזיקליים ואחרים.

הסביבה

לאחר הקמת הברגהוף "נרכשו" שטחים נוספים בסביבה על ידי מקורביו של היטלר מידי התושבים המקומיים, אשר בעצם אולצו לוותר על נחלות שבהן החזיקו במשך דורות, וכל אחד מהם הקים לעצמו בית נופש ראוותני משלו. כך נבנו באזור אוברזלצברג שבקרבת הברגהוף מספר נוסף של מבני אירוח ונופש בבעלות הצמרת הנאצית. נוסף להם הוקמו מבני שירות לצוותי התחזוקה והשומרים, ומחסנים.
המפורסם שבמבנים אלה היה "בית התה" – מבנה מעוגל שנבנה במעבה החורש הטבעי במרחק של כקילומטר מהברגהוף. בשביל המוליך שביניהם נהג היטלר לטייל מדי יום כאשר שהה במקום, ובדרך כלל בחברת אחד מאורחיו, תוך כדי דיונים פוליטיים ופילוסופים.
כתוצאה מתהליך זה הפך האזור כולו בשנות ה-30 לאתר תיירות עממי, אשר חייב הגבלות תנועה וגישה אליו.

אחרית דבר

ב-14 ביולי 1944 עזב היטלר את הברגהוף בפעם האחרונה, ועבר להתגורר באופן קבוע במפקדת החזית של מזרח פרוסיה – "מאורת הזאב".
אזור אוברזלצברג הופצץ קשות מן האוויר בתקופת המלחמה, וחלק מן ההפצצות גרמו נזקים קשים גם לברגהוף.
ב-4 במאי 1945, לאחר התאבדותו של היטלר, הציתו חיילי האס אס הנסוגים את הריסות המבנה, וחיילי בעלות הברית שכבשו את המתחם בזזו את שנותר ממנו.
בית התה המעוגל לא נפגע, אך נהרס בשנת 1951 בידי ממשלת בוואריה, על מנת למנוע ממנו מלהפוך למקום כינוס ועלייה לרגל לניאו נאצים. הריסות המבנים נותרו פזורים באזור עד שנת 2006, אז פונו ההריסות והשטח נוקה משרידי המבנים.
ממשלת בוואריה, אשר חששה מהפיכת המקום לאתר תיירות, נטעה עצים בשיפולי הגבעה על מנת לטשטש את המיקום המדויק, ולא סימנה אותו עד לשנת 2008, אז נקבע באתר שלט ציון.
כיום (2009) ניתן להבחין באתר הברגהוף בשרידי החומות ובסיסי הבטון של המבנה, אשר כוסו בצמחייה ובעצים.
ניר בר-און

שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל באוגוסט 1992, התנדב לחטיבת הצנחנים ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בתום הקורס שימש כמפקד צוות בבה"ד 1 ולאחר מכן שב לחטיבה כמפקד מחלקה בגדוד. בשנת 1997 שימש כמפקד פלוגה בגדוד 101 והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. בשנת 1999 מונה לקצין המבצעים של עוצבת חירם ולאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בבה"ד 1. בשנת 2001 יצא ללימודים אולם בשל האינתיפאדה השנייה נקרא לשוב ולשמש כקצין אג"ם בחטיבת אפרים בשנת 2002. בשנים 2005-2004 שימש בר-און כסמג"ד בסיס האימונים של חטיבת הצנחנים וכסמג"ד גדוד 890. ובשנים 2008-2006 שימש כמפקד גדוד נחשון. בר-און פיקד על הגדוד בפשיטה שתכליתה מעצר מספר פעילי טרור בטול כרם, שבמהלכה נפצע בידו מירי שביצע לעברו אחד המחבלים. בר-און הרג את המחבל והמשיך לפקד על הכוח. כאשר הגיע מח"ט הגזרה, ערן ניב, הסכים להתפנות אולם לאחר זמן קצר ומשקיבל טיפול רפואי שב לשטח לפקד על הגדוד עד גמר הפעולה.
בתפקידו הבא פיקד על גדוד הדס בבה"ד 1 ובשנים 2010-2009 גדוד גפן
. בשנים 2014-2011 שימש כקצין המבצעים של פיקוד המרכז. בשנת 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לסגן וראש מטה עוצבת האש, וכיהן בתפקיד בין היתר במבצע צוק איתן. בשנים 2018-2016 שימש כמפקד המרכז לאימון מפקדות בבית-הספר לפיקוד, שליטה ומטה מבצעי. בסיום תפקידו יצא בר-און לחופשת שחרור.
לבר-און תואר ראשון במנהל עסקים ומערכות מידע בהצטיינות מטעם מכללת רופין ותואר שני במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת בן-גוריון. אחיו הגדול הוא אל"ם יצחק בר.
Sat.1

היסטוריה

ב-1 בינואר 1984 עלה הערוץ לאוויר, והפך לערוץ הפרטי הראשון בגרמניה. הערוץ החל לשדר ב-9:58 בבוקר עם המשפט: "גבירותיי ורבותיי, ברגע זה אתם עדים להשקת ערוץ הטלוויזיה הפרטי הראשון ברפובליקה הפדרלית של גרמניה". בתחילה הערוץ נקלט רק בקרב כ-1,200 משקי בית, אך בהמשך הורחבה קליטתו. באמצע 1993 החל הערוץ לשדר במשך 24 שעות ביממה.
בשנת 1992 הערוץ רכש את זכויות השידור של הבונדסליגה. הערוץ שידר את הליגה עד שנת 2003.
ב-1995, תחת הסיסמה "שעה מלאה, תוכנית מלאה", דחה הערוץ את תחילת שידורי הפריים טיים לשעה 20:00, במטרה לעקוף את ערוץ ARD, שהיה הערוץ המוביל בגרמניה באותה עת. לאחר שנתוני המדרוג (רייטינג) ירדו משמעותית, בשנת 1997 שב הערוץ למתכונת השידורים הישנה.
ב-10 בנובמבר 2001 זכה הערוץ לרייטינג השיא שלו, של 14.02 מיליון צופים ו-55.1% נתח שוק כששידר את משחק הכדורגל בין אוקראינה לגרמניה כחלק ממוקדמות מונדיאל 2002.

Sat.1 HD

הערוץ ביצע את השידור הראשון שלו בחדות גבוהה ב-29 בנובמבר 2004 עם שידור מיני-סדרה. שידור זה נועד לבחון את טיב השידורים לקראת שידורים נוספים בחדות גבוהה. עד שנת 2008 ביצע הערוץ עוד כמה שידורים כאלו.
מאז 31 בינואר 2010 משדר הערוץ גרסת HD מוצפנת לשידוריו, באמצעות השידורים הלווייניים, וניתן לקלוט אותה באמצעות שירותי הטלוויזיה הרב-ערוצית השונים בגרמניה.

בדיגיטל

מאז 20 בפברואר 1996 הערוץ מפעיל גם זרוע אינטרנטית. בספטמבר 1996 השיק הערוץ את אתר האינטרנט הרשמי שלו, וכמה שנים לאחר מכן הוא השיק את אתר Sat.1 Online שהפך לספק תוכן שמכיל מידע אודות תוכניות, כמו גם אודות סגנון חיים, ספורט, מדריכים, בידור ומכוניות. ב-12 במרץ 2008 השיק הערוץ שירות המאפשר למשתמש לדרג את תוכניות הערוץ.
הארמון הקיסרי של טוקיו

תיאור הארמון

תשלובת המבנים והאגפים של הארמון משתרעים על שטח של כ-3.41 קמ"ר ומהווים ריאה ירוקה בלבה של טוקיו. הטירה מוקפת תעלות מגן ומגדלי שמירה, וחורשות עבותות. בארמון עובדים כיום כ-1,000 עובדים ובהם טבחים, גננים, אנשי המשמר המלכותי, מוזיקאי החצר, דייגי החצר, והממונים על עצי הבונסאי ועל האורוות.
בין גני הארמון הנרחבים נמצא גן עם כ-350 עצי בונסאי ננסיים בני מאות שנה (אחד מהם בן 600 שנה, ואחרים בני 400 ו-250 שנה).  
בארמון נערכים טקסים רשמיים, ובהם טקסי קבלת שגרירים. מבקרים יכולים לבקר בגנו המזרחי של הארמון (בו נמצא מוזיאון המציג את האוספים הקיסריים), וכמו כן בארמון הנפתח לציבור יומיים בשנה - ביום הולדתו של הקיסר (23 בדצמבר) וב-2 בינואר.

היסטוריה

טירה הוקמה במקום במאה ה-17 ושמשה כמבצרם של השוגונים לבית טוקוגאווה. הקיסר מיג'י עבר מקיוטו לטירת אדו (לימים טוקיו) ב-1869, ומאותה עת (ועד שנת 1948) כונתה הטירה בשם "ארמון הטירה" (宮城), מבנה הארמון המקורי הוקם בגני הארמון של השוגון, באזור המהווה כיום את הגן המזרחי של הארמון. הארמון נהרס בהפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. הארמון הנוכחי נבנה ב-1968, בסגנון מודרניסטי, עם אזכורים ארכיטקטוניים יפניים. נכון ל-2019 מתגורר בארמון הקיסר הנוכחי, ה-126 במספר בשושלת הקיסרים, נארוהיטו.
אנה ניקול סמית'

ביוגרפיה

סמית נולדה ביוסטון, טקסס וגדלה במקסיה. הוריה התגרשו כשהייתה בת שנתיים. יש לה 5 אחים למחצה. היא גדלה עם אמה ודודתה. ב-1971 אמה נישאה לדונלד הארט, וסמית שינתה את שמה מויקי הוגאן לניקי הארט. בכיתה ט', היא נשלחה להתגורר בבית דודתה. באותה שנה היא נכשלה בלימודיה ובכיתה י' כבר נשרה מבית הספר תיכון.
ב-4 באפריל 1985, נישאה לבילי ויין סמית, כאשר היא בת 17 והוא בן 16. ב-22 בינואר 1986, נולד בנם, דניאל ויין סמית. הזוג נפרד ב-1987, והתגרש רשמית ב-3 בפברואר 1993. סמית שבה להתגורר ביוסטון ועבדה בוולמארט ומסעדת "רד לובסטר". לאחר מכן החלה לעבוד כחשפנית. ב-1991, החלה לקחת שיעורי פיתוח קול ודוגמנות. באוקטובר אותה שנה היא ראתה פרסומת לאודישנים למגזין פלייבוי.
במרץ 1992 הופיעה סמית על שער המגזין, ונבחרה ל"נערת השנה" של פלייבוי לשנת 1993. לאחר מכן פנתה לתחום הדוגמנות.
כאשר עבדה במועדון החשפנות "גיגי" ביוסטון, פגשה את המיליארדר ג'יי. הווארד מארשל שהיה בן 89 ומרותק לכיסא גלגלים. הוא הציע לה להתחתן עמו מספר פעמים ולבסוף נישאו השניים ב-27 ביוני 1994. היא דיווחה כי הם לא גרו יחדיו ומעולם לא שכבו. לאחר מותו ב-4 באוגוסט 1995, ובעקבות שורה של ניצחונות משפטיים כנגד מכשולים שהעמידו בני משפחתו בדרכה, במרץ 2002 אנה הייתה אמורה לקבל  סכום של 88 מיליון דולר מירושתו של בעלה.
אך בינואר 2005 ביטל בית המשפט לערעורים בלוס אנג'לס את הפסיקה בטענה כי לבית המשפט בקליפורניה לא הייתה סמכות לדון במקרה.
ב-1994 הופיעה לראשונה בסרט הקומדיה "הקפיצה הגדולה" לצידו של טים רובינס. לאחר מכן, הופיעה באותה שנה בסרט "האקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרון". סמית רצתה לפתח את קריירת המשחק, אך בהוליווד היא נתפסה כ"בלונדינית טיפשה" ולוהקה לתפקידים משניים. ב-1995 היא הופיעה לראשונה בתפקיד הראשי בסרט "עד לגבול". הסרט זכה לביקורות גרועות. היא ניסתה שוב את מזלה בתפקיד ראשי בסרט "שוטרת אינטימית" ב-1996, אך סרט זה נכשל אף הוא.
ב-1998, הוציאה סמית סרט תיעודי בשם "במיטה עם אנה ניקול סמית", בהשראת סרטה של מדונה. ב-1999, הופיעה בקומדיית המצבים "הארון של ורוניקה" כדונה חברה של ורוניקה, אשר גולמה על ידי קירסטי אלי. בנוסף היא הופיעה בפרק בסדרה "אלי מקביל".
ב-2002, הפיק ערוץ E! תוכנית מציאות בכיכובה בשם "המופע של אנה ניקול סמית", שהתמקדה בחייה האישיים. התוכנית  ירדה מהמרקע באוקטובר 2004 לאחר שתי עונות ו-27 פרקים עקב רייטינג נמוך.
ב-2005, היא הופיעה בקצרה בסרטו של ג'ון טרבולטה "בי קול" כצופה במשחק כדורסל. בסוף אותה שנה השתתפה בסרט "שוהים בלתי חוקיים", אשר שימש כפרודיה לסדרות טלוויזיה משנות ה-70 וה-80. הסרט יצא לאקרנים ב-1 במאי 2007, שלושה חודשים אחרי מותה.
ב-7 בספטמבר 2006 נולדה בתה, דניאלין הופ מרשל סטרן בבית חולים בנסאו, איי בהאמה, ושלושה ימים לאחר מכן נפטר בנה הראשון בחדר הפרטי בבית החולים, בו התאוששה מהלידה. 
ב-28 בספטמבר 2006, נישאה סמית להווארד ק. סטרן, אבי בתה, בקטמרן בחופי איי הבהאמה. 
סמית' מתה בפתאומיות ב-8 בפברואר 2007 כשהתמוטטה בבית המלון הארד-רוק קפה בהוליווד, פלורידה בו שהתה. מתוצאות נתיחת גופתה עולה כי סיבת המוות הייתה מנת יתר של תרופות.
אנה ניקול סמית' נקברה ב-2 במרץ 2007 באיי בהאמה בטקס מפואר מאוד.
סמואל קסטרינר

סמואל קסטרינר(בגרמנית: Samuel Kastriener, בהונגרית: Sámuel Kastriener, ‏ 16 באוקטובר 1871 טמשוואר (טימישוארה), אוסרטו-הונגריה - 23 באוקטובר 1937 טימישוארה, רומניה) היה עיתונאי, מבקר ספרות, סופר ומתרגם יהודי בשפה הגרמנית וההונגרית שפעל בחבל באנאט, תחילה תחת השלטון האוסטרו-הונגרי, החל מ-1918 ברומניה.

ביוגרפיה

סמואל קסטרינר  נולד בשנת 1871 בעיר טימישוארה, אז באוסטרו-הונגריה, כאחד משלושת בניו של מור קסטרינר. מגיל שנתיים הוא גדל והתחנך בבודפשט, בירת הונגריה. אוטודידקטי ובעל ידע רחב, עבד קסטרינר למשך תקופת מה כעיתונאי בגרמניה, שווייץ וצרפת. אחרי שנת 1890 התיישב בבוקרשט, בירת רומניה, בה עבד ביומון הכלכלי בשפה הגרמנית "בוקרשטר לויד". בשנת 1897 שב לעיר הולדתו, אז בשטח אוסטרו-הונגריה, היה לעורך של העיתון הגרמני המקומי "טמסווארר צייטונג". 
הוא כתב גם בעיתון "זידהונגארישה רפורם" ובשנים 1912-1902 ערך את כתב העת ההומוריסטי-סאטירי בשפה הגרמנית, "די פוזאונה" ("הטרומבון"). 
בשנת 1902 הקים קסטרינר את העיתון הפוליטי הפופולרי בשפה הגרמנית "טמסווארר פולקסבלאט", שהופיע למשך 32 שנה, ב-1934-1902 ואימץ אוריינטציה דמוקרטית ושמאלית. בשנת 1912 יחד עם מיהאי פוגאן (או פוגאני, Pogány)שהיה עורך העיתון בהונגרית "טמשווארי הירלפ", הקים קסטרינר את בית הדפוס המודרני ששימש להוצאה לאור בעלת אותו השם, "הוניאדי". בבית דפוס זה פורסמו ספרים רבים מן הספרות הגרמנית בת זמנו, בהמדורות מטופחות.
קסטרינר זכה להערכה רבה בעירו כעיתונאי וכאישיות בולטת בחיים הרב-תרבותיים והחברתיים של  המקום.
בלטה גם פעילותו כנציג חשוב של הציבור היהודי בטימישוארה. לצד העורך דין ד"ר אדולף ורטש נמנה עם מייסדיו ומקדמיו של בית הספר התיכון היהודי Liceul izraelit שהוקם בטימישוארה תחת השלטון הרומני, עם שפת ההוראה רומנית.
בשנת 1929 הוא נבחר לחבר החברה הספרותית ההונגרית על שם יאנוש אראן. כראש מחלקת התרבות של הקהילה היהודית, טיפח קסטרינר את המסורת היהודית וגם יחסי שיתוף פעולה תרבותי עם הקהילה הגרמנית בעיר. למשל, בשנת 1932 היה בין מארגני היובל של גתה, שנחגג גם בקהילה היהודית בנוכחות הקונסול הגרמני ד"ר ארתור בוסה וראשי הציבור הגרמני בטימישוארה.
בנוסף קסטרינר היה גם פעיל ציוני. מסעו בסתיו של שנת 1936 במזרח הים התיכון שיצא מנמל קונסטנצה, עבר דרך איסטנבול, אתונה, ביירות וביקר גם בחיפה ובתל אביב. בתום מסעו פרסם רישומי מסע תחת הכותרת "תמונות מן המזרח" („Momentaufnahmen in Orient”)

פעילותו הספרותית

בשנת 1915 בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה פרסם קסטרינר בגרמנית קובץ ראשון של מסע "„Krieg in Asien” (מלחמה באסיה) עם כותרת המשנה "Drei Monate im mohammedanischen Osten" (שלושה חדשים במזרח המוסלמי). בשנת 1932 פרסם בהוצאה לאור מורבץ בטימישוארה את הספר "Weitere  Verlustlisten" 
(רשימת אבדות נוספת), קובץ סיפורים על גורלות טרגיים בזמן מלחמה.
קסטרינר כתב גם בהונגרית על דפי העיתון "טמשווארי הירלפ" רשימות על תולדות אזור הולדתו, בשנים 1931-1929 במסגרת המדור הקבוע „Emlékezés a régi Temesvárra” ("זיכרונות מטימישוארה של פעם"). 
קסטרינר תרגם להונגרית מן הספרות הגרמנית - מכתבי היינריך היינה,קלבונד,הסופר המקומי פרנץ קסאפר קאפוס וכו', וכן תרגם לגרמנית מחברים הונגרים כמו פרנץ הרצג, שאנדור ברודי,פריגייש קריניטי,מיהאי פוגאן, שאנדור אסטלוש הזקן ואחרים. תרגומיו פורסמו בעיתונים ובכתבי העת בטימישוארה.
הוא נפטר בעקבות פציעתו בתאונת דרכים בטימישוארה בשנת 1937 כשהוא בן 66.
אוטוזו יאמאדה

ביוגרפיה

יאמאדה נולד במחוז נאגנו שבאימפריה היפנית. הוא הצטרף לצבא הקיסרי בשנת 1903, ושנתיים לאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט. הוא שימש כמדריך באקדמיה הצבאית הקיסרית, ובשנת 1912 הועלה לדרגת קפטן. עם פרוץ מלחמת סין-יפן השנייה בשנת 1937, מונה כמפקד הדיוויזיה ה-12 במנצ'וריה. באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל והוחזר ליפן. ביולי 1944 מונה כמפקד צבא קוואנטונג (関東軍), קבוצת ארמיות יוקרתית של הצבא היפני.
ב-8 באוגוסט 1945 הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן, ופתחה במבצע סערת אוגוסט, במהלכו פלש הצבא האדום למנצ'וריה, מונגוליה, סחלין, איי קוריל וקוריאה. הארמיות של יאמאדה היו הכוח היחיד באזור זה. יאמאדה טען לפני כן בפני המטה הקיסרי שהוא אינו יכול לשמור על הגבול הרוסי עם הכוח שהוקצה לו, ולכן גייס בחופזה אלפי מנצ'ורים ומונגולים. צבאו כלל סך הכל 1,217,000 חיילים, מתוכם 993,000 יפנים. אך מרבית החיילים היו מגויסים חדשים, שחסרו ניסיון וציוד, והיו מאומנים בעיקר בלחימת אנטי-גרילה והגנה על הגבול, ולא עמדו בפני הפלישה המסיבית של כוחות השריון וחיל רגלים ממוכן של הסובייטים, שריכזו 1,577,225 לוחמים. הצבא המאולתר של יאמאדה התפרק תוך 3 שבועות מול הכוח הרוסי העדיף, ב-16 באוגוסט 1945, יום לאחר הודעתו של הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן, הורה אוטוזה לחייליו להיכנע.
יאמאדה נכנע בפני הרוסים, ונלקח בשבי לחברובסק. הוא הואשם בפשעי המלחמה שביצעו אנשי יחידה 731, ונגזרו עליו 25 שנות עבודת פרך במחנה מעצר רוסי. בשנת 1956 הוא שוחרר וחזר ליפן. הוא חי בטוקיו עד מותו בשנת 1965.
אן פאקר

ביוגרפיה

פאקר נולדה בסטנפורד, קליפורניה, לזוג המרצים באוניברסיטת סטנפורד הרברט וננסי פאקר. אמה לימדה ספרות אנגלית וכתיבה יוצרת. אביה (שהיה יהודי) לימד משפטים, והתרכז במתח בין הליך נאות לבין מלחמה בפשיעה. בשנת 1969, בהיות פאקר בת 10, לקה בשבץ מוחי ששיתק את צידו הימני; שלוש שנים לאחר מכן, התאבד.
דודה של פאקר, ג'ורג' האדלסטון ג'וניור, וסבה, ג'ורג' האדלסטון סיניור, היו חברים בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת אלבמה. אחיה, ג'ורג' פאקר, הוא סופר, עיתונאי, ומחזאי.
פאקר מתגוררת בצפון קליפורניה, והיא אם לשני ילדים.

קריירה

פאקר למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת ייל, והחלה לכתוב סיפורת בשנה האחרונה של לימודי התואר הראשון. היא עקרה לניו יורק לאחר סיום התואר, והחלה לעבוד בהוצאת באלנטיין בכתיבת כיתובי גב (blurbs) על ספרים בכריכה רכה. היא השתתפה בסדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה בין 1986 ל-1988, ומכרה סיפור קצר ראשון לניו יורקר שבועות ספורים לפני שהשלימה את התואר השני בכתיבה יוצרת.
בשנת 1988 עקרה למדיסון, וויסקונסין כעמיתה במכון וויסקונסין לכתיבה יוצרת. במשך שנתיים פרסמה סיפורים בכתבי עת ספרותיים, לרבות הסיפור "תינוקות", שנכלל באסופת הסיפורים זוכי פרס או הנרי לשנת 1992. סיפור שפרסמה בניו יורקר, ושמו "מנדוסינו", הפך לכותרת ספרה הראשון, "מנדוסינו וסיפורים אחרים", בהוצאת Chronicle Books בשנת 1994.
פאקר עבדה על הרומן הראשון שלה, הקפיצה מהמזח (במקור: The Dive From Clausen's Pier), כעשר שנים. הספר יצא בהוצאת אלפרד קנופף, והתקבל בביקורות חיוביות וזכה בפרס הספרותי על שם קייט שופן. לאחר ההצלחה, הוציאה שני ספרים נוספים בהוצאת קנופף: רומן בשם Songs Without Words (2007), וקובץ סיפורים קצרים בשם Swim Back to Me (2011). בשנת 2015 פרסמה פאקר רומן בשם The Children's Crusade ("מסע הצלב של הילדים") בהוצאת צ'ארלס סקריבנר. בביקורת בניו יורק טיימס על הרומן, כתבה ג'נט מסלין שהוא "חסר צורה, חסר כיוון, ותועה".
בנוסף לסיפורת, חיברה פאקר גם מסות עבור הוושינגטון פוסט, ווג, כתב העת Real Simple, וכתב העת O של אופרה וינפרי.
הקפיצה מהמזח עובד לסרט טלוויזיה, שלא התקבל יפה, בין היתר בשל הפיכת הדמויות לצעירות בהרבה מגילן ברומן.
ג'וני מור

קריירת מכללות

מור נולד וגדל בעיר אלטונה שבפנסילבניה, ובין השנים 1975–1979 למד באוניברסיטת טקסס באוסטין. ב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים כוללים של 13.2 נקודות ו-6.4 אסיסטים למשחק, ובסיום עונתו האחרונה נבחר לחמישיית העונה של המחוז הדרום-מערבי (SWC).

סן אנטוניו ספרס

בדראפט ה-NBA‏ 1979 נלקח מור בבחירה ה-43 על ידי סיאטל סופרסוניקס, ומיד נמכר לסן אנטוניו ספרס. בשנים הבאות היה אחד המוסרים והחוטפים המובילים ב-NBA; בעונת 1981/1982 הוביל את כל שחקני הליגה עם ממוצע של 9.6 אסיסטים למשחק; בעונת 1982/1983 ניצב במקום השני בליגה באסיסטים (9.8) ובמקום השלישי בחטיפות (2.5); ובעונת 1984/1985 ניצב במקום השלישי באסיסטים (10.0) ובמקום השני בחטיפות (2.8). בשלושה משחקים שונים מסר מור 20 אסיסטים, ופעם אחת רשם 10 חטיפות באותו משחק. ב-8 בינואר 1985 כמעט השיג קוואדרופל-דאבל במשחק מול גולדן סטייט ווריורס, כשהעמיד שורה סטטיסטית של 26 נקודות, 13 אסיסטים, 11 ריבאונדים ו-9 חטיפות.
לאורך פלייאוף 1983, בו העפילה סן אנטוניו לגמר האזור המערבי, קלע מור 22.5 נקודות למשחק והוביל את כל שחקני ה-NBA בממוצעי אסיסטים (14.6) וחטיפות (2.5) למשחק, כמו גם באחוזי קליעה מהשלוש (52.9%).

השנים האחרונות

בשנת 1986 חלה מור בפטרת נדירה בשם Coccidioidomycosis ("קדחת העמק"), אשר גרמה לו להחמיץ משחקים רבים בעונות 1986 ו-1987. בשתי העונות הבאות שיחק לתקופות קצרות בניו ג'רזי נטס וב"טלסה פאסט ברייקרס" מליגת ה-CBA בטרם חזר לסן אנטוניו בעונת 1989/1990. בשנת 1992 חזר מפרישתו ושיחק בחמישה משחקים עבור קבוצת ז'ירונה הספרדית, בטרם פרש ממשחק באופן סופי.
יעקב לשצ'ינסקי

יעקב לשצ'ינסקי (ביידיש: לעשצינסקי; בכתב לטיני: Lestschinsky;‏ 1876 – 1966) היה דמוגרף, סטטיסטיקאי והיסטוריון יהודי, מחלוצי החוקרים הדמוגרפים של עם ישראל בעת החדשה. עסק בעיקר בחקר ההיבטים החברתיים, הכלכליים והדמוגרפיים של הקיום היהודי באירופה. כתב במגוון שפות, פרסם 25 ספרים שונים והרבה לכתוב מאמרים פובליציסטיים ואקדמיים.

קורות חיים

לשצ'ינסקי נולד בעיירה הורודישץ שבפלך קייב שבאימפריה הרוסית. לאחר לימודיו בישיבה, נטה כבר בצעירותו אחר פעילות ציונית ולקח חלק במפלגה הסוציאליסטית היהודית ברוסיה. ב-1903 נטל חלק כציר בקונגרס הציוני השישי, ונמנע בשאלת אוגנדה. לימים צידד בציונות הטריטוריאלית נוסח ישראל זנגוויל, ולא נמנה עם הציונים, אולם גם לא התנגד לרעיון הבית הלאומי.
את מחקריו על אודות יהדות אירופה החל לפרסם ב-1903. מחקרו הראשון, "סטטיסטיקה של עירה אחת", נכתב ב-1903, ושפך אור על הקיום הכלכלי היהודי ההולך ומחמיר במזרח אירופה. גישתו, שביקשה להבין את בעיות העם היהודי באירופה, עשתה שימוש במספרים ובנתונים דמוגרפיים. הייתה זו פריצת דרך מחקרית שהושפעה מעבודתם של יאן בלוך וא"פ סוּבּוֹטין, אשר חקרו את הקיום היהודי בסוף המאה ה-19 בתחום המושב.
במהלך מהפכת פברואר 1917 עזר לשצ'ינסקי לייסד את המפלגה הסוציאליסטית היהודית המאוחדת. ב-1921 עזב את ברית המועצות לברלין בירת גרמניה, כאישים רבים מהאינטליגנציה היהודית, ושם עבד ככתב עבור העיתון היידי הניו-יורקי "פאָרווערטס". ב-1925 היה ממייסדי המכון המדעי היהודי (ייוואָ), שקם במטרה לאסוף מקורות ותעודות הקשורים ביהדות מזרח אירופה, ובמהלך שנות ה-20 ניהל את המחלקה הכלכלית והסטטיסטית שלו.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון היגר לשצ'ינסקי לארצות הברית ב-1938. יחסו לתנועה הציונית התרכך לאחר השואה והקמת מדינת ישראל, וב-1958 עלה לישראל והמשיך בעבודתו המחקרית וההגותית. עזבונו הופקד במכון ייווא, ניו יורק.
אסף מסרר

אסף מיכאילוביץ' מֶסֶרֶר (ברוסית: Асаф Михайлович Мессерер;‏ 19 בנובמבר 1903 - 7 במרץ 1992) היה רקדן ומורה בלט יהודי ליטאי.

קורות חיים

אסף מסרר נולד בוילנה ליטא. מ-1919 עד 1921 למד בלט בבית הספר לבלט של הבולשוי בהדרכת מיכאיל מורדקין. עם סיום לימודיו הצטרף ללהקת הבולשוי, והפך רקדן סולו מצליח, ולימים רקדן הסולו הראשי בלהקה, עד שפרש בשנת 1954.
עיקר מורשתו של מסרר היא ככוריאוגרף וכמורה. בתיאטרון הבולשוי כיהן הן ככוריאוגרף הבית והן כמנהל הבלט.
ספרו "שיעורים בבלט קלאסי" הוא ספר עיון מעמיק בטכניקת בלט, ועודו משמש להדרכה.
מסרר היה אחיה של הבלרינה והכוריאוגרפית שולמית מסרר. הוא היה נשוי לכוכבת הקולנוע האילם אנֶל סוּדָקֶבִיץ'. בנם, בוריס מסרר, הוא תפאורן ומעצב במה עטור פרסים.