google/wiki40b huggingface dataset:
עמוס ירקוני

ביוגרפיה

נולד בשם עבד אלמג'יד ח'דר אלמזאריב בכפר נאעורה, בתקופת המנדט, בן לשבט הבדואי אלמזאריב השוכן באזור נהלל והגלבוע. בשנת 1936 הצטרף לכנופיות שהציתו את צינור הנפט כירכוכ-חיפה. בגלל סכסוך פנימי נמלט ל"קבוצת שמרון" שהורכבה מבני נהלל, וקשר קשרים עם "ההגנה" דרך משה דיין.
בשנת 1947 עבד כפועל פשוט בבתי הזיקוק. כאשר נודע לו על הטבח שערכו פורעים ערבים בפועלים יהודים, רץ לביתן החשמלאים, הזהיר אותם וייעץ להם להימלט לפני בוא ההמון הפורע. בכך הציל 6 חשמלאים מצוות בתי הזיקוק.
במאי 1948 התגייס לצה"ל, והחליף את שמו לעמוס ירקוני. לדבריו, היו מספר סיבות להחלפת השם: השם היה קל יותר להיגוי בפי חבריו לנשק, שרובם היו יהודים, וסיבות ביטחוניות. השם "ירקוני" נגזר משם המשפחה המקורי שלו בערבית: ח'דר שפרושו בעברית, ירוק.
בצה"ל שירת ב"חיל המיעוטים" ונודע כגשש וכסייר מעולה. הוא נפצע פעמיים במהלך שירותו בהתקלויות, איבד את ידו השמאלית ונפגע ברגלו. בשנת 1953 עבר קורס קצינים. ב-1955 הציע לו קצין הקשר למיעוטים בצה"ל, חיים לבקוב, להקים את יחידות הגששים בסיירות המובחרות, בהמשך השתלב בפיקוד של יחידת המיעוטים ואחר-כך בסיירת שקד, שפעלה כיחידה עצמאית קטנה מאד של פיקוד דרום לאיתור בלימת ותפיסת חוליות מסתננים, מרגלים, אנשי מודיעין ופדאיונים מגבולות מצרים וירדן.
לזכותו של ירקוני נזקף פיתוח ויישום השיטה, איתה הצליחה יחידה קטנה יחסית לשמור על הגבולות הארוכים של פיקוד דרום. במהלך שירותו הצבאי הוענקו לו עיטור המופת וציון לשבח. בחורף 1959 במהלך מרדף אחר חוליית מחבלים שהסתתרו בתוך שיחייה עבותה בביצות חממה שמצפון לאשקלון, נפתחה עליו לפתע אש מטווח קצר וצרור שפגע בידו השמאלית גרם לקטיעתה.
למרות זאת המשיך לפקד על היחידה ולהפעיל רובה כאשר הניח את הקנה על הפרוטזה שלו.
אם בשנים הראשונות של היחידה נאספו אליה מיחידות שונות לא בצורה מסודרת, הרי משנת 1961 ואילך, החל ירקוני לגייס מחזורים שעברו ראשית טירונות בחטיבת הצנחנים.
לאחר סיום תפקידו כמפקד סיירת שקד, מונה למושל מרכז סיני. ירקוני השתחרר מצה"ל בשנת 1969 בדרגת סגן-אלוף.
בשנת תשמ"ה הוענק לו פרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי.
עמוס ירקוני הלך לעולמו בשנת 1991, ונקבר בבית העלמין הצבאי קריית שאול. הותיר אחריו את רעייתו, ג'ורג'ט, שישה ילדים ונכדים.
בסיס משמר הנגב המשמש את גדוד התובלה "אבירי הדרום" ואת גדוד הסיור של חטיבת גבעתי קרוי על שמו. עיריית באר שבע קראה רחוב על שמו בשכונה ו' בעיר.
מערכת הכבישים המהירים הלאומית (ארצות הברית)

מערכת הכבישים המהירים הלאומית (באנגלית: National Highway System ובקיצור NHS) היא רשת של כבישים מהירים אסטרטגיים בארצות הברית, הכוללת את מערכת הכבישים הבין-מדינתיים, את רשת הכבישים המהירים האסטרטגיים וכבישים נוספים המחברים בין נמלים, תחנות רכבת ושדות תעופה ראשיים, וכן מסופי משא ונוסעים, מסופי נפט ומתקני תחבורה אסטרטגיים נוספים. מערכת זו, הכוללת 259,032 ק"מ, היא מערכת הכבישים המהירים הגדולה ביותר בעולם.

חקיקה

חוק ISTEA, ‏"Intermodal Surface Transportation Efficiency Act of 1991"‏, אשר נחתם על ידי הנשיא ג'ורג' בוש האב ב-18 בדצמבר 1991, הגדיר מחדש את תפקידיהם של הרשויות המקומיות, המדינתיות והפדרליות בנוגע לפיתוח תשתיות תחבורתיות. אך החלק החשוב ביותר בחוק זה היה ההחלטה על הקמת מערכת כבישים מהירים לאומית (NHS), שתהווה את עמוד השדרה של מערכת התחבורה הבין-מודלית (צורת תחבורה הכוללת שתיים או יותר דרכי תחבורה ומטרתה הראשית היא לשלב ביעילות ביניהם).
מנהל הכבישים המהירים הפדרלי (FHWA) פעל עם מחלקות התחבורה המדינתיות השונות, עם ארגוני התכנון המטרופוליטניים (MPO) ועם מחלקת ההגנה על מנת להחליט על זהותם של הכבישים שיוכללו במערכת, כאשר המטרה הייתה להכין מפה סופית של הכבישים עד לתחילת 1993. מחלקות התחבורה המדינתיות פעלו עם פקידי התחבורה המקומיים בהכנת המלצות לעורקי התחבורה שעליהם להיכלל ב-NHS. במקביל פעל ה-FHWA להכנת רשימה של שדות תעופה, נמלים, תחנות רכבת ומתקני תעבורה יבשתיים וימיים ראשיים אשר להם חשיבות מספקת המצדיקה סלילת מַחְבָּרים מהם ל-NHS. מפת הכבישים המוכנה הוצגה בדצמבר 1993 לקונגרס ולנשיא ביל קלינטון.
חוק ייעוד מערכת הכבישים המהירים הלאומית (Pub.L. 104–59) הוא חוק שעבר בקונגרס ארצות הברית ונחתם על ידי הנשיא ביל קלינטון ב-28 בנובמבר 1995. החוק ייעד 160,955 מיילים (259,032 ק"מ) של כבישים, בהם גם מערכת הכבישים הבין-מדינתיים, כחלק מה-NHS. 
מלבד ייעוד הכבישים ל-NHS כלל החוק גם את השבת 5.4 מיליארדי דולרים למחלקות התחבורה המדינתיות, את הסמכת הקונגרס לתעדף פרויקטים של ה-NHS ואת ביטול חוק הגבלת המהירות הלאומית (שאסר נסיעה במהירות הגבוהה מ-89 קמ"ש). 
נוסף על כך, החוק יצר תוכנית פיילוט ל"בנק תשתיות מדינתי" (State Infrastructure Bank)‏. 10 מדינות נבחרו בשנת 1996 להצטרף לפיילוט חדשני זה שנועד למימון תחבורתי. בנקים אלו יועדו להלוות כספים כמו בנקים רגילים, כאשר המימון מגיע מהרשויות הפדרליות או מהמגזר הפרטי, וההלוואות משולמות מההכנסות מכבישי האגרה או ממיסים. ב-1997 ביקשו 27 מדינות נוספות להיות חלק מהתוכנית, ומדינת אוהיו הייתה למדינה הראשונה שהחלה בסלילת כביש (אפריל 1996) שמומן מהלוואה של בנק התשתיות המדינתי.
חמיילניק

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בעת קרב שנערך במקום עם הטטרים והמונגולים בשנת 1241. בשנת 1541 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בעיירה כנסייה משנת 1356.

יהודי חמיילניק

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מצבות מן המאה ה-13 שנמצאו בה. במהלך המלחמה עם האימפריה השוודית באמצע המאה ה-17 פרעו ביהודי העיירה הגייסות הפולניים, ורצחו מאות מהם.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-6,000 יהודים, כ-80% מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל.

בשואה

ב-5 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו תוך זמן קצר למעלה מ-70 מנכבדי הקהילה ביישוב במבנה של בית מדרש, ושרפו אותם בחיים. לאחר מכן, הטילו הגרמנים על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, חובת ביצוע עבודות כפייה, הגבלות תנועה וחובת נשיאת טלאי צהוב. בקיץ 1940 הועברו לעיירה יהודים רבים שגורשו מיישובי הסביבה וממערב פולין.
באפריל 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו מאות פליטים יהודים, עד שמספר יושביו הגיע עד סוף השנה לכ-9,000 איש. בשל הצפיפות ותנאי התברואה בגטו מתו רבים מיושביו ממגפת טיפוס הבהרות.
בתחילת אוקטובר 1942 שולחו מהגטו כ-1,200 צעירים למחנה עבודה בסקרז'יסקו-קמיינה, ומאידך, הועברו אליו 1,270 יהודים שגורשו ממספר יישובים נוספים.
ב-5 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה אנשי ס"ס וכוחות עזר אוקראינים, ליטאים ולטבים, ותוך אלימות קשה ביותר הובילו את יהודי המקום מרחק של כ-45 ק"מ עד חנצ'יני, משם שולחו כולם למחנה ההשמדה טרבלינקה. בדרך לחנצ'יני נורו למוות מאות יהודים תשושים, וכן נרצחו כ-500 יהודים בגטו עצמו בשעת האקציה.
72 יהודים שהושארו בגטו שבעיירה לקבורת הגופות ולסידור רכוש המגורשים רוכזו בגטו חדש שהוקם בעיירה, אשר מספר יושביו הגיע לכ-700 איש. לאחר שתי אקציות חוסל גטו זה, עם גירוש כל יהודיו לסטופניצה ולסנדומייז', שם גורלם היה כגורל יתר יהודי המקום.
לאחר השואה שבו לעיירה 40 ניצולים, אשר עברו את המלחמה בעומק ברית המועצות. לאחר תקיפות אנטישמיות כלפיהם מצד הפולנים המקומיים, שכללו רצח שני יהודים באוגוסט 1945, עזבו כולם את העיירה.
מוחמד שכר

קריירה

שכר התחיל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של מכבי עירוני ג'ת אל-אהלי ומכבי ברקאי, וכשהיה בן 14 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל רעננה. ב-5 במרץ 2016 שכר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–2 לבני יהודה. עד תום עונת 2015/2016 שותף בשמונה משחקים בליגת העל, וב-21 במאי 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בהפסד 1–2 לבית"ר ירושלים. בתום העונה חתם על חוזה לחמש שנים במועדון, ובעונת 2016/2017 כבש שישה שערים ב-29 הופעות.
בינואר 2018 חתם בעירוני קריית שמונה לארבע וחצי שנים. ב-1 באפריל 2018 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-3 לבית"ר ירושלים ברבע גמר גביע המדינה, ועד תום עונת 2017/2018 ערך 12 הופעות בליגה אך לא כבש. בעונת 2018/2019 ערך 26 הופעות ליגה וכבש שני שערים.
פואמה סימפונית

פואמה סימפונית היא יצירה מוזיקלית חד-פרקית השואבת את השראתה ואת צורתה מדימויים חוץ-מוזיקליים. הפואמה נעה סביב נושא או נרטיב מסוים ובו כלי הנגינה "מתארים" סיפור. בראייה צורנית, לפואמה סימפונית מספר חטיבות, הדומות לאלו שבצורת סונאטה.
סגנון סימפוני זה  הומצא ושוכלל על ידי המלחין ההונגרי פרנץ ליסט. ליסט חיבר 13 פואמות סימפוניות שונות משנת 1846 עד שנת 1861, כגון "הפרלודים", "טאסו", "מזפה" ו"אורפיאוס".  מלחין נוסף שתרם להתפתחותה של הפואמה הסימפונית היה המלחין הגרמני ריכרד שטראוס, שחיבר, בין השאר, את הסימפוניות "דון ז'ואן", "תעלוליו העליזים של טיל אוילנשפיגל", "כה אמר זרתוסטרא" ו"דון קישוט".
בתה עשבונית

בָּתָה עשבונית (או שטחים עשבוניים) הוא נוף צומח של בתה האופייני לחבל האקלים הים-תיכוני ולספר הים-תיכוני, עם כיסוי צומח רצוף שגבהו לא עולה על חצי מטר (או מטר אחד) ובו שולטים צמחים עשבוניים, כמו דגניים, גאופיטים שונים, המיקריפטופיטים (צמחים שניצן ההתחדשות שלהם קבור בקרקע), וצמחי שושנת. הבתה העשבונית מאפשרת התפתחות של מגוון רחב של שעשבוניים הודות לכמות רבה של אור שמש, בהיעדר עצים, ואי התחרות מצד עצים ושיחים. 
הבתה העשבונית נבדלת מהבתה של שיחים ובני שיח בכך שהוא כולל בעיקר צמחים עשבוניים ולא שיחים. הבתות אופייניות לשטחים עם אקלים או קרקע דלים, המונעים התפתחות חורש, וכן לשטחים שעברו הפרעה. כעקרון, אזור ייחשב לבתה עשבונית אם יש בו צפיפות עצים של פחות מ-1 לדונם. בתה עשבונית מופיעה בעיקר על קרקעות גיר ובזלת. 
בתה עשבונית מופיעה למשל בגבעות כורכר, כמו בבאר יעקב, שבגבעות הכורכר שלה הופיעו דרדר הקורים, קורטם דק ועכנאי שרוע. שמורות עיקריות של בתה עשבונית הן שמורת הר עמיעד בגליל המזרחי, וחלקים בשמורת הדום השומרון. 
השימוש העיקרי באזורי בתה עשבונית הוא מרעה. בצפון ארץ ישראל סיפקו אזורי הבתה העשבונית את עיקר המספוא של בהמות המרעה. השטחים העשבוניים הם השטח הטבעי המועדף ביותר למרעה עזים ובקר, כמו גם למרעה דבורים לצורך ייצור דבש, ככל הנראה בגלל מגוון סוגי העשבים הגדול שיש בהם. בעלי חיים אופייניים לבתה העשבונית כוללים את צב יבשה, שרקרק, וצבי. צב היבשה מגלה העדפה לבתה עשבונית על פני בתת-שיחים. 
הבתה והבתה העשבונית הקיפה שטחים נרחבים של ארץ ישראל בעת הקמת מדינת ישראל. שטחים אלו הצטמצמו עם השנים מחד בגלל אכיפה של איסור כריתה וצמצום מרעה שהביאה להתפתחות של חורש עם תת-יער סבוך, ובאזורים אחרים תנופת פיתוח הביאה להתמרתן של בתות לשטחי חקלאות, ייעור ובנייה. בשנת 1995 אושרה תמ"א 22 ליער וייעור שקבעה אזורי נוף צומח של 1,621 קמ"ר בטיפול הקק"ל וכללה בין השאר שטחים של בתה עשבונית.
מוריה אור

קורות חייה

מוריה אור נולדה וגדלה ברמת גן. למדה בבית הספר היסודי חשמונאים ובבית הספר התיכון אהל שם. בצבא שירתה כמש"קית בקרה ומעקב בחיל החינוך. היא הרצתה בבתי ספר על הגיוס לצבא.
מוריה אור התחילה לנגן על פסנתר בגיל 3 וחצי, הלחנה התחילה ללמוד בגיל חמש. אחרי לימודים קבוצתיים באותה השנה עברה למורה פרטית, אחריה לעוד מורה פרטית כעבור שנה (אלה בלומין).
לאורך כל השנים כתבה והלחינה. בתחילת התיכון, הייתה נקודת המפנה הראשונה שלה מבחינת השפעות חיצוניות, היא האזינה וקיבלה השראה מטורי איימוס, פיונה אפל, נורה ג'ונס, קרול קינג, ג'וני מיטשל, קולדפליי ורדיוהד. כיום היא מושפעת מהאמנים: בן פולדס, ביטלס, פיונה אפל, טורי איימוס, ג'וני מיטשל, fink, elbow, רדיוהד, מיוז, זירו 7, קולדפליי, לנה דל ריי, אדל, וכן מתי כספי, שלמה גרוניך, יהודית רביץ, יוני רכטר ושלמה ארצי.
היא לומדת פיתוח קול בשיטת sls.

סיפור לא סגור

אלבומה הראשון, "סיפור לא סגור", בהפקתם של לואי להב ושלומי קינן, יצא ב-18 ביולי 2012 אחרי שלוש שנות עבודה.
היא מופיעה בכל הארץ, מופעים אקוסטים וחשמליים. את כל השירים היא כותבת ומלחינה, שרה ומנגנת. לרוב שירי האלבום צולמו קליפים שביים נועם ורדי, מבוססים על קליפ הנושא מהאלבום, ומציירים סיפור מלא לשאר השירים - שלהם צולמו קליפים במצלמת סלואו מושן של עד 3000 fps, אלה הקליפים הראשונים בארץ שצולמו בטכניקה זו. סינגלים מהאלבום זכו כשיר השבוע פעמיים ב88FM ולשיר השבוע שהקהל בחר אצל דידי הררי.
ב-2013 מוריה אור משתתפת בהרכב MARBL לצד המפיק יונתן מימון.
היא בעלת סטודיו לפיתוח קול ומלמדת.
פוהאן ואנג

פוהאן (לשעבר שיאוהאן-פויו) ואנג, נולד ב-1980, הוא פסנתרן סיני.

ילדות ולימודים

פוהאן ואנג נולד בבייג'ינג, סין. הוא החל לנגן בפסנתר בגיל חמש ובגיל שתים-עשרה התחיל ללמוד אצל ז'ין אייפינג, לי קויפאנג וז'ו גואנגרן בקונסרבטוריון למוזיקה בבייג'ינג. בשנת 1998 החל ללמוד בבית הספר הגבוה למוזיקה בהאנובר, גרמניה. בין מוריו שם פרופסור אריה ורדי ופרופסור מאטי רקאליו.

קריירה

ואנג מופיע ברסיטלים בסין וברחבי העולם, באירופה, ארצות הברית וישראל. בין השאר ניגן בפסטיבל רוויניה ובפסטיבל גילמור בארצות הברית, בפסטיבל בטהובן בגרמניה ובפסטיבל ארתור רובינשטיין בישראל. כמו כן ניגן כסולן עם תזמורות רבות, ביניהן תזמורת רדיו בוואריה במינכן והתזמורת הפילהרמונית הישראלית. באוקטובר 2007 ניגן פוהאן עם התזמורת הסימפונית ראשון לציון וכן הופיע במסגרת "קאמרי בצהרי שישי" בראשון לציון בנגינת סונאטת האביב (עם אקרט לורנצן, כינור) וסונאטת האמרקלאוויר של לודוויג ואן בטהובן.
ואנג הוא גם מלחין והוזמן לכתוב את יצירת החובה ל"תחרות בטהובן" בבון, גרמניה.
פוהאן ואנג זכה בפרסים בתחרויות בינלאומיות לפסנתר. בפרס התחרות היוקרתית של ההוצאה לאור "ברנרייטר" זכה כפסנתרן הצעיר ביותר מאז ומעולם שזכה בתחרות זו. בשנת 2001 הגיע לשלב הגמר בתחרות "ואן קלייברן" בארצות הברית. ביפן נבחר להופיע כאחד מ"מאה הפסנתרנים של המאה ה-20".
מריה מנדל

קורות חייה

מנדל נולדה בעיירה מינצקירכן שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום אוסטריה). אביה היה סנדלר ואמה עקרת בית.
אחרי האנשלוס עברה מנדל למינכן, ובאוקטובר 1938 הצטרפה למפלגה הנאצית ולאס אס, והחלה לכהן כשומרת במחנות שונים. באוקטובר 1942 הועברה לאושוויץ תחת פיקודו של רודולף פרנץ הס כדי לשרת כשומרת במחנה הנשים.
מנדל תוארה כבעלת שליטה מדהימה באסירות וכקצינה בעלת עתיד מובטח. היא לא מונתה באופן רשמי למפקדת מחנה הנשים, אך הייתה המפקדת בפועל.
מנדל הייתה מיוזמות תזמורת הנשים באושוויץ.
צבא ארצות הברית עצר אותה ב-10 באוגוסט 1945. היא הועברה לידי צבא פולין, והועמדה לדין במשפט אושוויץ הראשון שנערך בקרקוב 1947.
נגזר עליה עונש מוות, והיא הוצאה להורג בכלא מונטלופיך ב-24 בינואר 1948.
הגופיט

התפתחות

הגופיט התפתח לסופה טרופית ב-1 בדצמבר 2014 ולטייפון ביום שלמחרת. ב-4 בדצמבר נרשמו רוחות במהירות של 285 קמ"ש, וכתוצאה מכך הוגדר כסופה ברמת העוצמה הגבוהה ביותר - "דרגה 5".
הטייפון פגע צפונית לאזור שחווה הרס רב מטייפון האיאן שנה לפני כן, כולל הרג של מעל 6,000 אנשים והשארת כ-4 מיליון ללא קורת גג. לקראת הגעת הטייפון, כמיליון אנשים ברחו מבתיהם למקלטים מוגנים או לאזורים מחוץ לטווח הסכנה בזכות התרעות מוקדמות כאשר מעל 120,000 אנשי צבא וכוחות ביטחון סייעו במיגון והכנות לסערה הצפויה. בנוסף הטייפון נחלש משמעותית בעת פגיעתו.
הטייפון עלה על הקרקע ליד העיר לגזפי  שבדרום מזרח לוזון. לאחר מכן הטייפון נחלש לרמה של סופה טרופית ופנה מערבה לכוון מנילה. נזקי הטייפון כוללים 19 הרוגים ולמעלה מ-900 פצועים.
קאמה (מאכל)

קאמה (באסטונית: Kama; בפינית: Talkkuna) היא תערובת של קמח גרוס היטב המהווה חלק מהמטבח האסטוני והפיני. אבקת הקאמה היא תערובת קלויה של שעורה, שיפון, שיבולת-שועל, וקמח אפונה. את שיבולת השועל ניתן להחליף בקמח חיטה, ולעיתים אף מוסיפים שעועית שחורה טחונה לתערובת.
מבחינה היסטורית קאמה הוא מזון שאינו מתכלה במהרה, קל משקל ושניתן להופכו בקלות לחטיף על ידי ערבולו בחמאה או בשומן. כמו כן, התערובת לא הצריכה אפייה מאחר שכל רכיביה קלויים.
בימינו תערובת הקאמה משמשת להכנת קינוחים. בתערובת נעשה שימוש בתור ארוחת בוקר שמוסיפים לה חלב, חובצה או קפיר והתוצר המתקבל הוא דמוי דייסה. לרוב ממתיקים אותה עם סוכר ואוכמניות שחורות, ולעיתים עם פירות או דבש. בקאמה נעשה גם שימוש במוצרי חלב וקינוחים חמוצים, יחד עם פירות יער שמוצאם באסטוניה ובפינלנד.
את הקאמה ניתן לרכוש בתור מזכרת באסטוניה, שכן היא מהווה את אחד המאכלים הייחודים ביותר של המטבח האסטוני.
בשפה האסטונית והפינית המדוברת פירוש המילה "קאמה" הוא דברים או חומר, אך בתור סלנג משמעותה סמים.
ג'יימס לורנסון

ביוגרפיה

לורנסון נולד במרטון שבאי הצפוני בניו זילנד. הוא למד בקולג' אוניברסיטת קנטרברי בכרייסטצ'רץ', שם הופיע בהצגות בבימויה של נאיו מארש. תפקידו הבולט היה בדמות הראשית במחזה "מקבת'" בתיאטרון סיביק שבכרייסטצ'רץ'.
באמצע שנות השישים של המאה העשרים עבר לורנסון לבריטניה. הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנת 1969 בסרט "נשים אוהבות". באותה שנה שיחק בתפקיד קטן ללא קרדיט בסרט "The Magic Christian".
לורנסון הופיע במספר רב של הפקות שייקספיריות בהן "ריצ'רד השני", בתפקיד רוזנקרנץ ב"המלט", ובסדרת המרתון ברדיו "Vivat Rex". ב-1970 שיחק לורנסון בתפקיד פירס גייבסטון בהפקה של המחזה "אדוארד השני" מאת כריסטופר מרלו לצדו של איאן מק'קלן. עוד הופיע בדרמות תקופתיות "אליזבת ר." ובתפקיד רוזן לינקולן בדרמה "The Shadow of the Tower" (מ-1972). באותה שנה כיכב בתפקיד מפקח בילוש נפוליאון "בוני" בונפרטה בסדרת הדרמה האוסטרלית "בוני" בדמות בלש ממוצא אבוריג'יני. ב-1974 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "The Prison" המבוסס על רומן מאת ז'ורז' סימנון, שהיה הפרק הראשון בסדרה "Armchair Cinema" של טלוויזיית תיימז ויוסטון פילמס. עוד הופיע בדמות אביו של פינק בסרט "פינק פלויד - החומה" משנת 1982.
ב-1984 לוהק לורנסון לתפקיד ראשי בדמות ג'וליאן מארש בהפקה של הווסט אנד למחזמר "רחוב 42" בתיאטרון המלכותי דרורי ליין. עוד בתיאטרון הופיע במחזה "Falling Over England" לצדה של שארלוט קורנוול בתיאטרון גריניץ'.
לאורך הקריירה שלו הופיע לורנסון בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה רבות כגון "Z-Cars", "חלל: 1999", "המקצוענים", "Hammer House of Horror", "רמינגטון סטיל", "קגני ולייסי", "המפקח מורס", "ברז'ראק", "בון", "לאבג'וי", "החשוד העיקרי", "שארפ", "A Touch of Frost", "בקצב הלב", "עדות אילמת", "טגארט", "רציחות במידסומר", "שם המשחק", "הנוכלים", "אנדוור" ו"ספוקס".
לורנסון הרבה להופיע ברדיו ה-BBC, בין תפקידיו היו אדון האחוזה של אלטרנון בעיבוד משנת 1991 לרומן "פונדק ג'מייקה" מאת דפנה דה מוריאה.
ב-2012 גילם לורנסון את רוזן וסטמורלנד בעיבוד של ערוץ BBC Two למחזות "הנרי הרביעי, חלק ראשון" וחלק שני. ב-2013 הופיע בתפקיד פרופ' הילרי אמברוז בפרק בסדרה "האב בראון" של ערוץ BBC One. ב-2016 שיחק בתפקיד ג'ון וייר בסדרת הדרמה של נטפליקס "הכתר".

חיים אישיים

לורנסון מתגורר בעיר השוק פרום שבסאמרסט באנגליה.
יחיאל יהושע רבינוביץ

רבי יחיאל יהושע רבינוביץ (ה' בטבת תרס"א - כ"א בשבט תשמ"ב, 1900–1982, מכונה "החלקת יהושע" על שם ספרו) היה האדמו"ר מביאלא וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.

תולדותיו

נולד לרבי ירחמיאל צבי, ששימש לימים כאדמו"ר מביאלא (במקביל לאחיו ששימשו כאדמו"רים במקומות אחרים) בעיר שדליץ שבפולין. בהיותו בן חמש נפטר אביו והוא גדל בבית אבי אמו, האדמו"ר אריה לייבוש (השני) מאוז'רוב. לאחר שנפטר הסב בשנת תרע"ד עבר להתחנך אצל דודו רבי אברהם יהושע השיל רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא בלובלין. כמו כן נסע לרבי אברהם מרדכי אלתר.
נישא לרבנית חנה פעשא, בתו של אליעזר ברנהולץ, מחסידי ביאלא בעיר ולודבה. בשנת תרפ"ד בגיל עשרים ושלוש שב לעיר שדליץ על מנת למלא את מקום אביו בהנהגת חסידות ביאלא. עם התגברות העלייה לארץ ישראל בשנות העלייה החמישית עודד חסידים ששאלוהו אם לעלות לארץ ישראל לעשות זאת.
בליל שמחת תורה בשנת ה'ת"ש, בעקבות כניסת הנאצים לשדליץ במסגרת פלישתם לפולין ב-1939, נמלט עם בני משפחתו לשטחי פולין שכבשה ברית המועצות במסגרת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב. הסובייטים שלחוהו לסיביר. בשנת תש"ב עלו שלושה מבניו ארצה במסגרת עליית ילדי טהראן. בל"ג בעומר ה'תש"ז הגיע לישראל והתאחד עם בני משפחתו. השתקע והקים את בית מדרשו בתל אביב-יפו.
בשנת תשט"ז העתיק את מקום מגוריו לירושלים שבה הקים את בית מדרשו.
בתחילת שנות ה-60 החל לכהן כחבר במועצת גדולי התורה, אך מיעט להשתתף בישיבותיה. כששאלוהו על כך אמר: "מקובלת עלי דעתו של הרבי מגור כי יש לו סייעתא דשמיא". 
נפטר בביתו בכ"א בשבט תשמ"ב (1982) ונטמן בהר הזיתים.
כתביו יצאו לאור בסדרת הספרים "חלקת יהושע", על התורה בחמישה כרכים. ספרו "סדר היום" נדפס בחייו. כמו כן כונסו ההקדמות שכתב לספרי חסידות ביאלא ונדפסו בספר "חלקת יהושע".
סידורי התפילה של החסידות מעוטרים בדברי תורתו ונקראים על שמו: "סדור תפילה חלקת יהושע", "מחזור חלקת יהושע" ו"תהילים חלקת יהושע".
לאחר פטירתו נערכו בחירות בחסידות על מנת להכריע מי יהיה יורשו. בבחירות שנערכו בתוך השבעה נבחר בנו הצעיר רבי בן ציון רבינוביץ לאדמו"ר. לאחר מספר חודשים הכתירו חלק מהחסידים את בנו רבי דוד מתתיהו רבינוביץ ובמקביל החלו יתר הבנים לכהן כאדמו"רים.
ג'יימס פוגו

ביוגרפיה

ב-1981 סיים לימודי תואר ראשון בכימיה באקדמיה הימית של ארצות הברית, הוא בעל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד ובעל תואר שני בלימודי ביטחון ואסטרטגיה מאוניברסיטת שטרסבורג בצרפת.
לאחר שהתגייס לצי ארצות הברית הוכשר כאיש צוות בצי הצוללות. שירת בצוללת התקיפה מסדרת סטורג'ון "USS Sea Devil", בצוללת הטילים הבליסטיים מסדרת בנג'מין פרנקלין "USS Mariano G. Vallejo" ובצוללת "USS Narwhal". הוא פיקד על צוללת התקיפה מסדרת סדרת לוס אנג'לס "USS אוקלהומה סיטי". 
פיקד על פלגת הצוללות השישית של הצי, פיקד על קבוצת הצוללות השמינית ועל כוח הצוללות של מפקדת דרום נאט"ו בנאפולי. שימש סגן מפקד הצי השישי וקצין אג"ם של פיקוד כוחות הצי באירופה ובאפריקה. במהלך תפקיד זה שימש קצין האג"ם של כוח המשימה שהשתתף בתקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב ב-2011. בתפקידו הבא שימש עוזר קצין אג"ם במטה הצי.
בדצמבר 2014 מונה למפקד הצי השישי וסגן מפקד פיקוד כוחות הצי באירופה ובאפריקה. בנובמבר 2016 מונה למנהל מטה הצי. באוקטובר 2017 הועלה לדרגת אדמירל ומונה למפקד כוחות הצי באירופה ובאפריקה.
שאנדור וג

חייו

שאנדור וג נולד בקולוז'וואר, טרנסילבניה, שהייתה אז בשליטת הקיסרות האוסטרו-הונגרית. מאז 1920 שייכת קלוז'-נאפוקה לרומניה. הוא החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שש. בשנת 1924 נכנס לקונסרבטוריון של בודפשט, שם למד נגינה בכינור אצל ינו הובאי והלחנה אצל זולטאן קודאי. הוא החל קריירה של כנר סולן וב-1927 ניגן יצירה של ריכרד שטראוס בניצוח המלחין. בשנת 1930 סיים את הקונסרבטוריון, לאחר שזכה בפרס הובאי ובפרס מטעם המוסד בשנת 1927.
עם התפתחותו כסולן, הצטרף וג לשלישייה הונגרית עם הפסנתרנית אילונקה קראוס והצ'לן לסלו וינצה. בשנת 1934 היה לאחד החברים המייסדים של רביעיית המיתרים ההונגרית. בתחילה ניגן בכינור הראשון, אבל העביר את התפקיד לזולטאן סקלי ועבר לכיסא הכנר השני. עם הרביעייה ההונגרית ניגן את רביעיית המיתרים מס' 5 של בלה בארטוק בביצוע בכורה.
בשנת 1940 עזב וג את הרביעייה ההונגרית והקים רביעייה משלו, רביעיית וג. באותה עונה התמנה לפרופסור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. הוא עזב עם הרביעייה את הונגריה ב-1946. הרביעייה המשיכה להופיע בקונצרטים עד אמצע שנות ה-70'; וג המשיך גם להופיע ככנר סולן. בשנת 1953 קיבל אזרחות צרפתית.
בשנת 1952 פגש את הצ'לן פבלו קזאלס, שהזמין אותו להצטרף אליו בסמינר קיץ בצרמט שבשווייץ, (1962-1953) ולהופיע מדי שנה בפסטיבל קזאלס בפראדס שבהרי הפירינאים (1969-1953). הוא מצא שההוראה מתאימה לאופיו, ולאחר זאת לימד בקונסרבטוריון של בזל (1963-1953), בפרייבורג (1962-1954), בדיסלדורף (1969-1962) ובאוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג (1997-1971)
וג ייסד את הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בצ'רבו ב-1962 והרבה לנצח שם. הוא ייסד את התזמורת הקאמרית שאנדור וג וניצח עליה למשך תקופה שנמשכה מ-1968 עד 1971. בשנים 1977-1974 ניצח על תזמורת פסטיבל מרלבורו. בשנת 1972, בהמשך להזמנה מהילארי טונסטול-בהרנס לבקר בקורנוול, ייסד וג את סמינר מפרץ פרוסיה הבינלאומי למוזיקאים http://www.i-m-s.org.uk/. ב-1978 התמנה למנצח הקאמרטה אקדמיקה במוצרטיאום. עם תזמורת זו הקליט את הדיבטימנטי והסרנדות, של מוצרט, הקלטה שזכתה בגראן פרי דו דיסק ב-1989.
סדאן

היסטוריה

העיר סדאן החלה להתפתח סביב טירת סדאן שנבנתה בעיקול הנהר מז, החל מ-1424. במאה ה-16 הוכרה סדאן כנסיכות ריבונית של למשפחת האצולה לה טור ד'אוברן, שקבעה את דת הנסיכות כפרוטסטנטית. ככזו, שימשה סדאן עיר מקלט לפליטים פרוטסטנטים בעת מלחמות הדת בצרפת במהלך המחצית השנייה של המאה ה-16. בין הפרוטסטנטים שנהרו לעיר היו משכילים ואנשי מקצוע מיומנים בתחומים רבים, שתרמו לפריחתה הכלכלית והתרבותית של העיר והיא נודעה כמרכז משגשג של אומנות. 1641 הצליחה הנסיכות, בעזרת סיוע מן האימפריה הרומית הקדושה, להביס את הכוחות הצרפתים בקרב לה מארפאה (Bataille de la Marfée), אך בעקבות זאת החל מצור צרפתי על העיר שהסתיים באובדן עצמאותה של הנסיכות והעברתה לשלטון צרפתי ב-1642. תחת השלטון הצרפתי נמשך שיגשוגה הכלכלי של סדאן, והיא נודעה בעיקר בתעשיית הבדים שלה שהיוותה את מרכז כלכלתה עד המאה ה-19.
במלחמת צרפת-פרוסיה (1870-1871) התנהל בסביבת העיר קרב סדאן קרב בין גייסות הקיסרות הצרפתית של נפוליאון השלישי לבין פרוסיה (גרמניה לעתיד), בנוכחות הקיסר נפוליאון השלישי. הקרב החל ב-1 בספטמבר 1870. 135,000 החיילים הצרפתים, בפיקודו של המצביא פטריס דה מק-מהון, אוגפו וכותרו על ידי 220,000 החיילים הפרוסיים בפיקודו של הלמוט פון מולטקה הזקן. מפקדתו של מק-מהון נפגעה במהלך הקרבות, והוא עצמו נפצע, דבר שהקשה על ניהול המערכה הצרפתית. הצרפתים ניסו לפרוץ את המצור מספר פעמים, אך נכשלו. הגרמנים החלו לבסוף בהפצצה ארטילרית קשה על העיר, והביאו לכניעתם של הכוחות הצרפתיים בראשות הקיסר. אבדות הגרמנים היו כ-9,000 איש, לעומת 17,000 לצרפתים. נפילתו של נפוליאון השלישי סיימה את תקופת הקיסרות השנייה, והביאה להכרזת הרפובליקה הצרפתית השלישית. תבוסה זו לגרמניה החדשה (שהתאחדה בעקבות המלחמה) נחרטה בזיכרון הלאומי הצרפתי כעלבון צורב, והובילה ליריבות הגרמנית-צרפתית, שנמשכה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה התנהל בעיר קרב בין גרמניה הנאצית לכוחות צרפת הרפובליקנית, בין ה-13 ל-15 במאי 1940. העיר הותקפה במפתיע משני צדיה, ושבירת מערך ההגנה הצרפתי ("קו מאז'ינו") פתחה את הדרך למרכז צרפת ולכיבושה המוחלט בידי גרמניה. בכך סבלו הצרפתים מתבוסה שנייה מידי גרמניה בדיוק במקום שבו נפל נפוליאון השלישי. הדבר תרם לתחושות מרמור כלפי שלטון וישי וגרמניה, ושיחק לידי התעמולה של כוחות "צרפת החופשית" בראשות הגנרל הגולה שארל דה גול ממקום מושבו שבלונדון.

טירת סדאן

אתר הביקור המוכר ביותר בסדאן הוא טירת סדאן, טירת המבצר הגדולה ביותר באירופה. הטירה משתרעת על שטח בנוי של 30,000 מ"ר על פני 7 מפלסים, והיא כיום השריד האחרון שנותר לביצורים המסיביים שהגנו על העיר.