google/wiki40b huggingface dataset:
דריק אדקינס

ביוגרפיה

אדקינס נולד בברוקלין, ניו יורק.  
באוניברסיאדה שנערכה בשפילד, אנגליה ביולי 1991 זכה אדקינס במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בסוף אוגוסט אותה שנה סיים אדקינס בריצת 400 מטר משוכות במקום שישי בתוצאה של 49.28 שניות, המנצח היה סמואל מטטה מזמביה (47.64 שניות).
באוניברסיאדה שנערכה בבאפלו, ארצות הברית ביולי 1993 זכה אדקינס במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.35 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בסוף חודש אוגוסט אותה שנה סיים אדקינס בריצת 400 מטר משוכות במקום שביעי בתוצאה של 49.07 שניות, המנצח היה חברו לניבחרת קווין יאנג (47.18 שניות).
באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בשנת 1994 זכה אדקינס לראשונה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות.

אלוף עולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995, זכה אדקינס במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 47.98 שניות, לפני מטטה (48.03 שניות) וסטפן דיאגנה מצרפת (48.14 שניות).

אלוף אולימפי

לפני אולימפיאדת אטלנטה (1996), הפסיד אדקינס ליריבו הגדול, מטטה, ב-4 מתוך 5 התחרויות שביניהם, אך במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 47.54 שניות, לפני מטטה (47.78 שניות) ולפני חברו לנבחרת קלווין דייוויס (47.96 שניות).  
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 סיים אדקינס במקום 14 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 48.95 שניות, המנצח היה דיאגנה (47.70 שניות).
נחום תקום

נַחוּם תָּקוּם (נקרא גם "איש קם חיש") הוא סוג של צעצוע, שכאשר מטים אותו על צידו הוא מתרומם מאליו.
השם העברי "נחום תקום" נוצר כנראה בהשפעת השם הרוסי של הצעצוע "ואנקה וְסטאנקה" (Ванька-Встанька) שמשמעותו: ואנקה (שם פרטי) תקום.

מבנה ועיצוב

הצעצוע מעוצב לרוב כמעין בובה בעלת תחתית עגולה. חלקה התחתון של הבובה עשוי מחומר בעל משקל סגולי גבוה, כגון מתכת, ואילו רוב הנפח של הבובה עשוי מחומר בעל משקל סגולי נמוך. מרכז המסה של הצעצוע נמוך מאד ביחס לגובהו, וכאשר מטים את הצעצוע על צידו, מרכז המסה הנמוך גורם למומנט כוח בכיוון שיחזיר את הצעצוע חזרה למצב של עמידה.

מחקר

ב-1995 חזה המתמטיקאי הרוסי ולדימיר ארנולד קיומו של גוף עם תכונת נחום תקום, כלומר גוף עם בדיוק שני מצבי שיווי משקל: אחד יציב ואחד רופף, העשוי מחומר הומוגני.

השערה זו הוכחה ב-2005 בידי המדענים ההונגרים גאבור דומוקוש ופטר ורקוני. הגוף עם התכונה הזו זכה בכינוי "גוֹמבּוֹץ".

צעצועים וחפצים דומים

בובה מסורתית ביפן הקרויה אוקיאגארי-קובושי (起き上がり小法師) בנויה בצורה דומה, ועיקר הנפח שלה עשוי מעיסת נייר. משמשת כקמע וכסמל לכושר התמדה ולגמישות.
ישנם צעצועים המעוצבים בצורה אחרת: מחוברים למשקולת הנמצאת מתחת לגובה השולחן. מרכז המסה של הצעצוע נמצא אף הוא מתחת לגובה השולחן, ולכן גם צעצוע כזה יחזור למצבו הקודם כאשר יטו אותו על צדו.
העיקרון המכני של הצעצוע משמש לעיתים גם לאביזרים שונים שאינם צעצועים.
לין דן

חייו האישיים

לין נשוי לשיה שינגפאנג (Xie Xingfang), סגנית אלופה אולמפית (בייג'ינג 2008) ופעמיים ברציפות אלופת עולם (2005 ו-2006) בבדמינטון ליחידות. לזוג נולד בן ב-5 בנובמבר 2016.
מרטין פלאד

יוהאן מרטין פלאד (Johann Martin Flad;‏ 1831–1915) היה מיסיונר ממוצא גרמני שפעל באתיופיה במשך כ-60 שנה ופעולותו המרכזית הייתה לנצר את יהודי אתיופיה. 
פלאד נולד ב-1831 בעיירה אידינגאן ("Üdingen") שבמערב גרמניה והחל את לימודיו כמיסיונר בכנסיית "כּרישונה הקדושה" ("St. Chrischona") בבזל שבשווייץ. בתחילה היה חלק ממשלחת בזל שנכנסה לאתיופיה ב-1855 ובמשלחת הוא התלווה למיסיונר לודוויג קראפף ("Lugwig Krapf") שנשלח על ידי הבישוף האנגליקני של ירושלים, סמואל גובאט, לקיסר האתיופי תוודרוס השני, מטרת המשלחת הייתה להמשיך את הפעילות המיסיונרית באתיופיה שבה גובאט החל ב-1826 ועד שגורש ב-1838 יחד עם כל המיסיונרים האחרים.
בין השנים 1861–1915 הוא פעל בשורות החברה הלונדונית לקידום הנצרות בין היהודים ובשליחותם עמל כארבע שנים בניסיון לנצר את קהילת יהודי אתיופיה. יחד עם מיסיונרים נוספים הוא הקים בית ספר נוצרי באוורה שליד גונדר ב-1856 וב-1861 הקים מרכז מיסיונרי ליד ג'אנדה שלחופה הצפוני של אגם טאנה.
פלאד, אשר פעל בקרב ביתא ישראל במשך ארבע שנים וזכה גם להצלחות מוגבלות, נזרק לכלא על ידי הקיסר תוודרוס השני. חלק מפעולותיו היה תרגום התנ"ך לאמהרית השמעת דעות ולימוד במרכזים נוצריים באתיופיה. יומנו האישי יחד עם זה של אשתו הוא מקור חשוב ללמידת הזמן שבו פעל לרבות על המשלחת הצבאית הבריטית. פלאד שימש גם בתור שליח בין קיסר אתיופיה לשליט מצרים, בתור שליח למלכה הבריטית ויקטוריה ובתור מתווך בין קיסר אתיופיה למפקד המשלחת הבריטית במקדלה ב-1868.
במהלך מסעותיו ונסיעותיו בין אתיופיה לאירופה פלאד הבא עמו כמאה מסמכים וספרות עשירה באמהרית, כמו גם עבודות של מיסיונרים אחרם שפעלו באתיופיה באותה התקופה ולפניה.
אמל אמין

אֶמֶל אֶמִין (נולדה ב-12 בדצמבר 1938, פזרג'יק, דוברוג'ה, ממלכת רומניה) היא משוררת, מתרגמת, טורקולוגית, ומחנכת טטארית-קרימית ילידת רומניה.  היא יוצרת בשפה הטורקית. על אף שרוב שירתה היא שירה חופשית, לעיתים היא יוצרת במשקל הברתי.  מתוך חיבה לפרוזודיה ערבית היא פרסמה גם בסוגות הע'זאל והרובעיאת. היא חברה באיגוד הסופרים של רומניה ובאגודת הלשון הטורקית.
יעקב אשמן

יעקב ישראל אַשְׁמַן (4 בספטמבר 1926 – 19 ביוני 1974) היה סופר, עורך, מתרגם ועיתונאי ילדים ונוער ישראלי. עורך "הארץ שלנו" מ-1965 ועד מותו. אחיינו של המחזאי הידוע אהרן אשמן.

ביוגרפיה

אשמן נולד, גדל ולמד בתל אביב, וסיים את לימודיו בגימנסיה "הרצליה". לאחר תום לימודיו התגייס למשטרת היישובים, ואף חבר בסתר לארגון הלח"י. מנעוריו היה בעל דעות ימניות, שהובילו אותו אל כתב העת "אלף" של תנועת הכנענים.
השתתף בלחימה במלחמת העצמאות, ונפצע בקרב על הגנת ירושלים. בתום המלחמה השלים את לימודיו באוניברסיטה העברית. בשנת 1951 חזר כמורה לגימנסיה "הרצליה", ובשנת 1952 הצטרף למערכת עיתון הילדים "הארץ שלנו". שנים רבות עבד בעיתון ככתב, כסגן העורך, ומשנת 1965 ערך את "הארץ שלנו".
אשמן החל לפרסם את יצירותיו – רשימות, כתבות וסיפורים – עוד בהיותו תלמיד גימנסיה "הרצליה", בעיתון התלמידים. בתקופה הקצרה שיצא לאור כתב העת "אלף", השתתף בכתיבתו, הן תחת שמו האמיתי והן בשמות עט. במשך שנות עבודתו ב"הארץ" פרסם טור יעץ חינוכי להורים, שלימים כינסו בספריו.
אשמן גידל וטיפח יוצרי ספרות ילדים, והצמיח דור חדש של משוררים וסופרים, שלימים נתפרסמו והיו בין ראשי המדברים בתחום ספרות הילדים. הוא תמך בשעתו בהוצאת ספרו הראשון של פנחס שדה, "החיים כמשל" (1958), ועודדו להיאבק על הוצאת הספר המהפכני הזה, שנדחה על ידי הוצאות הספרים.
יעקב אשמן נפטר באופן פתאומי בשנת 1974, מהתקף לב בביתו בתל אביב, בגיל  48. הותיר אישה, בן ובת.
על שמו של אשמן נקבע הפרס השנתי לסיפור הקצר לילדים.
ארונגו

דמוגרפיה

ע"פ מפקד האוכלוסין בנמיביה לשנת 2001, אוכלוסיית ארונגו היא 107,663 איש (50,040 נשים ו- 57,616 גברים; 115 גברים על כל 100 נשים), ושיעור הגדילה השנתי הוא 1.3%. שיעור הפריון הכולל הוא 3.2 ילדים לאישה. 80% מאוכלוסיית ארונגו מתגוררים בערים, ו-20% מתגוררים בכפרים. שטחה של ארונגו הוא 63,579 קמ"ר, והצפיפות היא 1.7 איש לקמ"ר. 
האוכלוסייה בארונגו מורכבת מהגילאים הבאים: 11% מהאוכלוסייה הם מתחת לגיל 5; 18% בגילאים 5-14; 64% בגילאים 15-59; 6% מעל גיל 60. כלל האוכלוסייה בארונגו מתחלקת ל-27,496 משקי בית, עם שיעור ממוצע של 3.8% איש למשפחה. בראש 35% ממשקי הבית עומדת אישה, וב-65% עומד גבר. השפות המדוברות ביותר בבית הם שפת האובמבו (34% ממשקי הבית), אפריקאנס (22%) ונאמה (21%). 
שיעור התעסוקה בארונגו לשנת 2001, היה 66% (71% מגיל 15+). מתוך אוכלוסייה הלא-עובדת שמעל גיל 15, 34% היו סטודנטים, 34% עקרי/עקרות בית ו-31% פרשו לגמלאות. 
תוחלת החיים היא 59 שנים לנשים, ו-54 שנים לגבר. בגילאים שמתחת ל-15, 3% התייתמו מאמם, 5% התייתמו מאביהם, ו-1% התייתם משני ההורים. 4% מהאוכלוסייה סובלים מנכויות שונות: 21% מהם חרשים, 41% עיוורים, 10% עם ליקויי דיבור, 10% עם נכות ביד, 22% עם נכות ברגל ו-4% עם בעיות נפשיות.
בנים אינם בוכים

עלילה

טינה ברנדון (הילרי סוונק) הוא גבר טרנסג'נדר שקרא לעצמו ברנדון טינה. ברנדון מסתבך עם בני משפחתה של הבחורה עמה יצא, לאחר שגילו שהוא טרנסג'נדר. לאחר מכן הוא מסתכסך עם דודו שאיתו הוא מתגורר, ולאחר הסתבכות עם החוק הוא בוחר לעבור לעיירה פולס סיטי.
במקום מגוריו החדש הוא מתיידד עם ג'ון לוטר (פיטר סארסגארד) ותום ניסן (ברנדן סקסטון), אסירים לשעבר, ועם ידידותיהם קאדס (אלישה גורנסון) ולאנה (קלואי סביני). הוא מפתח מערכת יחסים רומנטית עם לאנה, מבלי שהיא מודעת לכך שהוא טרנסג'נדר.
אולם, עברו של ברנדון משיג אותו, והוא נעצר לאחר שלא התייצב לדיון בבית המשפט בעיר מגוריו. לאנה משחררת אותו בערבות מהכלא, וכאשר היא שואלת אותו למה הוא הוכנס לאגף הנשים בכלא, ברנדון משקר לה וטוען שהוא אנדרוגינוס ושהוא עתיד לעבור ניתוח להתאמה מגדרית.
לוטר וניסן, ידידיה של לאנה, מגלים את עובדת היותו של ברנדון נקבה ואונסים אותו באכזריות. ברנדון מצליח להימלט מידיהם ולהגיש נגדם תלונה במשטרה. בנקודה זאת לוטר וניסן מחליטים לרצוח את ברנדון, ומבצעים זאת לאחר שמוצאים אותו במקום מחבואו.

הצלחה

כיוון שמדובר היה בהפקה עצמאית והפצה מינורית, הייתה ההצלחה הקופתית של הסרט צנועה יחסית, אך הוא זכה לשבחי הביקורות ונחשב על ידי רבים ממבקרי הקולנוע לאחד הסרטים הטובים של שנת 1999.
הילרי סוונק, שגילמה בסרט את ברנדון טינה, זכתה על משחקה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. קלואי סבייני הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
נטליה טימאקובה

ביוגרפיה

היא נולדה בקזחסטן ב-12 באפריל 1975. אך גדלה בעיירה קוטקובו, שבפרברי מוסקבה. הוריה של נטליה טימקובה חיו שם לפני שנולדה ושניהם עבדו כמהנדסים בחברה ממשלתית. לאחר הלימודים בבית הספר, נטליה התקבלה לאוניברסיטה ההומניטארית במוסקבה ולאחר מכן למדה בפקולטה לפילוסופיה. שם החלה לכתוב את המאמרים שלה.
ב-1998 סיימה את לימודי הפילוסופיה באוניברסיטת מוסקבה.

קריירה

הרצון להיות עיתונאית ולצלול לתוך עולם החדשות והעיתונות הגיע לנטליה בצעירותה. מאז 1995, כסטודנטית, כשהחלה את הקריירה שלה עבדה כעיתונאית, תחילה במחלקה הפוליטית של מערכת העיתון "הקומסומולץ המוסקבאי". שם עבדה במשך שנתיים. בשנת 1997 עברה נטליה בבית ההוצאה קומרסנט, ככתבת פוליטית במערכת העיתון.
בשנת 1996 הייתה חברה בקמפיין הבחירות לנשיאות של בוריס ילצין. בשנים 1997–1999.
ממרץ ועד אוקטובר 1999 הייתה הפרשנית הפוליטית של סוכנות הידיעות "אינטרפקס". באוקטובר 1999 מונתה לממלאת מקומו של דובר ראש הממשלה דאז ולדימיר פוטין ועבדה במקביל כסגנית מנהל המחלקה למידע ממשלתי בקרמלין. ב-11 בנובמבר 1999 לאחר מינויו של מיכאיל קוז'וחוב לדובר הנשיא, התמקדה בעבודה כסגנית מנהל המחלקה למידע ממשלתי.
בשנת 2000 — עברה לקרמלין ועבדה בלשכת הנשיא. בשנים 2000—2002, מונתה לסגני ראש מינהל העיתונות של הנשיא. בשנים 2002—2004, הפכה לסגנית דובר הקרמלין. בשנים 2004—2008 ניהלה את מחלקת ההסברה והדוברות של הנשיא. מה-13 במאי 2008 ועד ה-21 במאי 2012, כיהנה כדוברת הקרמלין ודוברתו של נשיא רוסיה דאז, דמיטרי מדבדב. היא המשיכה לכהן כדוברת של מדבדב גם לאחר ה-22 במאי 2012, כשמונתה לדוברת ראש הממשלה ולסגנית מזכיר הממשלה תפקיד שמילאה עד קיץ 2018.
ב-18 בספטמבר 2018 עברה רשמית למגזר הפרטי כשהתקבלה לעבוד בונשאקונומבנק.

משפחתה

היא נשואה לאלכסנדר בודברג שמאז 1991 עבד בתור עיתונאי בעיתון "הקומסומולץ המוסקבאי". מ-1996, היה חבר במה שמכונה "בריכת הקרמלין", קבוצת עיתונאים שמסקרת את פעילות נשיא רוסיה. מאז העשור השני של המאה העשרים ואחת הוא עוסק ביחסי ציבור ומשמש כיועץ לנשיא בנק VTB.

לקריאה נוספת

גבורגיאן נ., טימאקובה נ., קולסניקוב א.בגוף ראשון: שיחות עם ולדימיר פוטין. — מוסקבה: Vagrius, 2000. — ISBN 5-264-00257-6.
גילברט קפלן

קריירה

קפלן נולד בניו יורק ב-3 במרץ 1941. קפלן למד באוניברסיטת דיוק וקיבל תואר ראשון מ"בית הספר החדש למחקר חברתי". הוא המשיך את לימודיו בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה. בשנת 1963 החל קפלן לעבוד ככלכלן בבורסה האמריקאית. הוא ייסד את כתב העת "אינסטיטושונל אינווסטור" בשנת 1967 והיה המו"ל שלו עד 1990, והעורך הראשי למשך שנתיים נוספות, אף כי מכר אותו בשנת 1984. הניו יורק טיימס דיווח: "המחיר לא פורסם אך השמועה אומרת, שהוא בסביבות 75 מיליון דולר."
עניינו של קפלן בסימפוניה השנייה של מאהלר החל בשנת 1965. בשנת 1981 החל לקבל הדרכה בניצוח מצ'ארלס זאכארי בורנשטיין. הוא שכר את אולם אוורי פישר בניו יורק להופעת הבכורה הפומבית שלו כמנצח בשנת 1982, עם התזמורת הסימפונית האמריקאית והמקהלה הסימפונית וסטמינסטר. במקור, ביקשה התזמורת למנוע פרסום ביקורות, אבל לייטון קרנר מ"קול הוילג'" הפר את האיסור הזה בביקורת חיובית על הקונצרט. בהמשך ניצח קפלן על הסימפוניה השנייה של מאהלר ביותר מ-100 הופעות חיות לאורך כל חייו. הוא ייסד את קרן קפלן, שהוקדשה למלגות ולקידום המוזיקה של גוסטב מאהלר. לאחר מחקר אישי, הקליט פעמיים את הסימפוניה השנייה של מאהלר: עם התזמורת הסימפונית של לונדון בשנת 1987, ועם הפילהרמונית של וינה בשנת 2002.הסימפוניה השנייה של מאהלר היא היצירה השלמה היחידה שעליה ניצח בפומבי, אף כי הקליט בנפרד את האדג'טו מתוך הסימפוניה החמישית של מאהלר בהקלטת אולפן.                             
קפלן היה בעליו של כתב היד החתום של הפרטיטורה של מאהלר לסימפוניה השנייה והוציא לאור מהדורת פקסימיליה של הפרטיטורה בשנת 1986. ב-29 בנובמבר 2016 נמכרה הפרטיטורה במכירה פומבית תמורת 4,546,260 לירות שטרלינג, שיא לכל כתב-יד מוזיקלי במועד זה. כמו כן היה ברשותו כתב-יד של השיר של מאהלר, "Ich bin der Welt abhanden gekommen." קרן קפלן פירסמה פקסימיליה של כתב-יד זה בשנת 2015. קפלן היה שותף לעריכת ההוצאה הביקורתית החדשה של הסימפוניה השנייה כחלק מן ההוצאה הביקורתית השלמה של יצירות מאהלר. 
בשנת 1993 ניצח קפלן על הסימפוניה השנייה של מאהלר בביצוע התזמורת הסימפונית ראשון לציון עם אגודת הזמר הווינאית.
שמואל ביקלס

קורות חיים

ביקלס שנודע גם בכינוי "מילק", נולד בלבוב, פולין ב-1909. הוא למד אדריכלות והנדסה בפוליטכניקום של לבוב. בתום לימודיו יצא למסע בפריז. עלה לארץ ב-1933 ועבד במשרדי אדריכלים בתל אביב ובחיפה. בשנת 1937 הצטרף למשרד התכנון של קיבוץ עין חרוד שנקרא "הלשכה הטכנית". ב-1938 עבר עם משפחתו לגור בקיבוץ תל יוסף. בשנים 1947–1951 היה שותף בחברת "המהנדס" בחיפה. משנת 1951 ועד מותו היה ביקלס מתכנן ראשי בוועדת התכנון של הקיבוץ המאוחד, ובשנות החמישים והשישים היה מבכירי מנסחי התכנון הקיבוצי. בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד עבר ביקלס עם משפחתו לקיבוץ בית השיטה ושם חי עד פטירתו בשנת 1975.

תכנון יישובים

שמואל ביקלס היה מעורב בתכנון הפיזי של עשרות יישובים ברחבי הארץ. הוא היה מגויס לרעיון הקיבוצי והאמין בו. ביקלס הלך בעקבות מייסדי הקיבוץ הגדול עין חרוד, שלמה לביא ויצחק טבנקין, וטען כי הקיבוץ אינו כפר אגררי קטן ונידח אלא אלטרנטיבה מודרנית לעיר המסורתית והמנוונת. תכנון הקיבוץ לפי ביקלס היה מבוסס על יחידה בסיסית של 250 משפחות, המיועדת לצמוח ליישוב של אלפים. בלב היישוב הקיבוצי הציב ביקלס את מוסדות התרבות, ותכנן עשרות מהם בקיבוצים שונים. מושג התרבות עבורו כלל את כל מרכיבי התרבות הגבוהה שאפיינו ערים מרכזיות באירופה: אולם מופעים, ספריה, גלריה או מוזיאון, חדרי מוזיקה, חדרי לימוד ועוד. בכל מבנה כזה נכללו גם חדרי הנצחה לנופלים ולנספים בשואה.
סרגיי סקריפאל

ביוגרפיה

סרגיי סקריפאל נולד ב-23 ביוני 1951. הוא שירת במודיעין הצבאי הרוסי. ב-1999 פרש מהצבא בדרגת קולונל. עד 2003 עבד במשרד החוץ של רוסיה ולאחר מכן עבר לעולם העסקים.

פרשת הריגול

סקריפאל, שהיה בדרגת קולונל, עבד במודיעין הצבאי. פרטים על אופי עבודתו מהווים מידע חסוי. על פי כמה דיווחים, הוא עבד דווקא בשירות הביטחון הפדרלי. על פי משרד התובע הכללי הרוסי, הוא החל לעבוד עבור סוכנות הביון הבריטית MI6 בסוף שנות התשעים של המאה העשרים, בעת שירותו בצבא היבשה הרוסי. על פי הדיווחים, הבריטים שילמו לו סכום כסף גדול תמורת הסגרת זהותם של מספר סוכני ביון רוסים.
בדצמבר 2004 נעצר סקריפאל על ידי אנשי שירות הביטחון הפדרלי. הוא הואשם ב"בגידה במדינה בצורת ריגול" והורשע. תחילה ביקשו התובעים לגזור עליו מאסר לחמש עשרה שנים, אך בסופו של דבר הוא נידון לשלוש עשרה שנים, תוך הכרה במצב בריאותו הלקוי והעובדה ששיתף פעולה עם חוקריו. העניין לא נחשף לציבור עד לאחר שהוא נידון בחודש אוגוסט 2006 על ידי בית המשפט של מחוז מוסקבה. עורכי דינו ערערו על גזר הדין.
ביולי 2010 שוחרר כחלק מעסקת חילופי מרגלים תמורת עשרה סוכנים רוסים שנעצרו בארצות הברית כחלק מפרשת הריגול.

הרעלה

בתחילת מרץ 2018 נפל סקריפאל קורבן להרעלה, כך לפי חשד הרשויות בבריטניה. הוא אושפז בבית החולים המחוזי בסולסברי. על פי הצהרת משטרת וילטשייר, "שני אנשים – גבר כבן 60 ואישה כבת 30 – נמצאו מחוסרי הכרה על ספסל, ב'טחנה' שבסולסברי" ב-4 במרץ. האישה היא בתו יוליה בת ה-33.
בחקירת המשטרה אושר כי סקריפאל ובתו אכן נחשפו לגז עצבים. יחד עמם טופלו בחשיפה לגז אנשים נוספים, לרבות השוטר הראשון שהגיע לזירה בה נמצא המרגל.
ב-5 באפריל פרסמה הבת, יוליה סקריפאל, הודעה ראשונה על התאוששותה מההרעלה. בהמשך נודע על שיפור במצבו של סרגיי, ובמאי 2018 הוא שוחרר מבית החולים.
לחקירת ההרעלה נאספו תמונות ממצלמות האבטחה של הקניון שלידו נמצאו השניים מחוסרי הכרה וממצלמות אבטחה נוספות. ב-5 בספטמבר, חצי שנה לאחר ההרעלה, פרסמה בריטניה שהחשודים בהרעלה הם שני רוסים, אלכסנדר פטרוב ורוסלן בושירוב, והוציאה נגדם צו מעצר אירופי.

תגובות להרעלה

כתוצאה מהתקרית, ממשלת בריטניה האשימה את רוסיה וממשלתה בארגון ההרעלה ואיימה בנקיטת צעדים נגדה. ראש ממשלת בריטניה תרזה מיי נאמה בפרלמנט וציינה כי אם אכן יימצאו סימנים למעורבות ממשלת רוסיה יינקטו נגדה צעדים מחמירים, למרות הכחשת דובר הקרמלין וממשלת רוסיה כי הם מעורבים בהרעלה. הצעד הראשון שהבריטים נקטו היה גירושם של 23 דיפלומטים רוסים מבריטניה, ב-14 במרץ 2018. רוסיה פתחה בחקירה עצמאית של האירוע, ובתגובה לפעולות הבריטים גירשה אף היא 23 דיפלומטים בריטים מאדמתה וסגרה את הקונסוליה הבריטית בסנקט פטרבורג. ב-26 במרץ 2018 הודיעה ארצות הברית, יחד עם עוד כ-14 מדינות (בהן: צרפת, גרמניה, הולנד, אוקראינה, צ'כיה, אסטוניה, ליטא, לטביה ופולין) על גירוש דיפלומטים רוסיים. בתגובה הודיעה רוסיה על גירוש מקביל של דיפלומטים מערביים.
מרבית ממשלות מדינות המערב, ובהן גם ממשלת ישראל, גינו את ההרעלה ובעוד ממשלת בריטניה מיהרה להאשים את רוסיה באחריות להרעלה, טרם הוכחה מעורבות שכזו
ביולי 2018 דווח כי גבר ואישה התמוטטו לא רחוק מהמקום בו הורעלו הסוכן הרוסי לשעבר ובתו. הזוג נמצא בעיירה איימסברי, בדרום האי הבריטי, כ-15 ק"מ מהעיירה סולסברי. המשטרה הבריטית טענה כי הזוג נחשף לגז המכונה נוביצ'וק, כמעין רמיזה למעורבות רוסית. בני הזוג, שניהם בגילאי ה-40, נמצאו בדירתם כשהם מחוסרי הכרה ואומנם המשטרה לא קישרה בין המקרים אך הממשל הבריטי מיהר להאשים את הממשל הרוסי, שדחה את ההאשמות הללו בטענה כי יהיה זה מטופש לבצע מתקפה שכזו בזמן אירוח משחקי הגביע העולמי בכדורגל.
ואדי ניסנאס

היסטוריה

"ניסנאס" (نسناس) הוא שמה הערבי של הנמייה. השכונה, שהוקמה במהלך המאה ה-19 כשכונת פועלים פשוטה, הייתה שכונה ערבית קודם למלחמת העצמאות, ושמרה במידה רבה על זהותה זו, ועל הארכיטקטורה הים-תיכונית שאפיינה אותה לפני המלחמה.
בשנות המנדט הבריטי התגוררו ערביי חיפה בעיר העתיקה, ובשכונות ואדי ניסנאס, ואדי סאליב וחליסה. ואדי ניסנאס הפכה בתקופה זו לרובע עירוני משגשג. ב-22 באפריל 1948 כבשו כוחות "ההגנה" את חיפה הערבית. רוב תושביה הערבים של העיר עזבו אותה, אך כ-3,000 ערבים נותרו בעיר ורוכזו בוואדי ניסנאס ובוואדי סאליב. בניגוד לשכונות כחליסה וואדי סאליב, שעברו תמורות בעקבות העליות שלאחר קום המדינה, שמרה ואדי ניסנאס במידה רבה על מאפיינים רבים של זהותה כשכונה ערבית גם לאחר קום המדינה. עד 1948 היו רוב תושבי השכונה ערבים נוצרים, אך במהלך השנים ועם חילופי האוכלוסייה הפכו המוסלמים לרוב.
מאז שנת 1993 מתקיים בוואדי פסטיבל "החג של החגים" בחודש דצמבר, הסמוך לחג המולד הנוצרי ולחג החנוכה היהודי. הפסטיבל הוא ביטוי לרב-תרבותיות המאפיינת את השכונה ולשאיפה לדו-קיום. במהלך הפסטיבל הותווה בסימטאות השכונה "מסלול האמנות", ובו ציינו אמנים מיצירותיהם. חלק מהיצירות נותרות בין הבתים באורח קבע כל השנה, והעניקו לשכונה מקצת מאופייה הייחודי. עם שינוי הניהול בין גורמים בעיריית חיפה הופסק המנהג.
בקיץ 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, הייתה חיפה יעד לרקטות של חזבאללה. במטח רקטות שפגע בשכונה ב-6 באוגוסט נהרגו ארבעה מתושביה, יהודים וערבים.

אתרים

בין האתרים הידועים בשכונה, "שוק הוואדי" המצוי ברחובותיה המרכזיים של השכונה - רחוב הוואדי ורחוב יוחנן הקדוש, קתדרלת אליהו הנביא היוונית-קתולית מלכיתית וכנסיית יוחנן הקדוש האנגליקנית, וכן בית הגפן – מרכז יהודי-ערבי לתרבות. בגבול השכונה עומד מוזיאון חיפה לאמנות, השוכן במבנה אבן משנות ה-30 של המאה ה-20 ששימש בעבר כבית ספר אנגליקני ומאוחר יותר כבתי ספר עבריים ובשנות ה-70 נפתח כמוזיאון. בוואדי פועלים, זה מול זה, שתי חנויות פלאפל מהמפורסמות בחיפה פלאפל הזקנים ופלאפל מישל, ויש הטוענים שמהטובות בארץ; שאליהן מובילים מדריכי טיולים את מטייליהם, וכן מסעדות עממיות רבות.
בכיכר סולל בונה נמצאת תחנת הכרמלית העיקרית המשרתת את ואדי ניסנאס, לידה עומד מגדל הנביאים מכוסה-המראות, שבשנות ה-80 שכן בו מרכז קניות ששימש את שכונת הדר הסמוכה ומאז שנות ה-90 הפעילות בו דלה. ב-1995 נפתח בו תיאטרון אלמידאן ("הכיכר"), ראשון התיאטראות הערביים בישראל שנתמך על ידי המדינה. בקרבתו, במורד רחוב כורי, נמצאים משרדי ההסתדרות ומועצת הפועלים.

בתרבות

השכונה תוארה ביצירותיהם של הסופרים אמיל חביבי וסמי מיכאל. חביבי גדל בשכונה, וכתב עבור היומון "אל-איתיחאד" בתקופה שבה מערכת היומון הייתה ממוקמת בשכונה. יצירותיו הביוגרפיות כ"אח'טיה" מתארות את הווי הוואדי. סמי מיכאל מיקם בשכונה את עלילת ספרו "חצוצרה בואדי" (1987), שבה תיאר סיפור של אהבה בין ערביה ישראלית ליהודי, עולה חדש מרוסיה, על רקע הווי השכונה. המשורר חסן אל בוחיירי נולד וגדל בשכונה לפני מלחמת העצמאות.
קיה

היסטוריה

קיה נוסדה ב-1944 בפרבר של סיאול כיצרנית צינורות מתכת ואופניים. ב-1952 שינתה את שמה, ובמהלך השנים החלה לייצר אופנועים ומשאיות. ב-1973 ייצרה את מכונית הנוסעים הקוריאנית הראשונה ששמה היה "בריסה". תוך שנתיים החלה החברה לייצא את תוצרתה.
בשנת 1976 השתלטה "קיה" על יצרנית הרכב הדרום קוריאנית "Asia Motors"  (שם מלא: "Asia Motors Industries Co., Ltd") אשר בשנת 1999 נסגרה.
ב-1986 החלה קיה בשיתוף פעולה עם חברת פורד וחתמה על הסכם לייצור דגמים ישנים של חברת מאזדה. כלי הרכב הראשון היה דגם "פרייד" שהיה מבוסס על מאזדה 121. ב-1988 הגיע סך הייצור למיליון כלי רכב.
קיה החלה בייצוא לאירופה ב-1991 עם דגם אחד בלבד, "פרייד", ששווק כרכב זול במיוחד בקטגוריית המיני. ב-1994 התרחב ההיצע עם דגם "מנטור" מקטגוריית הקומפקטיות. ב-1995 החל שיווק רכב שטח קומפקטי שזכה להצלחה, בשם "ספורטאז'".
לאחר שהגיעה לפשיטת רגל בעקבות המשבר הפיננסי באסיה, התמזגה קיה ב-1998 עם יונדאי מוטור והפכה לחברה בת של קבוצת יונדאי-קיה. לאחר שינוי הבעלות החלה קיה בשיווק המיניוואן הראשון שלה, בשם "קרניבל" שהיה מיניוואן בגודל מלא. במקביל אליו, הוצג גם מיניוואן קטן יותר בשם "קארנס". באותה שנה הציגה החברה גם את "קלארוס", דגם בקטגוריית משפחתיות גדולות, שלא זכה להצלחה.
ב-2002 הגיע סך הייצור של החברה, מאז נוסדה, ל-10 מיליון יחידות. באותה שנה הוצג רכב שטח גדול יותר בשם "סורנטו" שזכה להצלחה במכירות. באותה עת הוצג בעולם באופן הדרגתי דגם סדאן קומפקטי בשם "סראטו" שנועד להחליף את "ספיה", אך עדיין לא זכה להצלחה רבה. כמו כן, הוצג דגם "ריו" בקטגוריית הסופר מיני. ב-2007 הוצג דגם קומפקטי חדש בשם "סיד" שנועד להתחרות בדגמי ההצ'בק הקומפקטיים הנפוצים באירופה כדוגמת פולקסוואגן גולף.
ב-2005 הקימה קיה מפעל בסלובקיה ושנה לאחר מכן בארצות הברית.
בשנת 2010 מונה המעצב הגרמני פיטר שרייר (Schreyer), לנשיא החברה, האדם הראשון המחזיק בתואר זה שאינו ממוצא קוריאני, וכמנהל מחלקת העיצוב. שרייר נחשב כאחראי למהפכה במוניטין העולמי של היצרנית. בנוסף, שרייר מונה לעצב גם את דגמי חברת יונדאי.
שרייר מכנה את סגנונו העיצובי כ"הפשטות של הקו הישר", והוא מיושם בכל דגמי קיה ויונדאי, תוך שילוב קו העיצוב של יונדאי, המכונה "פיסולים זורמים" (Fluidic Scuplture).
בשנת 2018 פרש שרייר מתפקיד המעצב הראשי של קיה ויונדאי ומכהן כעת בתפקיד ייעוץ כמנהל העיצוב של הקונצרן, את מקומו תפס דונקרוולקה שכיהן בשלוש שנים שקדמו לכך כמעצב של מותג היוקרה, ג'נסיס.
סיבוב שערי הר הבית

סיבוב השערים היה טקס תפילה ייחודי שנזכר במקורות יהודיים קדומים כבר לפני אלף שנים. משתתפי הטקס נהגו לסבב את שערי הר הבית או את שערי חומת העיר, תוך אמירת פרקי תהלים ותפילות מיוחדות לבניין בית המקדש.

היסטוריה

על פי ממצאי הגניזה הקהירית למנהג סיבוב השערים יש שורשים כבר לפני אלף שנה. יהודי בן המאה ה-19 תיאר מעמד זה: "מנהגנו בעיר הקודש ירושלים תיבנה ותכונן לסבב את החומה מבחוץ לכל חול המועד של יום טוב, אנשים נשים וטף, לקיים את הפסוק בתהלים: סֹבּוּ צִיּוֹן וְהַקִּיפוּהָ סִפְרוּ מִגְדָּלֶיהָ, שִׁיתוּ לִבְּכֶם לְחֵילָה, פַּסְּגוּ אַרְמְנוֹתֶיהָ (פרק מ"ח), והוא מנהג ישראל קדושים משנים קודמות".]

בעת החדשה

בתקופת המנדט הבריטי חידש פרופ' זאב וילנאי את המנהג, בהקפת שערי העיר העתיקה בערב תשעה באב. על פי עדותו, הגיע מספר המשתתפים לעיתים עד לאלף איש. המנהג חודש על ידו שוב לאחר מלחמת ששת הימים. כיום מקיימת תנועת נשים בירוק צעדה סביב החומות בליל תשעה באב

סיבוב השערים בימינו

פעילים של תנועות המקדש ארגנו פעמים רבות סיבובי שערים סביב הר הבית מאז נכבש במלחמת ששת הימים. החל משנת תשמ"ח למשך כעשרים שנה, ארגן מכון המקדש בראשות הרב ישראל אריאל סיבוב על חלק משערי ההר בכל תשעה באב. בשנת תש"ס (2000) התקיימו סיבובי שערים רבים על ידי ארגון "משמר המקדש" שארגן שמירה מסודרת בפתח הר הבית ונתן הדרכה הלכתית לעולים. החל מחודש ניסן תשס"א למשך כארבע שנים, ארגן משמר המקדש בכל חודש בשבת שלפני ראש חודש ("שבת מברכין") שבתות אירוח בעיר העתיקה במסגרתם היו עולים להר הבית ולומדים על המקדש - "שבתות הר הבית". 
באותן שבתות, היו המשתתפים מתפללים ליד שערים של ההר, ועורכים סיבוב שערי ההר בשבת בצהריים. באותן התפילות השתתפו פעמים רבות חניכי בני עקיבא סניף בין החומות, אשר אמצו את תפילת קבלת השבת שם ומקיימים אותה מדי שבת מאז ועד היום בסמוך לשערי הכותנה והברזל.
החל מראש חודש כסלו תשס"ב (2001) אנשי עמותת אל הר המור ארגנו את סיבוב השערים מדי ראש חודש. שאיפת המארגנים הייתה לבטא באמצעות סיבוב שערי הר הבית את הרצון לבניית בית המקדש ולהעלות את הנושא לסדר היום הציבורי. לדבריהם, "זו דרכנו לחיזוק הקשר התודעתי והנפשי של הציבור היהודי להר הבית, מקום המקדש". 
נכון ל-2017, הטקס מתקיים בכל ערב ראש חודש. במסגרת האירוע מתקיים סיור סביב שערי הר הבית. במהלך הסיור, העובר, בין היתר, בתוך הרובע המוסלמי, עוצרים המשתתפים ליד כל אחד מהשערים, ואומרים סדר מיוחד של פרקי תהילים. אחת התחנות בסיבוב היא במקום הקרוב ביותר לקודש הקודשים, בשער מוכרי הכותנה. ברחבת שער האריות מתקיימת תפילת ערבית של ראש חודש, תוך שירה. בדרך כלל בסיבוב השערים לוקחים חלק אלפי משתתפים ומשתתפות. במשך קיומו השתתפו בו למעלה ממאה אלף איש.
את האירוע מאבטחים, בדרך כלל, עשרות שוטרים בגלל הרגישות הביטחונית במעבר ברובע המוסלמי. לעיתים נדירות, המשטרה מבטלת את האירוע עקב התראות או התנגשות של חודש הרמדאן עם תאריך סיבוב השערים.

לקריאה נוספת

עזרא פליישר, לעניין תפילתם של עולי רגל על שערי ירושלים, משאת משה, תשנ"ח.