google/wiki40b huggingface dataset:
קפיטניה

קפיטניה (בפורטוגזית: Capitania; בספרדית: Capitanía-general) היא יחידה מנהלתית היסטורית שהייתה בשימוש באימפריות הספרדית והפורטוגזית באדמות שהיו נתונות לשלטונן הקולוניאלי.

קפיטניות באימפריה הפורטוגלית

הקפיטניות באימפריה הפורטוגלית נמסרו לבעלותם ולניהולם של אצילים האמונים על הכתר הפורטוגזי, להם ולבניהם אחריהם. אציל שנמסרה לידיו קפיטניה זכה עמה גם לתואר קפיטאו-מור (פורטוגזית: Capitão-Mor, קפיטן-ראשי) או Donatário - מי שנהנה ממתנת המלך. בתחומי הקפיטניה אחזו הקפיטנים בסמכויות אבסולוטיות, ברוח הפיאודליזם. על אדמתו, היה הקפיטן שני רק למלך פורטוגל. מכיוון שקפיטניות אלו נמסרו בהורשה, הן נקראו גם 'קפיטניה ניתנת להורשה' (פורטוגזית: Capitania hereditária).
הקפיטניות הראשונות חולקו על ידי הכתר הפורטוגזי באיי האוקיינוס האטלנטי שנכבשו על ידי האימפריה - איי מדירה, האיים האזוריים וכף ורדה, ובשטחיה במערב אפריקה. ואולם, לאחר גילוי ברזיל, או כפי שנקראה בתחילה טרה דה סנטה קרוז, חולקו בה הקפיטניות החשובות והגדולות ביותר. הקפיטניות במושבה החדשה שורטטו בשנות השלושים של המאה ה-16 כרצועות מקבילות לקו המשווה, אחדות צרות יותר ואחרות פחות. כל קפיטניה השתרעה על שטח עצום, מן החוף האטלנטי מערבה, עד לקו שהותווה בחוזה טורדסיאס.

כישלון מרבית הקפיטניות

פורטוגל ציפתה כי הענקת הקפיטניות לאצילים שיוכלו גם להורישן לבניהם תביא לפיתוח האזורים החדשים. ואולם, מרבית הקפיטנים לא ביקרו מעולם באדמותיהם, והעדיפו את השהות בליסבון הנוחה והמוכרת על פני הפלגה ארוכה ומסוכנת באוקיינוס האטלנטי אל עבר ארץ פראית ולא נודעת. למעשה, רק בשתי קפיטניות נעשו מאמצי פיתוח שנשאו פרי: האחת היא הקפיטניה של פרנמבוקו. הייתה זו הקפיטניה הגדולה ביותר, וחלקה המזרחי והמיושב שכן בשטח שבו שוכנות כיום המדינות פרנמבוקו ואלגואס. היא הוענקה לקפיטן שלה, דוארטה קואליו פריירה, כאות הערכה על השירות שנתן לכתר הפורטוגזי בהודו, ושגשגה הודות לעבודתם המפרכת של המוני העבדים שהובאו ממערב אפריקה אל מטעי קנה הסוכר. הקפיטניה יצרה את הבסיס ליחידת מלכויות המשנה של גראו-פארה (Grão-Pará)]. השנייה היא הקפיטניה של סאו ויסנטה. אמנם, הקפיטן שלה, מרטים אפונסו דה סוזה, לא שהה בה זמן ארוך, ושב למסעותיו עד מהרה. ואולם, הצלחתה נובעת מכך שמשכה אליה את ראשוני הבנדיראנטס. קפיטניה זו הפכה לחלק ממדינת ברזיל, שהייתה יחידה מנהלית קולוניאלית, ובהמשך - למחוז סאו פאולו.

קפיטניות באימפריה הספרדית

באימפריה הספרדית היו הקפיטניות חלוקות משנה של מלכויות המשנה ביבשת אמריקה ובפיליפינים, אשר יוסדו באזורים שהיו תחת איום צבאי של פלישה זרה או התקפות אינדיאנים. בראש כל קפיטניה עמד קפיטן חנראל (Capitán General) שהיה קצין צבאי בעל סמכויות אזרחיות מלאות. חלק מהקפיטניות, כגון אלו של ונצואלה, גואטמלה וצ'ילה, הופרדו לחלוטים ממלכויות המשנה להן היו כפופות והפכו עצמאיות מבחינה מנהלתית.
אף על פי שהקפיטנים-חנראל היו כפופים למלכי המשנה, בפועל הם היו עצמאיים הודות לתפקידיהם הצבאיים והמרחק היחסי מבירות מלכויות המשנה. במקום זאת היה להם לרוב קשר ישיר עם מועצת האינדיאס ועם המלך בספרד.
איש הפנדה

"פנד האדום" (במקור "איש הפנדה") היא רצועת קומיקס ישראלית עלילונים. הרצועה מופיעה בכתב-העת "עיניים" מאז הראשון שבגליונות. את העלילונים בסדרה כותב תמיר ראונר ומצייר נעם נדב. שני ספרים יצאו בהוצאת "עיניים" המקבצים את הפרקים יחד.

תקציר העלילה

פנד נבדל משאר בני-האדם עקב העובדה שהוא מצויר על נייר בצבע פסטל אדום. צבעי פסטל מוכרים גם כתור "צבעי פנדה" ומכאן שמה של הדמות. למעשה פנד לא נולד ככולם אלא היה בתחילה אך ורק קשקוש פשוט על מפית נייר. על יצירתו אחראית דמות אחרת בסדרה, נער בשם יואב אשר חיכה להזמנתו, שוקו ועוגה, ובינתיים צייר בצבע פסטל אדום שמצא.
פנד גר עם יואב והוריו כבן לכל דבר.
דוד אלבחרי

קורות חיים

דוד אלבחרי נולד בחבל קוסובו. אביו היה רופא שלחם במלחמת העולם הראשונה כחייל בצבא סרביה, נפל בשבי במהלך מלחמת העולם השנייה ונכלא במחנה שבויים בסרביה. אשתו וילדיו נרצחו. אמו של אלבחרי, נישאה ליהודי, והתגיירה לאחר שילדה שני ילדים. בשואה איבדה את משפחתה ונישאה בשנית לאביו של דוד. אלבחרי רכש השכלה אקדמית בספרות אנגלית באוניברסיטת בלגרד. ב-1973 פרסם את אסופת הסיפורים הקצרים הראשונה שלו.
לאורך הקריירה פרסם אלבחרי 13 רומנים ו-11 אסופות של סיפורים קצרים. ב-1991 התמנה לנשיא הפדרציה של הקהילות היהודיות ביוגוסלביה. בעת מלחמת בוסניה, במהלך המצור על סרייבו סייע אלבחרי לפינוים של בני הקהילה היהודית בסרייבו מהעיר. ב-1994 היגר אלבחרי עם משפחתו לקנדה. ב-1996 זכה בפרס נין על ספרו "Mamac" (בעברית: פיתיון). ספריו תורגמו ל-16 שפות. דוד אלבחרי הוא חבר האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות. בשנים האחרונות כותב אלבחרי גם שירה ומחזות.
נלי בליי

קריירה

טור סקסיסטי בעיתון "פיטסבורג דיספאץ'" שטען שמקומן של הנשים הוא במטבח, עורר אותה לכתוב תגובה ארסית לעורך העיתון. איכות המכתב הביאה את עורך העיתון לבקש ממנה להצטרף לעיתון ככתבת. העורך גם נתן לה את שם העט שלה על-פי שיר מאת סטיבן פוסטר, היות שבאותה תקופה לא היה נהוג שאישה הכותבת בעיתון תחשוף את שמה האמיתי ברבים.
בליי מיקדה את תשומת לבה באפליית נשים, המציאה את העיתונות החוקרת, והתמחתה בביצוע תחקירים בזהות שאולה. היא התחזתה לפועלת ופרסמה כתבות תחקיר על תנאי העבודה הקשים של נשים במפעלים בסוף המאה ה-19. כתבותיה הרגיזו בעלי עסקים רבים, שאיימו על העיתון בהפסקת הפרסום בו אם ימשיך העיתון לפרסם את כתבותיה של בליי. לאחר כמה כתבות תחקיר "הוגלתה" בליי לטורים על נושאי אופנה.
עקב כך עזבה בליי את הדיספאץ' ועברה לניו יורק, שם חיפשה עבודה במשך מספר חודשים. בליי ביקשה לעבוד בעיתונו של ג'וזף פוליצר, "הניו יורק וורלד". פוליצר שכר את שרותיה, ומשימתה הראשונה הייתה לכתוב כתבה על מחסה לחולות נפש באי בלקוול מול ניו יורק. היא התחזתה לחולת נפש, אושפזה במוסד, וחשפה את התנאים הקשים שבהם טופלו החולות במקום. בעקבות הכתבה נסגר המוסד ובליי זכתה בפרסום רב.
ב-1888 הציעה נלי בליי במערכת הוורלד לערוך מסע מסביב לעולם באופן דומה למתואר בספרו של ז'ול ורן "מסביב לעולם בשמונים יום". בליי נבחרה למשימה, וב-14 בנובמבר 1889 יצאה בספינה מניו יורק למסע סביב לעולם. 6 שעות מאוחר יותר יצאה לדרך ההפוכה Elizabeth Bisland, כתבת של העיתון המתחרה, קוסמופולטן, שקיבלה משימה להתחרות בבליי ולהגיע לפניה.
קורות מסעה של בליי פורסמו בכל יום בעיתון והביאו לגל גואה של התעניינות, שהתחזק כשהחלו הימורים לגבי איזה כתבת תגיע ראשונה והזמן שייקח לה להקיף את העולם. העיתון ארגן תחרות תחזיות עם פרס של טיול לאירופה וגם כסף להוצאות. כשהגיעה בליי לצרפת קיבלה הזמנה לארוחה מז'ול ורן ורעייתו וגם התארחה אצלם כמה ימים. לאחר 72 יום, שש שעות ו-11 דקות שבה בליי לניו יורק וזכתה לקבלת פנים נלהבת, שכללה זיקוקין די-נור ומצעד. המסע והשיא העולמי שהשיגה בזמנו בהקפת העולם הקנו לה שם בינלאומי. היא גם הייתה האישה הראשונה שהקיפה את העולם ללא גבר מלווה. המתחרה שלה הגיעה כעבור כמה ימים.
הרפתקאותיה וכתיבתה על נושאים פמיניסטיים הפכו אותה לדמות מוערכת על ידי נשים רבות.
בשנת 1890 יצא לאור ספרה של בליי AROUND THE WORLD IN SEVENTY-TWO DAYS בו תואר מסעה מסביב לעולם.
בשנת 1895 נישאה בליי למיליונר רוברט סימן שהיה מבוגר ממנה ב-40 שנה ופרשה מעיתונאות. לאחר מותו ב-1904, החלה בליי לנהל את העסק שלו בתעשיית הברזל, וביצעה שינויים רדיקליים למען שיפור בתנאי העבודה של העובדים. בורותה בבנקאות ובהנהלת חשבונות גרמו לפשיטת רגל של החברה. 
לאחר מכן חזרה בליי לעיתונאות וסיקרה נושאים כמו ועידת הסופרג'יסטיות ב-1913 ודיווחים מהחזית המזרחית מאירופה של מלחמת העולם הראשונה. 
ב-27 בינואר 1922, בגיל 57, מתה קוקרן מדלקת ריאות ונקברה בניו יורק.
נתיב (גיור)

נתיב - המרכז הלאומי לזהות וגיור הוא גוף ממלכתי ללימודי יהדות לישראלים המבקשים להתגייר.

הרקע להקמת הארגון

הרקע לוועדת נאמן ולהקמת הארגון הוא עתירותיהם לבג"ץ של הזרמים הלא-אורתודוקסיים בישראל שדרשו להכיר בגיוריהם הנעשים בישראל. בג"ץ דרש מהכנסת לתשובה בנושא מיהו יהודי, וסיעות חרדיות ניסו להעביר תיקון לחוק המבהיר כי גיור תקף הוא אך ורק גיור אורתודוקסי. הדבר הוביל לסערה בקרב הציבור היהודי בארצות הברית ולחשש למשבר ונתק.
ראש הממשלה דאז בנימין נתניהו החליט בשנת 1997 על הקמת "הוועדה לגיבוש רעיונות והצעות בנושא הגיור בישראל" (ועדת נאמן). הוועדה הייתה מורכבת נציגים ורבנים אורתודוקסים, קונסרבטיבים ורפורמים. בדו"ח הוועדה ניסתה להגיע לפשרה בכך שיופרדו ההכנה לגיור (שיעברו על ידי נציגים מכל זרמי היהדות) ותהליך ההכרה בגיור (שיהיה לפי כללי היהדות האורתודוקסית). אולם עקב ההחלטה לשלב בהכנה לגיור זרמים שונים ביהדות סירבה מועצת הרבנות הראשית להתחייב על מדיניות גיור מקלה. 
בהחלטת ממשלה מספר 3613 מ-7 באפריל 1998 לאור המלצות הוועדה, הוחלט על הקמת בתי הדין המיוחדים לגיור ואת המכון המשותף ללימודי היהדות.
הארגון הוקם בשנת 1999 תחת השם המכון המשותף ללימודי יהדות ובשנת 2015 שונה שמו לנתיב. 
בראש הארגון פועלת הנהלה ציבורית בראשות פרופסור בנימין איש שלום  ובה ויושבים נציגים משלושת הזרמים המרכזיים ביהדות.
ז'אק כהן

ביוגרפיה

כהן נולד באלכסנדריה שבמצרים. אימו, קלמנטיין, הייתה יהודייה־מצרייה ממוצא איטלקי ואביו, יצחק, יליד ירושלים ממשפחה ענייה, שהצליח בעסקים במצרים.
בשנת 1935 ירד האב מנכסיו ועל כן עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה
בשכונת שמעון הצדיק, בה נולד אביו.
הוא למד בבית הספר הקתולי רטיסבון, בו למד במקביל אנגלית, צרפתית, ערבית ועברית ובו הכיר את השחקן לימים שייקה אופיר. השניים העלו גם הופעות במסגרת בית הספר. 
כשסיים בגיל 13 את בית הספר היסודי החל לעבוד בניקיון בבית הקולנוע "אוריון". מאוחר יותר החל, בזכות ידיעותיו בשפות, לתרגם סרטים לקהל. 
בעקבות פרוץ מלחמת העצמאות נסגרו בתי הקולנוע וכהן נאלץ להתפרנס מחלוקת עיתונים. הוא חילק את "מעריב" מתחילת הופעתו בפברואר 1948.
לאחר שירותו הצבאי היה כהן בעל סוכנות להפצת עיתונים והיה גם למפיץ הראשי של העיתון "הארץ" בירושלים במשך שנים רבות.
בשנת 1954 החל לשחק בלהקת חובבים בימק"א. בשנת 1967 נמנה עם קבוצת תיאטרון "המעגל", בהנהגתו של פיליפ דיסקין, שהיוותה את הגרעין המייסד של תיאטרון החאן. עם הקבוצה שיחק בהצגה "נח" מאת אנדריי אוביי.
כהן השתלב בצוות המקים של הטלוויזיה הישראלית בסוף שנות ה-60 והשתתף בסדרות בערבית "תחנת שער שכם", "הרופא וההיפוכונדר", "סמי וסוסו" ו"עאדל וסמירה".
בפסטיבל הזמר המזרחי השני (1971) שר כהן יחד עם לילית נגר, בת-זוגו מ"עאדל וסמירה", את השיר "על טעם ועל ריח", שזכה להצלחה לאחר מכן. מאוחר יותר הופיעו השניים בתוכנית הבידור "תפוס כפי יכולתך", שכתב וביים אלי שגיא. מיטב המערכונים והפזמונים מן המופע יצאו מאוחר יותר על גבי תקליט. עם נגר הופיע גם בהצגה בעלי במילואים (1974) שכתב וביים יואל זילברג.
בשנים 1974 עד 1978 שיחק בסדרת הטלוויזיה "הילדים משכונת חיים", של הטלוויזיה החינוכית בתפקיד השוטר כהן.
בשנת 1977, השתתף לצד השחקנית עדנה פלידל בתוכנית "מצב משפחתי", בהפקת הטלוויזיה החינוכית.
משנת 1976 – 1979 שיחק בהצגת התיאטרון "קריזה", בבימויה של נולה צ'לטון בתיאטרון חיפה.
בשנים 1985 עד 1988 גילם את הדמות של אבו ראמי, בעל מסעדה ערבי ירושלמי, בסדרת הטלוויזיה המצליחה "המסעדה הגדולה". ב–1988 השתתף בהצגה "חתונה במסעדה הגדולה" עם שאר שחקני הסדרה. תפקידו כאבו ראמי פרסם את כהן במדינות ערב רבות, שבהן שודרה הסדרה וזכתה להצלחה רבה.
בשנת 1999 צילם סרט תיעודי קצר, "ז'אק כהן – ילדות בירושלים המנדטורית", שבו חזר למחוזות ילדותו.
בשנה זו עבר עם אשתו חיה משכונת בית הכרם בירושלים להתגורר בבית שבו נולדה במושב ביצרון בשפלה.
בשנים 2002–2003 השתתף בסדרה "ג'וני" של ערוץ 2 בתפקיד יחזקאל, בעלה לשעבר של דוריס.
משנת 2003 הופיע בפרסומות לחומוס של "צבר". 
בשנת 2004 פתח מסעדה בבעלותו בשם "ג'ויס" במושב ביצרון. מאוחר יותר עבר ניהול המסעדה לידי ביתו. 
כהן נפטר ב-1 בדצמבר 2016, בגיל 86, בעקבות סיבוכים של דלקת ריאות. נטמן בבית העלמין במושב ביצרון והותיר אחריו את רעייתו, שלושה ילדים ונכדים.

הצגות בהן שיחק

"מחכים לגודו", "סאלח שבתי", "ביבר הזכוכית", "המלך אובו", "כל אדם", "תפוס כפי יכולתך", "בעלי במילואים", "רוזנטה קרנן", "האופנוע", "חלון בלהות", "חתונה במסעדה הגדולה" (1988), "אולפן למתחילים".
Man or Muppet

הצלחת השיר

השיר זכה בפרס האוסקר לשיר הטוב ביותר בטקס חלוקת פרסי האקדמיה ה-85, כאשר הביס את יריבו היחיד לפרס "Real on Rio", מהסרט ריו.
סאנדה לאדוסי

ביוגרפיה

לאדוסי נולדה בטרגו מורש ובילדותה שרה במספר מקהלות והרכבים מוזיקליים, היא גם למדה נגינה בפסנתר ובגיטרה.
היא עברה לבוקרשט על מנת לפתח את קריירת המוזיקה שלה, בנוסף היא למדה משפטים באוניברסיטה פרטית בעיר.
בשנת 1993 יצא האלבום הראשון שלה "Când vine seara".
היא ביצעה דואטים עם מספר זמרים ידועים ברומניה והשתתפה כמה פעמים בפסטיבל מוזיקה במאמאיה.
בשנת 2004 ייצגה את רומניה באירוויזיון עם השיר "I Admit" איתו זכתה בסלקציה נציונלה, בתחרות הייתה במקום ה-18 עם 18 נקודות.
ראסל אלן

ביוגרפיה

ראסל אלן נולד בלונג ביץ', קליפורניה. בתחילת דרכו נהג לעבוד בתור פרש בתחרויות הפלה ברומח בדיינר מקומי. ב-1995 הצטרף ללהקת הפרוגרסיב מטאל סימפוני אקס איתה הוא הקליט 6 אלבומי סטודיו ואלבום הופעה חיה אחד. אלבום הסולו הראשון שלו, Atomic Soul, יצא לאור ב-25 באפריל 2005. בנוסף לשירה באלבום הוא גם תיפקד בתור נגן הבאס בזמן הופעות חיות. ראסל אלן עונה גם לתואר "סר ראסל אלן" בחוגים מסוימים, ובשם זה הוא מופיע באלבומים של Star One.
חיים שקד

ביוגרפיה

חיים שקד נולד בדופניצה שבממלכת בולגריה בשם חיים שקרג'יסקי ורכש השכלה יסודית יהודית בעירו. באפריל 1949, עלו הוא ומשפחתו לישראל והתיישבו בעכו. ב-1954 החל את לימודיו בבית הספר לקציני ים עכו וב-1958 התגייס לצה"ל לקורס חובלים.
עם סיום קורס החובלים הוצב כקצין נשק במשחתות. ב-1961 השלים קורס קציני תותחנות ים בבית הספר של הצי הבריטי בבסיס הצי המלכותי בפורטסמות' והוצב כקצין תותחנות במשחתת אח"י חיפה. בהמשך, כיהן כמפקד פלגה 33 וסגן מפקד בית הספר לחובלים ורכש תואר ראשון במזרחנות מאוניברסיטת תל אביב. ב-1965, הצטרף לצוות "שלכת" שעסק בתכנון וקליטת מערך ספינות הסער בחיל הים. ב-1969 פיקד על אח"י חרב (סער 3), שהייתה אחת מחמשת ספינות שרבורג. כמו כן פיקד שקד על אח"י מבטח ובהמשך על אח"י סער.
במהלך מלחמת יום הכיפורים כיהן כסגן מפקד זירת ים סוף והוצב בשארם א-שייח'. ב-1977 נשלח שקד ללימודים במכללת המלחמה של הצי האמריקני בניופורט רוד איילנד ורכש תואר שני במינהל עסקים. ב-1978 עם שובו מארצות הברית, מונה למפקד שייטת ספינות הטילים ובהמשך למפקד זירת ים סוף. ב-1982 התמנה למפקד מספן כוח אדם וב-1985 מונה לנספח הימי בארצות הברית.
ב-1988 השתחרר חיים שקד מצה"ל ומאז ניהל את חב' "שירותי ביטחון בים", העוסקת בנושאי ביטחון ימי וייצוג חברות זרות בארץ. 
נפטר בכפר סבא ב-29 בדצמבר 2018. היה נשוי ואב לבן ולבת, וסב ל-4 נכדים.
נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
תרופות להרדמה

טיפול לפני ואחרי הרדמה

תרופת טשטוש לרוב משומשת כדי לקצר את שלב 2 של ההרדמה הוא שלב העירור.
טיפול באטרופין למניעת גודש בריאות ולהגברת קצב לב.
טיפול בפרומתאזין כדי להפחית בחילה והקאה לאחר הניתוח, ולהפחית רגישות יתר.
אקס-לה-בן

היסטוריה

"אקס" נגזר מן המילה הלטינית "אקווה" (מים). השם מתייחס למעיין החם שהיה כבר בשימוש על ידי הרומאים. בתקופת הבל אפוק הייתה אקס-לה-בן עיירת נופש מקובלת בקרב משפחות המלוכה העשירים.
אף על פי שהעיר שמרה על מעמדה כעיר ספא, ספא הוא כבר לא העיסוק העיקרי של אגן אקס. העיר מאזנת חלקית את אובדן קהל המבקרים בעיר לצורך טיפולים רפואיים בספא, על ידי פיתוח תיירותי נרחב במרכז העיר, בהרים הסובבים אותה ואגם דה בורז'ה השוכן על ידה.
אקס-לה-בן היא עיר תעשייתית, ושוכנים בה משרדיהם של החברות אלסטום (Areva לשעבר, לשעבר Savoisienne) לאון גרוס, ואקסם - יצרנית גדולה של מוצרי עור איכותים. בעיר נמצא אזור תעשייתי חשוב, סבואה אקסאפול (Savoie Hexapole). הדינמיות של העיר וסביבותיה מביאים לעלייה מתמדת של האוכלוסייה שלה.

הישיבה והקהילה היהודית

בעיר מתגוררת אוכלוסייה יהודית אורתודוקסית. נפתחה בה הישיבה הראשונה באירופה לאחר השואה, ישיבת חכמי צרפת, שבראשה עמד במשך כיובל הרב חיים יצחק חייקין. הרב חייקין עמד בראשות ישיבה בכפר ניודורף טרם מלחמת העולם השנייה ופתח את הישיבה מחדש לאחר המלחמה. הוא סייע לרבים מתלמידיו הקודמים שהפכו ליתומים, וכן קיבל לישיבה צעירים חדשים ניצולי השואה שהיו אסירים במחנות הריכוז בוכנוואלד ודכאו.
לאחר שממשלת צרפת התנתה את התמיכה הכספית לישיבה בשילוב לימודי חול בישיבה, פנה הרב חייקין לרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, ששהה בסוף ימיו בז'נבה, כדי לקבל היתר לכך. הרב סולובייצ'יק הורה להמשיך במצב הקיים וכך נתן הסכמה בדיעבד. בכך הפכה הישיבה לייחודית בנוף הישיבות הליטאיות, בכך ששולבו בה לימודי חול כבכל בית ספר תיכון בצרפת, ותלמידי הישיבה, שרובם כיום מעדות המזרח, מקבלים תעודת בגרות. אחוז ניכר מהתלמידים הם בעלי תשובה בעלי רקע אקדמי , הנוטלים פסק זמן מלימודיהם כדי לרכוש השכלה יהודית. בדרך לימודו הדגיש הרב חייקין את הבקיאות, מטרתו הייתה לצייד את התלמיד בידע הבסיסי הנדרש כדי לנהל חיי תורה ומצוות והישיבה קיבלה גם צעירים שמראש לא שאפו לגדולות בתורה. החל משנת תשס"ב הופסקו בישיבה לימודי החול בהוראת הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן כיום מכהן בראשות הישיבה הרב וייל.

מיקום

אקס-לה-בן שוכנת בדרום-מזרח צרפת, 107 ק"מ מזרחית מליון. העיר ממוקמת במסדרון שבין הר הרובר ממזרח, שהוא ההר הגבוה ביותר ברכס הבוג', וממערבה שוכן אגם בורג'ה, שהוא האגם הטבעי הגדול ביותר בצרפת. כתוצאה מכך, העיר משתרעת בעיקר מצפון לדרום. התפתחות העיר גרם לכך שהיא התמזגה עם העיר שאמברי.
שטח העיר הוא 12.62 קמ"ר, וגדול יחסית למחוז סבואה. היישובים הסמוכים הם: גרסי-סור-אקס (Grésy-sur-Aix), טרסרב (Tresserve), פוני-שטנו (Pugny-Chatenod), דרומטה-קלארפון (Drumetaz-Clarefond), מוקסי (Mouxy), ובריזון-סנט-אינוסאן (Brison-Saint-Innocent).
העיר מחולקת לשני חלקים, העיר התחתונה והעיר העליונה. העיר התחתונה תופסת את שפת האגם, ממערב נמצאת העיר העליונה, שם שוכן מרכז העיר המשקיף על אגם בורג'ה. העיר נבנתה בהתחלה בגבעות, כדי למנוע את השטפונות הרבים של האגם. מאוחר יותר נבנה במקום סכר, על ידי החברה הלאומית של נחל הרון. הסכר נבנה בין הרון לשקע הטבעי של האגם, נחל סביאר.
גובהה הממוצע של העיר הוא כ-320 מטרים מעל פני הים, ואילו החלק התחתון של העיר נמצא בגובה 220 מטר מעל פני הים, שזהו גם מפלס האגם.
מסך כחול (קולנוע)

מסך כחול (בלו־סקרין) או מסך ירוק (גרין־סקרין) (הידוע בטלוויזיה בשם Chroma Key) הוא מונח בקולנוע אשר מתאר טכניקה בה מצלמים פעולה המתרחשת לפני מסך אשר צבוע בצבע אחיד (כחול או ירוק בדרך כלל) לשם "החלפת" המסך בתמונה או בסצנה אחרת. המונח מתייחס גם לתוצאה של הטכניקה וגם למסך עצמו.
הצבע המיועד להחלפה מעובד ומשולב עם תוכן מערוץ וידאו אחר כמו מצלמה נפרדת, וידאו מוקלט או מקור דיגיטלי. התהליך הזה מכונה "קומפוזיטינג" (Compositing). ההחלפה יכולה להתבצע במשך ההפקה או אחרי ההפקה (פוסט פרודקשן).
דוגמה קלאסית לשימוש בטכניקה היא אצל מגישי תחזית מזג האוויר בטלוויזיה אשר נראים כאילו היו על מפה, אך למעשה הם מצולמים על רקע אחיד. מול החזאי יש טלוויזיה המראה לו את התחזית, כך שהוא יכול לדעת היכן הוא צריך למקם את ידיו. האפקטים הטלוויזיוניים הללו היו נעשו בעבר בטכניקה בשם "Chroma keying", אך כיום משתמשים בטכניקות ממוחשבות לשם ביצוע עבודה זו.
לעיתים עלול להיות למגיש טלוויזיוני אזור בבגדיו אשר צבעו קרוב למדי לצבע עליו עושים את האפקט, כמו קישוט או סמל, כתוצאה מכך חלק זה יראה כ"שקוף" - נראה דרכו את הרקע אשר אנו "מחליפים" אליו. אם אנשי ההפקה לא שמו לב לכך לפני שהתוכנית שודרה, הצופים יראו "חור"  במגיש אשר ניתן לראות את הרקע דרכו.

למה דווקא צבע זה ולא אחר

בעבר לפני המעבר לשימוש בעיבוד דיגיטלי, הצבע הכחול היה הצבע הקל ביותר להפרדה כימית מבין הצבעים על סרט הצילום. כיום עם המעבר לשימוש באמצעים דיגיטליים, רוב חיישני המצלמות מורכבים מ־25% כחול, 25% אדום וכ־50% ירוק. הצבע הירוק נחשב לקל יותר לזיהוי בתוכנת מחשב ולכן השימוש נעשה בעיקר בו.
טכניקת צילום זו דורשת ניגודיות גבוהה כדי לאפשר הפרדה מלאה בין צבעי הרקע לצבעי האובייקט המצולם. גוף האדם מכיל מספר גוני אדום ולא ניתן לעשות באדום שימוש. צבעי הירוק והכחול כמעט ולא מופיעים בגוף וניתן להשתמש בהם. שימוש בצבע שקיים באובייקט המצולם גורם לתוכנת המחשב להחליף את הצבע ברקע הנבחר. לדוגמה, אם הרקע הוא אדום והאדם לובש חולצה אדומה עלולה להיווצר בעיה בהחלפת הצבעים. יכולים להיווצר "חורים" במרכז הגוף והאדם ייראה כבעל "ראש מרחף".
נהר טאדונג

סכרים וגשרים

במהלך שנת 1986, ממשלת קוריאה הצפונית השלימה את בנייתו של סכר באורך 8 ק "מ בשפכו של הנהר, סמוך לנאמפו. מטרת הסכר היא לווסת את גובה פני הנהר כהגנה מפני שיטפונות, וכן להשקיית אדמות חקלאיות חדשות שהתגלו עקב נסיגה המים באזור מפרץ קוריאה. עם זאת, הסכר פגע ביכולתו הטבעית של הנהר לניקוי מזיהומים, ומשכך יש צורך בעבודות תחזוקה שוטפות לשם טיהורו ממזהמים שונים.
סכרים אחרים שהוקמו לאורך הנהר, כגון סכר ניונגוון, נועדו לספק אנרגיית מים לקוריאה הצפונית.
לאורך פיונגיאנג, ישנם שישה גשרים על הנהר המחברים בין שתי גדותיו.
ג'ון הנריקס

ביוגרפיה

הנריקס נולד בסידני. הוא החל את קריירת השחייה שלו כשחיין למרחקים ארוכים. באליפות אוסטרליה בשחייה שנערכה בשנת 1952 זכה הנריקס במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי, במדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי ובמדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי. עקב דלקת אוזניים ממושכת הוא החמיץ את אולימפיאדת הלסינקי (1952). מאמנו הארי גלגר החליט להפוך אותו לשחיין למרחקים קצרים. כשנה לאחר המשחקים האולימפיים, בשנת 1953 הוא שחה מהר יותר מהשיא האולימפי במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשך חמש השנים הבאות היה השחיין המהיר בעולם למשחה זה.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בוונקובר קנדה בשנת 1954 זכה הנריקס בשתי מדליות זהב, במשחה ל-110 יארד חופשי (56.5 דקות), במשחה שליחים 3x110 מטר מעורב ובמשחה שליחים 4x220 יארד.

אולימפיאדת השיא

באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה הנריקס בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 55.4 שניות, לפני חבריו לנבחרת ג'ון דוויט (55.8 שניות) וגארי צ'פמן (56.7 שניות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 8:23.6 דקות, לפני ארצות הברית (8:31.5 דקות) וברית המועצות (8:34.7 דקות).
בתחרות הכנה למשחקים האולימפיים שנערכה בטאונסוויל שבקווינסלנד באוגוסט 1960 קבע הנריקס במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם חבריו (דייוויד דיקסון, ג'ון קונרדס ומוריי רוז) שיא עולם חדש של 8:16.6 דקות.
באולימפיאדת רומא (1960) סבל הנריקס מקלקול קיבה וסיים במקום 12 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.2 שניות ולא הצליח להגן על תוארו, המנצח במשחה זה היה סגנו מהמשחקים האולימפיים הקודמים ממלבורן דוויט (55.2 שניות).
פיקולו

פיקולו (מאיטלקית: Piccolo, "קטן", קיצור של Flauto Piccolo, "חליל קטן"; על אף שבאיטלקית מודרנית נקרא ottavino והמילה "פיקולו" הוראתה כל כלי נגינה קטן, כך למשל "קלרינט-פיקולו") הוא סוג קטן של חליל צד העשוי ממתכת או מעץ הובנה, ואורכו כמחצית מאורכו של החליל הרגיל וצליליו גבוהים באוקטבה מאלה של החליל. היות שצליליו של הפיקולו גבוהים מצלילי החליל מהחליל (ומצלילי כל כלי הנשיפה מעץ), הם מבריקים וחזקים יותר ומשמשים בתזמור על מנת להכפיל את צלילי הכינורות. משום שקולו של כלי זה חזק ביחס לחליל, יש רק פיקולו אחד או שניים בתזמורת סימפונית רגילה, ואילו חלילי צד יש לרוב שניים ויותר (בתזמורת סימפונית המנגנת יצירות ספציפיות כמו "פולחן האביב" מאת סטרווינסקי מנגנים שני פיקולו וארבעה חלילי צד).

היסטוריה

הפיקולו, שבתחילה היה ללא מנגנון לחצנים, התפתח מחליל שהשימוש הנפוץ בו היה בצעדה יחד עם תוף מצעדים בקרנבל של בזל, ששורשיו במאה ה-16. אנטוניו ויוואלדי חיבר כבר במאה ה-17 קונצ'רטי (RV 443, 445) ל"חליל קטן" (flautino; חלילית קטנה מתקופת הבארוק) המותאמים לנגינה בפיקולו התזמורתי המודרני. גאורג פרידריך הנדל שילב פיקולו באופרה "רינלדו" (1711).  ז'אן-פיליפ ראמו שילב אף הוא פיקולו בתזמורת אופרות שחיבר. מלחיני מוזיקה קלאסית כגון וולפגנג אמדאוס מוצרט, יוזף היידן, פראנץ אנטון הופמייסטר, מיכאל היידן ופרנץ קסאפר זיסמאייר כתבו תפקידים לפיקולו ביצירות סימפוניות ובימתיות מן המאה ה-18.
הפיקולו המודרני בנוי באופן דומה לחליל צד, כצינור צר (בקוטר של כ-2 ס"מ) שארכו כ-30 ס"מ, העשוי בדרך כלל ממתכת או מעץ הובנה, ולאורכו שישה נקבים הנסגרים ונפתחים על ידי מנגנון מורכב של לחצנים (המכונים "קלפות") ומנופים, אשר קרוי על שם ממציאו, מנגנון תאובלד בהם. הלחצנים עשויים גם הם ממתכת, ובתחתיתם שכבת לבד המצופה בעור-דג או חומר סינתטי אחר המונע בריחת אויר בהסגרם. לחליל ישנה פייה המיועדת לנשיפה, העשויה לרוב ממתכת.
בעבר היו נפוצים פיקולו במפתח רה במול, אולם כיום הכלי נפוץ במפתח דו.

רפרטואר

הפיקולו נכלל כמעט תמיד בתזמור סימפוני החל מן המאה ה-19 והוא חבר קבוע בתזמורת הסימפונית, כאשר לעיתים מוקצים לו קטעי סולו. ג'ון פיליפ סוזה חיבר קטע סולו לארבעה כלי פיקולו בטריו הסוגר את המארש כוכבים ופסים לנצח.
ברפרטואר קיימות יצירות לפיקולו סולו וסונטות לפיקולו ופסנתר מאת מלחינים מן המאה ה-20 כסמיואל אדלר, קרלהיינץ שטוקהאוזן (שחיבר גם את היצירה Zungenspitzentanz לפיקולו, סינתיסייזר וכלי הקשה) ועוד.
בנוסף לקונצ'רטי של ויואלדי קיימים קונצ'רטי לפיקולו ולתזמורת מאת מלחינים מודרניים כגון לואל ליברמן, פיטר מקסוול דייוויס ואבנר דורמן.
יצירה נוספת היא החמישייה לפיקולו ורביעיית מיתרים מאת גרהם ווטרהאוס (1989).
ג'ון גודפרי

קריירה מוקדמת

גודפרי הצטרף לצי המלכותי הבריטי כצוער במספר ספינות קרב והתמחה במערכות ניווט. במלחמת העולם הראשונה השתתף בקרב גליפולי. גודפרי שירת במספר תפקידי מטה ופיקוד בצי הבריטי ובמלחמת העולם השנייה שירת כראש המודיעין הימי של הצי הבריטי. במסגרת תפקידו היה מעורב במספר מבצעי ביון והונאה ובהם מבצע קציצה. לאחר מכן פיקד על הצי המלכותי ההודי.
אישיותו של גודפרי היוותה השראה לדמותו של "M", ראש השירות החשאי הבריטי בספרי ג'יימס בונד שכתב איאן פלמינג, אשר שירת כעוזרו של גודפרי במהלך המלחמה.
ג'ייקוב ריס

ג'ייקוב אוגוסט ריס (Jacob August Riis;‏ 3 במאי 1849 - 26 במאי 1914) היה רפורמטור חברתי, עיתונאי וצלם תיעודי אמריקאי-דני. כמו כן, הוא נחשב מאבות הצילום ומחלוצי הצילום באמצעות פלאש.
הוא ידוע כמי שפעל רבות למען עניי ניו יורק דרך פועלו העיתונאי והצילומי, וכמי שנתן פומבי לדבר תנאי המחיה הגרועים שבהם חיו, חשיפה פומבית שהובילה לשינוי חברתי. עניי ניו יורק היו מושאם של מרבית מורשתו הכתובה והמצולמת. בין היתר, הוא פעל למען הקמת מבני מגורים חדשים בשכונות העוני בניו יורק, לחקיקה בתחום העסקת ילדים, ולשיפור תנאי חייהם של עניי העיר. במגוריו בניו יורק, חווה ריס את העוני על בשרו, כשהתפרנס תחילה כנגר לאחר שהיגר מדנמרק בגיל 21. לאורך השנים עבד בהכנת דו"חות למשטרה על איכות החיים בשכונות העוני.