חריידים

השם

בשפה המונגולית המודרנית שמה של קונפדרציית שבטים זו היא "חרייד". בשפות הטורקיות המודרניות ובשפות אירופיות כולל רוסית, צרפתית ואנגלית היא ידועה כ"קֶראָיט".
מבחינה אטימולוגית, קיימת השערה לפיה שם זה מיוחס למילה המונגולית хар - "חאר" ולמילה הטורקית קדומה qarā קארא - שמשמעותן "שחור" או "שחרחר".
לפי המלומד רשיד א-דין המדאני בספרו מתחילת המאה הארבע עשרה "ג'אמי א-תאוואריך", אגדה מונגולית מספרת שמוצאם של שבטים אלה בשמונה אחים, ראשי שבטים, שהיו שחרחרים במיוחד בשערם. קראיט (או חרייד) היה השבט המוביל. שאר אחיו היו ג'ירקין, קונקנט, סקאיט, טומאוט, אלבאט, כמו כן דונגחייד וכירך.  
לפי גרסה אחרת של אותה אגדה, שמונת האחים השחרחרים היו בניהם של מלך. בגלל צבע שערם נקראו "קראיט". צאצאיהם של כל אחד מהבנים נקראו עם הזמן בשמות שונים, כשרק אחד מהם, המוביל, שמר על השם קראיט.
לפי חוקרים אחרים, "חרייד" יכול להיות שם טוטמי שמקורו במילה המונגולית хэрээ - "חראֶאֶ", שמובנה "עורב"

מוצאם

החריידים נכנסו להיסטוריה כקבוצה מובילה בקונפדרציית השבטים זובו, ברית רחבה של שבטים ששלטו בשטח הנוכחי של מונגוליה במאות ה-11 וה-12 ונאבקו תכופות בשושלת ליאו שבצפון סין, ששלטו במרבית השטח של מונגוליה.
עדיין לא ברור אם החריידים היו טורקים או מונגולים בשפתם. לפי כמה היסטוריונים, שמותיהם ותאריהם מצביעים יותר על היותם דוברי שפה טורקית.  שמם תועד לראשונה במסמכים של הכנסייה הסורית המציינים שהחריידים הומרו לדת הנוצרית המזרחית בסביבות שנת 1000 על ידי המיטרופוליט עבדישו ממרב העתיקה.

החאנות

אחרי התפרקות קונפדרציית שבטי צזובו, החריידים שמרו על שליטתם בערבות באזור עד לכניעתם לג'ינגיס חאן והסתפחותם לממלכתו.
בשיא כוחם היו מאורגנים החריידים באופן דומה לניימאנים ולשבטים חזקים אחרים שבערבות.
ההיסטוריון הרשמי של החצר האילח'אנית בפרס, רשיד א-דין אל המדאני (1318-1247), כתב בסביבות 1300 בספר כרוניקה שלו קטע שהוקדש לחריידים:
אותו זמן היו להם יותר כוח ועוצמה מאשר לשבטים אחרים. המסר של עיסא, עליו השלום, הגיע אליהם והם קיבלו את דתו. 
הם שייכים לעם המונגולי. חיים לאורך נהרות אונון וחרלן, בארץ המונגולים. ארצם קרובה לזו של חיטאי. החריידים הם בריב עם שבטים רבים, במיוחד עם אלו של ניימאן
— רשיד ד-דין המדאני - ג'אמי א-תוואריך)
החריידים התחלקו לפלג מרכזי ולפלג חיצוני. הפלג המרכזי שימש כמשמר החאן והורכב מבני שבטים שונים שהיו נאמנים בלעדית לחאן. מצב זה גרם להפיכת הפלג המרכזי למעין ממלכה פאודלית. הפלג החיצוני הורכב משבטים שנשבעו אמונה לחאן אבל חיו על מרעותיהם השבטיים ונהנו מחצי אוטונומיה. בירת החאנות החיירדית הייתה אורטה בלגאסון, ככל הנראה מבצר אויגורי או חיתאני עתיק. 
אחד המנהיגים החריידים הידועים הראשונים היה מרגוז (מרכוס) בוירוק ח'אן, שהנהיג גם את קונפדרציית זובו. הוא שאף להשיג שליטה באזור גובי המזרחי ונכנס ליריבות קשה על כך עם שליטי הטטרים המקומיים, עם קיסרי סין מבייג'ינג שהשתייכו לשושלת ליאו הגורצ'נית. בסביבות 1100 הובס מרגוז בוירוק על ידי הטטרים, שהסגירו אותו לידי אנשי הקיסר מבייג'ינג שהוציאו אותו להורג. אלמנתו התנקמה על ידי רציחת החאן הטטרי. למרגוז בוירוק היו שני בנים - קורג'אקוס (קיריאקוס) בוירוק וגור חאן. את ראשות הממלכה ירש הראשון, קורג'אקוס בוירוק ח'אן. אחת מנשותיו הייתה טורגיימיש חאתון, בת הח'אן קורצ'י בוירוק ח'אן של בני ניימאן.  
לקורג'אקוס בוירוק ח'אן נולדו בנים רבים, עמם נמנה טוגרול, יולה מנגוס, טאי-טימור, בוחה טימור. יחד עם בני חיתאן, הפכו החריידים לבני חסות של ממלכת קארה-חיתאי.

טוגרול

אחרי מותו של קורג'אקוס בוירוק חאן, השרת הטטרי של אילמה, אלמנתו, הפך לעוצר בפועל. בסופו של דבר, טוגרול (שמשמעות שמו היא בז ארקטי), במונגולית - טוריל - רצח את אחיו הצעירים ועלה לשלטון כטוגרול ח'אן. הוא שלט משנות ה-1160 ועד 1203. הקים את ארמונו במקום שבו נמצאת אולן בטור של ימינו. טוגרול נאלץ להיאבק על השלטון עם דודו, גורחאן, שנתמך זמנית על ידי אינאנץ', החאן של הניימאנים, ובמאבק זה נעזר על ידי יסוגיי בטיר, אביו של טמוג'ין, לימים ג'ינגיס חאן. הקרב המכריע התקיים בקרבן טלסוט. יסוגיי בטיר היה לאח בדם שלו. בנו של יסוגיי, טמוג'ין, קרא לטוגרול "חאן אצג" (חאן אב) והיה למשך תקופה בן חסותו ("נֶקְהֶר"). בשנת 1195 מרדו הטטרים בשושלת ג'ין (1115–1234). מפקד מטעם שושלת ג'ין שלח שליח אל טמוג'ין. פרצה לבסוף מלחמה נגד הטטרים והברית המונגולית גברה עליהם בקרב. ב-1196 העניקה שושלת ג'ין לטוגרול את התואר "וואנג", כלומר מלך. אחר כך הוא הוכתר כ"וואנג חאן" ו"אונג חאן".
כשהתקיף טמוג'ין את ג'מוחה על מנת לזכות בתואר חאן, טוגרול, ובמיוחד בנו אילקה סנגון, נבהל מכוחו העולה של טמוג'ין, וקשרו קשר יחד עם ג'אמוקה כדי לרוצחו.
בהמשך קיבל טוגרול עזרה גדולה מטמוג'ין שחילץ את הבנו ואת הצבא החריידי בקרב עם הניימאנים. 
אולם בשנת 1203 שוב פרצה יריבות בין טמוג'ין לטוגרול, במיוחד בגלל שאפתנות בנו של טוגרול, אילקה ועוינותו לטמוג'ין. בקרב שבגיא ג'ר ניתח טמוג'ין את החריידים, שנחלשו עקב התפרקות בריתותיהן הצבאיות. כשנמלט טוגרול אל מדבר גובי אחרי תבוסתו, הוא נרצח על ידי נהר נקון על ידי חיילים, או אולי איכרים או שודדים ניימאנים שלא זיהו אותו. כראשו הערוף של טוגרול הגיע לידי המנהיג הניימאני טאיאנג הוא הניח אותו על צלחת כסף ותלה אותו מעל כסה המלכות שלו האות הערכה לבעל ברית אמיץ.  רוב החריידים נכנעו בסופו של דבר למונגולים והכירו בחסותו של טמוג'ין. להבדיל מיחסו אל  הטטרים או המרקיטים, לא ציווה טמוג'ין לטבוח בחריידים. הוא מחל בין היתר גם למפקד  קאדאג באאטור אותו העריך מאוד, אך הוציא להורג חריידים כמו קוקוצ'ו,מחוגו של אילקה, הבן השאפתן של טוגרול שעמד מאחורי העימות עם טמוג'ין. 
טמוגין הכתיר את עצמו לחאן החריידים והודיע רשמית כי החריידים והמונגולים יהיו מאז והלאה אותה אומה. בהזדמנות זו הוא יזם מערכת שלמה של נישואי תערובת בין בתי האתניות.

תקופת האימפריה המונגולית

ג'ינגיס ח'אן השיא את בנו טולוי לאחת מאחייניותיו של טוגרול, סרגאגטאני בחי, הבת הצעירה של אחיו של טורגרול, ג'אקה גמבו, שהייתה נוצריה נסטוראינית. טולוי וסורגאגטאני בחי היו הוריהם של הח'אנים מונגקה ח'אן וקובלאי ח'אן.
חריידים הגיעו לאירופה עם הפלישה המונגולית-טטרית בהנהגת באטו חאן ומונגקה חאן. בעקבות הסכם חילופי שבויים בין באטו חאן ונסיך גליציה (האליץ') דניאיל, בשנת 1246 התיישבו מספר חריידים שבויים בגליציה הקרפטית. לפי החוקר אריסטוב בשנות ה-70 של המאה ה-13 מרבית הלוחמים של צבאו של חיידו חאן היו חריידים וניימאנים.

דתם

בדומה לניימאנים ולאונגודים, בתחילת המאה ה-11 אימצו החריידים את הנצרות הנסטוריאנית, לצד מנהגים שמאניסטים. המונגולים השורשיים נשארו פגאנים. דבר היותם נוצרים הוזכר על ידי כרוניקן החצר המונגולית בפרס, המדאני, ועל ידי ויליאם מרוברוק, שפגש הרבה נסטוריאנים בעת שהייתו בחצר של מונגקה חאן  ובקראקורום בשנים 1255-1254. ויליאם ציין כי נצרותם צבועה בסממנים שמאניסטים ומניכאיסטים והייתה מבולבלת מנוגע לליטורגיה. הוא ייחס זאת להיעדרם של מורי דת, למאבקי כוח בין הכמרים המקומיים ולרצון להתפשר על התורות הדתיות על מנת לזכות בחנם של החאנים.
אגדת הכומר יוחנן וממלכתו הנוצרית הרחוקה שנפוצה באירופה התבססה על שמועות בנוגע לקיומם של נוצרים בארצות באסיה - כמו אצל המונגולים או בהודו, או באפריקה - בחבש. בכמה גרסאות של אגדה זו הכומר יוחנן זוהה עם טוגרול או וואנג חאן. אולם המקורות המונגוליים אינם אומרים דבר על כך.  
בעת הרדיפות נגד הנוצרים של האילח'אן גאזאן חאן ששלט באיראן בתחילת המאה ה-14 ניסה רינצ'ין להגן עליהם, אך הוצא להורג על ידי אבו סעיד בהדור חאן.
החל משנות ה-1380 חוסלה הנצרות הנסטוריאנית במונגוליה אחרי הניתוק מהקתוליקוס של הכנסייה ועקב ההתאסלמות ההמונית בימי האימפריה של טימור לנק. מכה נוספת קיבלה עקב כיבוש קאראקורום על ידי שושלת מינג הסינית, שצבאה החריב בשנת 1380 את הכנסייה הנסטוריאנית בעיר.
שאריות של אוכלוסיית החריידים נשארו בשלהי המאה ה-14 באזור הנהר קארא אירטיש, עד לאי אלא קול ולהרי ג'ירן קאברגה.
גם אלה נעלמו בעקבות מלחמות בין מונגולים ואויראטים בשנות ה-1420. 
החאן אווייס לחם בג'ונגרים בשנים 1428-1405 והובס במרבית הקרבות.
הנוצרים מצאו מקלט אצל החאן טוכטמיש ואחרי הסכיזמה בכנסייה הנסטוריאנית בשנת 1552 איבדו את הקשר עם כנסיית האם.
רבים עברו לאמונות נוצריות אחרות, כמה מהם התאסלמו או אימצו מנהגים יהודים.

סיפור ההתנצרות

סיפור התנצרותם של החריידים נמסר על ידי המחבר מארי אבן סולימאן מן המאה ה-12, בספרו "כיתאב אל-מג'דל" (ספר המגדל) וכן על ידי ההיסטוריון הנוצרי סורי ממוצא יהודי, בר הבראוס שחי במאה ה-13. בר הבראוס כינה אותם "קראיט". לפי סיפורים אלה, בשנת 1007 או 1012, הלך החאן החריידי לאיבוד בדרכו בעת סופת שלג כשנמצא במסע ציד בהריו הגבוהים של ארצו. כשכבר איבד כל תקווה, הופיע בחזון מול עיניו סרגיוס הקדוש ואמר לו: "אם תאמין במשיח, אני אוביל אותך כך שלא תאבד". החאן הבטיח להתנצר והקדוש אמר לו לעצום עיניים וכשפתח אותם מצא את עצמו בביתו (בגרסה של בר הבראוס הקדוש הוליך אותו לעמק הרווח שבו נמצא ביתו). כשפגש החאן סוחרים נוצרים, נזכר בחזון ובהבטחתו ושאל אותם שאלות על הדת הנוצרית, על התפילות וספר החוקים שלה. הם לימדו אותו את "תפילת האדון", את "לכו מרא" (השקולה כנגד טה דאום - Te Deum ואת "קדישא אלהא" (השקולה כנגד טריסאגיון).
לפי עצתם הוא שיגר מסר לעבדישו, המיטרופוליט של מרב, עם בקשה שישלח לו כמרים ודיאקונים שיטבילו לנצרות אותו ואת שבטו. עבדישו שלח איגרת בנושא ליוחנן השישי, הקתוליקוס או פטריארך של כנסיית המזרח בבגדד. בין השאר, הודיע לו שנשאל על ידי חאן החריידים בנוגע לצומות, אם אפשר לפטור אותם מממנהגי הצום הרגילים של הנוצרים, מכיוון שכל מאכלם מורכב בעיקר מבשר וחלב.  
עבדישו מסר עוד שהחאן החריידי הפך ביתן למקום לאכסון ארון הקודש, ובו צלב וספר האוונגליון, וקרא לביתן זה "מר סרגיוס" לכבוד סרגיוס הקדוש. הוא קשר שם סוסה, לקח את החלב שלה והניח מעל הצלב, על האוונגליון, דיקלם את התפילות שלמד, הצטלב ואחר כך הוא והעם אחריו לקחו לעצמם עותקים מהספר.  
הקתוליקוס יוחנן המליץ לעבדישו שישלח כומר ודיאקון עם הכלים הדרושים כדי לטבול לנצרות את המלך ואת עמו. הוא אישר גם את הפטור של החריידים מהחוקים המכבידים יותר של הכנסייה,. הוא טען שבצום הארבעים, כדי להיזכר בסבלו של ישו בדרך ייסוריו, יימנעו מאכילת בשר כמו כל שאר הנוצרים אולם יהיה עליהם לשתות חלב רגיל, במקום החלב החמוץ של סוסה (קומיס) החביב עליהם  בחיי היום יום. 
יוחנן ביקש מעבדישו שישתדל למצוא עבור הנוצרים החדשים חיטה ויין על מנת שיוכלו לחגוג את המיסה. אחרי הגעת השליחים, התנצרו המלך ו"מאתיים אלף" נתיניו בטקס טבילה.