חולד ארצישראלי

אטימולוגיה

הזואולוג ישראל אהרוני מפרש את שמו: נקרא כך "מפני שמחליד את הקרקע ומעלה עפר תחוח". הוא נקרא גם אישות (אֵשות), על שהותו כל ימי חייו באפלה כמו באישון לילה.

תחום מחיה

החולד טריטוריאלי ביותר וחי ביחידות, במערכת מחילות תת-קרקעית שאותה הוא חופר בעצמו. שטחה הממוצע של המערכת כ-340 מטרים רבועים, והיא מורכבת ממחילות שקוטרן 5–10 ס"מ ומחדרים גדולים יותר המשמשים לאגירת מזון, מקום לעשיית צרכים וחדר שינה מרווח המרופד בקש. המערכת סגורה וחסרת יציאה אל פני הקרקע, תלוליות העפר מעל הקרקע משמשות לסילוק העפר, ונסתמות ברגע שהן רחוקות מחפירת החולד. מערכת המחילות חשוכה ומאופיינת בטמפרטורה ולחות קבועים, ובשינויים קיצוניים בהרכב הגזים בעתות גשם. חדר שנהרס או מתלכלך נסתם על ידי החולד ואחר נבנה במקומו. החולד פעיל במהלך היום, ובשעות הראשונות של הלילה.

תיאור תת-הסוג

גוף החולד מותאם באופן מעורר התפעלות לאורח חייו. גופו גלילי, מוארך ומכוסה בפרווה קצרה וצפופה. הוא נטול זנב ואיברים בולטים אחרים כאפרכסות אוזניים. העיניים שקועות תחת עור הגולגולת ומכוסות בקרום דק, אך החולד מסוגל להבחין בין אור לחושך. החולד מצויד בשיניים תחתונות ארוכות הבולטות מהפה, בעזרתן הוא מפורר את האדמה ומרחיב את מחילתו. בעזרת גפיו הקדמיות והאחוריות הוא מסלק את העפר לאחוריו, אז מסתובב ובעזרת ראשו השטוח דוחף אותו אל מחוץ למחילה. החלק העליון של ראשו משמש גם להידוק דפנות המחילה, כדי שלא יתמוטטו עליו בזמן תנועתו בתוכה.

תזונה

החולד צמחוני וניזון בעיקר מפקעות, שורשים ובצלים שאותם הוא מוצא בשעת החפירה. הוא חומס גם מזון שמעל הקרקע, על ידי חפירה סביבו ומשיכתו בשלמות אל מתחת לאדמה. את מרבית מזונו הוא אוגר בתקופת החורף, כאשר האדמה רכה ונוחה לחפירה, וכדי להימנע מאיבוד נוזלים ומחפירה באדמה היבשה של הקיץ. החולד פוגע בחקלאות ובגינות הירק, לכן רואים בו כמזיק ונוטים להרעיל אותו.

רבייה

לאחר הגשמים הראשונים בונות הנקבות את תלי ההמלטה המתנשאים לעיתים לגובה של 15 סנטימטר מעל פני הקרקע. תלי ההמלטה נבנים באדמות כבדות בלבד, ומוקפים מערכת מחילות פשוטה. תא ההמלטה עצמו נמצא מתחת לאדמה. בעונת הרבייה פוקדים הזכרים את תאי ההמלטה בתדירות גוברת והולכת, תוך השמעת קולות חיזור המורכבים משריקות ולחישות. הנקבה בוחרת את הזכר שעימו תזדווג כ-60 פעמים רצופות, במשך שעה וחצי.
ההריון נמשך כ-4 שבועות (על סמך המלטות בשבי בלבד). הנקבה ממליטה 3–5 ולדות עירומים, המתכסים בשיער בגיל שבועיים. הם נגמלים מחלב אימם לאחר חודש וחצי לערך מהיוולדם, ומוכנים לעזוב את תלי אימם ולחפש טריטוריה עצמאית אותה יחפרו בעצמם כבר בגיל 3 חודשים. הבגרות המינית מגיעה בגיל שנה, אולם סיכויי ההישרדות של החולדים הצעירים הם נמוכים. בשבי מסוגל החולד לחיות עד 21 שנים.

החולד במקורות השונים

חולד מוזכר בתנ"ך כאחד משמונה שרצי האדמה שנבלתם מטמאה במגע, אך משערים כי החולד המקראי הוא בעצם החולדה.
"וזה לכם הטמא בשרץ השורץ על הארץ החולד והעכבר והצב למינהו..."
— ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק כ"ט
יש לציין שעל פי הפרשנות התלמודית לתנ"ך, ואחריה פרשנות ימי הביניים ובראשם רש"י החולד המקראי זוהה כסמור שנדחק מארץ ישראל על ידי הדלק. אם כי רש"י פירש שחלד הוא "מושטילא" ועל פי אחד הפירושים על רש"י זה בעצם קיפוד.
בסוף הרשימה מוזכר מין שגם מופיע בשמו ברשימת שרצי העוף: "והאנקה והכח והלטאה והחומט והתנשמת". ההסבר של רש"י לכפילות של התנשמת הוא שמדובר במין שמופיע עם כנפיים וגם בלי - עטלף וחלד (או חפרפרת).
לעומת זאת החולד של ימינו נקרא במשנה "אישות" - מלשון איש קטן על פי פסוקים בתהלים ובאיוב, ובמסכת שקלים, בה דנים בהכנות לקראת האביב, מוסבר איך להכין מלכודת לחיה זו - מכיוון שנחשב מזיק ליבול. ישנו מדרש הקושר את האישות לחולדים.
מקור השם חולד - כמו גם שמה של החולדה (המופיעה לרוב בתלמוד) בשורש ח.ל.ד. שמשמעותו אדמה או הצבע החום, צבע האדמה: והוא גם צבע החלודה מאותו השורש.
על החולד (ה"אשת") נאמר באותו מדרש: "שלשה בריות משונות משאר בריות: האישות ונחש וצפרדע. האישות - אלמלא רואה אור, אין כל בריה יכולין לעמוד לפניו!" - כלומר למרות עוורונו הוא גורם לנזק עצום, ואילו היה יכול גם לראות, אין לתאר את הנזק שהיה עושה.
החולד, הנקרא "חלונד" בערבית, נזכר בשתי אגדות עם של הערבים בגרסאות שונות. בשתיהן מוסברת היותו עיוור. באגדה אחת נשאל מה היה עושה לו היה רואה, ותשובתו היא שהיה מחבר ים לים. ענו לו: אם כך, עדיף שתישאר עיוור כי להציף את העולם אתה מבקש. באגדה השנייה באות החיות להתלונן אצל שלמה המלך על מגרעותיהן, ולאחר שהתלונן החולד על עיוורונו הציע לו המלך לבוא לארמונו עם יתר החיות. השכם בבוקר החל החולד לחפור מנהרה והגיע לפני כל החיות. שאל אותו שלמה המלך: מה היית עושה לו היו לך עיניים? והשאיר אותו עיוור לכל חייו.

חקר חסינותו של החולד בפני מחלת הסרטן

החולד העיוור (הארצישראלי) והחולד העירום Heterocephalus glaber, הקרוב אליו, הם שני בעלי חיים, שמשך חייהם ידוע כארוך מהמקובל אצל מכרסמים בגודלם וגם תופעות ההזדקנות ה"רגילות" נדירות אצלם. החולד העיוור חי עד גיל 21 שנים לפחות. החולד העירום - עד 31 שנים. מחקרים שונים הראו כי שני חולדים מאריכי חיים אלה הם בנוסף לכך, גם חסינים בפני סרטן. החולד העירום נלחם בסרטן בדרך דומה לדרכו של האדם למשל, על ידי התאבדות מתוכננת של תאים סרטניים (אפופטוזה). המנגנון הלוחם בסרטן אצל החולד העיוור (הארצישראלי) הוא ככל הנראה מנגנון שונה לחלוטין, הקרוי נקרוזה, פיצוץ עצמי של תאים שהפכו לסרטניים. נקרוזה היא מנגנון שבדרך כלל, אצל שאר בעלי החיים, איננו מנגנון מתוכנן, אולם במקרה של החולד העיוור, הוא מתוכנן ומסתבר שהוא אף מוצלח ביותר, בהדיפתה של מחלת הסרטן.
נבדקו תאים פיברובלסטים של שני מיני חולד ארצישראלי - Spalax judaei ו-Spalax golani, ובשניהם נמצא כי משהתרבתה אוכלוסיית התאים וגדלה צפיפותם, במצב המדמה סרטן, החלו התאים להפריש אינטרפרון B, ולהתפוצץ. המחקר באשר לגורם לאותה הפרשת אינטרפרון וכיצד הוא פועל רק על תאים ספציפיים ולא על אחרים, נמשך.
במחקר אחר טופלו חולדים, חולדות ועכברים, במקביל, בחומרים מסרטנים. כל החולדות והעכברים חלו כצפוי בסרטן. כל החולדים, לא, אף כי חלקם אמנם סבלו מגידולים שפירים.
בדיקת עמידותם של תאי בני אדם חולי תסמונת לרון, אשר גם הם הוכחו כעמידים כמעט לחלוטין בפני סרטן (ראה הורמון גדילה והזדקנות), הראתה אף היא, כי מקור העמידות הזו דומה - גם שם, התאים הפגועים מתאבדים בטרם הפכו לסרטניים ובמותם הם מגינים על הגוף כולו מפני המחלה.