ויליס ריד

קריירה ככדורסלן

ויליס ריד, שנקרא על שמו של אביו, נולד בעיירה היקו שבלואיזיאנה וגדל בחווה ליד העיירה ברניס. הוא שיחק כדורסל במסגרת נבחרת התיכון "וסט סייד" (West Side) שליד הכפר לילי ובלט ביכולותיו האתלטיות. לאחר מכן למד באוניברסיטת גרמבלינג סטייט, אחד מהמוסדות הייחודיים המשרתים את הקהילה האפרו-אמריקאית, והצטיין במיוחד במשחקיו בנבחרת הכדורסל של האוניברסיטה. בשנותיו בקבוצה קלע ריד למעלה מ-2,280 נקודות, ובשנתו האחרונה השיג ממוצעים של 26.6 נקודות ו-21.3 ריבאונדים למשחק. הוא הצעיד את הקבוצה לזכייה באליפות אגודת ה-NAIA בה חברות אוניברסיטאות ומכללות קטנות, ולשלוש זכיות באליפות המחוז הדרום-מערבי לאתלטיקה (SWAC).
ב-1964 נבחר ריד במקום העשירי על ידי ניו יורק ניקס בדראפט ה-NBA, ובמהרה בלט בכוחו הפיזי הרב ובדומיננטיות שלו במאבקים מתחת לסל, הן בהגנה והן בהתקפה. השפעתו על הניקס הייתה מיידית, כשסיים את עונת הבכורה שלו בליגה במקום השביעי בקליעת נקודות (19.5 בממוצע למשחק) ובמקום החמישי בריבאונדים (14.7 למשחק). במשחק במרץ 1965 נגד לוס אנג'לס לייקרס, מהקבוצות החזקות בליגה באותה תקופה, קלע 46 נקודות. באותה עונה נבחר בפעם הראשונה מתוך שבע רצופות למשחק האולסטאר של הליגה, וזכה בתואר רוקי השנה. רק בעונתו השלישית בליגה (1966/1967) העפיל ריד עם הניקס לראשונה למשחקי הפלייאוף, לאחר שקלע 20.9 נקודות והוריד 14.6 ריבאונדים למשחק בעונה הסדירה. בסיבוב הפלייאוף הראשון הודחה הקבוצה על ידי בוסטון סלטיקס, על אף יכולת גבוהה שהציג ריד.
בתחילת דרכו במדי הניקס שיחק ריד בעמדת הפאוור פורוורד, אך בהמשך החל לתפקד כסנטר הפותח. על ממדי גופו הצנועים יחסית - גובהו היה 2.06 מטרים, נמוך משמעותית מגבוהים בולטים אחרים באותה תקופה כמו וילט צ'מברליין וכרים עבדול-ג'באר - הוא חיפה בנחישותו הפיזית, והשיג בקביעות ממוצעים גבוהים של ריבאונדים וחסימות. בעונת 1968/1969 הגיעה הניקס לשיא חדש מבחינתה כשניצחה ב-54 משחקים. בתחילת אותה עונה עזב את הקבוצה הסנטר וולט בלאמי שעבר בעסקת חליפין לדטרויט פיסטונס. בעקבות עזיבתו של בלאמי עבר ריד לשחק בעמדת הסנטר, שם יכול היה לתת תרומה משמעותית יותר. במסגרת אותה עסקה הצטרף לקבוצה הפורוורד דייב דבושר שהצטיין במשחק ההגנה, מה שהפחית את העומס על ריד. במשך השנים הבאות הפכה הניקס לקבוצה ההגנתית החזקה בליגה, עם ריד ודבושר מתחת לסל ווולט פרייזר שלחץ על מחזיקי הכדור. באותה עונה קלע ריד 21.1 נקודות למשחק והוריד 1,191 ריבאונדים בסך הכל, שיא כל הזמנים בתולדות המועדון.
בעונת 1969/1970 הוביל ריד את הניקס ל-60 ניצחונות במהלך העונה הסדירה, מתוכם 18 ניצחונות רצופים, כמות שהיוותה אז שיא בתולדות הליגה. הוא זכה בתואר ה-MVP של העונה לאחר שהשיג ממוצעים של 21.7 נקודות ו-13.9 ריבאונדים למשחק, ונבחר גם לחמישיית ההגנה של העונה. במשחקי הפלייאוף גברה הניקס על בלטימור בולטס ועל מילווקי באקס, ופגשה את לוס אנג'לס לייקרס בסדרת הגמר של הליגה. לאורך הסדרה היה ריד הקולע המוביל של קבוצתו, אך קרע בשריר בירך מנע ממנו לקחת חלק במשחק השישי, שבו הובסה הניקס. הסדרה הגיעה למשחק שביעי ומכריע, שגם בו נראה היה כי ריד לא יוכל להשתתף, אך הוא הפתיע כשעלה לחימום שלפני המשחק. ריד קלע את שני הסלים הראשונים של קבוצתו, שהיו הנקודות היחידות שלו במשחק; הופעתו, שנחשבת לאחד מהרגעים הזכורים בתולדות הפלייאוף, הכניסה מוטיבציה בניקס שניצחה 99-113 וזכתה באליפות הראשונה בתולדותיה. ריד קיבל את פרס ה-MVP של סדרת הגמר.
הניקס השיגה מאזן של 52 ניצחונות ו-30 הפסדים בעונת 1970/1971. ריד העמיד ממוצעים של 20.9 נקודות ו-13.7 ריבאונדים, והשווה את שיא המועדון לכמות ריבאונדים במשחק בודד, כשהוריד 33 ריבאונדים במשחק נגד סינסינטי רויאלס. אולם, הקבוצה לא הצליחה לשמור על תואר האליפות והודחה על ידי בלטימור בסדרת גמר המזרח. בעונה הבאה סבל ריד מדלקת גידים בברכו השמאלית שהגבילה את כושר המשחק שלו. הוא נעדר לשבועיים בתחילת העונה, ולאחר שחזר ברכו הפצועה לא אפשרה לו להמשיך לשחק והוא נעדר עד לסיום העונה, במהלכה השתתף ב-11 משחקים בלבד.
בעונת 1972/1973 שב ריד להשתתף במשחקים באופן קבוע, אך הבעיות בברכו הגבילו את תרומתו לקבוצה, והוא קלע 11 נקודות בלבד בממוצע למשחק. במשחקי הפלייאוף העפילה הניקס פעם נוספת לסדרת הגמר מול הלייקרס. לאחר שהפסידה את המשחק הראשון, ניצחה הקבוצה בארבעת המשחקים הבאים וזכתה באליפות השנייה שלה. ריד השיג באותה סדרה ממוצעים של 16.4 נקודות ו-9.2 ריבאונדים, וזכה שוב בפרס השחקן המצטיין של הגמר. הקריירה של ריד נגדעה בשלב מוקדם בשל פציעותיו, והוא הודיע על פרישתו ממשחק ב-1974.
כהוקרה על הצטיינותו הרבה הוכנס ריד להיכל התהילה של הכדורסל ב-1982, ונבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA במסגרת חגיגות היובל להקמת הליגה ב-1996.

לאחר הפרישה

לאחר פרישתו ממשחק עסק ריד במספר תפקידי אימון. הוא מונה למאמנה של הניקס בעונת 1977/1978, אך עזב את הקבוצה זמן קצר מפתיחת העונה הבאה. הוא שימש כמאמן הראשי של אוניברסיטת קרייטון בין 1981 ל-1985 ועבד בהתנדבות כעוזר מאמן באוניברסיטת סנט ג'ון בניו יורק. בהמשך שנות השמונים הוא שימש כעוזר מאמן בקבוצות ה-NBA סקרמנטו קינגס (שמה החדש של סינסינטי רויאלס) ואטלנטה הוקס.
בפברואר 1988 מונה ריד למאמן קבוצת ניו ג'רזי נטס, וב-1989 עבר לכהן כג'נרל מנג'ר וכסגן הנשיא. בתפקידו כמנהל הוא צירף שחקנים בולטים כמו דריק קולמן וקני אנדרסון, והפך את הקבוצה למתמודדת קבועה על השתתפות במשחקי הפלייאוף במשך שנות התשעים. ב-1992 הוא מינה למשך שנתיים כמאמן הקבוצה את צ'אק דיילי המעוטר, שהוביל את נבחרת ארצות הברית לזכייה במדליית זהב באולימפיאדת ברצלונה. ב-1996 הוא סיים את תפקידו כג'נרל מנג'ר, אך המשיך להיות מעורב בניהול הקבוצה במטרה להופכה למתמודדת על הזכייה באליפות. הנטס העפילה פעמיים ברציפות לסדרת הגמר של הליגה בראשית שנות האלפיים.
ב-2004 מונה ריד לסגן הנשיא של קבוצת ניו אורלינס הורנטס, ופרש מתפקידו זה בשנת 2007.