google/wiki40b huggingface dataset:
עמית לנג

עמית לנג (נולד ב-12 באוקטובר 1970) הוא כלכלן ישראלי, לשעבר אלוף ישראל בג'ודו. התחרה בעיקר בקטגוריית המשקל הקל (עד 60 ק"ג). כיהן כמנכ"ל משרד הכלכלה.

ג'ודו

לנג נולד בתל אביב ולמד בתיכון עירוני א' בעיר. הוא החל להתאמן בג'ודו בגיל צעיר, והגיע לכמה הישגים מרשימים בגילאי נוער. ב-1987 זכה באליפות העולם עד גיל 18 שנערכה בגטבורג, וב-1990 זכה במדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה באנקרה. ב-1992 השתתף באולימפיאדת ברצלונה, אך הפסיד בשני הקרבות שבהם השתתף. להישג הגבוה ביותר בגילאי בוגרים הגיע בשנת 1995, כשסיים במקום החמישי באליפות אירופה שנערכה בבירמינגהאם. כן זכה באותה שנה במדליית הארד באליפות בריטניה הפתוחה.
לנג עמד בקריטריון האולימפי לאולימפיאדת אטלנטה (1996), אך לא היה הספורטאי היחיד הטוב במשקלו בארץ, שכן גיא פוגל דורג באותה תקופה במקום השביעי בעולם וזכה להמלצת מאמן הנבחרת דאז, משה פונטי שהיה גם מאמנו האישי של פוגל. המלצתו של פונטי לא לשלוח את לנג לאולימפיאדת אטלנטה ולנסות לשלוח את גיא פוגל ( על אף העובדה שלנו הציג הישגים טובים יותר בשנה האולימפית) יצרה סכסוך בין איגוד הג'ודו לבין הוועד האולימפי והיחידה לספורט הישגי, שהוביל לכך שאף אחד מהם לא נכלל במשלחת הישראלית. בעקבות זאת, החליטו השניים לפרוש מהספורט המקצועני.

ככלכלן

לאחר פרישתו מהעיסוק בספורט, החל בלימודי תואר ראשון בכלכלה וניהול במכללה האקדמית תל אביב-יפו. עם סיום לימודיו, ב-1999, החל לעבוד באגף התקציבים במשרד האוצר. בהמשך, השלים לימודי תואר שני במינהל עסקים במסלול האקדמי המכללה למינהל ותואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב. ב-2007 מונה לסגן הממונה על התקציבים. במסגרת תפקידיו במשרד האוצר עסק, בין היתר, בתחומי פנים, הגנת הסביבה, תיירות, חקלאות, אנרגיה ותחבורה. במסגרת תפקידיו במשרד האוצר היה שותף בהובלת רפורמות כלכליות, בהן הרפורמה בנמלים ובתעריפיהם, הפיכת מע"צ מיחידת סמך לחברה ממשלתית, ייצוב חברת רכבת ישראל ועדכון תוכנית החומש שלה, רפורמה בתעריפי המים, מדיניות שמיים פתוחים בתעופה וקידום יצרני חשמל פרטיים. 
בשנת 2010 התפטר מתפקידו במשרד האוצר, ומונה למנהל חטיבת הכלכלה, פיתוח עסקי, רגולציה וקשרי מפעילים בחברת פרטנר תקשורת.
ב-2013 מונה למנכ"ל משרד הכלכלה, תחת השר נפתלי בנט. במאי 2017 הודיע על התפטרותו.
גל רוחב

גל רוחב (או גל רוחבי), הוא גל שהמשרעת שלו מאונכת לכיוון ההתקדמות. זאת להבדיל מגל אורך שהמשרעת שלו מקבילה לכיוון ההתקדמות.

סוגים של גלי רוחב

גלים אלקטרומגנטיים הם גלי רוחב, אשר כוללים בין היתר גלי מיקרו, גלי רדיו, אור וקרינת חום, קרני רנטגן וקרינת גמא.
ניתן גם ליצור גל רוחב במיתר (כמו חוט, חבל או קפיץ), על ידי הנעת אחד הקצוות בכיוון האנכי.
פגיעת אבן במאגר מים יוצרת גלי רוחב, הנראים כמעגלים קונצנטריים שמרכזם הוא מקום פגיעת האבן במים.
גלים סייסמיים שניוניים גם הם גלי רוחב.
הלשכה הציבורית של רוסיה

היסטוריה

את רעיון הלשכה הציע ולדימיר פוטין ב-13 בספטמבר 2004 בעקבות משבר בני הערובה בבסלאן, במטרה להגביר את פיקוח הממשל המרכזי על הסובייקטים הפדרליים השונים, ובכך, בין היתר, לסייע במלחמה בטרור.
ב-16 במרץ 2005 אישרה הדומה, הפרלמנט הכל רוסי, את החוק הפדרלי שיצר את הלשכה הציבורית, וב-23 במרץ אושר החוק על ידי מועצת הפדרציה של רוסיה. ב-23 במרץ חתם פוטין על החוק בתפקידו כנשיא רוסיה, והחוק נכנס לתוקף ב-1 ביולי 2005.
על פי החוק, מינה הנשיא ב-30 בספטמבר 2005, 42 חברים בלשכה וזאת בשל היותם בעלי תכונות מצוינות בכל הנוגע למדינה ולחברה. אותם 42 חברים בחרו 42 סגנים מאגודות ציבוריות לאומיות ברוסיה, וב-23 בדצמבר בחרו 84 חברים אלו 42 נציגים נוספים מאגודות ציבוריות אזוריות.
מאיר סויסה

ביוגרפיה

מאיר סויסה נולד בקזבלנקה שבמרוקו, ועלה לארץ ב-1970 בגיל 15. התחנך כ"ילד חוץ" בקיבוץ יפעת שבעמק יזרעאל. ב-1973–1974 עשה שנת שירות בגרעין "עודד" בקריית שמונה. עם גיוסו לצה"ל, התקבל ללהקת גייסות השריון. לאחר שחרורו מן הצבא, החל להופיע בתיאטרון ובסרטים ישראלים.
להצלחתו הגדולה הגיע בשנים 1978 ו-1979 עת הופיע בשני תפקידים קולנועיים, בתפקיד "בזוקה", ידידו של גידי גוב בלהקה הצבאית, בסרטו של אבי נשר "הלהקה", ובתפקיד "מושון", שותפו לדירה ולמשרד הפרסום של גידי גוב בסרטו של נשר "דיזנגוף 99". בשני הסרטים שיחק דמות זהה כמעט, של הבדרן ממוצא מזרחי, הרזה והארוך, בעל מבטא הבולט, הכושל ביחסיו עם המין השני, ששימש כמשקל קומי שכנגד לגידי גוב, הצבר, הישיר, היפה והמתלבט, אשר ב"דיזנגוף 99" כבש את ליבן של גלי עטרי וענת עצמון גם יחד. דמויות אלו נותרו מזוהות עם דמותו של סויסה, ונחשבות לתפקידיו הבולטים.
ב-1980 השתתף בלהקת "בצל ירוק 80" אשר להיטיה היו "אהבת ציון" ו"יא סאלם" אותו הלחין, והוא השיר היחיד הידוע אותו הלחין.
בשנים 1987 ו-1988 הופיע בהרכב בידורי שהקים דן אלמגור וביים צדי צרפתי והשתתפו בו דינה גולן, מיקי קם, חני נחמיאס, משה בקר ועוד. ההרכב ביצע מערכונים ושירים סאטיריים - אקטואליים שעסקו בעדות, ובנושאים אחרים שבערו באותם זמנים. ההרכב הופיע בשעה טובה ובשירותרום 1989. סויסה זכה להצלחה על במות התיאטרון, בקומדיות ובמחזות בידור. הוא שיחק בתפקיד הראשי בקומדיה "שחק אותה סם" על פי וודי אלן, ובהצגות רבות נוספות. להצלחה מסחרית משמעותית הגיע עם המופע "סויסה ויצפאן תחילה" בשנת 1993 ומופע ההמשך "סויסה ויצפאן פעימה שנייה". הצגות אלו, בהן כיכב לצדו של אלי יצפאן, הועלו מאות פעמים ברחבי הארץ, ושודרו במופעים מיוחדים בטלוויזיה. כן הופיע לצידה של מירי בוהדנה בשנת 2004 בהצגה המצליחה "אני עם אישתך גמרתי".
בטלוויזיה הופיע בקומדיות כ"שבט כהן" (1991) ובדרמות כ"שבתות וחגים" (2004). באמצע שנות ה-80 הופיע בתפקיד אורח בסדרה הקומית "קרובים קרובים". בסוף שנות ה-80 הופיע בתוכנית "מוצ"ש" בהנחיית אבי אתגר שם פיתח את דמותו של "מוריס המלצר". לצד משה איבגי הופיע בתוכנית בשם "דו"ח איבגי סויסה" (1998) בה ביקר עם איבגי במקומות שונים, והשניים תיעדו את הנקרה בדרכם. בשנת 2006 החל לכתוב ולככב בסדרה המעין אוטו-ביוגרפית על חייו "קרוב לוודאי" שזכתה לשבחים רבים. בשנת 2009 שיחק את רפאל בסדרה "חצויה". בשנת 2009 שיחק בסדרה "שירות חדרים" את דוד זריהן.
בשנת 2010 שודר בערוץ 8 הסרט התיעודי "כל אנשי כסית" בבימויו של סויסה, המספר על תולדות "קפה כסית" המפורסם. כעבור שנה, ב-2011, שודר החלק השני "כל אנשי כסית - הדור האחרון" אשר ממשיך את סיפור בית הקפה ודעיכתו ההדרגתית. סויסה גם כתב והלחין את שיר הסיום של הסרט, "לעשות משהו", בו גם השתתף בשירה.
ב-2013 החל להשתתף בסדרת הדרמה "הבורר" בתפקיד קרלוס. ב-2014, החל להשתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "היחידה", המשודרת ב-HOT.
בקיץ 2015 גילם את טוביה אבן צור ראש המועצה בסרט "גויאבות".
באמצע העשור השני של המאה ה-21, סויסה מככב במופע "ימים של קולנוע" עם חני נחמיאס, ישראל גוריון ואילן שס. הוא מופיע גם במופע "צוחקים ושרים" עם אילן שס.
סויסה נשוי בשנית לנעמה מירמוביץ (1974) מורה ומחנכת בבית ספר. מנישואיו הראשונים לרותי, בתה הצעירה של יפה ירקוני, הוא אב לבת ולשני בנים; טליה סויסה (מתנדבת בארגון משמר זכויות האדם, השתתפה בסדרה על חיי אביה "קרוב לודאי"), ישי סויסה(מפיק מוזיקלי וזמר אינדי רוק. חבר בלהקת "SHTOCK", ידוע בשם "בנאביסר" שהשתתף בגוט טאלנט ישראל) ומיכאל סוויסה (זמר טראפ והיפ הופ).
ליונל ווטסון

ליונל ווטסון (Lyonel Watson;‏ 1901–1969) היה מהנדס העיר חיפה בשנים 1934–1951.

ביוגרפיה

נולד בניו זילנד. אביו היה כומר פרוטסטנטי. למד הנדסה אזרחית באנגליה ושרת במספר מועצות מקומיות וכן בדרום אפריקה.

בשנות ה-30, כאשר הוחלט להקים בחיפה נמל מים עמוקים ולקדם את מעמדה להיות אחת הערים החשובות במזרח התיכון, ווטסון הועבר למחלקת ההנדסה בעיריית חיפה כדי לשרת כראשה. בשנים 1944 - 1945 כיהן כנשיא מועדון רוטרי החיפאי. בשנת 1948 עם תום המנדט הבריטי בארץ ישראל לא עזב ווטסון את הארץ כשאר אנשי המינהל הבריטים אלא נשאר לשרת בעירייה. בשנת 1951 מונה למהנדס תברואה ארצי במשרד הבריאות. ווטסון הטביע את חותמו על התכנון האורבני של העיר, דגל בתפיסות ההנדסה והאדריכלות המודרניות והרבה ליישם את נושא השטחים הציבוריים הפתוחים במרחב העיר. נטל חלק משמעותי בבחירת סמל העיר חיפה.

ווטסון נשא לאישה את רבקה, שהייתה מזכירתו במשך 10 שנים.
נקבר בבית הקברות של הקהילה המשיחית. על שמו אחד הרחובות הראשיים בשכונת רמת בגין, חיפה וקרן ווטסון - קרן מלגות במועדון רוטרי החיפאי.
סכרין

סכרין וסרטן

מאז שהתגלה עורר הסכרין דאגות לגבי נזקיו לבריאות. כבר בתקופת כהונתו של נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט, נשאלו שאלות רבות בנוגע להשפעות הממתיק על מערכת העיכול. רוזוולט, שבאותו זמן היה בדיאטה עקב סיכון לסוכרת, אמר לשואלים: "כל מי שחושב שסכרין מסוכן, הוא אידיוט!".
במשך שנות ה-60 נעשו מספר מחקרים כדי לברר האם סכרין מעודד סרטן. הדאגה הציבורית הגיעה לשיא כאשר בשנת 1977 פורסם מחקר כי חולדות שהואכלו בכמויות גדולות של סכרין הראו עלייה בסרטן שלפוחית השתן. באותה שנה ממשלת קנדה הורתה על איסור שימוש בסכרין. גם ה-FDA האמריקני הציע לאסור את הסכרין אך מכיוון שזה היה הממתיק המלאכותי היחיד באותה תקופה, ההצעה עוררה התנגדות ציבורית נרחבת, בעיקר אצל חולי סוכרת. בסופו של דבר הקונגרס האמריקני החליט כי יותר השימוש בסכרין אך הוא יחויב במדבקת אזהרה המבהירה שהחומר חשוד כמסרטן.
מאז ועד היום, עשרות מחקרים נעשו לגבי אופי הקשר בין סכרין לסרטן (בעיקר שלפוחית השתן). חלקם טענו לקורלציה מסוימת וחלקם לחוסר קשר מוחלט. הניסויים שנערכו בשנות ה-70 זכו לביקורת רבה מפי הממסד המדעי בעיקר בגלל הכמות העצומה של סכרין שהוזרקה לחולדות, הרבה מעבר לכמות הנצרכת באופן טבעי. ניסויים אחרים הוכיחו כי החולדות מפתחות סרטן באופן ספונטני גם כאשר הוזרקו לגופן מים. היו אף שטענו שהסרטן נגרם בגלל התפוררות של חלקי גומי מהמזרקים בתוך גופן של החולדות. 
ב-1991, לאחר 14 שנה, הסיר ה-FDA את המלצתו מ-1977 לאסור את השימוש בסכרין.
מישל מרטלי

ביוגרפיה

מרטלי הוא בנו של מפקח במפעל דלקים של חברת "של" בן מעמד הביניים. אמו צאצאית לשושלת המוזיקאים דה פראדין. הסב מצד האם, אוגיסטן דה פראדין, נודע כ"טורבדור" שמחה בשנות ה-1920–1930 נגד הכיבוש האמריקאי באי. מרטלי גדל בקארפור, קרוב לפורט או פרנס. הוא למד בעצמו לנגן בפסנתר לפי שמיעה. אחרי שסיים את לימודיו בתיכון "סן לואיס דה גונזאג", עשה בחינות בגרות במרכז ללימודי תיכון, וניסה ללא הצלחה להתקבל ללימודי רפואה. זמן קצר למד באקדמיה הצבאית של האיטי לפני שפרש ועבר עם אשתו ללייקווד, בקולורדו שבארצות הברית ונרשם ללימודי בניין. ב-1986, אחרי סמסטר אחד, התגרש מאשתו וחזר להאיטי.
הוא שב לארצות הברית עם מי שהייתה אז בת זוגו. השניים התגוררו במיאמי, בה התחתנו ובה נולד להם בנו הראשון, אוליבייה. ב-1987 חזר שוב להאיטי.
מרטלי נודע במהלך השנים כזמר יוצר בתחום מוזיקת פופ האיטית, הקרויה "דאנס מוזיק" או "קומפא". 
לאמיתו של דבר לא היה קודם חסר מעורבות פוליטית. היה מקורב לנשיא רנה פרבאל, תמך בהפיכה שהדיחה את הנשיא ז'אן-ברטראן אריסטיד ובמהלך הדיקטטורה הצבאית בשנים 1991–1994 היה מקורב ללטננט-קולונל ז'וזף מישל פרנסואה, מפקד משטרה וראש כנופיות המוות של ה"טונטון מקוט" שנשפט בהמשך בהיעדרות על פשעים נגד האנושות. בימי נשיאותו השנייה של אריסטיד הביע במופעיו בקורת חריפה על הנשיא ומשטרו.

נשיאותו

אחרי סיבובי הצבעות קודמות שבוטלו עבר אי סדרים וזיופים, מרטלי נבחר מטעם הרשימה "רפונס פייזאן" (תשובת האיכרים), בעלת מגמה שמרנית.
ב-21 באפריל 2011 הוכרז למנצח בסיבוב השני של הבחירות הנשיאותיות מ-20 במרץ 2011, כשקיבל 67.57% מקולות הבוחרים, מול מועמדת המחנה השמאלי, מירלאנד מניגא. נכנס לתפקיד ב-14 במאי 2011. 
היה זה מקרה ראשון של מעבר חלק דמוקרטי של רסני השלטון מנשיא אחד לאחר שנבחר משורות האופוזיציה.
כנשיא נמצא בעימותים תכופים עם הפרלמנט. אחרי ניסיונות של דניאל-ז'ראר רוזייה וברנאר גוס, שלא קיבלו את אישור הפרלמנט, ב-18 באוקטובר 2011 הורכבה ממשלה בראשות ד"ר גארי קוני (Conille), בן 45, רופא ופקיד או"ם לשעבר. הוא התפטר כעבור זמן קצר בפברואר 2012 והוחלף על ידי שר החוץ והדתות, לוראן לאמוט' שכיהן עד דצמבר 2014 כשבא במקומו פול אוונס.
ב-25 ביולי 2011 ניצל מרטלי מהתנקשות בחייו.
בשנים 2013–2015 התחוללו הפגנות רבות נגד השלטון בגלל יוקר המחיה ובגלל דחיות הבחירות לסנאט ולפרלמנט. בינואר 2015 הפרלמנט פוזר מבלי שייבחר אחד חדש והנשיא המשיך למשול בעזרת צווים.
האווירה הייתה עכורה גם בגלל חשדות לשחיתות נגד הנשיא ובמיוחד מעצרם של כמה מקורבים ואנשי צוות בגלל חשדות למעורבות ברצח ואונס. הבחירות לפרלמנט התקיימו באווירה מתוחה באוגוסט 2015.
בבחירות לנשיאות באוקטובר 2015 בסיבוב הראשון זכה למספר הרב של קולות המועמד הנתמך על ידי מרטלי, ז'ובנל מואיז, בגלל טענות לזיופים בחירות אלה בוטלו.
בתחילת 2016 היסס מרטלי לעזוב את השלטון אך בסופו של דבר הסכים בסוף הקדנציה ב-7 בפברואר 2016, להעברת התפקיד לנשיא זמני, ז'וסלרם פריוור.
למרות יוזמותיו למשוך גורמי עסקים שונים ואישים כמו נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון, במאמצים לשיקום המדינה אחרי רעידת האדמה משנת 2010, מאזן הנשיאות של מרטלי נחשב מאכזב. 
לבסוף בסיבוב הבחירות הסופי הב
מישל מרטלי נשוי לסופיה סן-רמי, האמרגנית שלו, שמוצאה מגונאיב. לזוג יש ארבעה ילדים: שלושה בנים (אוליבייה, מישל-יאני, מישל-אלכסנדר) ובת (מלאיקה מישל).
דוד בלאס

דוד בלאס (נולד ב-1945) הוא איש עסקים ישראלי שנחשב בשנות ה-80 כמלך השוק האפור. הורשע בהוצאת עשרות מיליוני דולרים במרמה מכספי התק"ם אותם ניהל.

מעורבות בפוליטיקה

לקראת בחירות 1984 תרם כסף למערך ולאחר שהתבררו תוצאות הבחירות נתן הלוואה של מיליוני דולרים לרמי אונגר, מקורבו של עזר ויצמן במטרה לצרף את מפלגת יחד למערך.
בקיץ 1984 העניק שעון יקר ערך לשמעון פרס. בינואר 1987 נחשף הדבר ופרס החזיר את המתנה.

פרשת בלאס

פרשת בלאס אירעה על רקע הסחרור האינפלציוני בישראל של שנות השמונים. באותה תקופה ניהל בלאס את תיק ההשקעות של התק"ם. בפברואר 1985 התברר שהכספים נעלמו. בלאס נעצר וביוני 1988 הורשע ב-19 עבירות מרמה ונידון לחמש שנות מאסר מהן שנתיים וחצי בפועל. ב-1989 הורשע בניסיון השתלטות על בנק הספנות.

לאחר השחרור

לאחר שהשתחרר מהכלא חזר לעסקים בפרופיל נמוך. במאי 2002 הוכרזו הוא ורעייתו איזבל כפושטי רגל בעקבות צבר חובות בהיקף 100 מיליון דולר מהם 80 מיליון לתק"ם.
ב-2005 התפוצץ מטען חבלה בפתח דירתו בתל אביב.
טומי מקינן

קריירת מרוצים

מקינן השתתף לראשונה בראלי פינלנד, שהיה חלק מאליפות העולם בראלי, בשנת 1987 אך לא הצליח לסיים את המרוץ. עד לשנת 1994 לקח חלק באליפות באופן חלקי. באותה שנה ניצח לראשונה את הראלי הפיני, כשהוא נוהג בפורד אסקורט. עונת 1995 הייתה הראשונה בה התחרה באופן מלא בקבוצת מיצובישי ראליארט. את עונתו השנייה בקבוצה פתח עם צמד ניצחונות בשוודיה ובראלי הספארי שנערך בקניה. שלושה ניצחונות נוספים במהלך העונה הקנו לו את תואר האליפות הראשון, כשנותרו עוד שני מרוצים לסיום העונה. בשלוש העונות הבאות הצליח לשמור על התואר ובשנת 1998 זכה עם מיצובישי גם באליפות היצרנים. באותה שנה יצא משחק הווידאו "ראלי טוני מקינן". 
עונת 2000 נפתחה בניצחון במונטה קרלו. היה זה הניצחון היחיד שהשיג באותה עונה. בסיומה איבד את תואר האליפות לנהג פיני אחר, מרקוס גרונהולם. באותה שנה הוציאה מיצובישי גרסה מיוחדת לדגם הלאנסר איוו, שנשאה את שמו של מקינן. בדגם זה עיצוב החזית הקדמית של הרכב היה שונה. חלק מהרכבים נצבעו בצבעי אדום ולבן, בדומה למכוניתו של מקינן.
מקינן המשיך להתחרות עבור מיצובישי עד לסיום עונת 2001, אז עבר להתחרות עבור סובארו. גרנד פרי מונטה קרלו בשנת 2002, מרוץ הבכורה בקבוצה החדשה, היה הניצחון הראשון של מקינן עבור סובארו. בדיעבד התברר שזהו גם הניצחון האחרון בקריירה. במהלך העונה נאלץ לפרוש משבעה מרוצים מתוך הארבעה עשר. את העונה סיים במקום השמיני. את עונתו השנייה בקבוצה סיים באותו המקום. לאחר סיום העונה הודיע על פרישה.
במהלך השנים השתתף מקינן מספר פעמים במרוץ האלופים. בשנת 1990 סיים במקום השני, כסגנו של סטיג בלומקוויסט. בשנת 1999 זכה בתחרות גביע האומות כחלק מהנבחרת הפינית וסיים במקום השני במרוץ אלוף האלופים. שנה לאחר מכן זכה בתואר לאחר שניצח את מרקוס גרונהולם בגמר.
לאחר הפרישה הקים את חברת "טומי מקינן רייסינג" העוסקת בבניית רכבים לתחרויות ראלי וציוד עזר לנהגים.

מנהל קבוצה

טויוטה הייתה פעילה באליפות העולם בראלי במהלך שנות השמונים והתשעים, אך פרשה מהתחרויות בסיום עונת 1999. בינואר 2015 הודיעה החברה על כוונתה לשוב לאליפות בשנת 2017. חצי שנה לאחר מכן החתימה החברה את מקינן כמנהל הקבוצה החדשה. בעונת 2018 זכתה הקבוצה באליפות היצרנים לראשונה מאז 1999.
מיה דרייפוס

ביוגרפיה

דרייפוס החלה לימודי פסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, אך עברה לחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2001 ביימה את סרטה הקצר הראשון, "שעווה זה כואב". בשנת 2005 ביימה את "ביקור חולים", סרט הגמר שלה, שהתקבל והוקרן בפסטיבל קאן וזכה במקום השני בתחרות הסרטים הקצרים. הסרט זכה בפרסים בפסטיבלים נוספים ברחבי העולם, בבייג'ינג, בטייוואן ובתל אביב. לאחר סיום לימודיה החלה ללמד תסריטאות בחוג לקולנוע בתל אביב.
בשנת 2014 יצא סרטה העלילתי הראשון באורך מלא "ההיא שחוזרת הביתה", בכיכובם של טלי שרון, אלון אבוטבול, לאורה ריבלין ואלי כהן. הסרט זכה בפרס "סרט הביכורים" בפסטיבל הקולנוע ירושלים, פרס השחקנית לטלי שרון ופרס הצילום. בנוסף, ליאורה רבלין זכתה באותה שנה בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על השתתפותה בסרט זה.
דרייפוס ערכה את התסריט של סרטה של הבמאית עילית זקצר "סופת חול", שיצא בשנת 2016 וזכה בשישה פרסי אופיר (בהם פרס הסרט הטוב ביותר), וכן בפרס הסרט הזר הטוב ביותר בפסטיבל סאנדנס באותה השנה.
עוד בשנת 2016 יצא הסרט "גיבורה", פרויקט קולנועי אותו יצרה וניהלה אמנותית יחד עם מיכל ויניק. הסרט מורכב מחמישה סרטים קצרים של חמש במאיות צעירות, בוגרות החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
כיום, דרייפוס מלמדת תסריטאות ובימוי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש ובמכללה האקדמית בית ברל, ועובדת על סרטה השני, "כביש הסרגל", אשר זכה במענק "נשים בתמונה" ומשתתף בחממת הקולנוע בירושלים 2016.
מועצת הארץ

מועצת הארץ (ברומנית: Sfatul Țării) היה הגוף המייצג של גוברניה בסרביה באימפריה הרוסית ובתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה הפכה לגוף המייצג והמחוקק של בסרביה האוטנומית תחילה והעצמאית לאחר מכן, תחת השם הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית (Republica Democratică Moldovenească), עד להסתפחות לממלכת רומניה לאחר מכן פיזור המועצה בצו של מלך רומניה.
לאחר מהפכת פברואר והתפוררות השלטון ברחבי האימפריה הרוסית היו בבסרביה, בדומה למקומות אחרים, התכנסויות והתארגנויות פוליטיות על בסיס מקצועי או חתך סוציאלי, כדי לייצור קבוצות, שישלחו נציגים ליצירת גופים מייצגים, שיעסקו בקביעת עתיד האזור. בימים 6 - 7 בפברואר 1917 התכנס קונגרס של נציגים מכפרי האזור, שהצביע על הצעה למתן אוטונומיה מקומית ויצירת גוף מחוקק. בהמשך התכנסו קונגרסים של כמרים, של מורים ושל אנשי צבא, והם מצטרפים לתביעה לאוטונומיה. באפריל 1917 נוסדה המפלגה הלאומית המולדובנית ובראשה ואסילה סטרואֶסקו. המפלגה הזאת ובטאונה, העיתון Cuvânt moldovenesc (מילה מולדובנית) דגלו במתן אוטונומיה לבסרביה.
לאחר המהפכה גדל מאוד מספר העריקים מהצבא הרוסי האימפריאלי המוצב ברומניה (היו בה כמיליון חיילים רוסים), עריקים שבדרכם מהחזית אל ביתם ברוסיה, עברו דרך בסרביה, תוך ערעור ופגיעה בביטחון הציבור בה. גנרל דמיטריי גריגוריביץ' שצ'רבצ'ב, המפקד הרוסי של החזית הרוסית-רומנית, אישר במברק מס' 156370 יצירתן ושילוחן לבסרביה של 16 קבוצות אנשי מיליציה המורכבות מחיילים ילידי בסרביה, שעברו לפחות שתי פציעות. יחידות אלה כונו בשם קוהורטות.
לפי נתונים משנת 1897 בבסרביה היו 48% מולדובנים (רומנים), 28% אוקראינים ורוסי ביחד, 12% יהודים, בולגרים, גרמנים ולאומים אחרים יחד 12%. בנוסף לתושבים המקומיים, בשנת 1917 חנו ברחבי בסרביה יחידות צבא רוסיות רבות ומרבית החיילים היו רוסים. למרות נתונים אלה, ב-16 ביולי 1917, הוועד המרכזי של אנשי הצבא המולדובנים של אזור קישינב, החליט על יצירת ועד של הפרובינציה, לפי דוגמת הסובייטים, שינסח הצעת חוק לאוטונומיה לאומית וטריטוריאלית ובו יהיה למולדובנים ייצוג של 70%‏. ב-4 בספטמבר החל הוועד הזה להוציא לאור ביטאון עצמאי, עיתון בשם Soldatul român (החייל הרומני). בתקופת 23 - 27 באוקטובר החליט הוועד על הכרזת האוטונומיה של בסרביה והקמת "מועצת הארץ" כגוף מחוקק.
בתקופה זו הכריזה האספה הלאומית האוקראינית שבסרביה היא חלק מאוקראינה ובתגובה פנו הבסרבים לממשלת המעבר הרוסית וביקשו את הגנתה.

הרכב מועצת הארץ

לצורך הרכבת "מועצת הארץ" אנשי הצבא הבסרביים בחרו 44 נציגים, האיכרים בחרו 36 נציגים ועוד 58 נציגים נבחרו על ידי איגודים מקצועיים ומועצות מקומיות. בין 156 הנציגים, שהרכיבו את מועצת הארץ היו 105 מולדובנים (למעשה רומנים), 15 אוקראינים, 14 יהודים, 7 רוסים, 8 גגאוזים, 2 גרמנים, 2 בולגרים, פולני אחד, ארמני אחד ויווני אחד. היו טענות על כך שההרכב הלאומי לא שיקף את החלוקה בפועל, שניתן ייצוג יתר לרומנים וכדי להצדיק זאת ספרו כרומנים את כל מי שהבין מעט רומנית, גם אם שפת האם שלו הייתה שונה.
פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט

ביוגרפיה

פרידריך וילהלם נולד בשוודט על האודר ב-21 באוגוסט 1709 לפיליפ וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט ויוהנה שרלוטה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו והנרייטה קתרינה, רוזנת נסאו.
בשנת 1711 מת אביו פיליפ וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט, ואחיו פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט עלה לשלטון במקומו. פרידריך היינריך התחנך יחד עם אחיו על ידי דודם, פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה, ואחר-כך על ידי בן דודם פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה. בשנת 1711 מונה פרידריך היינריך למפקד רגימנט הרגלים ה-12 (ברנדנבורג-שוודט), אך הוא גילה עניין מועט בעניינים צבאיים. בשנת 1733 פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה היה כל כך נרגז על המצב ברגימנט של פרידריך היינריך, ואף הורה לכולאו במשך כמה שבועות. פרידריך השני, מלך פרוסיה לא התייחס כלל ליכולותיו של פרידריך היינריך, ומשום כך לא נתן לו תפקידים חשובים בצבא. בשנת 1741 הועבר פרידריך היינריך לפקד על רגימנט הרובאים ה-42 (ברנדנבורג-שוודט), אך שוב לא היה אכפת לו במיוחד, והוא השאיר את הפיקוד בפועל על הרגימנט בידי קציניו.
ב-10 בנובמבר 1734 התחתן פרידריך היינריך עם לאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו, בתם של לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ואנה לואיזה פהזה, ממנה נולדו לו שתי בנות. נישואי השניים לא היו מוצלחים, והשניים התווכחו לעיתים כה קרובות ובאלימות כה רבה, עד כי לבסוף גרש אותה פרידריך היינריך לקולברג עד סוף חייה.
בשנת 1784 התחתן פרידריך היינריך בנישואים מורגנטים עם השחקנית מריה מגדלנה שרלוטה קראמאן, ממנה נולד לו בן אחד, פרידריך, אשר קיבל בשנת 1786 את התואר ברון פון שטולצנברג.
ב-12 בדצמבר 1788 מת פרידריך היינריך בשוודט על האודר ללא בנים, ובעקבות כך חזרו אדמות המרקיזות לכתר הפרוסי.
ONE

היסטוריה

אתר ONE הוקם על ידי אודי מילנר וגיל מנקין בשנת 1999 ומשרדיו נמצאים במגדלי BSR שברמת גן. האתר הוקם במטרה לגבות ולסקר את התוכנית של יורם ארבל, "הדקה ה-91", ששודרה אז בערוץ 2, ועסקה בסיכום מחזור ליגת העל.
בתחילת 2000, הייתה תחרות בתחום אתרי הספורט בישראל ובסופה אתרים רבים הגיעו לקצם, אתר ONE נשאר גם בזכות ההשקעות של טלעד, שהשקיעה ברכישת חלקה באתר כמיליון וחצי דולר. בשנת 2007, רכשה קבוצת ידיעות אחרונות כחצי מהבעלות על האתר, והפכה לבעלת השליטה בו.

תוכנית הרדיו

התוכנית משודרת בין השעות 18:00 ל-20:00 בערב, ב-2007 הועלתה התוכנית ושודרה ברדיו 99 את התוכנית הגישו אופירה אסייג ואייל ברקוביץ'. ב-2009 התוכנית עברה לרדיו ללא הפסקה וב-2011 התוכנית עברה לשדר ברדיו תל אביב, בנוסף התוכנית משודרת בסינדקציה ברדיו חיפה, רדיו ירושלים, רדיו דרום, רדיו אשקלון ואשדוד ב-101.5FM, רדיו חם אש 99.5FM, ורדיו גלי ישראל.
את התוכנית מגישה אופירה אסייג, יחד עם הפרשנים אייל ברקוביץ' ואיציק זוהר. לעיתים מוחלפת אסייג ביורם ארבל, שרון ניסים או לירן שכנר. פרשנים נוספים כמו חיים רביבו, אלון חזן, פיני גרשון, דורון ג'מצ'י שידרו בעבר בתחנה. עם מינויו של ברקוביץ' למנג'ר הפועל תל אביב פרש מהשידור ברדיו, אך שב לשדר לאחר שסיים את תפקידו בקבוצה.
למתנדבים בעם

למתנדבים בעם הוא שיר מאת המשורר חיים נחמן ביאליק, אשר חובר בזמן ששהה בעיר אודסה בשנת תר"ס (1889-1900).
השיר נתפס בציבור בעיקר כעוסק בהתעוררות רעיונית ומעשית שדרושה למאבקה של התנועה הציונית על כינון ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. הוא נחשב בשל כך לחלק ממסכת היצירה הציונית, והוא הוקרא והושר בטקסים חגיגיים ביישוב היהודי החדש.
כשמו של השיר נקראה לפחות קבוצת חלוצים וחלוצות אחת, אשר חבריה היו ממייסדי קבוצת קריית ענבים בתקופת העלייה השלישית. 
חלקים מהשיר הולחנו על ידי המוזיקאים משה לב ואברהם צבי אידלזון,, אשר לחנו זכה לביצועים רבים במאה ה-20 וה-21.

תכנים ואמירות

"למתנדבים בעם" הוא שיר תעמולה וגיוס לפעולה נחוצה ודחופה של יחידים וקבוצות למען כלל ישראל, "לְעֶזְרַת הָעָם!". מספר צירי תוכן מובעים בשיר במקביל, תוך שימוש בשפה פואטית המתכתבת עם סגנון פסוקי התנ"ך. הראשון ציר הזמן, האחד ההיסטורי, הנוגע לתקופת החשמונאים והמכבים, הריבונית בחלקה, ותקופת בית שני בכללה, שבה לדעת המשורר, ידע העם לשלב בין "צִחֲצוּחַ חֲרָבוֹת עִם רִנְנַת הַתְּהִלִּים"; ואילו תקופת הזמן העכשווית, שבה נכתב השיר - מפנה המאות ה-19 - ה-20 - מוצגת בניגוד רב לימי העבר הקדום, כאשר העם חסר ריבונות או כוח צבאי, ושרוי במצוקה כלכלית וחברתית בארצות הגולה; ועל כן הוא "דּוֹר דַּכָּא, קְצַר יָד, בְּנֵי עַם-עָנִי", שעתידו הקולקטיבי כאומה מעורר דאגה. הציר השני, קריאה לחשבון נפש לאומי, שבו נקט ביאליק ברוב שיריו הגדולים, ואף בלווית גערות לציבור (כגון בשירו "אכן חציר העם"), שנעדרו משיר זה, שיש בו המלצות חיוביות בלבד, כגון "חִשְׂפוּ הָאוֹר! גַּלּוּ הָאוֹר!", ולהתחברות אל התובנה הפנימית הלאומית; התחברות אשר תחולל את תעצומות הנפש הנדרשים כדי לערוך את התמורה החיונית, למשל במילים: "עַל-קַרְקַע הָעָם וּבְתַחְתִּיּוֹת נִשְׁמָתוֹ – עוֹד תִּגַּהּ וּתְנוֹצֵץ שְׁכִינָתוֹ". והציר השלישי, הכְוונות ועצות כיצד על האומה לפעול, שנכתבו גם ברוח ההגות הציונית בת הזמן. ביאליק סבר שבניין היישוב היהודי החדש, ובכלל זאת העזרה הציבורית שתוקצב לחפצים לעלות לארץ, צריך להעשות בידי כל מי שחפצים בכך ללא בררנות, במילותיו: "בַּמֶּה? אַל-תִּשְׁאָלוּ – בַּאֲשֶׁר נִמְצָאָה!
בְּמִי? אַל-תִּבְדֹּקוּ – כֹּל לִבּוֹ יִדְּבֶנּוּ! מִי צָרַת הָאֻמָּה בִּלְבָבוֹ נָגָעָה"; לא הונם של העולים, ייחוסם, או תפיסת עולמם אמורה לקבוע האם ישוייכו אל מפעל ההתיישבות החדש בארץ, הממומן ברובו מקרנות לאומיות ועזרתם של נדבנים כגון הנדיב הידוע; אלא רק התמסרותם, הקרבתם, אכפתיותם ומעורבותם בשאלת גורל האומה ועתידה. המשורר קורא: "הוֹי, הָבוּ-נָא יַחְדָּו לָעֲבֹדָה הַגְּדוֹלָה!", באשר סבר כמו הוגים ומנהיגים נוספים, כי האחדות וההתלקטות האנושית והרעיונית המגובשת של האומה היא צורך חיוני וקובע; ולכן הכרחי איסוף משאבי הרוח והחומר המשותפים, שמבלעדיו לא תוכל להתבצע הפעולה הרחבה אשר תביא לתמורה בחייה, תחייתה התרבותית וכינונה הריבוני בארץ ישראל, ועל כך קורא המשורר: "הַעֲמִידוּ אֶת-עַמְּכֶם, הָקִימוּ הַדּוֹר!".
Keynote

תולדות התוכנה

Keynote החלה כתוכנה שפותחה עבור סטיב ג'ובס שהשתמש בתוכנה עבור יצירת מצגות לכנס מקוורלד ולאירועים מרכזיים נוספים של אפל. התוכנה יצאה לראשונה בפומבי ב-1 בינואר 2003 והתחרתה נגד תוכנות מצגות קיימות (ובעיקר נגד התוכנה PowerPoint). בשנת 2005 חברת אפל החלה למכור את גרסתה השנייה של התוכנה בשיתוף עם התוכנה Pages בחבילת תוכנה חדשה של אפל שנקראה iWork.
בכנס מקוורלד שנערך בשנת 2006 אפל הפיצה את החבילה iWork '06 שכללה שדרוג של Keynote לגרסה 3. בגרסה הוצגו תכונות חדשות כגון תמיכה בטכנולוגיית ה-HD, אנימציות, ערכות נושא חדשות ותרשימים בתלת מימד ועוד.
בסתיו 2007, חברת אפל החלה להפיץ ולמכור את Keynote 4 כחלק מ-iWork '08 ביחד עם התוכנות Pages בגרסה 3 ועם התוכנה Numbers החדשה.

Keynote ל-iOS

בנוסף למחשבי המק, התוכנה Keynote פועלת גם על מכשירי אייפוד טאץ', אייפון ואייפד ונמכרת במחיר 9.99 דולרים.