google/wiki40b huggingface dataset:
מוצא עילית

היסטוריה

מוצא עילית הוקמה בשנת 1933 כמושב עובדים על אדמות האיכר שמואל ברוזה, על ידי בני המושבה הוותיקה מוצא (תחתית) וקבוצת פועלים מירושלים. אנשי המושב התפרנסו מגידול פרות לחליבה, מעבודה בבית ההבראה הסמוך, ארזה, שהיה הגדול והחשוב מסוגו ומאירוח קייטנים.
 בימי המרד הערבי הגדול (1936–1939) היה במקום בסיס הנודדת, כוח הגנה נייד בראשות יצחק שדה. בינואר 1948 פונה המושב מתושביו ובמקום השתכנה מפקדת חטיבת עציוני, כאשר בית ההבראה "ארזה" שימש כבית חולים שדה. תושבי המקום חזרו אליו עם תום מלחמת העצמאות.
בשנת 2002 אושרה תוכנית להכפלת מספר יחידות הדיור ביישוב, על ידי בניית 220 יחידות דיור בשכונה חדשה על שטח של 22 דונם, סביב מתחם בית ההבראה ארזה. לאחר שנים רבות של עיכובים החלה, בשנת 2013, חברת אזורים לבנות את הפרויקט בהשקעה של 700 מיליון שקל. מלבד הבנייה החדשה במתחם, התחייבה החברה לשמר מספר בניינים היסטוריים שיהפכו לשטחים ציבוריים. 
כיום, היישוב הוא יישוב קהילתי ורבים מתושביו הם בעלי מקצועות חופשיים, המתפרנסים מחוץ ליישוב.

אופי היישוב

היישוב כולל מגוון גילאים ובשנים האחרונות נוספו למוצא עלית משפחות צעירות, ותושביו מהווים קהילה פעילה, החוגגת יחד הרבה פסטיבלים, חגים ואירועים תרבותיים מגוונים.
ביישוב יש שני גני ילדים חילוניים. ילדי היישוב לומדים בבית הספר היסודי הממלכתי עין הרים שליד סכר בית זית. בתיכון לומדים ילדי מוצא עלית במגוון תיכונים באזור (תיכון עין כרם) ובירושלים (ליד"ה, בויאר, התיכון למדעים ולאמנויות, האקדמיה למוסיקה ולמחול ועוד). בחלק העליון של מוצא עלית ישנו מעון למבוגרים, מחלקה סיעודית ומרכז החלמה והבראה בשם "נוה עמית – מעון הרופא", החולשת על נוף ההרים.
Boyfriend (שיר של אריאנה גרנדה)

רקע והפקה

השיר נחשף לראשונה על ידי גרנדה בעמוד האינסטגרם ב-24 ביולי 2019. ב-29 ביולי, פרסמה גרנדה תמונה עם הכיתוב "אתה לא החבר שלי". יממה לאחר מכן חשפה הצצה לווידאו קליפ.
ב-30 ביולי 2019, פורסמה עטיפתו הרשמית של השיר, בחשבון הטוויטר של גרנדה.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של גרנדה ב-2 באוגוסט 2019. הקליפ בוים על ידי חנה לוקס דייוויס.
טאיפן חופים

תיאור פיזי

טאיפן החופים הוא נחש גדול, זהו הנחש הארסי הגדול ביותר באוסטרליה. בוגרים מגיעים לבגרות מינית בערך באורך של 1.20 מטר (גוף+זנב). פרטים מבוגרים יותר מגיעים לאורך של 1.5-2 מטרים ואף יותר כאשר האורך הממוצע הוא 1.96 מ' ומשקל של 3 ק"ג. הפרט הארוך ביותר שנתפס באוסטרליה היה באורך של 2.9 מטרים ושקל 6.5 ק"ג. מיני טאיפן אחרים, בהם הטאיפן פנים-יבשתי, נוטים להיות באורך דומה, אך בממוצע הם מעט קצרים יותר.
בקרב נחשים ארסיים רק הרב-פתן מלכותי, הממבה שחורה והגומצן ענק ארוכים יותר ממנו.
הראש ארוך, צר וגדול, בדומה לראשה של הממבה השחורה. למעשה, במספר אספקטים של מורפולוגיה, אקולוגיה והתנהגות, טאיפן החופים דומה מאוד לממבה השחורה. הגוף דק, אך חזק ומוצק, והצבע עשוי להשתנות בין הפרטים השונים מירוק זית בהיר ועד חום-אדמדם, אולם חלק מהפרטים עשויים להיות בצבע אפור כהה עד שחור. העיניים עגולות וגדולות בצבע חום בהיר עם אישונים גדולים.

תפוצה ואזור מחיה

טאיפן החופים נפוץ רק באוסטרליה ובאי של גינאה החדשה, המורכב משתי פרובינציות אינדונזיות, בחלק המערבי של האי, ומגינאה החדשה, בחלק המזרחי של האי. בצפון וצפון-מזרח אוסטרליה הוא עשוי להימצא מאות ק"מ מהחוף, על אף שמו, שרומז שהוא חי בסמוך לחוף.
מין זה חי באזורי מחיה שונים. ניתן למצוא אותו באזורים חמים ולחים, באזורי חוף טרופיים, ביערות מונסון ובאזורי סבך. באזור קווינסלנד הוא הסתגל בצורה טובה לשדות קנה הסוכר, בה אוכלוסיית המכרסמים פורחת. הנחש תופס מחסה במחילות נטושות של חיות אחרות, גזעי עץ חלולים, וערמות צמחייה או אשפה.

התנהגות ותזונה

טאיפן החופים פעיל לרוב בשעות היום, בייחוד בשעות הבוקר, אולם הוא עשוי לצאת לפעילות בלילה בתקופות חמות בשנה. כאשר הוא צד, זה נראה כאילו הוא תר את טרפו בעזרת הראיה המפותחת שלו, והוא נראה לרוב מטייל כאשר ראשו מורם מעט מהקרקע. ברגע שהוא מבחין בטרפו, הנחש קופא לפני שהוא מגלגל את קדימה ומכיש מספר פעמים. הטרף משוחרר לאחר ההכשה וזאת על מנת להקטין את הסיכוי שהנחש יפגע מתגובת הטרף, בייחוד מעכברושים, שיכולים לפצוע אותו בצורה קטלנית בעזרת השיניים והטפרים שלהם. הנחש יעדיף להימלט מסכנה ולא להתאמת איתה, אולם אם הוא מרגיש מכותר, הוא יכול להפוך לתוקפני מאוד ולהכיש מספר פעמים ברצף.
נחשים אלה ניזונים אך ורק מחיות בעלות דם חם כמו יונקים ועופות. עכברים, חולדות ומיני יונקים קטנים, כמו בנדיקוט, יחד עם עופות אחרים מרכיבים את כל הדיאטה שלהם.

ארס

זהו הנחש היבשתי השלישי בארסיותו בעולם. ערך ה-LD50 שלו הוא 0.106 מ"ג/ק"ג, לפי נתונים אוסטרליים ו-0.12 על פי נתונים אחרים. בנשיכה ממוצעת הוא משחרר 120 מ"ג ארס כאשר השיא שנמדד הוא 400 מ"ג.
הארס מכיל רעל עצבים חזק במיוחד המשפיע על מערכת העצבים ועל יכולת קרישת הדם. מי שהוכש עלול לחוות כאב ראש, בחילות והקאות, דימום פנימי, שיתוק, הרס רקמות ונזק לכליות. במקרים של הרעלה חמורה, יכול להתרחש מוות כחצי שעה לאחר הכשה, אולם בממוצע מגיע המוות כשעתיים וחצי לאחר הכשה, תלוי באזור ההכשה ובמצב בריאותו של הקורבן. הכשות לא מטופלות מסתיימות ב-100% תמותה, לכן חובה לקבל טיפול רפואי מכל הכשה, אפילו מינורית. לפני הכנסת הנוגדן הספציפי של ארס זה לשימוש בשנת 1965, הסתיימו כמעט כל מקרי ההכשה במוות.
Gee

מקור השם

שמו של המיני אלבום מגיע משם השיר "Gee", שיר קצבי שמספר על ילדה המתאהבת בפעם הראשונה. שם השיר אמור להיות כתרועת הפתעה, בדומה לביטוי: "어머나!-Eo-meo-nah!" הדומה במשמעותו לביטוי "הו אלוהיי" (באנגלית:"Oh, my goodness!") או בפשטות "הו בחיי" (באנגלית:"Oh Gee").

קידום המכירות

לאחר שלא הופיעה במשך תשעה חודשים, הייתה אמורה הלהקה לבצע הופעת קאמבק ב-9 בינואר 2009 ב-KBS's Music Bank, אך כתוצאה מסיבות לא ידועות ההופעה נדחתה ל-10 בינואר ובוצעה ב-(MBC's 쇼! 음악 중심 (Show! Music Core‏. במסגרת קידום המכירות נתלו ברחבי סיאול שלטי חוצות שהציגו בנפרד את חברות הלהקה וכללו קדימון באורך 25 שניות לשיר "Gee".

הישגיו

השיר "Gee" הגיע למקום הראשון בטבלת המוזיקה Cyworld בתוך כמה שעות לאחר יציאתו הרשמית באתרי המוזיקה השונים. כמו כן הגיע השיר למקומות הראשונים בעוד 6 טבלאות מוזיקה דיגיטליים אחרים בתוך יומיים בלבד.
SM Entertainment דיווחה כי מעל 70,000 עותקים של השיר "Gee" נשלחו לחנויות כתוצאה מהביקוש, בעוד שמנתח המכירות של החברה Hanteo דיווח כי נמכרו בערך כ-30,000 עותקים.

וידאו קליפ לשיר הנושא

הקליפ המלא לשיר "Gee" יצא ב-7 בינואר 2009, ובו מוצגות חברות הלהקה כבובות ראווה לאחר סגירת החנות. בנוסף מופיע בקליפ בתפקיד אורח Minho חבר בלהקה SHINee. הקליפ זכה ללמעלה ממיליון צפיות.

רשימת השירים

1. 3:20 - Gee
2. 3:04 - Way to go 
3. 4:05 - Dear. Mom 
4. 3:26 - Destiny 
5. 4:11 - Let's Talk About LOVE
דיטריך פון קולטיץ

קריירה צבאית

בשנת 1907 הצטרף פון קולטיץ כשוחר למסגרת קדם-צבאית בדרזדן. במרץ 1914 הצטרף לרגימנט ה-8 של חיל הרגלים המלכותי הסקסוני בלייפציג בדרגת פאהנריך (Fähnrich, מקביל למועמד לקצונה).
במלחמת העולם הראשונה שירת פון קולטיץ בחזית המערבית וזכה לדרגת לויטננט בספטמבר 1914. 
מאוחר יותר שימש כשליש הגדוד השלישי באותו רגימנט.
הוא המשיך לשרת ברייכסווהר בתקופת רפובליקת ויימאר, והגיע לדרגת האופטמן בחיל הפרשים בשנת 1929. מאוחר יותר הפך למפקד הגדוד השלישי של רגימנט הצנחנים ה-16 (Luftlande-Infanterieregiment), ראשית בדרגת מיור ומ-1938 כאוברסט-לויטנטט.
במלחמת העולם השנייה השתתף פון קולטיץ בשנת 1940 בכיבוש רוטרדם בצניחה (ועוטר על חלקו בקרב בצלב האבירים); בספטמבר 1940 מונה למפקד הרגימנט, והועלה לדרגת אוברסט ב-1941. ביוני 1942, בזמן המלחמה נגד ברית המועצות, היה הרגימנט של פון קולטיץ מעורב במצור על העיר סבסטופול. באותה השנה הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-260, ובהמשך מונה למפקד הקורפוס ה-17, וב-1943 הועלה לדרגת גנרל לויטננט, ומונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-11, עימה לחם בקרב קורסק. בספטמבר 1943 מונה פון קולטיץ למפקד קורפוס הפאנצר ה-48. במרץ 1944 הועבר פון קולטיץ לחזית האיטלקית ומונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-76, ביוני 1944 הועבר פון קולטיץ לחזית המערבית ומונה למפקד הקורפוס ה-25, אך שבוע לאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ה-84. מאוחר יותר, כשבוי של בעלות הברית באנגליה, התוודה בשיחה עם אסירים שכנים (שהוקלטה על ידי בריטי שלא הוא ולא שכניו הכירו) ש"מילוי הפקודה הקשה ביותר בחייו שקיבל ברוסיה [...] היה חיסול היהודים. אף על פי כן ביצע פקודה זו בשלמותה..." - הקלטה מה-29 באוגוסט 1944. משפטים אלו, שנמצאו בתקצירים כתובים של הקלטות בארכיון הבריטי, הוכרזו כזיוף על ידי בנו של פון קולטיץ. ההקלטות המקוריות לא נמצאו.

מושל פריז

ב-1 באוגוסט 1944 הועלה פון קולטיץ לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-7 באוגוסט מונה למושל הצבאי של פריז. הוא הגיע לעיר בתשעה בחודש, זמן קצר לפני שהחלה בה התקוממות של כוחות הרזיסטנס. בשישה-עשר הימים הבאים הפר פון קולטיץ מספר פקודות מפורשות של אדולף היטלר להחריב את העיר. פקודתו של היטלר מ-23 באוגוסט הייתה: "אל לעיר ליפול בידי האויבים אלא כשהיא עיי חורבות". סברה מקובלת טוענת שהיטלר טילפן אל פון קולטיץ בזעם, וצווח לעברו "האם פריז בוערת?" ("?Brennt Paris")
פון קולטיץ הצליח לסכל התקוממות רחבה של תושבי פריז, וקרבות פנים אל פנים בתוככי העיר, בעזרת מגעים פעילים מסוגים שונים עם אויביו; משא ומתן עם הרזיסטנס מחד, והפגנת שרירים מאידך, שסייעו לו למנוע נזק חמור לעיר. פון קולטיץ, יחד עם 17,000 איש שהיו תחת פיקודו, נכנעו לגנרל הצרפתי פיליפ לֶקלֶרק דֶה אוֹטקלוֹק ומנהיג הרזיסנטנס אנרי רול טנגי, בתחנת הרכבת מונפרנאס ב-25 באוגוסט 1944. הודות לכך שמנע גרסה נוספת של סטלינגרד, נחשב פון קולטיץ על ידי רבים כ"מצילה של פריז". 
פון קולטיץ הוחזק בשבי לתקופה מסוימת בטרנט פארק שבצפון לונדון. במתקן שבי זה הוחזקו שבויים גרמנים רמי-דרג רבים. הוא שוחרר משבי בעלות הברית באפריל 1947 ועבר להתגורר בעיר המרפא באדן באדן.
נפטר בנובמבר 1966, כתוצאה ממחלת ריאה. פון קולטיץ נקבר בבית הקברות העירוני של באדן באדן, בנוכחות קצינים צרפתים וגרמנים רמי-דרג.
קוסט פלוס

קוסט פלוס היא שיטה לקביעת מחיר של מוצר או שירות בהתאם לעלותו לספק בתוספת רווח מסוים.

ישראל

הנהגת שיטת קוסט פלוס יוחסה בעיתונות הישראלית לממשלת המנדט, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. 
בראשית ימיה של מדינת ישראל, בהתאם למדיניות הקיצוב קבעו משרדי הממשלה את המחירים על פי שיטת "קוסט פלוס", על פיה המחיר של תוצרת נקבעה על פי ההוצאות של היצרן הפחות יעיל של התוצרת. התוכנית הכלכלית של תחילת 1952 הצהירה על ביטול השימוש בשיטה. ראש הממשלה הסביר: "שיטה זו מביאה להנמכת התפוקה ובמקרים רבים לרווחים מופרזים, ומחבלת בכושר ההתחרות של תוצרתנו". הוסיף על דבריו דוד צבי פנקס שקבע: "הייתה התחברות של מעבידים ופועלים לעבוד פחות ולהרוויח יותר". בפועל, המשיכו פקידי הממשלה לקבוע את המחירים על פי שיטת קוסט פלוס והמועצה הכלכלית המליצה שוב לבטלה. בתחילת יוני 1952 הצהיר דב יוסף שהוחל בשינוי השיטה והוצאו מכרזים לייצור מוצרים ספציפיים. בחלק מהמכרזים הציעו היצרנים מחירים נמוכים משמעותית מאלו שאושרו בשיטת "קוסט פלוס" ובעיתונות דרשו חקירה כדי להעניש את האחראים לרמאות שבניפוח הוצאות. ביטול שיטת קוסט פלוס הביאה את היצרנים להתמקחות נוקשה יותר על שכר העובדים, בגלל שלא יכלו לגלגל עלויות של תוספות שכר למחירי התוצרת. בפועל, חלקים נרחבים של המשק המשיכו לפעול בשיטת קוסט פלוס וניסיונות לבטל את השיטה בשוק מסוים נתקלו בטענות שפוגעים במגזר ספציפי.
ג'יין אנדרסון

ביוגרפיה

אנדרסון נולדה וגדלה באזור מפרץ סן פרנסיסקו, שם אביה, ממציא ומהנדס אלקטרוניקה, היה אחד היזמים של עמק הסיליקון. היא נשרה מלימודיה באוניברסיטה כדי לעסוק בתיאטרון, שהיה אז תשוקתה היחידה. אחרי שנתיים עברה לניו יורק, ולוהקה להשתתף בפרימיירה של הפקתו של דייוויד מאמט, "Sexual Perversity in Chicago", אשר הזניקה את הקריירה שלו, ורצה יותר משנה. לאחר מכן, היא פנתה לכתיבה ולהופעות מבוססות חומר מקורי שלה במועדוני קברט וקומדיה. היא עברה ללוס אנג'לס בתחילת שנות ה-1980, והחלה לכתוב לטלוויזיה ולסרטים, ואז גם גילתה את "קולה" כמחזאית. בשנות ה-1990 היא התחילה גם לביים, כשהשחקנית והמפיקה ג'ודי פוסטר ביקשה ממנה לביים עיבוד קולנועי לאחד ממחזותיה, "The Baby Dance", אשר זכה לתשבחות ובפרסים רבים.

קריירה בקולנוע וטלוויזיה

לפני שהחלה לביים לקולנוע, אנדרסון כתבה וביימה מספר סרטי טלוויזיה אשר זכו לתשבחות המבקרים, ביניהם Normal ‏(2003), בכיכובם של ג'סיקה לאנג וטום וילקינסון; The Baby Dance ‏(1998), בכיכובן של סטוקרד צ'אנינג ולורה דרן; The Positively True Adventures of the Alleged Texas Cheerleader-Murdering Mom (1993), When Billie Beat Bobby  בכיכובה של הולי האנטר; ואת הסגמנט "1961" של הסרט "אם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2" (2000), אשר זיכה את ונסה רדגרייב בפרס אמי על גילום דמותה של לסבית זקנה שנמנעים ממנה ביקורים מצד בת זוגה לחיים כשהיא גוססת בבית החולים.
היא שימשה כתסריטאית בעונה השנייה של סדרת הדרמה "מד מן", והייתה מועמדת על כך לפרס גילדת הכותבים של אמריקה הפרס עבור סדרת הדרמה הטובה ביותר.
ב-2015, אנדרסון תסרטה את הסרט התיעודי  Packed in a Trunk: The Lost Art of Edith Lake Wilkinson  על דודתה, אדית לייק וילקינסון, לסבית וציירת אשר אושפזה בשנת 1920, ובילתה את שארית חייה במוסד לחולי נפש. היא זכתה עבור הסרט בפרס פסטיבל הקולנוע של מילאן לסרט התיעודי הטוב ביותר. אנדרסון מונה את וילקינסון כהשראה עבור עבודת הציור שלה עצמה.
ב-2015, זכתה אנדרסון בשני פרסי אמי (לכתיבה ובימוי) ובפרס גילדת הכותבים של אמריקה עבור המיני-סדרה אוליב קיטרידג' (אשר זיכה את המעורבים בו בעשרות פרסים).

חיים אישיים

אנדרסון חייה בלוס אנג'לס ובעמק מארין בצפון קליפורניה, עם אשתה טס איירס ובנן, רפאל.
בורקו ראדוביץ'

חיים אישיים

ראדוביץ' קיבל את האזרחות הישראלית בעת ששיחק במכבי תל אביב ובמכבי רעננה, במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 וה-העשור הראשון של המאה ה-21, כאשר התחתן עם מיכל, אשה ישראלית. בנו, תיאודור ראדוביץ' נולד ב-26 בדצמבר 2008.
רבי חנניא בן עקביא

רבי חנניא בן עקביא (נכתב גם חנניה, עקביה וחנינא) היה תנא בדור הרביעי.
רבי חנניא בן עקביא שמר בזכרונו המופלא שמועות עתיקות בהלכה, אותן מסר לחבריו התנאים. כך הוא למשל הוא מוסר גרסה שהייתה בידו למחלוקת בין רבן גמליאל לחכמים, ומסר קבלה שהייתה בידו לפרש הלכה בדיני טומאה וטהרה, שעל כך אמר רב יהודה בשם רב: "לעולם אל ימנע אדם עצמו מבית המדרש ואפילו שעה אחת. שהרי כמה שנים נשנית משנה זו בבית המדרש ולא נתגלה טעמה. עד שבא ר' חנינא בן עקביא ופירשה". לפי פרשנותו של היימן, רב שהה במקום באותה שעה, ומכאן עדותו. כאשר דנו החכמים אודות האיסור לטלטל מי חטאת בספינה עקב מעשה שהיה שנמצאה טומאה במי החטאת, מסר רבי חנניא בן עקביא קבלה שהייתה בידו שאסרו "רק בירדן ורק בספינה", כדוגמת המעשה שהתרחש.

חבריו

הוא דן בהלכה עם רבי מאיר, רבי יהודה ורבי יוסי. בשעת אבלו של רבי יהודה על מות בנו, שימש רבי חנניא כמעין מתורגמן, כאשר רבי יהודה לוחש באוזנו (מפני האיסור על האבל ללמד תורה), ורבי חנניא משמיע בקול.
צ'ארלס סטנלי

קריירה

בשנת 1839 התמודד סטנלי נגד הווארד סטאונטון בדו-קרב בו נתן לו סטאונטון יתרון של רגלי ומסע. סטנלי ניצח +3 -2 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בהתמודדות הראשונה על תואר אלוף השחמט של ארצות הברית שהתקיימה בשנת 1845 ניצח סטנלי את אז'ן רוסו מניו-אורליאנס וזכה בתואר. התוצאה  +15 =8 -8.
סטנלי הגיע מאנגליה לארצות הברית בשנת 1843, ועבד בניו יורק בשגרירות האנגלית. לרעיונותיו מאנגליה הייתה השפעה חזקה על השחמט האמריקאי. אחד מרעיונותיו היה קיום טור קבוע המוקדש לשחמט בעיתונים. סטנלי החל לכתוב טור כזה בעיתון The Spirit of the Times בשנת 1845 ובשנת 1846 החל בכתיבת הבטאון American Chess Magazine. לאחר שרבים אחרים חיקו את רעיונו התחרות אילצה את הבטאון להיסגר.
בשנת 1855 ארגן סטנלי את התחרות הראשונה בעולם לפתרון בעיות.
בשנת 1846 פרסם סטנלי את הספר הראשון בארצות הברית על דו-קרב בשחמט, 31 Games of Chess . בשנת 1859 את הספר The Chess Player's Instructor and Morphy’s Match Games.
בשנת 1857 התמודד סטנלי בדו-קרב מול פול מורפי והפסיד לו בהתמודדות על תואר אלוף ארצות הברית. הגם שמורפי נתן לו יתרון של רגלי ומסע, מורפי ניצח את סטנלי 4-1.
בשנת 1860 שב סטנלי לאנגליה, שם השיג את המקום השני בהתמודדות הקונגרס הבריטי לשחמט שנערכה בקיימברידג'. (ניצח: איגנץ קוליש). בשנת 1861 ניצח סטנלי בתחרות לידס. בין השנים 1860-1862 ערך טורי שחמט בעיתונים Manchester Express ו-Guardian. לאחר מכן חזר שוב לארצות הברית. בשנת 1868 הפסיד דו-קרב נגד ג'ורג' הנרי מקנזי.
סטנלי סבל עד סוף ימיו מאלכוהוליזם. את עשרים השנים האחרונות של חייו בילה במוסדות רפואיים שונים.
סטנלי נישא והוליד בת שנקראה פאולינה, על שמו של מורפי.
דגל ג'ורג'יה

היסטוריה

עד שנת 1879, שימש את ג'ורג'יה באופן לא רשמי דגל כחול שעליו שלט האצולה של המדינה בצבע זהוב. בשנת 1879 אימצה המדינה דגל עם שלושה פסים אופקיים, אדום, לבן ואדום, המכסים כשלושה רבעים ימניים של הדגל, בעוד הרבע השמאלי הכיל פס כחול אנכי. בשנת 1902 הוסף סמל המדינה לדגל בתוך הפס הכחול, ובשנת 1906 פרטי הסמל שונו. בשנת 1920 שוב שונו פרטי הסמל.
בשנת 1956 הומרו הפסים האופקיים בצורת X (צלב אנדרי הקדוש) המוכר מדגל הקרב של הקונפדרציה. היו שטענו שהשינוי היה מהלך לקראת ציון מאה שנים למלחמת האזרחים האמריקאית בשנת 1961, אך אחרים טענו שהדגל שונה כמחאה על הכרסום במדיניות האפליה נגד שחורים, שהתבטא בין השאר בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך. ביקורת הושמעה על השימוש במוטיבים מדגל המערכה של הקונפדרציה, במיוחד מצד ארגונים של שחורים. הביקורת זכתה לתהודה רבה במיוחד לקראת אולימפיאדת אטלנטה. מושל המדינה ניסה בשנות ה-90 של המאה ה-20 להביא לשינוי הדגל, אולם בתי המחוקקים של ג'ורג'יה סירבו לשנותו. בעוד חלק מתושבי ג'ורג'יה ראו חשיבות רבה בשימוש בדגל עם צלב אנדרי הקדוש, אחרים סירבו להשתמש בדגל זה והניפו את דגל ג'ורג'יה מלפני 1956.
בשנת 2001 הצליח מושל ג'ורג'יה להביא לשינוי הדגל. הדגל של שנת 2001 כלל את סמל ג'ורג'יה ומתחתיו תמונות קטנות של חלק מהדגלים הישנים. הדגל החדש הזה היה מסובך מאוד וגרר ביקורת רבה בשל כך. בסקר שנערך על ידי איגוד הווקסילולוגיה הצפון-אמריקאי, הוא נבחר לדגל הגרוע ביותר מכל הדגלים של מדינות ארצות הברית ופרובינציות קנדה. בשנת 2002 נבחר מושל חדש לג'ורג'יה, שבין השאר הבטיח משאל עם על דגל המדינה. למרות הבטחתו, הוא לא קיים משאל ובמקום זאת שינה את הדגל, במאי 2003, לדגל הנוכחי. במרץ 2004 קוים משאל עם לבחירת הדגל בין הדגל הנוכחי לזה שקדם לו, בלי שניתנה אפשרות לבחור בדגל של 1956. דבר זה הביא לחרם על המשאל על ידי רבים שתמכו בדגל של 1956.
אוקיינוס הסערות

אוקיינוס הסערות (בלטינית: Oceanus Procellarum) הוא הים הירחי הגדול ביותר. הוא נמצא בצידו המערבי של הצד הנראה של הירח. השם ניתן על ידי אסטרונום איטלקי ג'ובני בטיסטה ריצ'ולי בשל ההנחה שרווחה בזמנו כי מזג האוויר בכדור הארץ מושפע ממופעי הירח והסערות מתחילות עם הופעת האוקיינוס. אורכו מצפון לדרום גדול מ-2,500 ק"מ, ושטחו בערך 4,000,000 קילומטרים מרובעים.

אופן היווצרות מיקום ומבנה

בדומה לשאר ימות הירח נוצר אוקיינוס הסערות על ידי לבת בזלת שיצרה עמק בתקופה הקדם אימבריית. בחלקו הצפון-מזרחי מופרד האוקיינוס מים הגשמים על ידי הרי קרפטים. בצדו הצפון מערבי נמצא מכתש אריסטרכוס, שהוא הנקודה הבהירה ביותר בצדו הנראה של הירח. בצדו הצפוני הוא מסתיים בסינוס רוריס.

מחקר

הגשושיות הראשונות שנחתו בשטח האוקיינוס היו הגשושיות הסובייטיות לונה 5, לונה 9 ולונה 13, והגשושיות האמריקאיות ריינג'ר 7, סרוויור 1 וסרוויור 3. ב-19 בנובמבר 1969 רכב הנחיתה הירחי של משימת אפולו 12 הביא את פיט קונראד ואלן בין לטבעת השנייה של האוקיינוס, המכונה הים הידוע. הם נחתו במרחק 300 מטרים מן הגישושית סירוויור 3 ובמרחק 370 מטרים דרומית למכתש קופרניקוס. במהלך שהותם נאספו על ידם כ-45 קילוגרמים מסלע הירח, שהיה בהיר יותר מזה שבים השלווה, והובא חזרה לכדור הארץ.
הקהילה היהודית הספרדית ברומניה

הקהילה היהודית הספרדית ברומניה התחילה בהתיישבות היהודית בנסיכות ולאכיה (שמאוחר יותר התאחדה עם נסיכות מולדובה וייסדו יחד את רומניה) במחצית הראשונה של המאה ה-16, אם כי אזכורים ראשונים ליהודים אלה יש משנת 1496. יהודים, גולי ספרד ופורטוגל, הגיעו לנסיכות ולאכיה מהאימפריה העות'מאנית, שקיבלה אותם לאחר הגירוש. היהודים הספרדים התיישבו בעיקר בדרום נסיכות ולאכיה ומעט במערבה, קרוב לגבולות מהם באו ובעיקר בבוקרשט.
מרבית היהודים הגיעו לוולאכיה מסרביה, מבולגריה ומטורקיה והשתלבותם התבססה גם על הקרבה הלשונית בין שפת הלדינו, המדוברת על ידם ובין הרומנית. תיעוד ראשון בכתובים של קיום קהילה יהודית ספרדית בבוקרשט נמצא בתשובה של הרב שמואל די מדינה מסלוניקי, מ-1550, המתייחס לנסיבות מותו של משרת יהודי. כל תשעת שמות היהודים המוזכרים בתשובה, הם שמות יהודים ספרדיים. שניים מהשמות מוזכרים גם בתשובה של יוסף קארו מ-1559, שגם היא עוסקת במותו הלא טבעי של יהודי בנסיכות ולאכיה.

הקהילות

בשנת 1730 שליט נסיכות ולאכיה, ניקולאה מברוקורדט, נתן ליועציו היהודים, דניאל דה פונסקה וצ'לבי מנטש באלי, סמכויות שאפשרו להם לייסד רשמית את הקהילה היהודית הספרדית. כבר באותה שנה ייסדו הספרדים תלמוד תורה שהפך בהמשך, ב-1868, לבית ספר לכל דבר. הקהילה ייסדה ב-1878 גם בית ספר לבנות. ההיסטוריון היהודי יוליו באראש מציין את שנת 1790, בה הגיעו לבוקרשט מספר רב של משפחות יהודיות מטורקיה, אולם רק ב-1830 נוסדה קהילה ספרדית נפרדת בבוקרשט וב-1864 נחנך בית עלמין נפרד לעדה הספרדית.
ב-1934 התקיימו ברומניה 11 קהילות ספרדיות בעלות ארגון גג. הקהילות הספרדיות התקיימו בערים בוקרשט, קראיובה, פלוישט, טורנו סברין, טימישוארה, קורביה, קאלאפאט, בראילה, גאלאץ, טולצ'אה, קונסטנצה וג'יורג'יו. יוליו באראש הזכיר שגם בפוקשאן התקיימה בעבר קהילה ספרדית וכך סיפר משה גסטר גם על קהילה ספרדית באלבה יוליה.

בתי הכנסת

הרב אליעזר פאפו ודמשק אליעזר ארגנו מחדש, ב-1811, את חברה קדישא של הקהילה הספרדית בבוקרשט וקבעו לה תקנון חדש. אנשי חברה קדישא כינו עצמם בשם Hermanos (אחים). בני הקהילה החליפו הרבה מקומות תפילה עד שבשנים 1819 - 1820 בנו לעצמם את ההיכל הספרדי החדש, קהל גראנדה בבוקרשט ברחוב נגרו וודה מס' 12. בית כנסת גדול זה שופץ כמה פעמים, ב-1838, ב-1853, ב-1892 וב-1938. ב-1892 הובא מלייפציג עוגב גדול לניגון בבית הכנסת, בנוסף לשירת המקהלה המקומית.
בתוך הקהילה נוצרו מתחים בין השמרנים ובין המבקשים לחדש, לכן חלק מהקהילה הקים ב-1846 בית כנסת נוסף, קהל צ'יקו בבוקרשט, מכונה גם "קהל קדוש שלום", שנהרס והוקם מחדש במאי 1883. בעת מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט נבזז ההיכל הגדול, קהל גראנדה ונשרף ובני הקהילה נאלצו להיסתפק בהיכל הקטן. ב-1955 פורק המבנה של ההיכל הגדול.

בתי העלמין

על פי רישומים של יצחק באלי, שהיה מזכיר הקהילה היהודית הספרדית בבוקרשט, לקהילה היו תחילה שני בתי עלמין, האחד בכפר בודשט (Budeşti) והשני במקום בו יש כעת המפלים של גן צ'ישמיג'יו. בהמשך קנתה הקהילה קרקע ברחוב סבסטופול, שם היה בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט, שנסגר ב-1864. לאחר סגירת בית העלמין סבסטופול, הקהילה קנתה קרקע ופתחה את בית העלמין הספרדי של בוקרשט.
רובה אוטומטי

רובה אוטומטי  הוא כינוי כללי לרובים בעלי טעינה עצמית כלומר תהליך הפליטה של תרמיל הכדור שנורה והכנסת כדור חדש לבית הבליעה נעשית בפעולה ישירה כתוצאה מלחיצה על ההדק.

היסטוריה

בחצי השני של המאה ה-19 הופיעו לראשונה מכונות הירייה והנשק האוטומטי. כלי נשק אלה היו כבדים ומסורבלים ונדרש צוות של מספר חיילים לתפעלם, אך היו בעלי כוח אש אדיר.
האקדח האוטומטי הראשון הומצא על ידי האוסטרי יוסף לאומן בשנת 1892.
הרובה החצי-אוטומטי הראשון היה "רובה מונדרגון"  אשר הומצא על ידי הגנרל המקסיקני מנואל מונדרגון בשנת 1882 ואשר נרשם כפטנט בשנת 1897. רובה זה היה בעל יכולת טעינה עצמית, אך עדיין ירה בבודדות ולא בצרורות כמו מכונת ירייה.
השלב הבא בפיתוחם של רובים אוטומטים התרחש במלחמת העולם הראשונה כאשר ג'ון בראונינג וחברת קולט הציגו את הפיתוח שלהם לנשק אשר יהיה גרסה קלה לשימוש החייל הרגלי של מכונת היריה המוזנת בשרשרת כדורים ואשר דרשה צוות של שני מפעילים ויותר. הפיתוחים המודרניים של הרובה האוטומטי אשר הופיעו במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה התת מקלע ורובה הסער שמרו על בסיס הרעיון המקורי של תכונות הטעינה האוטומטית והירי הרציף  אך השתפרו משמעותית מבחינת המשקל, קצב האש, תכולת המחסנית ונוחות התפעול.
בזמן המלחמה הקרה נפוץ בעולם השימוש ברובי סער אוטומטיים, בפרט הקלשניקוב AK-47 הסובייטי וה-M16 האמריקאי. בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשו מחקרים על המלחמות במזרח הרחוק (מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם) והמלחמות במזרח התיכון (בעיקר הסכסוך הישראלי-ערבי), והללו גילו שהירי האוטומטי היה ברובו הגדול לא יעיל: כלומר היחס בין מספר הכדורים שנורו למספר ההרוגים היה גבוה מאוד. בעקבות מחקרים אלה הוחלט לשנות את תורת הלחימה של הרובאי כך שבמקרים הרגילים הירי יתבצע רק במצב חצי-אוטומטי או בצרורות (ירי של מספר כדורים קבוע בלחיצה אחת). בחלק מרובי ה-M16, ובפרט ב-M4, הוחלף מצב הירי האוטומטי בירי צרורות. עם זאת, ירי אוטומטי למטרות רתק או חיפוי עדיין נשאר כחלק מתורת הלחימה.
ניקול לינקלטר

ביוגרפיה

לינקלטר סיימה לימודיה התיכוניים ב"רד ריבר" בשנת 2003, ולמדה ב"אוניברסיטה של דקוטה הצפונית" וב"אוניברסיטת סנט קלאוד", בעלת תואר בשיווק. כיום לומדת ב"אוניברסיטת קליפורניה".
הופיעה בעונה החמישית של הטופ מודל הבאה, ובגמר התוכנית נבחרה לזוכה, לאחר שגברה על המתמודדת ניק פייס. טיירה בנקס אמרה על לינקלטר, "יש לה את 'הדבר' של דוגמנית יותר מכל זוכה אחרת שהייתה פה - הגוף, הפנים והגישה (...) היא מזכירה לי את הבנות שדגמנתי איתן כששהיתי באירופה בהיותי בת 17". שופטי התוכנית טוויגי ונייג'ל ברקר תיארו את המראה של לינקלטר כאנגלי. על אף שהיו לה כמה מהתמונות הטובות ביותר לאורך כל התחרות, שאר המתמודדות לא חשו מאוימות ממנה, בטענה שיש לה לכאורה חזות "חמוצה", ושבתמונותיה היא אינה מצליחה להיראות מעבר ל"בחורה יפה".
לינקלטר חתומה בסוכנויות הדוגמנות Nous שבלוס אנג'לס, Diva Models שבסינגפור, Dream Models שבהונג קונג, Agence Presse שבטוקיו, אל איי מודלס, Paragon שבמקסיקו, M and P שבלונדון ו-SMG Models.
לינקלטר הופיעה במגזינים "Elle" (אפריל 2006), "Elle Girl" (פברואר 2006), "Women's Health and Fitness Magazine" (מרץ 2006), "Lemonade" (אפריל 2006), "Vanidades" (יולי 2006), "פיפל", "Jewel", ‏"Us Weekly", ‏"Girlfriend", ‏"Celebrity Living",‏ "Golf For Women", ‏"Grand Forks Herald" ו-"In Touch Weekly", וכן דגמנה לחברת הקוסמטיקה "קאברגירל", ל"פורד פיוז'ן", ל-"Secret Deodorant and Vigoss jeans" (כחלק ממשימה ב"טופ מודל הבאה"), ל-"Yank Clothing", ל-"Sele Clothing", ל-"Milk Boutique", ל-"So Low", ל-"Crystal Rock" ול-"Trovata". כמו כן דגמנה עבור נעלי "סקצ'רס", "Burberry Prorsum", ‏"Alina Jeans", ‏"Volcom", והופיעה על שערי המגזינים "קלאו" ו-"Urban" הסינגפוריים, "מארי קלייר" מלזיה ו"מור". לאחרונה השתתפה בהפקת אופנה עבור המגזין "August". במאי 2009 הייתה עליה כתבה ב"Elle סינגפור" והיא הופיעה על שער המגזין "ניילון" במקסיקו. במאי 2010 החלה לדגמן לליין האינטרנטי של "Forever 21".
עבודות המסלול שלה כוללות דוגמנות עבור ג'אראני סטרוק, "אליס ואוליביה" (סתיו 2006), "Life Benefit"‏ (2006), גאלת "אגודת הפילנתרופים הצעירים" (2006), "Bebe" (אביב 2007), רוזיי ניקולס (אביב 2007), ז'אן קרלוס אובנדו (אביב 2007), "Italian Trade Commission" (אביב 2007), גרימלדי גיארדינה (אביב 2007) ומאריה ביאנקו נרו. בנוסף דגמנה בשבוע האופנה של אל איי באביב 2009.
לינקלטר הייתה אורחת בתוכנית הטוקשואו הרשתית "Covergirl's Talk Model", וכן הנחתה מספר פעמים בערוץ VH1, במסגרת שבוע האופנה. כיכבה בפרסומת ל"PlayStation Portable".
בשנת הייתה שופטת בתחרות "מיס ארצות הברית". כמו כן הופיעה מספר פעמים בתוכנית האירוח של טיירה בנקס.
נשואה לאדם ניית'נסון.