google/wiki40b huggingface dataset:
סר

סֵר (מאנגלית: Sir) הוא תואר כבוד בריטי שבעבר היה משויך לאבירות בלבד. גם כיום הצורה הנכונה להתייחסות לאביר היא שימוש בקידומת "סר". המילה היא גלגול של המילה הלטינית Senior (אדם מבוגר), שהפכה בצרפתית ל-Sieur (אדון) ותורגמה לאנגלית עתיקה כ-Sire. האופן הנכון לשימוש בתואר הוא הצמדתו לפני שם פרטי או לפני שם מלא, ולא לשם המשפחה.
התואר ניתן לרוב למצטיינים בנתיני הממלכה המאוחדת (אנגליה, סקוטלנד, ויילס, צפון אירלנד), ואף לנתיני הקולוניות הבריטיות שהפכו למדינות בעצמן (קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד) שעדיין שלטונן בצורה פורמלית כפוף למונרכיה.
בתקופה המודרנית מיוחס התואר, ללא ציון שמו של האדם, לאנשים בדרגה גבוהה יותר או ממעמד גבוה יותר (כמו מחנכים ומצביאים), בפיהם של ילדים כלפי אנשים מבוגרים יותר, כצורה הנאותה שבה אמור לפנות מוכר ללקוח, בפניות רשמיות (Dear Sir וכדומה), או בעת פנייה אל אדם זר. לפני כן שימשה המילה גברים בעלי מעמד שווה שכינו אחד את השני "סר" מתוך נימוס. המילה המקבילה לסר אצל נשים היא מאדאם (Madam) או מא'אם (ma'am). במקרה שמדובר באישה לא נשואה או בבחורה צעירה, היה נהוג בעיקר בעבר ופחות בשנות האלפיים, השימוש בתואר מיס (Miss).
בעבר היה נהוג בעברית לתואר זה התשמו"ץ שַׂר, לדוגמה, השר משה מונטיפיורי.
הגרסה ליידי (Lady) היא לרעייתו של סר שנמשח על ידי מסדר האימפריה הבריטית, או לרעייתו של ברון.
הגרסה דיים (Dame) היא לאבירה שנמשחה בעצמה על ידי מסדר האימפריה הבריטית, או לברונית (שלא מתוקף נישואיה בלבד).
ויליאם יארבורו

חייו

יארבורו נולד וגדל בסיאטל שבוושינגטון. יארבורו החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הירשמו למכללה הצבאית באקדמיה הצבאית ווסט פוינט. בשנת 1936 סיים את לימודיו, הוסמך כקצין והתגייס לצבא. יארבורו עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חיל הרגלים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב יארבורו לצנחנים והוצב ברגימנט החי"ר המוצנח ה-501. במסגרת תפקידו עיצב את מגפי הצניחה ואת כנפי הצניחה של צבא ארצות הברית. לאחר מכן שירת כיועץ למבצעים מוצנחים במטה של הגרל מארק קלארק. במהלך מבצע לפיד שימש יארבורו כקצין האג"ם של גדוד הצנחנים ה-509 ולקח חלק בצניחה שביצע הגדוד במטרה לכבוש את שדה התעופה ביוק-לס-ביינס (Youks les Bains) שבאלג'יריה. לאחר הצניחה התברר לגדוד כי השדה כבר נכבש בידי כוחות צרפת החופשית.
לאחר מכן שימש יארבורו כמפקד הגדוד ה-2 ברגימנט החי"ר המוצנח ה-504 של הדיוויזיה המוטסת ה-82. יארבורו הוביל את הגדוד בפלישה לסיציליה, במסגרתה הוצנח הגדוד ולחם בקרב במעבר טומינלו. בקרב זה ספג הגדוד נפגעים רבים ומפקד הדיוויזיה, הגנרל מתיו רידג'ווי הדיח את יארבורו מן הפיקוד על הגדוד. בעקבות זאת שוב שימש כיועץ למבצעים מוצנחים במטה של הגרל מארק קלארק. במהלך הפלישה לאיטליה פיקד יארבורו על גדוד צנחנים ה-509 בכוח הריינג'רס 6615. בין היתר הוביל יארבורו את גדוד בנחיתה באנציו. במבצע דרגון פיקד על צוות קרב שכלל את גדודו ושני גדודי צנחנים נוספים. לאחר מכן יארבורו שב לארצות הברית אולם בשנת 1945 שב לאיטליה ופיקד על צוות הקרב החטיבתי ה-473 עד תום המלחמה. על האופן בו פיקד על הכוח עוטר יארבורו בכוכב הכסף. לאחר המלחמה שימש יארבורו במספר תפקידי מטה ופיקוד ובשנת 1956 מונה לפקד על קבוצת הקרב ה-1 בדיוויזיית החי"ר ה-7. לאחר מכן פיקד על הקבוצה לריגול נגדי ה-66. 
בשנת 1961 הטיל עליו נשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי, להקים את בית הספר ללוחמה מיוחדת בפורט בראג, שיהווה מרכז הכשרה ואימונים עבור הכוחות המיוחדים של הצבא באופן ממוסד ומאורגן. ביולי 1968 מונה למפקד קורפוס I ושירת בתפקיד עד אוגוסט 1969. לאחר מכן שימש סגן מפקד כוחות הצבא בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית. בשנת 1971 פרש לגמלאות.
חוק יסוד: משאל עם

רקע

בשנת 1999, בעת כהונת הכנסת הארבע עשרה, אישרה הכנסת את חוק סדרי השלטון והמשפט (ביטול החלת המשפט, השיפוט והמינהל), התשנ"ט-1999 שזכה לכינוי "חוק שריון רמת הגולן", על פיו החלטת ממשלה לוותר על שטחים בריבונות המדינה, היינו - שטחים שבהם חל המשפט, השיפוט והמינהל של השלטון הישראלי (שטחי מדינת ישראל בגבולות הקו הירוק, רמת הגולן ומזרח ירושלים ללא יהודה ושומרון ורצועת עזה), תידרש לאישור של רוב מוחלט מחברי הכנסת (61 ח"כים או יותר) ואישור של רוב המשתתפים בהצבעה במשאל עם. בחוק נקבע עוד שהסעיף הנוגע לקיום משאל עם יחול רק כאשר יוסמך על ידי חוק יסוד שיחוקק בנושא ובכך נותר החוק עקר מהבחינה הזו.
במהלך כהונתה של הכנסת השבע עשרה הציעו חברי כנסת רבים תיקון לחוק זה, לפיו ועדת הבחירות המרכזית היא שתתקין תקנות לעניין עריכת משאל עם ויבוטל הצורך בהסמכת חוק יסוד. התיקון לחוק עבר בקריאה טרומית ב-16 במאי 2007, בניגוד לעמדת הממשלה המכהנת, והוא הועבר לוועדה משותפת של ועדת הכנסת וועדת חוקה, חוק ומשפט במטרה להכינו ולנסחו לקריאה ראשונה. ב-30 ביוני 2008 התיקון עבר גם בקריאה הראשונה ברוב גדול והצעת החוק הוחזרה לוועדה לקראת הכנתה לקריאה שנייה ושלישית, אך זו לא הגיעה עד התפזרותה של הכנסת לקראת עריכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה.
ממשלת ישראל השלושים ושתיים, שקמה לאחר הבחירות, החליטה לתמוך בהחלת דין רציפות על הצעת החוק, והדיון בה בוועדה המשותפת נמשך גם במהלך כהונתה של הכנסת השמונה עשרה. לבסוף החליטה הממשלה לתמוך בהצעת החוק, וב-22 בנובמבר 2010 אישרה הכנסת את התיקון לחוק הקיים שזכה לכינוי הנוסף "חוק משאל עם", לפיו בטלה הדרישה לעיגון בחוק יסוד. כשלושה שבועות לאחר אישור התיקון בכנסת, הוגשה עתירה לבג"ץ נגד החלטת הכנסת בטענה כי החוק במתכונתו החדשה פוגע בסדרי השלטון של מדינת ישראל ועוקף חוקי יסוד אחרים ועל כן אין זה ראוי להעבירו בחקיקה רגילה.

היסטוריה חקיקתית

עם הקמתה של ממשלת ישראל השלושים ושלוש לאחר השבעתה של הכנסת התשע עשרה, ובמסגרת הסכם קואליציוני שנחתם בין סיעת השלטון הליכוד ביתנו לבין סיעת הבית היהודי, הוסכם לעגן את קיומם של משאלי העם בחוק יסוד, וזאת כדי למנוע אפשרות בה יידרש בג"ץ לדון בשאלת חוקתיות "חוק משאל העם" הקיים משנת 2010. באופן הזה החל הליך חקיקתו של חוק היסוד החדש.
מטעם הממשלה הוגשה "הצעת חוק-יסוד: משאל עם" לכנסת לקריאה ראשונה, כשעוד לפניה הוגשה הצעת חוק פרטית זהה על ידי חברות הכנסת אורית סטרוק ואיילת שקד (מסיעת הבית היהודי) וחבר הכנסת יריב לוין (מסיעת הליכוד ביתנו). שתי הצעות החוק עברו בקריאה הראשונה ובקריאה הטרומית, בהתאמה, ב-31 ביולי 2013, והועברו לוועדה המשותפת של ועדת הכנסת ושל ועדת חוקה, חוק ומשפט למיזוגן ולהכנתן לקריאה שנייה ושלישית.
עם תום הדיונים בוועדה המשותפת הועברה הצעת החוק להצבעה בקריאה שנייה ושלישית במליאת הכנסת, שם זכתה לרוב של 68 תומכים וללא מתנגדים על רקע החרמתן של סיעות האופוזיציה את ההצבעה ואת הדיון במליאה שקדם לה (וכן את הדיונים וההצבעות על שתי הצעות חוק שנויות במחלוקת אחרות שנדונו לפניה) לנוכח החלטת ועדת הכנסת, מספר ימים לפני כן, לקבוע סדרי דיון מיוחדים בהצעת החוק (ובשתי הצעות החוק האחרות) בהתבסס על סעיף 98 לתקנון הכנסת, ללא הסכמות בין הקואליציה לאופוזיציה.
ארדיפיתקוס קדבה

גילוי

המין מוכר רק ממאובנים חלקיים מאוד, בעיקר שיניים שהתגלו בחמישה אתרים שונים באתיופיה החל משנת 1997, על ידי צוות פרויקט האוואש התיכון בראשות הפלאואנתרופולוג האתיופי יוהאנס היילה סלאסי והפלאואנתרופולוג האמריקני טים וייט. הממצאים סווגו בתחילה כתת-מין קדבה של ארדיפיתקוס רמידוס, אך ב- 2002 הופרדו למין משלהם עקב הבדלים במאפיינים מורופולוגים של השיניים, הדומים יותר למאפיינים של שיני קופי-אדם. מעט מאוד ידוע על מין זה, אך משערים שהוא קרוב לאב הקדמון המשותף של האדם והשימפנזה, הן משום שהתארוך שלו קרוב מאוד לתארוך זמן הפיצול בין גנום האדם וגנום השימפנזה בשיטות שעון מולקולרי, והן בשל דמיונו הרב למין רמידוס המוכר יותר. ייתכן גם שמין זה קרוב מאוד למאובני אורורין טוגננסיס מקניה וסהלאנתרופוס צ'אדנסיס מצ'אד.
לארי קרמר

ביוגרפיה

נולד ב-25 ביוני 1935 בברידג'פורט שבמדינת קונטיקט שבארצות הברית לעובדת סוציאלית ולעורך דין יהודים.
ב-1953 החל ללמוד באוניברסיטת ייל, שם חווה קשיי הסתגלות ואף ניסה להתאבד. ב-1957 סיים תואר ראשון באנגלית.
בגיל 23 החל לעבוד באולפני קולומביה. המשיך בעבודה בלונדון ביונייטד ארטיסטס, שם כתב את התסריט לסרט הידוע נשים אוהבות (ואף היה מועמד לאוסקר על התסריט). עוד בשנות ה-70 החל לכתוב על הומוסקסואליות. באותן השנים לא תכנן להיות מעורב פוליטית, אך החל בפעילות שכזו בשנת 1980. בשנים שלאחר מכן הקים ארגון שמטרתו הייתה לגייס כספים לחולי איידס, ופרסום מידע על המחלה.
ב-1987 הקים את ACT UP (קואליציית איידס לשחרור כוח) - קבוצת פעולה ישירה שנועדה לשפר את חייהם של חולי איידס - מימון טיפולים והכרה ממסדית בבעיה. כתוצאה מפעילות זו, קרמר נעצר עשרות פעמים. כשנה לאחר מכן, התבשר כי הוא עצמו חולה במחלה. בשנת 1997 תרם לאוניברסיטת ייל מיליוני דולרים, על מנת להקים חוג ללימודי להט"ב. רק ב-2001 אושרה התרומה.
ב-2005 כתב את ספר העיון The Tragedy of Today's Gays.
ב-2014 כתב את התסריט לסרט הלב הרגיל.
כיום קרמר חי במנהטן שבניו יורק.
I Don't Wanna Live Forever

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט, סאם דוו וג'ק אנטונוף, הולחן על ידי סוויפט וזאין מאליק והופק על ידי אנטונוף גם כן. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הפלטינה המרובעת על סך מכירות של כ-4 מיליון עותקים בארצות הברית.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה, ספוטיפיי.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה ב-26 בינואר 2017, לערוץ היוטיוב של טיילור סוויפט. בנוסף לכך, הוא גם עלה לערוץ היוטיוב של זאין מאליק, ולערוץ היוטיוב הרשמי של חמישים גוונים של אופל.
נכון לאפריל 2019, מונה הצפיות של שלושת הקליפים יחד עומד על כ-678 מיליון צפיות.
יורג קארל פון דבלן

ביוגרפיה

דבלן נולד בשוודיה למשפחת אצולה גרמנית. הוריו רצו שיהיה שופט והוא אכן למד משפטים במשך שנתיים, אולם בגיל עשרים בחר להתגייס לצבא והתנדב ללחום לצד שלוש עשרה המושבות שמרדו בשלטון הבריטי. הוא שהה בפריז במשך שנה ולבסוף קיבל המלצה מבנג'מין פרנקלין שצירפה אותו לגדוד מתנדבים מצבא צרפת, אולם למעשה הגדוד יצא להודו במקום לאמריקה. במהלך מסעו כתב דבלן ספר בו תיאר את הרפתקאותיו בהודו.
לאחר שחזר מהודו רצה לחזור לצבא שוודיה אולם מפקדי הצבא שכעסו על כך שערק לצרפת סירבו לקבלו. לכן התגייס דבלן בשנית לצבא צרפת ופיקד על חיל המצב בשטרסבורג. במהלך שירותו נפגש כמה פעמים במפקד צעיר בשם נפוליאון בונפרטה שאותו כינה "האדון נמוך הקומה". לאחר ארבע שנים בצבא צרפת חזר לשוודיה.
עם פרוץ המלחמה הפינית הסכימו מפקדי הצבא השוודי לקבלו לשורותיהם. במהלך אחד הקרבות פגע כדור במצחו ופצע אותו, מאז נהג דבלן לכסות את מצחו ברטייה שחורה כדי להסתיר את הפצע המכוער. בפעם אחרת ראה דבלן את הזוועות שביצעו הרוסים באיכרים שוודים בפינלנד. הוא זעם כל כך עד שבפעם הבאה צעק על החיילים הרוסיים "לכו לעזאזל רוסים מחורבנים! בקרוב תקבלו בדיוק את מה שמגיע לכם ואם אני אמות אז מהעצמות שלכם יכינו לי אנדרטה"]. לאחר המלחמה הוענק לו התואר ברון.
המלחמות הנפוליאוניות עוררו רגש גרמני בליבו של דבלן הגרמני במוצאו. והוא השתתף בקרבות שונים על אדמת גרמניה וכאשר קרא לו המלך קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה לחזור סירב והמשיך להלחם. כשחזר לבסוף נידון לעונש מוות על אי ציות לפקודה, אולם המלך המתיק את עונשו למאסר. מכלאו שלח דבלן בקשה למלך לצאת מכלאו עד תום המלחמות, כאשר הוא מבטיח שאחרי המלחמה יחזור מרצונו לכלא. המלך התעלם מבקשתו.
לאחר שחרורו קיבל דבלן אחוזה קטנה מהמלך. הוא נפטר ב-16 בפברואר 1820.
הדפסה במיקרו-מגע

הדפסה במיקרו מגע היא סוג של ליתוגרפיה רכה  להדפסה מולקולארית על פני מצע באמצעות גלופה רכה העשויה מ-Polydimethylsiloxane  (או בקיצור PDMS) הפועלת כחותמת. החותמת PDMS מוצפת בחומר המולקולארי ולאחר מכן מוצמדת למצע. המגע של תבנית ה-PDMS עם המצע בתהליך של החתמה מטביעה את תבנית הגלופה על פני שטח המצע באמצעות החומר המולקולרי המקיים תהליך של הרכבה עצמית בבואו במגע עם פני השטח. לאחר ההחתמה מתקבלת תבנית ברזולוציה של ננומטרים בודדים על פני המצע. המאפיינים האלסטיים של החותמת העשויה מ-PDMS מאפשרים החתמה גם על פני מצעים שאינם שטוחים.
שילוב של שיטות הדפסה הידועות זה עשרות שנים, המבוססות על החתמת תבנית על מצע, עם שיטות פוטוליתוגרפיות המאפשרות יצירת תחריטים וגלופות ברזולוציה גבוהה יצרו את הבסיס לשיטות חדשניות כמו הדפסה במיקרו מגע. שיטה של הדפסה במיקרו מגע הוצגה על ידי ג'ורג' מ. ווייתסידס (George M. Whitesides)  ואמית קומר (Amit Kumar) באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 באוניברסיטת הרווארד. בעקבות האמצאה שלהם התפתחו שיטות מגוונות של ליתוגרפיה רכה.

יישומים

יתרונות של השיטה, הדפסה במיקרו מגע, מאפשרים שימוש בשיטה זו במעבדות קטנות, אוניברסיטאות ומרכזי פיתוח. בהתאם לסוג מצע וסוג דיו בשיטת זו משתמשים ביישומים שונים, כגון:
נמל התעופה ג'ובה

מיקום

נמל התעופה ממוקם בחלקה הצפוני של עיר הבירה בדרום סודאן, סמוך למרכז העסקים הראשי בעיר ובקרבת הבנקים המערביים של הנילוס הלבן.

סקירה

נמל התעופה ג'ובה הוא אחד משני נמלי התעופה הבינלאומיים והגדול ביותר בדרום סודאן. נמל התעופה הבינלאומי השני במדינה הוא מלקאל. נמל התעופה ג'ובה מקיים טיסות נוסעים ומטען סדירות ליעדים מקומיים ובינלאומיים וטיסות שכר מסחריות. בנוסף, משתמש בו הצבא של דרום סודאן והאו"ם לטיסות הומניטריות עבור המדינה.
הנמל ממוקם כ-461 מטר מעל פני הים ובעל מסלול המראה ונחיתה יחיד באורך 2,400 מטר.

התפתחות

מאז מאי 2011, נמצא הנמל בעבודות שיפוץ והרחבת מבני טרמינל הנוסעים והמטען, שיפוץ מסלול ההמראה והנחיתה הכולל התקנת מנורות על המסלול כדי להקל על המראות ונחיתות ליליות.
צרפת הקטנה

צרפת הקטנה (בצרפתית: Petite France) הוא הרובע העתיק בעיר שטרסבורג. הרובע ממוקם בגראנד איל שנבחר לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1988.
שמו של הרובע ניתן לו בעקבות הוספיס שהיה באותו מקום במאה ה-15 אליו נשלחו אזרחים וחיילים צרפתים שלקו בעגבת שנקראה אז "המחלה הצרפתית" (בגרמנית - Franzosenkrankheit).
הרובע כולו נחרב במלחמת העולם השנייה ורק בשנת 1970 הוחלט לשקם את הרובע ולהחזירו למצבו הקודם. כך שהיום ניתן לראות שם בתים ורחובות משוחזרים.
נטייה מינית הפוכה

נטייה מינית הפוכה (באנגלית: Sexual inversion) או נטיות הפוכות הוא מונח נרדף להומוסקסואליות, הרואה בה את הפך הנטייה המינית הרגילה (הטרוסקסואליות). המונח שימש סקסולוגים במהלך השנים המאוחרות של המאה ה-19 והשנים המוקדמות של המאה ה-20. כיום נתפס כפוגעני בחלקים שונים בציבור הכללי ובקהילה הגאה, אך נמצא בשימוש חלק מהציבור המסורתי, רבנים, אנשי החינוך במגזר הדתי, וההומוסקסואלים הדתיים.

התפתחות המונח ומשמעותו

המונח "הומוסקסואליות" נטבע בשנת 1869 על ידי העיתונאי האוסטרו-הונגרי קרל מריה קרטבני, במסגרת פמפלט שיצא כנגד סעיף 143 בחוק הפרוסי האוסר על מעשי סדום (שבהמשך התגלגל לסעיף 175 בחוק העונשין הגרמני). הסקסולוג הבלוק אליס (1859–1939) התנגד למונח, היות שהוא הרכב כלאיים של יוונית ולטינית; הגדרתו המדויקת להומוסקסואליות הייתה (בתרגום חופשי): "אינסטינקט סקסואלי, אשר התהפך על ידי אנומליה מולדת מובנית כלפי אדם מהמין הזהה". הסקסולוג ריכרד פון קראפט-אבינג (1840–1902) תיאר נטייה הפוכה בנשים כ"נשמה גברית, מוסתרת בחיק נשי". 
נטייה מינית נחשבה באותה התקופה לתכונה מגדרית, ועל כן גברים בעלי "נטייה הפוכה" נתפסו כנוטים ללבוש בגדי נשים ולעסוק במקצועות נשיים. התאוריה של המאה ה-19 בנושא נטיות מיניות הפוכות התמקדה לרוב בשינויים בתפקידי מגדר, ועל כן דמתה למה שהיום מכונה טרנסג'נדריות (ולא הומוסקסואליות), אף שרעיון זה לא היה קיים כתחום נפרד באותה התקופה.
בתחילה, היה המונח "נטיות מיניות הפוכות" מוגבל לטקסטים רפואיים בלבד, אך עם צאתו בשנת 1928 של הרומן הלסבי "תהום הבדידות" מאת רדקליף הול, הוא הפך למונח שגור. אחת מהמטרות העיקריות שהביאו את הול לכתוב את הספר הייתה להביא לקהל הרחב את דעות הסקסולוגים בנושא; ואמנם, עם צאתו זכה הספר להתעניינות עצומה. הבלוק אליס כתב את ההקדמה לספר, והוא השתמש באופן עקבי בביטוי "בעלת נטייה הפוכה" (invert) בהתייחסו לגיבורת הספר, שהיה דמיון רב בינהּ לבין אחת מהמטופלות שלו.

השימוש במונח בישראל

בישראל נעשה גם היום שימוש במונח "נטיות מיניות הפוכות" או "נטייה הפוכה", בעיקר על ידי רבנים (לדוגמה: הרבנים אליהו מאלי, שלמה אבינר ויוסף וייצן), שרואים בהטרוסקסואליות את הנטייה מינית הנורמטיבית היחידה. קיימים גם הומוסקסואלים ולסביות דתיים המשתמשים במונח זה, כפי שניתן לראות בפניותיהם בעניין הנטייה המינית לאתרים כדוגמת "עצת נפש", "כיפה", ו"מורשת".
ארגונים דתיים גאים, כגון "חברותא" ו"בת קול", התומכים בהשלמה עם הנטייה המינית, וכן ארגון "הו"ד", נמנעים משימוש במונח "נטיות הפוכות", ומעדיפים את השימוש במילה "הומו" לגבר ו"לסבית" לאישה.
דראז'ן ירקוביץ'

קריירה

ירקוביץ' שיחק עבור דינמו זאגרב בין 1954 ל-1965, ועבור גנט בשנת 1965. הוא נאלץ לפרוש בגיל צעיר יחסית בגלל פציעות חמורות שנגרמו לו במהלך המשחקים, ובזמן פרישתו הוא היה בשיא הקריירה. במדי דינמו הוא זכה באליפות בשנת 1958, ובגביע הליגה ב-1960 ו-1965. בסך הכל הוא הופיע במדי הקבוצה ב-315 משחקים והבקיע 300 שערים.
ירקוביץ' שיחק עבור נבחרת יוגוסלביה בין 1960 ל-1964, והבקיע 11 שערים ב-21 משחקים. הוא השתתף ביורו 1960 ומונדיאל 1962. הוא היה בסגל הנבחרת היוגוסלבית למונדיאל 1958, אך לא שותף במשחקים.
ביורו 1960 הוא הבקיע שני שערים נגד נבחרת צרפת בחצי הגמר, שבו יוגוסלביה ניצחה בתוצאה 4-5. במשחק הגמר יוגוסלביה הפסידה לנבחרת ברית המועצות בתוצאה 2-1, וסיימה במקום השני.
ירקוביץ' הבקיע 4 שערים עבור יוגוסלביה במונדיאל 1962, וביחד עם חמישה שחקנים נוספים הוא זכה בפרס נעל הזהב. יוגוסלביה סיימה במקום הרביעי. ברבע הגמר היא ניצחה את נבחרת מערב גרמניה בתוצאה 0-1, בחצי הגמר הפסידה לנבחרת צ'כוסלובקיה בתוצאה 3-1, ובמשחק על המקום השלישי הפסידה לנבחרת צ'ילה בתוצאה 1-0.
ירקוביץ' הופיע פעם אחת במדי נבחרת קרואטיה, לאחר שהיא כונסה פעם אחת במסגרת יוגוסלביה הקומוניסטית למשחק ידידות נגד נבחרת אינדונזיה ב-1956. ירקוביץ' היה המאמן של נבחרת קרואטיה החדשה בין 1990 ל-1992.
ירקוביץ' נפטר ב-9 בדצמבר 2008 בזאגרב.
מצר יבשה

מצר יבשה או איסתמוס הוא רצועת יבשה שמקשרת חטיבות יבשה רחבות ומפרידות בין שטחים ימים. השם הלועזי איסתמוס, שפירושו ביוונית "מעבר צר", הוא שמו המקורי של מצר קורינתוס וגם משמש בתור המונח הגאוגרפי לכול מצרי היבשה.
לעיתים קרובות בונים תעלות דרך מצרי יבשה על מנת ליצור קיצורי דרך לתחבורה ימית. דוגמאות לכך הן תעלת פנמה ותעלת סואץ שנבנו במצר פנמה ובמצר סואץ, בהתאמה.
דויד פופר

חייו

פופר נולד בפראג ולמד מוזיקה בקונסרבטוריון המקומי. הוא למד נגינה בצ'לו אצל יוליוס גולטרמן ועד מהרה עורר עניין. את מסע הקונצרטים הראשון שלו ערך בשנת 1863; בגרמניה זכה לשבחים מפי הנס פון בילוב, בין השאר. הוא נחל הצלחה גם בשווייץ, הולנד ואנגליה. הופעת הבכורה שלו בווינה הייתה בשנת 1867 והוא התמנה שם לצ'לן ראשי בהופאופר, אופרת החצר. כעבור שנים אחדות פרש מתפקיד זה כדי להרחיב את היקף מסעות הקונצרטים שלו לכל רחבי אירופה. בשנים 1868 עד 1870 היה חבר ברביעיית הלמסברגר. משנת 1896 לימד בקונסרבטוריון בבודפשט. הוא מת בבאדן. 
פופר היה מלחין פורה לצ'לו. הוא חיבר ארבעה קונצ'רטי, רקויאם לשלושה צ'לי ותזמורת (1891) ולא מעט יצירות קטנות יותר שעודן מנוגנות לעיתים, ביניהן קטע הסולו הפופולרי לצ'לו "טרנטלה". בנוסף כתב גם יצירות לימודיות. האטיודים המתקדמים של פופר ידועים לשימצה בקרב צ'לנים ברחבי העולם ונחשבים לקשים במידה שלא תיאמן, אבל מקובלים על צ'לנים ברמה גבוהה, כמעט בכל מקום בעולם, כתרגילים לשיפור הטכניקה. מהדורה ישנה של "מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים" תיארה אותו במילים אלה: "הצליל שלו רחב ומלא רגש; הביצוע שלו מלוטש להפליא, וסגנון נגינתו קלאסי."

מקורות

"אטיוד מאגאזין", 1909-1922.
אנדרס סנדו ארסטד

ביוגרפיה

ארסטד למד פילוסופיה ומשפטים בקופנהגן והחל לעסוק בעריכת דין ב-1799. הוא נודע כמשפטן בולט. ב-1802 אחד התיקים הראשונים שהוא עסק בהן היה מקרהו של האנס יונתן, עבד נמלט, שהיה (לכל הפחות נחשב כך בדיעבד) כמקרה בוחן בחוק הדני בנוגע לעבדות. ארסטד התנגד לכך שיונתן יוחזר אל איי הודו המערבית הדנים, שם הוא נרכש. בשלב מוקדם יחסית של הקריירה שלו הוא הועסק בשירות הציבורי ובין השנים 1825 – 1848 הוא שימש בתפקיד היועץ המשפטי לממשלה (generalprokurør). הוא ניסח את החוקה שכוננה ב-1831. בין השנים 1842 – 1848 הוא כיהן כשר בממשלה ומאוקטובר 1853 ועד דצמבר 1854 כיהן בתפקיד ראש ממשלת דנמרק. הוא אולץ להתפטר מתפקידו על רקע הפרת כללי החוקה ואף על פי שבמשפט הדחה נמצא שהוא זכאי, הוא פרש לחיים פרטיים.

הערכת פועלו

ארסטד נחשב לאחד האישים החשובים ביותר בהיסטוריה המשפטים של דנמרק במאה ה-19. הוא היה חלוץ בחיבור מדע המשפט לבין המשפט המעשי והן כשופט והן כחוקר, הוא עבד בהצלחה על ביסוס יסודות החקיקה.
הקריירה הפוליטית שלו הייתה פרדוקסלית. כחבר במועצה המלכותית במשטר האבסולוטי שהיה נהוג אז, הוא היה ליברלי וסובלני ולפיכך היה בלתי אהוד על ידי הגורמים השמרניים בדנמרק. כשההתנגדות אליו הפכה חזקה יותר ויותר הוא הפך לשמרני וכראש הממשלה הוא היה לריאקציונרי במלוא מובן המילה. ניסיונו לכונן חוקה שמרנית הובילה לשיתוף פעולה בין המלך לבין הליברלים שאילץ את ארסטד להתפטר.
לכל אורך הקריירה שלו היה ארסטד כותב פורה. בין שאר הדברים הוא כתב על הפילוסופיה של קאנט ושל הגל, על החוק הדני והנורווגי, על הפוליטיקה הסקנדינבית וכן כתב אוטוביוגרפיה שיצאה לאור ב-1856. הוא גם עסק בעריכתם של כמה כתבי עת בתחומי המשפט והממשל.

משפחתו

ארסטד היה אחיו של הפיזיקאי המפורסם הנס כריסטיאן ארסטד. הוא גם היה דודו של הבוטנאי אנדרס סנדו ארסטד.
מורליה

היסטוריה

הספרדים הגיעו לראשונה לאזור בו נמצאת כיום מורליה ב-1525 וכבשו אותו. ב-1541 מספר אנשים בראשות המשנה למלך במקסיקו אנטוניו דה מנדוסה ייסדו את "נואבה סיודד דה מיצ'ואקאן" (העיר החדשה של מיצ'ואקאן). ההתיישבות גדלה במהירות, ואנשי העיר פאצקוארו, שהייתה מרכז האזור לפני בואם של הספרדים, חששו שההתיישבות החדשה תהפוך לבירת האזור ושלחו את ואסקו דה קירוגה לספרד כדי לקבל מעמד רשמי של עיר לפני נואבה סיודד דה מיצ'ואקאן. לאחר שפאצקוארו קיבלה מעמד של עיר, שם ההתיישבות שונה ל"גואיאנגראו". ב-1545 גואיאנגראו קיבלה מעמד של עיר ושמה שונה ל"ואיאדוליד", כהוקרה לעיר ואיאדוליד בספרד. ב-1580 ואיאדוליד הפכה למרכז אזור מיצ'ואקאן מבחינה פוליטית ודתית.
ב-1810, במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, צבאו של מיגל אידלגו אי קוסטייה, מנהיג המורדים באותה עת, הצליח לכבוש את ואיאדוליד מידי כוחות ספרד, אך המלוכנים החזירו אותה לשליטתם תוך זמן קצר. כעבור מספר שנים צבא המורדים בהנהגת חוסה מריה מורלוס ניסה לכבוש מחדש את העיר, אך הובס על ידי המלוכנים בהנהגת אגוסטין דה איטורבידה. העיר נותרה בידי המלוכנים עד 1821, שנת סיום המלחמה, כאשר כוח בהנהגת ויסנטה גררו ואיטורבידה, שעבר לצד המורדים, כבש את העיר.
ב-1824 מקסיקו העצמאית חולקה למדינות וואיאדוליד נבחרה להיות בירת מדינת מיצ'ואקאן החדשה. ב-1828 שם העיר שונה למורליה כהוקרה לחוסה מריה מורלוס.
ב-1863 הצרפתים כבשו את העיר כחלק מניסיון להשתלט על מקסיקו, ובירת החלק שנותר ממדינת מיצ'ואקאן עברה לאורואפן. ב-1867 המקסיקנים השתלטו מחדש על העיר ובירת מיצ'ואקאן חזרה למורליה.

חינוך

העיר הייתה מרכז השכלתי במקסיקו עוד בתקופה הקולוניאלית. בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה המיצ'ואקאנית של סן ניקולאס דה אידלגו, אחד המוסדות העתיקים ביותר להשכלה גבוהה באמריקה, האוניברסיטה הטכנולוגית של מורליה ואוניברסיטת ואסקו דה קירוגה.

תחבורה

את מורליה משרת נמל התעופה הבינלאומי חנרל פרנסיסקו מוחיקה, המציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית.
מוזיאון פארס

היסטוריה

כרים ח'אן זנד בנה מבנה מתומן מרהיב למראה במרכז גן נזר, בו קיבל אורחים ושגרירים; כמו כן שימש המבנה לטקסים רשמיים ולחגיגות, לכן שם נוסף בו ידוע הגן הוא "גן הממשל". חלקו החיצוני של המבנה המתומן מקושט באריחים מצוירים בפרחים ובציפורים. חלקו העליון מעוטר באנטבלטורות ועיטורי אריחים. 
בחצר מוזיאון פארס יש תבליטים המתארים את הגיבורים שהשתתפו בקרבות נגד האימפריה העות'מאנית ובמיוחד את מוסא ח'מיס, הגיבור האיראני הראשון במעלה מתקופת שושלת זנד ועד אמצע התקופה הקאג'ארית. הוא היה מפקד צבא איראן בקרב נגד האימפריה העות'מאנית, ומייחסים לו מוצא מצאצאי המלך המיתולוגי ג'משיד או מהסולטאן מלכשאה הראשון.

המוצגים במוזיאון

מוזיאון פארס נחשב למוזיאון העתיק ביותר במחוז פארס, והוא מציג מגוון מוצגים מחומרים שונים (מתכות, חימר, מטבעות, חותמות ועוד) מן האלף הרביעי לפנה"ס ועד לתקופה המודרנית. במוזיאון יש אוסף של 30 כרכי קוראן בכתב ידו של יחיא אל-ג'מאלי א-צופי שחי במאה ה-14 בתקופתו של שאה אבו אסחאק אינג'ו, לצד אוסף של ציורים בצבעי מים של לוטפ עלי צורתגר שיראזי. הציור המפורסם "כרים ח'אן מעשן נרגילה" (מיוחס למוחמד צאדק, 1779) מוצג גם הוא במוזיאון. בציור זה מצוירים גם אנשי החצר הזנדית, ביניהם שייח' עלי ח'אן, צאדק ח'אן, זכי ח'אן ולוטף-עלי ח'אן זנד. יצירות של ציירים מפורסמים מתקופת שושלת זנד, כמו אקא צאדק, מירזא באבא נקאשבאשי וג'עפר, מוצגות לצד עבודות של ציירים עכשוויים כמו צדר א-דין שאיסתה ומיר מצור (תלמידיו של כמאל אל-מולכ). חרבו של כרים ח'אן זנד מוצגת גם היא במוזיאון. באגף המערבי של המתחם יש אבן עגולה גלילית, המכונה "לוח ההיסטוריה" (בפרסית: لوح تاریخ, לוח-י תאריח'). על האבן הזו חקוקות שלוש כתובות בפהלווי (איראנית אמצעית) ובנסתעליק (כתב ערבי), העוסקות בתקופות היסטוריות שונות באיראן: התקופה הסלג'וקית, התקופה הצפאווית והתקופה הקאג'ארית.

קברו של מוחמד כרים ח'אן זנד (אנ')

כרים ח'אן זנד מת בשנת 1779. על פי צוואתו קברו אותו בחלק המערבי של המתחם. 13 שנים מאוחר יותר, אקא מוחמד ח'אן קאג'אר, בגלל שנאתו לשושלת זנד, הוציא את עצמותיו של כרים ח'אן מהקבר והעביר אותן לארמון גולסתאן. יש דיווחים סותרים לגבי מקום משכנן הסופי של עצמותיו של כרים ח'אן זנד.
איחלאס בבו

קריירת מועדונים

בבו הגיע למחלקת הנוער של פורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה השנייה בשנת 2012. בשנת 2013 החל לשחק בפורטונה דיסלדורף II, קבוצת המילואים של המועדון. ב-15 בספטמבר 2013 ערך בבו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-62 בתיקו 1-1 נגד דינמו דרזדן במסגרת המחזור השביעי בליגה. זו הייתה הופעתו היחידה בעונת 2013/2014.
בבו חזר לשורות הקבוצה הראשונה רק בסוף עונת 2014/2015. ב-14 באפריל 2015 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-74 בהפסד 3-2 לאינגולשטאט 04 במסגרת המחזור ה-29 בליגה. בסך הכל ערך בבו 10 הופעות ליגה בעונה זו והבקיע שני שערים. בעונת 2015/2016, בה סיימה פורטונה דיסלדורף במקום ה-14 בליגה, הוסיף בבו 23 הופעות ליגה ושני שערים. ב-31 באוגוסט 2017 חתם בבו בהנובר 96. ב-9 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד וולפסבורג. ב-15 בספטמבר הבקיע את שערו הראשון בניצחון 0-2 על המבורג. ב-17 במאי 2019 חתם בבו בהופנהיים.

קריירה בינלאומית

ב-4 בספטמבר 2016 ערך בבו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טוגו, בניצחון 5-0 על נבחרת ג'יבוטי במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017.
יחסי אוסטרליה–הונדורס

סקירה כללית

אוסטרליה והונדורס משתתפות שתיהן בפורום הבינלאומי לשיתופי פעולה - מזרח אסיה-אמריקה הלטינית ולוקחות בו חלק פעיל. אוסטרליה היא מדינה משקיפה בארגון סיכ"ה - Sistema de la Integración Centroamericana, מערכת האינטגרציה של מדינות מרכז אמריקה.
ב-2001 הקימה הממשלה האוסטרלית את ארגון COALAR - המועצה האוסטרלית לקשרים עם אמריקה הלטינית. המועצה פעילה בכל תחומי העניין החל מעסקים, כלכלה וחינוך, עד לתיירות ושיתופי פעולה תרבותיים.
2,300 אוסטרלים נכנסים לתוך גבולות הונדורס מדי שנה בשנה. לאזרחי הונדורס ישנן הטבות רבות במערכת החינוך האוסטרלית בעת רישום אליה - בין החודשים אפריל ליוני הם זכאים למלגות מיוחדות ולמורים פרטיים שיעזרו. אוסטרליה עוזרת רבות להונדורס בענייני פיתוח, היות שמדובר במדינה מתפתחת ללא משאבים מיוחדים וגרעונות כספיים. אוסטרליה תרמה כ-100 מיליון דולר אמריקאי להונדורס בין השנים 2010-2014.