google/wiki40b huggingface dataset:
מוס (נורווגיה)

היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים על כך שהיה קיימת התיישבות באזור מוס לפני למעלה מ-7000 שנה – התיישבות זו התקיימה באזור זה באופן רציף במהלך תקופת הברזל, תקופת הויקינגים ועד היום. במהלך תקופת הוויקינגים, היישוב אשר התקיים באזור זה נודע בשם "וארנה" (Varna) והוחזקו בו ספינות קרב מטעם המלך על ידי התושבים המקומיים.
האזכור הספרותי הראשון לעיירה בשם מוס הוא משנת 1390 - באותה העת העיירה היוותה מרכז מסחר והכילה בעלי מלאכה ומפעלים רבים. בהמשך המזקקות למשקאות חריפים הפכו לאחת מן התעשיות הדומיננטיות במוס. בשנת 1607 לאחר שנורווגיה עברה את תהליך הרפורמציה הפרוטסטנטית הוקמה לראשונה במוס כנסייה.
בשנת 1716, במסגרת המלחמה הצפונית הגדולה, נערך קרב חשוב בכיכר העיר מוס במהלכו כוחות נורווגיים בפיקודו של וינסנט בודה (Vincent Budde) הצליחו להביס את הכוחות השוודיים הפולשים אשר נשלחו על ידי קרל השנים עשר על מנת לכבוש את מבצר אקרשהוס (Akershus) בקריסטיאניה.
בשנת 1814 נחתמה במוס אמנת מוס, אשר שמה קץ לממלכת דנמרק-נורווגיה. פעולה זו האיצה למעשה את הפיתוח הכלכלי באזור אשר נמשך עד עצם היום הזה.

מקור השם

מקור השם "מוס" הוא מנהר ה"מוסאלבה" (Mosseelva) אשר חוצה את היישוב. הצורה הנורדית העתיקה בה נהגה שם העיירה הוא מורס (Mors). השם נחשב לעתיק מאוד והמשמעות שלו איננה ברורה באופן מוחלט.

תעשייה

העיירה ידועה בעיקר בשל מפעלי הנייר הפועלים בה. כמו כן קיימים בעיירה גם מפעלי מתכת ומפעלים נוספים. המשרדים הראשיים של החברה הנורווגית ליצור טקסטיל "הלי האנסן" (Helly Hansen) ממוקמים במוס, וכמו כן, המשרדים הראשיים של יצרן המפתחות הבינלאומי "טריו וינג" (Trio Ving).

גאוגרפיה

ב-1 בינואר 1838 קיבלה מוס מעמד של עיירה. ב-1 ביולי 1943 אוחד שטח השיפוט של מוס עם היישוב הכפרי בחצי האי יילאוי (Jeløy) הסמוך. שטח השיפוט של העיירה משתרע גם על פני שטחים ממזרח לעיר, כגון האי דילינגאוי (Dillingøy) והאגם וואנשו (Vansjø).

תחבורה

בסתיו 2007 הסתיימה ההסבה של שדה תעופה צבאי בפאתי העיירה לשדה התעופה אזרחי. שדה התעופה נקרא בשם "Moss lufthavn".
קיים גם קו מעבורת אשר חוצה את האוסלו פיורד ועובר בין העיירה מוס אשר ממוקמת בצידו המזרחי של האוסלו פיורד לבין העיירה הורטן אשר ממוקמת בצידו המערבי של האוסלו פיורד במחוז וסטפולד.
IMEI

מזהה בינלאומי של מכשיר נייד או מספר IMEI ‏(באנגלית: International Mobile Station Equipment Identity) הוא מספר, בדרך כלל ייחודי, אשר המשמש לזיהוי של מכשירים מסוג 3GPP ‏(GSM, UMTS, LTE) ומכשירי טלפון ניידים מסוג iDEN ומכשירים נוספים לתקשורת סלולרית גם כן. ברוב מכשירי הטלפון הניידים ניתן להציג את מספר ה-IMEI באמצעות הזנת הקוד #06#* מהחייגן (חיוג). ניתן למצוא את מספר ה-IMEI מודפס על מדבקה בגב המכשיר הסלולרי (אשר נגישה לאחר הסרת הסוללה) וגם, במכשירי סמארטפון מסוימים ניתן להציג את המספר ממסך ההגדרות של המכשיר.
מספר ה-IMEI נפוץ בקרב מכשירים סלולריים מסוג GSM בעיקר לזיהוי ומניעה של גניבות באמצעות חסימה מרשתות סלולריות. רשת ה-GSM מנהלת מאגר שמשמש כמסד נתונים עבור חברות סלולר בשוק הבינלאומי לצורך של זיהוי המכשיר וחברות סלולר אשר מקבלות דיווח על מכשיר גנוב יכולות לצרף בקשה להוספת מספר ה-IMEI לרשימה השחורה במסד הנתונים של ה-GSM.
עמנואל קרליבך

הרב ד"ר עמנואל שלום מנחם קרליבך (בגרמנית: Emanuel Shalom Menachem Carlebach; ‏18 בינואר 1874 – 3 בדצמבר 1927) היה רב ומחנך יהודי-גרמני, רבן של ממל וקלן.

ביוגרפיה

היה השני משנים עשר ילדיהם של הרב שלמה קרליבך, רבה של ליבק, ושל אשתו אסתר (גר'), משוררת ובתו של הרב אלכסנדר זוסמן אדלר, רבה של ליבק לפני הרב קרליבך. הרב קרליבך ואשתו היו מקימי משפחת קרליבך, משפחת רבנים ידועה.
עמנואל קרליבך למד בתלמוד תורה של ליבק, ולאחר מכן בגימנסיה כללית עד סיום לימודיו בשנת 1893. למד פילוסופיה באוניברסיטת ברלין, ובמקביל בבית המדרש לרבנים בברלין, ואחר כך סמסטר אחד באוניברסיטת וירצבורג, ובאותו זמן אצל הרב נתן במברגר. בפברואר 1896, בעקבות תזה שכתב על גיו , קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת וירצבורג. אחר כך למד בישיבת פרנקפורט בפרנקפורט אם מיין, ונסמך לרבנות על ידי הרב שלמה זלמן ברויאר במאי 1897. נסמך גם על ידי הרבנים מיכאל כהן מפולדה, מאיר לרנר מאלטונה, נתן במברגר מווירצבורג, שלמה ולדלר משנלאנקה  וגבריאל פיינברג מממל.
ב-1898 נתבקש על יד הקהילה היהודית של מֶמֶל שבפרוסיה המזרחית (כיום קלייפדה שבליטא) לשמש כרב העיר. עבור קרליבך היה זה המפגש הראשון עם יהדות מזרח אירופה, והוא הקים בממל בית ספר דתי ראשון, שאותו ניהל בעצמו. בקיץ 1904 עבר לשמש כרבה של קלן. עימות פנים-קהילתי הביא בשנת 1906 להפרדת חלק של הקהילה היהודית האורתודוקסית בהנהגת קרליבך ולהקמת "הקהילה היהודית הגדולה" של קלן (Jüdische Großgemeinde Köln), או קהילת "עדת ישורון".
הקים בקלן בית מדרש למורים יהודיים ועמד בראשו עד יום מותו.
מפברואר 1916, במלחמת העולם הראשונה, שימש קרליבך, ביחד עם פנחס כהן  רבה של אנסבך ותחת הפוליטיקאי לודוויג האס (גר'), כיועץ לממשל הגרמני בוורשה בפתרון בעיות דתיות-חינוכיות. בתפקידו זה יזם הקמת בתי ספר חרדיים לבנות, ניסה לשנות את ה"חדרים" בפולין על ידי שימור כמה שיותר מצביונם הדתי המסורתי. משנת 1918 שימש כרב צבאי בצבא הקיסרות הגרמנית. בין משימותיו בתפקידו זה היה לשכנע את בני הקהילות היהודיות באזורים אלו, כי סכנת הטיפוס הגוברת בזמן המלחמה מצריכה אמצעים היגיינים שונים מהנהוג עד אז. בשנת 1916 היה לקרליבך, יחד עם הרב כהן שלצדו ייעץ לממשל הגרמני, חלק בהקמת "אגודת האורתודוקסים", שלימים הייתה לאגודת ישראל בפולין. כמו כן ייסדו עיתון יומי אורתודוקסי בשם "דאס יידישע ווארט".
בשל התגייסותו לצבא הממשלה הגרמנית הושמץ על ידי ההנהגה הציונית בפולין באותו זמן, שסברה שישנו איסור להתגייס לצבא. באותה תקופה יצא איסור ללבוש לבוש יהודי, ובשל קשריו עם הממסד הצליח הרב קרליבך לבטלו. מאז חזרו יחסיו עם הקהילות למצבם הקודם.
לאחר המלחמה המשיך בפעילותו לחינוך בקהילה בקלן. היה מנהל הסמינר למורים בעיר ובית הספר "מוריה", ובפסח 1919 יזם הקמת גימנסיה יהודית פרטית בקלן, "יבנה" (Jawne), ולאחר מותו של מנהלה הראשון לקח על עצמו, בנוסף להנהגת הקהילה, גם את ניהול הגימנסיה.
בשנת 1924 חלה, ובשנת 1927 נפטר מהתקף לב. נקבר בבית הקברות היהודי בקלן, ובתחילת שנות ה-70 הועלתה גופתו לישראל. היה נשוי משנת 1898 למינה יואל (1873–1948), בתו של ד"ר דוד ודז'נט יואל. במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתרה מפני הנאצים בבלגיה, ונפטרה ב-1948 בירושלים, שם חייתה בשנות חייה האחרונות, בקרבת בנם הבכור. לזוג נולדו ארבעה בנים. בנם הבכור, דוד (1899–1952), היה רב בקלן ויורשו של אביו ברבנות הקהילה מתרפ"ט (1929) ועד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1937. בן נוסף, הרב אלכסנדר קרליבך, היה רבה של בלפסט.
נחל דליה

נַחַל דָּלִיָּה הוא נחל איתן שזרימתו מתחילה בסמוך לקיבוץ דליה. זהו אחד הנחלים הראשיים המנקזים את מי אזור רמות מנשה לכיוון מערב אל הים התיכון.  
הנחל נמצא דרומית לנחל מהר"ל וצפונית לנחל התנינים. יובליו העיקריים הם נחל שלף, נחל מנשה ונחל רון.
בשנת 2008 הוכרז אזור המשתרע על פני כ-800 דונם באזור נחל דליה ויובליו כשמורת טבע.

נתונים גאוגרפיים והידרולוגיים

אורכו של הנחל כ-17 ק"מ, שטח אגן ההיקוות שלו הוא 95 קמ"ר, כמות המשקעים הממוצעת על פני האגן היא כ-600 מ"מ בשנה וזרימת הבסיס ההיסטורית שלו היא עד 1 מלמ"ק בשנה.

תוואי הנחל

נחל דליה מתחיל בנביעה של מספר מעיינות בין קיבוץ עין השופט לקיבוץ דליה, וזורם מערבה במקביל לתוואי של כביש 70. הנחל עובר מתחת לכביש 6 החוצה אותו, ומעט מערבה ממנו הוא מתמזג עם יובליו, נחל שלף ונחל מנשה. בהמשך, מעט דרומית ליישוב בת-שלמה, מתמזגים עם נחל דליה גם נחל אלקנה ונחל טלימון. נחל דליה זורם בסמוך לכפר הנוער על-שם מאיר שפייה והכפר הערבי פוריידיס, חוצה את כביש מספר 4, כביש מספר 2 ומסילת הברזל ולבסוף נשפך לים התיכון בקטע שבין קיבוץ דור לקיבוץ מעגן מיכאל.

החי והצומח בנחל

לאורך ערוץ נחל דליה ניתן למצוא צמחייה מגוונת ובתוכה: ערבה מחודדת, הרדוף הנחלים, קנה מצוי, עבקנה שכיח, פטל קדוש, שומר פשוט, אלון התבור ואלה ארצישראלית. מבין הצמחים הנדירים ניתן למנות: בוקיצה שעירה, ורד צידוני, נורית המים וכף צפרדע איזמלנית. מימי הנחל מהווים בית גידול טבעי לדגי לבנון הירקון.
דיכלורומתאן

דיכלורומתאן (באנגלית: Dichloromethane; ידוע גם בשמות מתילן כלוריד - Methylene Chloride, ודיכלוריד - dichloride) הוא תרכובת אורגנית נוזלית וחסרת צבע, שנוסחתה היא CH₂Cl₂. התרכובת הוכנה לראשונה על ידי הכימאי הצרפתי אנרי ויקטור בשנת 1840. היא נמצאת בשימוש נרחב כממס בתעשייה וחשודה כמסרטנת. היא אינה מתערבבת עם מים, אלא עם ממסים אורגניים. דיכלורומתאן אינו מעודד הצתה, אך כאשר הוא מעורבב עם חומרים דליקים הוא בוער.

שימושים

הנדיפות של הדיכלורומתאן והיכולת לערבב אתו מגוון רחב של תרכובות אורגניות הפכו אותו לממס שימושי עבור תהליכים כימיים רבים. חששות לגבי ההשפעות שלו על הבריאות הובילו לחיפוש אלטרנטיבות ליישומים אלה. שימוש נרחב נעשה בחומר זה כמסיר צבע. בתעשיית המזון נעשה בו שימוש במינונים נמוכים בתהליך הפרדת הקפאין מקפה ותה וכן להכנת תמציות טעם.
דיכלורומתאן משמש להלחמה כימית של חומרים פלסטיים מסוימים. למשל, הוא משמש כדי לאטום את הציפוי של חוטי חשמל. משמש לעיתים קרובות כמרכיב העיקרי של דבקים לריתוך פלסטיק.

רעילות

הנדיפות הגבוהה של הדיכלורומתאן גורמת למפגע נשימה חריף. חשיפה גבוהה לשאיפתו הביאה לנוירופתיה אופטית והפטיטיס. מגע עור ממושך עלול לגרום להמסת חלק ברקמות השומן של העור וכתוצאה מכך גירוי בעור או כוויות כימיות. הדיכלורומתאן חשוד כמסרטן בבני אדם, כפי שהיה קשור לסרטן הריאות, סרטן הכבד וסרטן הלבלב בחיות מעבדה. במדינות רבות מוצרים המכילים דיכלורומתאן חייבים לשאת תוויות אזהרה על הסיכונים הבריאותיים. השימוש בדיכולרומתאן במדינות האיחוד האירופי כמסיר צבע נאסר על צרכנים ואנשי מקצוע רבים.

בטיחות

נדרש אוורור מלא של האזור בו הדיכלורומתאן מאוחסן או נמצא בשימוש. יש להחזיק ציוד הנשמה אישי.
על העובדים בקרבת החומר ללבוש ביגוד מגן אטום, כולל מגפיים, כפפות, חלוק, סינר או סרבל, בהתאם, כדי למנוע מגע עור. נאופרן הוא חומר מומלץ עבור ציוד מגן אישי. גומי טבעי ופוליוויניל כלוריד אינם חומרים מומלצים עבור ציוד מגן אישי. אורך חיי המדף של החומר ישתנו בהתאם לרמות הריכוז, הטמפרטורה, הלחות וקצב העבודה.
הגנה על העיניים: שימוש במשקפי מגן כימיים ו/או מגן פנים מלא. יש להחזיק מתקנים לשטיפת עיניים מהירה לשרות העובדים באזור העבודה.
בקרת אמצעים אחרים: אין להשתמש במערכת מיזוג אוויר במעגל סגור בגלל היווצרות של תרכובות רעילות המסוגלות לגרום לשיתוק עצב הגולגולת.
כרטיס הבטיחות המומלץ בישראל הוא של ה-ICSI מס' 0058. מספר או"ם 1593.
המוזיאון לאמנות יפה (בודפשט)

מיקום ומבנה

מבנה המוזיאון ניצב בכיכר הגיבורים בפתח הפארק העירוני של בודפשט, מול בניין היכל האמנות, שחזיתו דומה. המבנה הוקם בין השנים 1900-1906 בסגנון נאו-קלאסי.
ז'אן אבוטרן

ביוגרפיה

אבוטרן נולדה בפריז במשפחה קתולית. אביה אשיל אבוטרן, עבד כמנהל חשבונות בחנות הכלבו (הראשונה) בפריז. הצעירה היפה הוצגה בפני ציבור האמנים ברובע מונפרנאס בפריז על ידי אחיה אנדרה אבוטרן, שרצה להיות צייר, היא פגשה כמה ציירים ואף דגמנה עבורם, יותר מאוחר החליטה ללמוד ציור בעצמה ובחרה ללמוד ב"אקדמיה קולארוסי" (Académie Colarossi) בפריז, האלטרנטיבה למוסד הרשמי שנחשב שמרני מדי בעיני אמנים רבים באותה תקופה.
בקיץ 1917 הוצגה ז'אן, המתלמדת בת ה-19, בפני הצייר היהודי אמדאו מודיליאני על ידי הפסלת חנה אורלוף שבאה עם אמנים נוספים להתרשם מהאקדמיה.
ז'אן היפה והגבוהה התאהבה בצייר הכריזמטי ועד מהרה עברה לגור עמו, למרות התנגדותם הנחרצת של הוריה שהיו קתולים אדוקים. אביה, אדם מלומד, חובב ספרות, לא ראה בעין יפה את הקשר בן הבת שלו לצייר היהודי.
על אהבתה של ז'אן, מודיליאני היה בריב מתמשך עם הצייר המפורסם פבלו פיקאסו, אתו חיה ז'אן לפני שפגשה את מודיליאני. מודיליאני הרבה לציירה וידוע במיוחד ה"פורטרט של ז'אן אבוטרן" משנת 1919, בו משווה לה הצייר מראה אובאלי-מוארך טיפוסי, אך תווי פניה המובהקים והנקיים, מזכירים ציורים מסורתיים של מרים הבתולה. בשנת 1918 נולדה להם בת וב-1919 חתם על מסמך בו הוא מבטיח להינשא לה (אבוטרן הייתה אז הרה בשנית). ב 24 בינואר 1920 מת מודיליאני בפאריס כשהוא רק בן 36, בגלל מחלת השחפת ממנה סבל וכן בגלל שתיית יתר. כאשר מת מודיליאני הלכה ז'אן לבית הוריה לבקש עזרה מאביה שישמור על גופת הצייר 24 שעות בלבד כדי שתוכל לדאוג לסידורי ההלוויה. האב סירב בתוקף וכתוצאה מכך היא הפילה את עצמה מחלון ביתם ובכך שמה קץ לחייה ולחיי עוברה.
לאמדאו מודיליאני נערכה הלויה מפוארת "כיאה לנסיך", מלווה על ידי ידידיו הרבים, הוא נקבר בבית הקברות פר לשז. ז'אן נקברה בהלוויה צנועה בבית קברות ליד פריז ורק עשר שנים אחרי מותם הועברו עצמותיה של ז'אן אבוטרן לצד קברו של אהובה אמדאו מודיליאני בפר לשז. התינוקת היתומה ז'אן אבוטרן אומצה על ידי אחותו של אביה באיטליה (וכך למעשה קיבלה את שם משפחתו של אביה הביולוגי) ושנים רבות ידעה מעט מאד על הוריה. בעקבות מחקר מעמיק שערכה פרסמה ז'אן מודיליאני ספר על אביה ב-1958. המשפחה הסכימה, אחרי מאמצי שכנוע ממושכים, להציג את עבודותיה של ז'אן אבוטרן, ואמנם הן הוצגו יחד עם עבודותיו של אמדאו מודיליאני בוונציה  איטליה בשנת 2000.
ב-2004 יצא לבתי הקולנוע סרטו של הבמאי מיק דייוויס, המספר על אירועים נבחרים בחייו של מודיליאני, בין האירועים: פגישת אהובתו, ז'אן, הצנזורה על ציוריו ומותו.
דניאל אורן

חייו

דניאל אורן נולד לסם (שמואל) ורבקה אורן.
אביו סם נולד ביפו, לאיסמעיל סיקסיק (בן למוחמד סיקסיק ממשפחה מוסלמית יפואית אמידה ולאם ושמה שושנה, יהודייה) אימו, רבקה גרנדשטיין, בת למשפחה של חסידים ופסיכולוגית, בוגרת הסורבון בפריז. בצעירותו למד נגינה בפסנתר ובצ'לו, וכמו כן גם פיתוח קול, הרמוניה וקונטרפונקט.
המנצח והמלחין האמריקאי ליאונרד ברנשטיין לקח את אורן תחת חסותו כבר בשנת 1968, כאשר בחר בו כסולן לביצוע של יצירתו "מזמורי צ'יצ'סטר" בקונצרט במסגרת פתיחת שידורי הטלוויזיה הישראלית. במסגרת שירותו הצבאי היה חבר במקהלת הרבנות הצבאית. הוא השלים את לימודיו בגרמניה, והתרכז בניצוח על תזמורות. הקריירה הבינלאומית שלו החלה בשנת 1975, כאשר זכה בפרס הרברט פון קאראיין למנצחי תזמורת צעירים.
אורן התמחה בניצוח על האופרות האיטלקיות הגדולות, בבתי אופרה באיטליה וברחבי אירופה, וכן בארצות הברית, ישראל ועוד. זמרים דגולים כמו לוצ'אנו פבארוטי, ופלאסידו דומינגו מופיעים תחת שרביטו, בהפקה ובבימוי של אישים מפורסמים כפרנקו זפירלי. בין התזמורות עליהן ניצח נמנות התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הפילהרמונית של ברלין, תזמורת רדיו בוואריה ועוד.
המוזיקולוג יהואש הירשברג אומר על אורן, כי הוא ממשיכו של ארטורו טוסקניני כפרשן האופרות של ורדי.
אורן נחשב לאחד משלושת המנצחים הישראלים הבינלאומיים המרכזיים, יחד עם דניאל בארנבוים ויואל לוי.
דניאל אורן משמש כמנהל האמנותי של בית האופרה בסלרנו, איטליה, כמנהל המוזיקלי של האופרה הממלכתית של גיאורגיה בטביליסי וב-2017 הוענק לו מעמד של רב-מנצחים באופרה הישראלית החדשה, וזאת לאחר שהיה שם מנהלה המוזיקלי בין השנים 2014–2017.
אוניברסיטת טקסס באוסטין

היסטוריה

הקמתה של אוניברסיטת טקסס מקורה בהחלטתה של רפובליקת טקסס עוד ב-1839 לקבוע את מושב הממשל באוסטין ולהקצות שטח ייעודי לבניית אוניברסיטה. משיקולי תקציב, בעיות ביטחון ונימוקים אחרים, נדחתה בנייתו בפועל של מוסד להשכלה גבוהה. ב-1871 נוסד קולג' טקסס A&M (לימים אוניברסיטת טקסס A&M), אך בנייתה של אוניברסיטה לא מומשה עד שב-1882 הונחה אבן הפינה. הבניין הראשון שנבנה בסגנון ויקטוריאני-גותי נחנך רשמית בספטמבר 1883, אך הלימודים התקיימו בבניין הקפיטול עד ינואר 1884.
בתחילת דרכה מנה סגל האוניברסיטה 8 פרופסורים, 4 עוזרים ומפקח (פרוקטור), מספר התלמידים שנרשמו לתוכנית המלאה הראשונה הסתכם ב-221. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה כבר הגיע המספר למעל ל-2,200 סטודנטים ובשנה שלאחר המלחמה ל-4,000. לאחר מלחמת העולם השנייה צמח המספר למעל 15,000 כשב-1950 הותר לראשונה לסטודנטים אמריקאים-אפריקאים ללמוד במוסד. נכון ל-2015 לומדים במוסד כ-51,000 סטודנטים והסגל מונה כ-3,000 איש, מספר הסטודנטים הרשומים באוניברסיטה הוא אחד מעשרת הגבוהים ביותר בין כלל האוניברסיטאות בארצות הברית.
ב-1934 נהרס הבניין הראשי לטובת בנייתו של מגדל חדש המתנשא לגובה של 94 מטרים, ב-1966 התבצר במרפסת התצפית של המגדל צ'ארלס ויטמן, סטודנט באוניברסיטה וצלף לשעבר בחיל הנחתים, הוא ירה בעוברים ושבים, הרג 14 מהם ופצע עשרות אחרים בטרם נורה על ידי כוחות המשטרה, מרפסת התצפית נסגרה עד 1968, ושוב ב-1975 בעקבות גל התאבדויות בקפיצה, רק ב-1998 נפתחה מחדש לקהל הרחב לאחר שהותקנה בה רשת מגן מברזל ואמצעי בטיחות אחרים.
ב-1967 החליטו מחוקקי מדינת טקסס לשנות את שם האוניברסיטה מאוניברסיטת טקסס לאוניברסיטת טקסס באוסטין. האוניברסיטה מהווה את ספינת הדגל של מערכת המוסדות של אוניברסיטת טקסס הכוללת 9 קמפוסים ו-6 מרכזים רפואיים.
בשנות ה-2000 חלה באוניברסיטה תנופת בנייה מחודשת, ב-2006 נפתח מוזיאון חדש לאמנות הגדול ביותר בארצות הברית, המשתרע על שטח של 14,000 מ"ר וב-2008 נחנך מרכז כנסים חדש והושלמו שיפוצים נרחבים באצטדיון הפוטבול.

ספורט

תוכניות הספורט באוניברסיטת טקסס זוכות להצלחה גדולה בספורט המכללות האמריקאי, בכל אחת מהשנים בין 2001 ל-2009 דורגה האוניברסיטה בין עשר האוניברסיטאות שלהן ההישגים הטובים ביותר בארצות הברית.
קבוצות הספורט של האוניברסיטה מכונות הלונגהורנס, על שם זן הבקר הטקסני באותו השם המאופיין בקרניים ארוכות, וצבען הרשמי הוא כתום ולבן. האוניברסיטה הייתה ממייסדות התאחדות ספורט המכללות הדרום-מערבית (Southwest Conference) ולאחר פירוקה ב-1996 הצטרפה לליגת הביג-12 של ה-NCAA. נכון ל-2008 פועלות באופן תחרותי 8 קבוצות גברים ו-10 קבוצות נשים בענפי ספורט שונים. הנבחרות זכו לאורך שנות קיומה של האוניברסיטה ב-47 אליפויות לאומיות.
ענפי הספורט הבולטים באוניברסיטה הם הפוטבול, בו מדורגת הקבוצה שנייה בכל הזמנים מבחינת כמות הניצחונות, לאחר אוניברסיטת מישיגן, וזכתה ב-4 אליפויות, שהאחרונה בהן בעונת 2005. נבחרת הבייסבול זכתה שש פעמים באליפות והיא בעלת מספר ושיעור הניצחונות הגבוה ביותר בין כלל המכללות בארצות הברית. ענפי ספורט בולטים נוספים הם השחייה זכייה ב-10 אליפויות תחת הדרכתו של המאמן אדי ריס, אתלטיקה קלה (נשים), גולף וכדורסל.
היריבות הבולטת של האוניברסיטה היא עם אוניברסיטת A&M, מדי שנה נערכים מפגשים בין הנבחרות משני המוסדות בכל ענפי הספורט בהם יש להן נציגות. משחק הפוטבול המסורתי מתרחש בתקופת חג ההודיה ונחשב למתוח במיוחד.
ב-2011 סיכמה האוניברסיטה עם רשת ESPN על הקמת ערוץ טלוויזיה ייחודי שישדר את פעילויות הספורט של האוניברסיטה ואירועים נוספים מסביב לשעון, תמורת 300 מיליון דולר לתקופה של 20 שנה.
אסתר קמרון

אסתר קמרון (באנגלית: Esther Cameron; נולדה ב-1941) היא משוררת וסופרת אמריקאית-ישראלית.

ביוגרפיה

קמרון נולדה ב-1941 בניו יורק, וגדלה במדיסון, ויסקונסין, ארצות הברית. למדה בלשנות באוניברסיטת ויסקונסין, וגרמניסטיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בברקלי היא הושפעה מתרבות שנות השישים, והתחילה לכתוב דיסרטציה על המשורר היהודי כותב הגרמנית פאול צלאן. בעת עבודתה על צלאן התוודעה לכתביהם של מרטין בובר וגרשם שלום על החסידות והקבלה והתרשמה עמוקות משני ענקי הרוח הללו.
בשנים 1968 ו-1969 למדה בגרמניה, ובדרכה חזרה לארצות הברית ראיינה במהלך נדיר את פאול צלאן בביתו בפריז באוגוסט 1969. בשנים 1969 ו-1971 לימדה קמרון בעיר בפאלו בניו יורק שם מצאה אותה הידיעה על התאבדותו של צלאן בנהר הסן. קמרון הזדעזעה ממעשה ההתאבדות ופרשה מהוראה באוניברסיטה. היא החלה לפתח חיים המושתתים על חזון של תיקון העולם באמצעות השירה והקשרים שבין המשוררים. כמה שנים התגוררה בעיר סיאטל שבמדינת וושינגטון ושבה למדיסון. בשנת 1972 החלה בלימודי עברית והתקרבה אל היהדות.
בשנת 1979 התגיירה קמרון ועלתה לישראל. בבואה לארץ למדה באולפנה וכתבה ספר זיכרונות בשם צ: ניתוח עצמי של גולם. "צ" הוא כינוי קבוע בכתיבתה למשורר פאול צלאן, שרוחו משפיעה עליה לדבריה כל השנים. לפרנסתה עבדה בתרגומים ועבודות מזכירות. היא חברה בארץ לחבורות של משוררות כותבות אנגלית, ופרסמה אחדים משיריה גם בתרגום עברי. וכן היא שותפה לאגודות רוחניות הפועלות ברוחו של פאול צלאן.
ספר שיריה של קמרון, אור מודרג, ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981. השירים תורגמו מאנגלית על ידי שמעון הלקין, פרט לשיר אחד, "הזמנה", שתורגם בידי חמוטל בר-יוסף. באותה העת החלה קמרון בכתיבת פואמה אפית גדולה, בשם תודעת האדמה, על המשבר האקולוגי העולמי.
קמרון נאלצה לשוב לארצות הברית בעקבות קשיי פרנסה. 1990. היא שבה לגור עם הוריה. היא הוסמכה בעריכת-דין אך לא התבססה במקצוע.
בביקוריה בארץ היא מביאה לדפוס שירים וקטעי פרוזה שלה בכתבי-העת הספרותיים. דבריה נדפסו בין השאר באפיריון, שבו, ונוספים. קמרון פעילה מאד גם בתחום הספרות באינטרנט, ואף הקימה אתר משלה.

ספריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
באשיר מח'ול

באשיר מח'ול (בערבית: بشير مخول; נולד ב-1963) הוא אמן וחוקר פלסטיני החי ועובד באנגליה. מ-2017 נשיא האוניברסיטה לאמנויות היצירתיות.

ביוגרפיה

נולד ב-1963 בכפר מח'ול בגליל למשפחה ערבית נוצרית ענייה. למח'ול תשעה אחים ואחיות. כשהיה בן חמש מת אביו. בגיל 13 החל לעבוד בבניין כדי לעזור בפרנסת המשפחה. עבר בראשית שנות התשעים לבריטניה ללימודי תואר ראשון באמנות בליברפול פוליטכניק. המשיך לתואר שני ודוקטורט אותו סיים בשנת 1995 באוניברסיטת המטרופולינית של מנצ'סטר (Manchester Metropolitan University). היה ראש המחלקה לאמנות ועיצוב ומנהל מכון המחקר של מדיה לאמנות ועיצוב באוניברסיטת לוטון, פרופסור לאמנות וראש "בית הספר לאמנות של וינצ'סטר" באוניברסיטת סאות'המפטון וסגן-נשיא אוניברסיטת בירמינגהם. ב-2017 מונה לנשיא האוניברסיטה לאמנויות היצירתיות.

יצירתו

יצירותיו של מח'ול עוסקות בנושאים של זהות והגירה, ובאופן בו הם משתלבים ומושפעים מתהליכי ייצור וצריכה, היעדר ועודפות. מח'ול הציג את עבודותיו ברחבי בריטניה ובעולם, בין היתר בגלריית הייוורד בלונדון, טייט ליברפול, המוזיאון הלאומי של ירדן, מוזיאון הרצליה, ובביאנלה ה-55 בוונציה ב-2013.
אסימו

אסימו הוא רובוט דמוי אדם שפותח על ידי חברת הונדה. הרובוט מתנשא לגובה של 130 ס"מ ושוקל 54 ק"ג. הוא דומה לאסטרונאוט קטן הנושא תרמיל על גבו והוא יכול לצעוד על שתי רגליו בדומה לאדם עד מהירות של 9 קמ"ש. אסימו נוצר במרכז המחקר של חברת הונדה הנקרא Wako Fundamental Technical Research Center ביפן. הרובוט הוא הדגם האחרון מבין אחד עשר דגמים שפיתוחם החל בשנת 1986 בדגם E0.
שמו באנגלית, ASIMO, מייצג את ראשי התיבות של " "Advanced Step in Innovative MObility" (בתרגום חופשי: צעד מתקדם בתנועה חדשנית). חברת הונדה הצהירה שמקור שמו של הרובוט הוא בהוקרת כבוד לסופר המדע הבדיוני, הוגה שלושת חוקי הרובוטיקה, אייזק אסימוב.
עד לשנת 2005, יוצרו 30 יחידות של הרובוט. מחיר הייצור של כל יחידה היה פחות ממיליון דולר, וניתן היה לשכור מספר יחידות במחיר של 166,000 דולר לשנה.

טכנולוגיות זיהוי והבחנה

בשנת 2000 חברת הונדה הוסיפה לדגם אסימו מאפיינים רבים שמאפשרים לו להגיב טוב יותר לבני אדם. המאפיינים האלה נכללים בחמש קטגוריות:
1. זיהוי של עצמים נעים
בעזרת המידע החזותי המתקבל מהמצלמה הנמצאת בראשו, אסימו יכול להבחין בתנועה של מספר עצמים, להעריך את המרחק אליהם ואת כיוון תנועתם. יישומים פשוטים של המאפיין הזה הם: מתן יכולת לעקוב אחר תנועתם של בני אדם בעזרת המצלמה, לעקוב אחרי מישהו, או לברך לשלום אדם כאשר הוא מתקרב.
2. זיהוי של תנוחות ומחוות
אסימו יכול גם לתרגם את מיקומה ותנועתה של יד, וכך לזהות תנוחות ומחוות. הודות לכך, אסימו יכול להגיב ולפנות לא רק על ידי קבלת פקודות קוליות, אלא גם על ידי תנועות טבעיות של בני אנוש. הדבר מאפשר לו, למשל, לזהות אם כף יד מושטת לו ללחיצת יד או שהאדם מנופף לו וכך להגיב בהתאם. הוא יכול גם לזהות תנועות של כיוון כמו הצבעה.
3. זיהוי הסביבה
אסימו יכול לזהות את העצמים ואת פני הקרקע של סביבתו, ולפעול באופן בטוח הן עבורו והן עבור אנשים בקרבתו. לדוגמה, זיהוי של מטרד פוטנציאלי כמו מדרגות, והפסקה או הימנעות מפגיעה באנשים או חפצים נעים.
4. הבחנה בין קולות
יכולתו של אסימו לזהות את מקור הקולות שהוא שומע שופרה, והוא יכול להבחין בין קולות לרעשים אחרים. הוא יכול להגיב לשמו, לפנות לאנשים כשמדברים אליו, ולזהות קולות פתאומיים ובלתי רגילים כמו קול של נפילת חפץ או התנגשות, ולפנות לכיוון הקול.
5. זיהוי פנים
לאסימו יש את היכולת לזהות פנים, אפילו כשהוא עצמו או האדם שאותו הוא רואה נמצאים בתנועה. הוא יכול לזהות ולהבדיל בין עשרה פרצופים בקירוב. ברגע שהפנים מוכרות לו הוא יכול לפנות אל בעלי הפנים בשמם.

אינטגרציה לרשת

באמצעות התחברות לרשתות כרשת האינטרנט, אסימו יכול לספק מידע ולתפקד טוב יותר לצורך מספר יישומים מסחריים, כמו קבלת פנים. יכולותיו נכללות בשתי קטגוריות:
1. השתלבות במערכת תקשורת של משתמש
על ידי התחברות לרשת של משתמש מסוים, אסימו יכול להציע הרבה פעילויות שימושיות כגון קבלת אורחים ולהודיע לצוות על הגעתו של אורח מסוים על ידי שידור הודעות ותמונות של פני האורח, ולהנחות את האורחים למקום מוחלט מראש.
2. להוות קישור לאינטרנט
על ידי קבלת מידע מרשת האינטרנט, אסימו יכול להפוך לספק של חדשות ועדכוני מזג אוויר.
מודיעין ממקורות גלויים

מודיעין ממקורות גלויים (באנגלית: Open Source Intelligence; ר"ת OSINT; ולעיתים בעברית: אוסינט) הוא תחום של עיבוד מידע הכולל איתור, בחירה ואיסוף מידע ממקורות המצויים בציבור באופן גלוי וניתוח אותו מידע במטרה ליצור מידע מודיעיני צבאי או מדיני או עסקי שימושי.

איסוף מודיעין ממקורות גלויים

עיתונאים מורשים האוספים מידע ממקורות גלויים זוכים להגנה בחיפוש מענה לשאלות מוגדרות ובניהול מחקר על בסיס אותו מידע. למרות זאת, עיתונאים זרים נכלאו לא אחת, ואף הוצאו להורג על שעסקו באיסוף מודיעין ממקורות גלויים. איסוף מידע ממקורות גלויים בידי אנשים פרטיים למטרותיו של גוף ביון זר כרוך בעבירה פלילית של ריגול ברוב מדינות העולם. איתורו של אזרח זר העוסק באיסוף מודיעין ממקורות גלויים עבור שירותי הביון של מדינתו, מסתיימת לעיתים קרובות בגירושו בחזרה למדינתו, דבר העלול לגרום להרעת היחסים המדיניים בין שתי המדינות.
אה"מ ואנגארד

היסטוריה

בתחילת 1939 החליטה האדמירליות הבריטית לבנות אוניית מערכה חדשה שתעשה שימוש בצריחי תותחים כפולים עודפים שיועדו במלחמת העולם הראשונה עבור אוניות המערכה אה"מ קוריג'וס (HMS Courageous) ואה"מ גלוריוס (HMS Glorious). מכאן צמח הכינוי של האונייה: "אוניית המערכה בעלת השיניים של דודתה" ("battleship with her great aunt's teeth".
התוכנית הייתה לבנות אוניית מערכה בהדחק של 40,000 טון שתהא עמוד השדרה של צי המזרח הרחוק הבריטי, ואשר מהירותה וחימושה יאפשרו לה להתמודד עם אוניות המלחמה של הצי הקיסרי היפני. בפרוץ מלחמת העולם השנייה החליטה האדמירליות למקד את כושר היצור המוגבל של המספנות הבריטיות בכלי שיט שמשך בנייתן קצר כדי שיוכלו להיכנס מיד לשירות מבצעי ולא בכלי שיט כבדים וחזקים יותר שייתכן וייקח זמן רב לייצרם. כתוצאה מכך בוטלו התוכניות לבנייתן של אוניות המערכה מסדרת ליון והוחלט להשתמש בצריחי התותחים של שתי אוניות המערכה הישנות ולהרכיבם באוניית מערכה חדשה, שתיבנה על פי תוכניות מותאמות לבנייה מהירה של סדרת ליון המבוטלת.
בניית אה"מ "ואנגארד" החלה בראשית 1941 בסקוטלנד, היא הושקה בנובמבר 1944, אך הוכנסה לשירות פעיל רק ב-1946. בשל כך נודעה כאוניית המערכה הבריטית היחידה שלא ירתה בתותחיה אי פעם בקרב.
אה"מ "ואנגארד" שימשה במהלך הקריירה שלה כאוניית דגל ואוניית אימונים. ב-1947 הסיעה את בני משפחתו של המלך ג'ורג' השישי לסיור בדרום אפריקה. הייתה זו הפעם הראשונה בה יצאה הנסיכה אליזבט, לימים המלכה אליזבט השנייה, מגבולות בריטניה. "ואנגארד", שלא השתתפה מעולם בפעולה קרבית כלשהי, הוצאה מהשירות בשנת 1959. בתחילת 1960 נגררה מפורטסמות' אל פאסליין שבסקוטלנד, שם פורקה ונגרטה. הצעות להופכה לאוניית מוזיאון לא צלחו.