מוצב המזח

מוצב המזח, שכונה "מסרק" במפת קוד סיריוס, היה המעוז הדרומי ביותר בקו בר-לב שלאורך תעלת סואץ. המוצב התפרסם במהלך מלחמת יום הכיפורים, לאחר שהותקף על ידי הצבא המצרי והיה נצור במשך שבוע, עד כניעת מגיניו ונפילתם בשבי. כניעת המוצב הישראלי צולמה על ידי אמצעי התקשורת המצרים ונחרתה בזיכרון הציבורי הישראלי והמצרי.
ייחודו של סיפור המזח הוא בגבורתו אך בעיקר בשל ההחלטה שנפלה על נפילה בשבי. החלטה שלמעשה התקבלה בקרב החיילים במוצב ולא כפקודה ברורה מן הפיקוד.

מיקום

המוצב נבנה על לשון יבשה מלאכותית של מפרץ סואץ מול פורט תאופיק והעיר סואץ. המעוז היה מוקף במים משלושת עבריו והגישה היבשתית אליו התאפשרה רק דרך ציר "לקסיקון" (הכביש לאורך תעלת סואץ). השטח ממזרח למוצב היה שטח ביצות, אשר הגביל עוד יותר את הגישה אליו.

המוצב במלחמת ההתשה


במהלך מלחמת ההתשה ספג המוצב הפגזות כבדות ואחדים מלוחמיו נהרגו. ב-9 ביולי 1969 פשטו המצרים על חניון טנקים במוצב, הרגו 8 חיילים, פצעו 9 וחטפו חייל אחד, שמת בשבי. הפעולה לוותה בהפגזה שגבתה מחיר כבד נוסף. בתגובה, צה"ל הוציא לפועל את הפשיטה על האי גרין ואת מבצע בוקסר.

המוצב סמוך לפרוץ מלחמת יום הכיפורים

ב-6 באוקטובר 1973, בוקר פרוץ מלחמת יום הכיפורים, היה מוצב המזח אחד מ-16 מוצבים פעילים לאורכו של קו בר-לב, חלקם מאויש בכוח אדם מלא וחלקם בכוחות קטנים. מפקד המוצב היה סגן דוד תורג'מן. מעוז המזח ושני המעוזים שמצפון לו, אוישו בפלוגה סדירה של נח"ל מוצנח בפיקודו של סגן שלמה ארדינסט שמפקדתו ישבה במעוז המזח. 25 מחיילי הנח"ל הגיעו למקום ב-25 באוגוסט. במצב של שגרה, הפעילות במוצב כללה: שיפור הביצורים והעמדות, תצפיות ודיווחים מן המעוז על הנעשה בפורט תאופיק והעיר סואץ, אבטחת עבודת הטרקטורים שעסקו בטשטוש דרכי העפר, תיקון הסוללות ועוד. בלילות נערכו סיורים עד למעוז "מפצח".
בתקופה זו היה זה אזור שקט עם כוחות אויב מועטים מול המוצב, אך ככל שחלפו הימים גברה פעילותם של המצרים בגדה השנייה. פעילות זו התגברה שלושה שבועות טרם פרוץ המלחמה. ב-26 בספטמבר 1973, ערב ראש השנה, יצאו חיילי מוצב המזח לחופשה למרות הפעילות שנצפתה בצד המצרי. אך בעקבות ידיעות על תרגיל גדול בצבא המצרי, בוטלו החופשות. הכוננות שנצפתה בצד המצרי הגיעה לשיא בימים שקדמו ל-6 באוקטובר, עתה הראו התצפיות על כוונות לצליחת התעלה. למרות הדיווחים על כוננות גבוהה בצד המצרי בוטלה ההוראה כי על החיילים לישון בבגדים.
לקראת יום הכיפורים נוספו חיילים למצבת החיילים במוצב, בהם שני בחורי ישיבה. ביום הכיפורים, יום תחילת המלחמה, מנה מוצב המזח 42 חיילים.

פרוץ המלחמה ומהלך הלחימה במוצב המזח

בעיצומו של יום הכיפורים תשל"ד, בשעה אחת וארבעים בצהריים, התקבלה הוראה על כוננות ספיגה. מיד לאחריה נשמעה ברשת הקשר ההתקפה על תעוז הטנקים שהיה ממוקם מאחורי מוצב המזח, והחלה הפגזה ארטילרית מצרית אשר מוטטה את התעלות ועמדות הירי של המוצב, אך לא חדרה לבונקרים. ההפגזה המצרית נמשכה כ-45 דקות אשר במהלכן שותק המעוז. הפגזה זו אפשרה לצבא המצרי לחצות את התעלה ולהתמקם באזור מעוז המזח. במהלך ההפגזה עלתה בקשה בקשר לחילוץ החיילים בעזרת טנקים.
מוצב המזח היה בגזרתה של חטיבה 14, שניהלה לחימה עיקשת במהלך היום הראשון מול המצרים כשבסופה נכשל ניסיונם של הטנקים להגיע אל המוצב. לקראת שעות הערב ניסתה פלוגת טנקים, אשר ניהלה חילופי אש עם כוחות האויב, לפרוץ לעבר מעוז המזח, אך גם ניסיון זה כשל.
הכוח המצרי שתקף את מוצב המזח היה גדוד הקומנדו 43.
למעט זמן ההתארגנות של המצרים לאחר צליחת התעלה, נמשכה ההתקפה על מוצב המזח לסירוגין, כולל תקיפות חיילי חי"ר, לאורך כל יומו ולילו של היום הראשון למלחמה. בקרבות אלו נפצע קשה מפקד המוצב, סגן דוד תורג'מן. בבוקר 7 באוקטובר חודשה ההפגזה המצרית על המוצב, כאשר האש נוחתת במרכז המעוז. נוסף על כך, חיילי קומנדו מצרים ניסו לחדור אל תוך מוצב המזח. המעוז פנה בבקשה לסיוע של שריון וארטילריה ואף הודיע על המצאות כוחות חי"ר מצריים בתוך המעוז (אף על פי שדבר זה לא התרחש במציאות). בקשת הסיוע נענתה בשלילה, אך הובטח כי תוך כמה שעות יגיעו כלים כבדים אל המוצב. בשעה 18:21 התקיימה שיחה בין המוצב לחטיבה אשר מבטאת את מצבו הקשה של מוצב המזח:
מעוז המזח: "האם ידוע לכם מצבנו העגום?"

חטיבה: "ידוע שהדפתם"

מעוז המזח: "שלילי, הרבה פצועים ומספר הרוגים, זקוקים לעזרה מיידית"
בשעה זו נותרו עם המעוז שלושה צוותי טנקים אשר ישבו בכליהם והתכוננו לירי. 
בלילה שבין 7 ל–8 באוקטובר נערכה התקפה מצרית גדולה אשר הגדילה את מספר הפצועים במעוז. בלילה זה הוחלט גם על משימה שבה יצא טנק אל הגזרה הדרומית של מוצב המזח, שהיה נתון כעת בידי המצרים, ומשם יירה לעברם. הטנק נשרף ואף שאנשי הצוות קפצו ונצלו מאש הטנק הבוער, הם נפגעו מירי המצרים, ושלושה מאנשי הצוות נהרגו.
המוצב המשיך להיות נתון במצור אף למחרת. התקפות המצרים על המוצב לא פסקו ושולבו בניסיונות נוספים של פריצה לתוכו. אנשי המוצב הדפו ניסיונות אלו והמשיכו בבקשת החילוץ והפינוי ברשת הקשר. הידיעה על נפילתם של המעוזים הסמוכים בידי המצרים ביחד עם ההפגזות הבלתי פוסקות של המצרים על המעוז, החריפו את האווירה במוצב. נוסף על כך, מספר הפצועים וההרוגים במעוז גדל. בשלב זה, למראה דגלי האויב המונפים על מוצבים שכנים, ולאור הדיווחים ברשת הקשר, הבינו הלוחמים כי זהו המוצב האחרון בקו בר-לב אשר נותר בשליטת צה"ל.

ניסיון החילוץ דרך הים

ב-11 באוקטובר הוחלט במטכ"ל לנסות לחלץ את חיילי צה"ל מן המוצב בדרך הים, באמצעות לוחמי יחידה 707 מובלים ב"דבורים" ובס"גים; דרך זו נראתה היחידה בעלת סיכויי הצלחה לחילוצם. התוכנית נשענה על לוחמי 707, משום שבאותו מועד תקף כוח בן 10 לוחמים משייטת 13 את מעגן ע'רדקה. 18 לוחמי יחידה 707 יצאו מראס סודר והובלו ב-6 ס"גים בפיקודו של רס"ן דב בר וב-3 "דבורים", שנועדו להכוונה וסיוע, בפיקוד רס"ן עמי איילון. פיקוד הדרום הודיע למפקד זי"ס, אל"ם זאב אלמוג, כי חפ"ק הפיקוד הוא זה שינהל את פעולת החילוץ, החל מרגע שהכוח יחלוף צפונה את ראס דהייסה שמצפון לראס סודר. 18 הלוחמים יגיעו בס"גים בהכוונת ה"דבורים" לנקודת טבילה – כ-800 מ' מהמוצב המכותר. 5 לוחמים יגיעו בשחייה, יטפסו על המזח וידווחו על מהלכי האויב. חפ"ק עורפי יתקשר עם חיילי "מסרק" וישכנע אותם לצאת ולחבור ללוחמי חיל-הים שבאו לחלצם. הלוחמים יפַנו את חיילי המוצב אל הס"גים, שייגשו לפי קריאה עד למזח.
הים היה שקט והירח מלא. באזור ראס דהייסה גילו ה"דבורים" מטרה - שזוהתה מאוחר יותר כהפרעת מכ"ם - ונגשו לזהותה. הס"גים המשיכו לנוע עצמאית. לאחר שיצאו מטווח המכ"ם של ה"דבורים", ביקש עמי איילון מהס"גים לזקוף מחזירי הד מכ"ם, כדי לאַכֵּן את מקומם. כתוצאה מכך נתגלה הכוח על ידי האויב, ותותחי החוף 130 מ"מ, מבוקרי המכ"ם, המוצבים מעבר למפרץ מערבה החלו בהפגזה על הס"גים. ההפגזה הייתה יעילה מאוד, ונמשכה גם לאחר קיפול מחזירי הד המכ"ם בסירות. היא נמשכה בין 20 ל–30 דקות, וכוונה גם לעבר ה"דבורים", שנמצאו על גבול הטווח היעיל. בתחילת ההפגזה התפזר הכוח והתקרב לעבר החוף המזרחי, כדי לצמצם את סכנת ההיפגעות מההפגזה. בשעה 23:15 חפ"ק פיקוד הדרום, שהמבצע התנהל בשליטתו, החליט להחזיר את הכוח, ללא ביצוע המשימה, מתוך הערכה כי החילוץ לא ניתן לביצוע.

ציונים לשבח

לסמל משה דבורה וטוראי משה יצחק טובל, שנהרגו בעת הלחימה במוצב, הוענקו צל"ש הרמטכ"ל על לחימתם. 
טוראי אביחיל פלד, שנשלח על ידי הרבנות הצבאית לסייע בענייני הדת, התנדב לסייע לחיילי המעוז בלחימה. ביום השלישי למלחמה, בעודו מאייש עמדת מקלע, נפגע פגיעה קשה בידיו, בצווארו ובעיניו משתי רקטות RPG שנורו לעברו. רופא המעוז, ד"ר נחום ורבין, נאלץ לבצע פיום קנה כדי להציל את חייו. למרות פציעתו הקשה המשיך לשמש דוגמה בהתנהגותו לכל חיילי המעוז. עם נפילת חיילי המעוז בשבי לא הניח פלד לחבריו לשאת אותו על אלונקה, והתעקש ללכת ברגל כשחבריו תומכים בו. בשבי המצרי נכרתה ידו הימנית. על מעשה זה הוענק לו עיטור המופת.
מפקד טייסת הכנף המעופפת, סגן-אלוף אהוד שלח, נהרג ב-9 באוקטובר 1973, בהובילו תקיפה באזור מוצב המזח. הוא עוטר בצל"ש הרמטכ"ל.