google/wiki40b huggingface dataset:
בית הייסמן

בית הייסמן - מהבתים הראשונים שהוקמו בראשון לציון ב-1882. נבנה על ידי שרגא פייבל הייסמן עבור משפחתו. לאחר מספר שנים נמכר למשפחת אמציסלבסקי ולבסוף נמכר לעיריית ראשון לציון ששיקמה אותו. משמש מאז שיפוצו כמוזיאון ומהווה חלק ממוזיאון ראשון לציון. במרתפו של הבית התגורר, תקופה מסוימת, נפתלי הרץ אימבר.

ההיסטוריה של הבית

בית הייסמן הוקם ב-1882 במרכזה של ראשון לציון והיה אחד משלושת הבתים הראשונים שהוקמו במושבה. הבית הוקם על ידי שרגא פייבל הייסמן שהיה אחד מעשרת מייסדי המושבה. הייסמן, יליד ניקולייב, היה סוחר עמיד בעירו ולאחר שנתפס לרעיון הציוני עלה לארץ (עם אשתו ציפורה), רכש בראשון לציון 6 דונם והקים את ביתו כשאת ההוצאות מימן מכספו. לאחר הגיעו למושבה הפך לאיכר ונטע מטעים בשטחו.
הייסמן חי בראשון לציון במשך חמש שנים. ב-1887 היה מעורב ב"מרד" של האיכרים כנגד שרירות לבם של פקידי הברון. מרד זה הביא לגירושו של האיכר יוסף פיינברג והייסמן גם הוא החליט לעזוב ולכן מכר את ביתו ואת נחלתו ליהודה לייב אמציסלבסקי. הייסמן עבר לירושלים שם הצטרף לנטורי קרתא, חי בבתי אונגרין עד שנפטר ונקבר ההר הזיתים. 
משפחת אמציסלבסקי החזיקה בבית במשך 90 שנה. ב-1977 רכשה עיריית ראשון לציון (בתקופתו של חנניה גיבשטיין) את הבית מתוך כוונה לשמר אותו. במשך 25 שנים נוספות עמד הבית מוזנח עד שב-2003 שופצה המעטפת החיצונית של הבית ובהמשך שופץ גם חלקו הפנימי וכיום הוא שייך למוזיאון ראשון לציון וחדרי הבית הפכו למוזיאון.

נפתלי הרץ אימבר

מרתף הבית, שיועד במקור להיות מחסן, הותאם למגורים והושכר למגורים. בין הדיירים שגרו במרתף היה גם נפתלי הרץ אימבר. אימבר שסבל משחפת קיבל את המלצת רופאיו ועבר לראשון לציון והגיע למרתף בית הייסמן שם חיבר את שני הבתים הראשונים של שיר הפועלים "תקוותנו" שהפך אחר כך להמנון הלאומי של ישראל, התקוה. כיום נמצאת במרתף תערוכה על אימבר.
לפני שנתיים תקפתני מחלה עזה ואיומה בירושלים...כאשר חלפה מחלתי אמרו הרופאים כי נחוץ לי...להחליף האוויר, והאדון אליפאנט שלחני להאדון הייסמאן לשבת בביתו שלשה ירחים בהמושב 'ראשון לציון' וזה לי שלוש רגלים אשר הייתי שם משך שנתיים שנים
— נפתלי הרץ אימבר
.

מבנה הבית והחצר

הבית כולל שתי קומות ומרתף (שיועד לאחסון) ונבנה בסגנון מזרח אירופאי. נבנה מאבני כורכר שנחצבו משטח הנחלה של הייסמן וחוזקו בתערובת של בוץ וקש. על מנת לחזק את המבנה הוקמו בפינות עמודים מאבן מחצבות. תקרת המרתף חוזקה בקורות מתכת. אל הקומה הראשונה המוגבהת הוביל גרם מדרגות חיצוני בעוד שאל הקומה השנייה הוביל גרם מדרגות פנימי. גג הבניין כוסה ברעפים. חצר הבית הייתה מוקפת בחומה על מנת להגן על הבית ועל השוהים בחצר.
המנון דומיניקה

תרגום לעברית

אי היופי, אי הפאר,
אי כה מתוק והוגן.
בוודאי כולם בפליאה מתבוננים,
איך כה עשירות ונדירות מתנותיך .
נהרות, עמקים, גבעות והרים,
כל מתנות אלו אנחנו מהללים.
אדמה בריאה, כמו כל המעיינות,
מעודד ומחמם את הנשמה.
דומיניקה, יברך אותך אלוהים,
עם חיוך שפיר ובהיר.
מרעה ירוק ופרחי יופי,
בתענוג טהור ימלאו הכל,
ואנשים חסונים ובריאים,
בפחד ויראת כבוד אלוהים מלאים,
הלוואי ונבקש להללך,
על כל מתנות עשירות ונדירות אלו.
בואו קדימה בנים ובנות,
מפנינה זאת שאין להשוות.
השתוקקו לכבוד, בנים ובנות,
עשו את הנכון, היו תקיפים והוגנים.
עמלו עם לבבות, ידיים וקולות,
אנו חייבים לשגשג, להשמיע את הקריאה,
שבה כולם שמחים,
"אחד בשביל כולם - וכולם בשביל אחד".
איגלו

איגלו (באינוקטיטוט:ᐃᒡᓗ "בית" או "בית שלג") הוא מחסה הבנוי בדרך כלל בצורת כיפה, העשוי מלבני שלג ומטרתו לתת מחסה זמני לציידים האינואיטים מפני החורף או לשמש כבית קבוע.
האיגלו שימש בעיקר בשטחי קנדה וגרינלנד. אינואיטים אחרים השתמשו בשלג לבידוד בבתים שנבנו מחומרים אחרים.

בניית איגלו

השלג המשמש לבניית האיגלו צריך להיות חזק מספיק להיחתך בצורה של לבנים. שלג מתאים למטרה זו הוא שלג שנערם על ידי הרוח, ונדחס. 
האיגלו נבנה על ידי חפירת בור בשלג ובניית הלבנים שמוציאים מן הבור סביבו.
לעיתים נבנית מנהרת כניסה אל האיגלו במטרה למנוע אובדן חום וכניסת רוח כאשר דלת האיגלו פתוחה.
בשל היות השלג חומר מבודד, הטמפרטורות בתוך האיגלו גבוהות במידה ניכרת מהסביבה החיצונית.
אם קירותיו הפנימיים של האיגלו מכוסים בעורות של בעלי חיים, הטמפרטורה בתוך האיגלו יכולה לעלות מ-2°C ל-10-20°C.
מבחינה ארכיטקטונית האיגלו הוא ייחודי בכך שניתן לבנות את כיפתו מלבנים נפרדות מבלי לבנות פיגומים או מבנה תומך.
יעקב שליש

ביוגרפיה

נולד בשנת 1925 באוקראינה ובשנת 1928 עלה לארץ ישראל עם משפחתו. לאחר מות אמו, נטש אביו את יעקב ואת אחיו אליהו התינוק בפתחה של כנסייה, דבר אשר הוביל להגעתו לכפר הנוער בן שמן שם היה תלמידם של המחנך דוקטור להמן. על תקופת לימודיו בכפר הנוער נכתב הספר "מעבר לכביש או חבורת עלומים" של דבורה עומר. בזמן לימודיו בבן שמן למד עם שמעון וסוניה פרס והכיר את אשתו לעתיד לאה שליש.
לאחר סיום לימודיו בבן שמן התגייס לפלמ"ח והושם במתקן כליאה בלטרון תקופה ארוכה עקב פעילותו כנגד הבריטים. היה ממקימי קיבוץ שובל וכיהן כמזכיר בקיבוץ. בנו אהוד הוא הבן הבכור של קיבוץ שובל.
לאחר מספר שנים, עזבו הוא ומשפחתו את הקיבוץ יחד עם קבוצת משפחות ובודדים נוספים על רקע של חילוקי דעות פוליטיים. בשנים שלאחר עזיבת הקיבוץ עבד כמלטש יהלומים ולאחר מכן שינה את עיסוקו והחל לעבוד כעיתונאי בסוכנות הידיעות עתי"ם, כמו כן ערך את גיליונות העיתון :" גן שדה ומשק" של ארגון מגדלי הפלחה במשך כ - 40 שנים עד פרישתו לגמלאות.
בשנות השישים התמודד על ראשות עיריית בת ים מטעם המפלגה הקומוניסטית, אך לא נבחר.
לקראת גיל 80 הוציא חוברת משיריו והגיגיו בשם "מן המחרוזת".
פרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל

ביוגרפיה

פרידריך וילהלם נולד ב-26 בנובמבר 1820 בקופנהגן, לוילהלם, נסיך הסן-קאסל וללואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק ונורווגיה וסופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
בשנת 1837 התגייס פרידריך וילהלם לצבא נסיכות הבוחר מהסן, ובשנת 1839 החל את לימודיו באוניברסיטת בון, שם למד במשך שנתיים. בשנת 1842 חצה פרידריך וילהלם את הים התיכון לעבר קונסטנטינופול על גבי פריגטה דנית, בשנת 1843 הועלה לדרגת גנרל מיור ובשנת 1851 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
בשנת 1843 ביקר פרידריך וילהלם ברוסיה והתאהב שם באלכסנדרה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה, על אף שמלכתחילה הציעו לו את אחותה אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, וב-28 בינואר 1844 התחתנו השניים בסנקט פטרבורג. זמן קצר לאחר הנישואים חלתה אלכסנדרה בשחפת, וכתוצאה מכך הסתבך ההריון שלה, והיא ילדה את בנה 3 חודשים לפני הזמן, וזמן קצר לאחר מכן מתו שניהם.
בשנת 1849 הוצב פרידריך וילהלם כצוער על אה"מ קלאופטרה (1835), ולאחר מכן הוצב בסינגפור על אה"מ מיינדר (1840), ובהמשך הוצב על אה"מ ריינרד (1848).
ב-26 במאי 1853 התחתן פרידריך וילהלם עם אנה, נסיכת פרוסיה, בתם של קרל, נסיך פרוסיה ומריה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנה נולדו לו 6 ילדים. פרידריך וילהלם לא נקשר אף פעם רגשית לאשתו השנייה, עקב צערו על מות אשתו הראשונה, שמכך לא התאושש עד מותו.
בשנת 1875 מת פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מהסן, ומכיוון שילדיו היו מנישואים מורגנטים ירש פרידריך וילהלם את תאריו. ב-14 באוקטובר 1884 מת פרידריך וילהלם בפרנקפורט, ובנו פרידריך וילהלם, נסיך הסן ירש את תאריו.
ברברה האמר

ביוגרפיה

האמר נולדה בהוליווד, קליפורניה, והיכרותה עם תעשיית הקולנוע החלה בגיל צעיר, כיוון שסבה עבד כטבח הפרטי של במאי הקולנוע האמריקאי ד. וו. גריפית'.
ב-1961, פטיש סיימה את לימודי התואר הראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה של קליפורניה בלוס אנג'לס. את התואר השני בספרות אנגלית, היא קיבלה בשנת 1963. בתחילת 1970 היא למדה קולנוע באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט. שם לראשונה היא התוודעה לסרטה של מאיה דאראן, Meshes of the Afternoon, שהיווה עבורה השראה ליצור סרטים ניסיוניים אודות חייה הפרטיים.
ב-1974, האמר הייתה נשואה ועבדה כמרצה במכללה הקהילתית בסנטה רוזה, קליפורניה. באותה תקופה, היא יצאה מהארון אודות היותה לסבית, בעקבות שיחה עם אחת הסטודנטיות מקבוצה פמיניסטית. לאחר שהתגרשה מבעלה, היא " יצאה לדרך עם האופנוע שלה ומצלמה מסוג סופר-8." באותה שנה היא צילמה את סרטה Dyketatics אשר נחשב לאחד מהסרטים הלסביים הראשונים. היא סיימה את התואר השני בקולנוע שקיבלה מאוניברסיטת סן פרנסיסקו.
ב-1992 יצא לאקרנים סרטה הראשון, אשר היה סרט ניסיוני, דוקומנטרי בשם "נשיקות חנקתי". שנה לאחר מכן, הסרט היה מועמד לפרס חבר המושבעים בפסטיבל הסרטים. הסרט זכה ב"פרס דוב הקוטב" של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין וכן בתואר הסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי Internacional de Cine Realizado שנערך במדריד.
ב-1997 האמר סיימה את תואר הפוסט-מאסטר בחקר המולטי מדיה במכון האמריקאי לקולנוע.
בשנת 2000 היא קיבלה את פרס Moving Image מהקרן הלאומית של ארצות הברית Creative Capital. בשנת 2013 האמר הייתה לחברה ב קרן גוגנהיים.
היא זכתה ב"פרס שירלי קלארק אוונגרד" הראשון שלה באוקטובר 2006, זו השנה שגם הוענק לה "פרס נשים בקולנוע" מפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של סנט לואיס. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 2009, היא זכתה בפרס טדי עבור הסרט הקצר הטוב ביותר עם סרטה "סוס זה לא מטאפורה" מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 2010, האמר הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה שלה "HAMMER! Making Movies Out of Sex and Life", העוסק בסיפור חייה ובפילוסופית האומנות שלה.
האמר הייתה מרצה לקולנוע ב"מוסד האקדמי האירופאי" אשר בSaas-Fee, שווייץ.
נפטרה ב-16 במרץ 2019.

סגנון והישגים

סרטה של האמר, Dyketactics המחיש את חשיבות הגוף הנשי בעבודתה כיוצרת. הוא צולם בשני חלקים. בראשון, הוא מתאר קבוצת נשים עירומות המתאספות בכפר על מנת לבלות יחדיו בריקוד, רחיצה משותפת, נגיעה הדדית, ויצירת אינטראקציה עם הסביבה.  בחלקו השני של הסרט, פטיש עצמה צולמה כשהיא חולקת רגע אינטימי עם אישה אחרת בבית פרטי. הסרט נועד להעביר מסר על כך שניתן ליצור סרט ארוטי בסגנון שונה מזה היה נהוג בתעשיית הסרטים האירוטיים בזרם המרכזי וההטרוסקסואלי באותה תקופה.
בסרטיה המוקדמים האמר הציגה דימויים מהטבע כגון עצים ופירות, אשר סימלו את הגוף הנשי.
אופי וסגנון זה של סרטיה זכה לתגובות מעורבות. בסקירה של סרטיה Women I Love (נשים שאני אוהבת) (1976) ואת Double Strength (כוח כפול) (1978), מבקר הקולנוע, אנדריאה וייס, ציין "זה הפך לאופנתי לנשים של גופים המיוצגים על ידי חתיכות של פרי," ביקורת פטיש "אימוץ גברי רומנטי להציג נשים".
נח פלוג

נח פלוג (1925 – 11 באוגוסט 2011) היה כלכלן ישראלי ודיפלומט שהוביל את המאבק למען זכויותיהם של ניצולי השואה.

ביוגרפיה

פלוג נולד בעיר לודז' שבפולין. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה בגטו לודז', ממנו הוא הועבר ב-1944 לאושוויץ. בחודשים האחרונים של המלחמה נשלח פלוג למחנה הריכוז גרוס-רוזן, ממנו חולץ על ידי כוחות בעלות הברית בעת צעדת המוות.
בשנת 1958 היגר למדינת ישראל. ככלכלן, עבד פלוג בשירות הציבורי במשך 30 שנים, תחילה במשרד האוצר, ומאוחר יותר כיועץ פיננסי של ועדת הכספים של הכנסת, וכיועץ כלכלי בשגרירות ישראל בבון. פלוג גם שימש כקונסול ישראל בציריך.
פלוג היה פעיל מרכזי בתנועה לקידום זכויותיהם של ניצולי השואה. ב-1987 נמנה עם מקימי ארגון "עמך" - המרכז הישראלי לתמיכה נפשית וחברתית בניצולי השואה ובדור השני. ב-1994 היה ממקימי הקרן לרווחת ניצולי השואה בישראל, שנותנת שירותים חומריים ישירים לניצולי השואה הנזקקים.  לאחר פרישתו מן השירות הציבורי הוא הקדיש את עיקר זמנו לקידום רווחתם של ניצולי השואה, ושירת כנשיא של ארגון ניצולי אושוויץ הבינלאומי, סגן נשיא ועידת התביעות וחבר הוועד המנהל של מרכז יד ושם. כיהן כיו"ר מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל. 
נח פלוג אביה של נגידת בנק ישראל קרנית פלוג, וענת פלוג, פסיכואנליטיקאית. אשתו, ד״ר דורוטה פלוג לבית טוגנדרייך, היא רופאת ילדים. הוא נפטר ב-11 באוגוסט 2011.
רוג'ר קינגדום

ביוגרפיה

קינגדום נולד בווינה, ג'ורג'יה. בצעירותו הצטיין בקפיצה לגובה, בזריקת דיסקוס ושיחק פוטבול. הוא בוגר אוניברסיטת פיטסבורג.
בשנת 1983 זכה קינגדום באליפות המכללות של ארצות הברית בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.53 שניות. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בקאראקס, ונצואלה באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.44 שניות.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה קינגדום במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 13.20 שניות, לפני בן ארצו אלוף העולם גרג פוסטר (13.23 שניות) וארטו בריגרה מפינלנד (13.40 שניות).
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה קינגדום במדליית זהב פעם שנייה ברציפות, בריצת 110 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 12.98 שניות, לפני קולין ג'קסון מבריטניה (13.28 שניות) ובן ארצו טוני קמפבל (13.38 שניות). כבר בשלב רבע הגמר הוא קבע שיא אולימפי חדש של 13.17 שניות.

שיאן עולם

באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 1989 זכה קינגדום במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בשיא תחרות חדש של 7.43 שניות. בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ ב-16 באוגוסט אותה שנה, הוא קבע בריצת 110 מטר משוכות שיא עולם חדש של 12.92 שניות, שיפור לשיא בן ה-8 שנים של בן ארצו רנאלדו נהמיה (12.93 שניות). שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונשבר על ידי קולין ג'קסון (12.91 שניות). בתחרות גביע העולם של IAAF שנערכה בברצלונה, ספרד בספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה טובה משיא העולם - 12.87 שניות, אך בסיוע של רוח גבית מעל המותר של 2.6 מטר לשנייה.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכה קינגדום במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.19 שניות, אחרי בן ארצו אלן ג'ונסון (13.00 שניות) וטוני ג'ארט מבריטניה (13.04 שניות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במר דל פלטה, ארגנטינה במרץ 1995 זכה קינגדום במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.39 שניות.
דרבן (דרום אפריקה)

היסטוריה


על פי עדויות ארכאולוגיות ממערות באזור דרבן מניחים שהמתיישבים הראשונים באזור הגיעו מכיוון צפון בסביבות שנת 100,000 לפני הספירה. האוכלוסייה באזור הייתה דלילה, ומעט מאוד ידוע עליה עד המאה ה-15 לספירה.
מקובל להניח שהחוף בו עגן מגלה הארצות ואסקו דה גמה בשנת 1497 הוא באזור דרבן. בהתאם לכך, נקרא המפרץ בחוף של דרבן, מפרץ נאטאל, שכן משלחתו של ואסקו דה גמה עברה באזור בערב חג המולד של שנת 1497 בחפשה נתיב נוח בין אירופה להודו, והמילה "נאטאל" (Natal) משמעה חג המולד בפורטוגזית. אוניות עגנו במקום לפחות מאז שנת 1685, בדרכם בין הודו לאירופה, סביב אפריקה. בשנת 1690 רכשו ההולנדים שטח גדול באזור מידי צ'יף מקומי, אולם בטרם הצליחו להשתמש בו הצ'יף מת ובנו התכחש למכירה. בגלל זמינות של נמלים במקומות אחרים, האירופאים איבדו עניין באזור דרבן עד תחילת המאה ה-19.
בשנת 1824 התיישבו בחוף הצפוני של מפרץ נאטאל (כיום כיכר פרוול) 25 חיילים, תחת פיקודו של הגנרל הבריטי פרוול (F.G. Farewell). לפרוול התלווה אדם בשם הנרי פין, אשר עזר למלך הזולו שאקה להחלים מפציעה בקרב, וקיבל ממנו לאות תודה רצועת חוף באורך 25 מייל ובעומק 100 מייל. המתיישבים עסקו במסחר בשנהב עם אנשי שבט זולו. ב-23 ביוני 1835 היישוב כבר היה לעיירה קטנה ושמה הוסב ל"ד'אורבן" (d'urban), על שם סר בנג'מין ד'אורבן אשר היה אז מושל מושבת הכף.
בשנת 1838 פונה המקום בגלל מתקפה של שבט זולו ואפריקאנרים השתלטו על המקום. כוח צבא בריטי חזר לדרבן והשתלט עליו אך הובס בשנת 1842 על ידי האפריקאנרים בקרב קונגלה. נער בשם דיק קינג נמלט ועבר ברכיבה את המרחק של 1,000 ק"מ למושבת הכף ב-10 ימים, כדי להזעיק עזרה. כוח בריטי שהגיע למקום כחודש לאחר קרב קונגלה גירש את האפריקאנרים מהמקום והוא סופח אותו לכתר הבריטי בשנת 1843. המקום התפתח במהירות והגיעו אליו מתיישבים רבים מאירופה וממושבת הכף. מושל בריטי מונה למחוז, והתפתחה תעשיית קנה סוכר רחבת היקף. בשנת 1860 החלו להגיע למקום מהגרים מהודו לעבודה בגידול קנה הסוכר. אחד המהגרים שהגיע לדרבן בשנת 1893 היה מוהנדס גאנדי.
בשנת 2001 נערכה בעיר ועידה של האו"ם נגד גזענות.

דמוגרפיה

אפריקנים שחורים מהווים 68.3% מאוכלוסיית דרבן, 19.9% נוספים הם אסיאתים (לרוב מהודו), חלקם צאצאי עובדים בחוות הסוכר שיובאו לאזור דרבן במאה ה-19. 9% מהאוכלוסייה הם לבנים.
האוכלוסייה בדרבן צעירה, 49% מהאוכלוסייה מתחת לגיל 24, ורק 4.2% מעל גיל 65. חציון הגיל עומד על 25. ו-52% מהאוכלוסייה הן נשים.
האפריקנים הילידים מדברים בשפת הזולו, בעוד אוכלוסיית האסיאתים והלבנים דוברת אנגלית. מיעוטים מהאוכלוסייה דוברים שפות אפריקניות נוספות כגון אפריקאנס או סות'ו.
68% מתושבי העיר הם נוצרים, 15.5% ללא דת, 11.5% הינדים, 3.2% מוסלמים ו-0.1% יהודים.
10% מתושבי דרבן מעל גיל 20 לא למדו כלל בבתי הספר, 13.3% נוספים למדו בבית ספר יסודי בלבד, 34.6% המשיכו לתיכון אך לא סיימו אותו, 26.8% סיימו בית ספר תיכון ו-9.6% המשיכו ללימודים אקדמיים.
ההכנסה החודשית הממוצעת עומדת על 20,695 ראנד דרום אפריקאי.

כלכלה

בדרבן ענפי כלכלה רבים, אך שני הענפים העיקריים הם הנמל הגדול, המגלגל פעילות עסקית ענפה הקשורה לייצוא, ותיירות, בינלאומית ומקומית.
העיר סובלת מאבטלה גבוהה, של 28%, כמעט 90% מהמובטלים הם שחורים. זאת לאחר שמפעלים עתירי כוח אדם רבים שהיו בדרבן עברו תהליך התייעלות ופיטורי עובדים. האבטלה הגבוהה מגבירה את הפשע בעיר, ומובילה לפגיעה בתיירות.
דרבן תורמת רבות לכלכלת מחוז קוואזולו-נאטאל ואחראית למחצית מהתוצר בו. דרבן היא גם המרכז הכלכלי השני בחשיבותו בדרום אפריקה, בהיותה אחראית ל-15% מהתל"ג, ל-14% מההכנסה לנפש ול-11% מהתעסוקה בדרום אפריקה.
סם ומקס

תקציר העלילה

עלילת הקומיקס מתמקדת בצמד הבלשים הפרילנסרים סם ומקס, כלב וארנב דמויי אדם. הצמד גר ועובד בעיר ניו יורק, אך לעיתים קרובות מרבה לנסוע למקומות אקזוטיים שונים בארצות הברית ובעולם כמו ניו אורלינס, מצרים, ישראל ואפילו לירח. הצמד נוהג במכונית מסוג "DeSoto Adventurer" מודל 1960 בה הם נוסעים לכל מקום (כולל לירח). הטכניקות בהם הצמד משתמש לצורך מאבק בפשע כרוכות לעיתים רבות בשימוש באלימות קיצונית.

סדרת הטלוויזיה

בשנת 1997 עובדה סדרת הקומיקס לסדרת אנימציה עבור רשת פוקס. את 24 פרקי הסדרה הפיקו אולפני האנימציה הקנדיים "Nelvana". כל פרק היה באורך עשר דקות בערך, ולעיתים שודרו שני פרקים ברצף. הפרק הראשון בסדרה שודר ב-4 באוקטובר 1997. הפרק האחרון בסדרה שודר ב-25 באפריל 1998. במרץ 2008 יצאה הסדרה במארז DVD.
הרמן הסה

קורות חייו

הרמן הסה נולד בשנת 1877 בעיר קאלב, באזור היער השחור שבגרמניה לאב גרמני בלטי מאסטוניה ולאם גרמניה שנולדה בהודו, והוא נכד למיסיונר שהגיע להודו במסגרת "המיסיון מבזל" (מכאן ההכרה הראשונית של התרבות ההודית שבאה לידי ביטוי בספריו לאחר מכן). שני הוריו היו נוצרים פרוטסטנטים אדוקים מאוד וציפו ממנו לפתח קריירה ככומר. הסה התחיל ללמוד בסמינר פרוטסטנטי ב-1891, אך סולק ממנו. לאחר התנסות קצרה במספר בתי ספר נוספים, הפסיק את לימודיו והתחיל לעבוד כמוכר ספרים וכמכונאי. בתקופה זו התעמק בכתבי גתה ויוצרים גרמניים אחרים. בשנים 1898–1899 הוציא לאור שני ספרים ראשונים (אחד מהם ספר שירה. שניהם לא תורגמו לעברית). הצלחתו החלה בגיל 27 עם צאתו לאור של ספרו פטר קמנצינד ב-1904.
זמן קצר לאחר מכן התחתן הסה עם מריה ברנולי (Maria Bernoulli). לזוג נולדו שלושה ילדים. ב-1911 נסע לטיול בהודו ולמרות אכזבתו ממנה, היו רשמיו מהטיול (והיכרותו מילדות את התרבות ההודית) - השראה בעתיד לכתיבת ספרו סידהארתא. 
בשנות העשרה של המאה ה-20 עבר הרמן הסה טיפול פסיכואנליטי אצל קארל יונג. ב-1914 הוציא לאור את ספרו האחוזה רוסהלדה, שבו חקר את השאלה האם על האמן להינשא. תשובתו השלילית בספר שיקפה את הבעיות בחייו הפרטיים - אשתו לא הייתה יציבה נפשית, ובנו היה חולה.
במהלך שנות מלחמת העולם הראשונה ביקר את הלאומנות והתוקפנות שהתפשטו באירופה ופעל למען אסירי מלחמה - פעולות שהצמידו לו את הכינוי "הבוגד" בקרב גרמנים רבים באותה תקופה.
ב-1919 הוציא לאור את רומן ההתבגרות דמיאן תחת שם העט אמיל סינקלייר (שהוא גם שמו של המספר בספר). הספר היווה פריצת דרך עבורו, ורבים היללוהו (לרבות תומאס מאן). באותה שנה עזב את משפחתו ועבר להתגורר בדרום שווייץ. באותה תקופה כתב גם את סידהרתא, שיצא לאור ב-1922. באותה שנה הוציא לאור גם ספר אגדות שעוד לא תורגם לעברית, שאותו הקדיש לרות ונגר (Ruth Wenger). הסה הכיר את ונגר ב-1919, עזב את משפחתו למענה והתחתן איתה ב-1924, אך התגרש ממנה לאחר חודשים ספורים בלבד. בזמן זה הוא כתב את אחד הספרים המוכרים ביותר שלו, זאב הערבה (Der Steppenwolf) (שמו של הספר היה ההשראה ללהקה האמריקאית בעלת אותו השם, שהתפרסמה עם הלהיט born to be wild וכן לשמו של פרוטגוניסט הסרט השיחה בבימויו של פרנסיס פורד קופולה ב-1972). ב-1931 התחתן הסה עם נינון דולבין (Ninon Dolbin), יהודיה אשר עמה התכתב מאז 1909 (בהיותה בת 14 בלבד), לאחר ששלחה לו מכתב.
הרמן הסה התנגד בחריפות לנאצים וכתב ודיבר רבות בגנותם. ב-1941, בהדפסה מחודשת של נרקיס וגולדמונד (שראה אור במקור ב-1930), סירב בתוקף לערוך מחדש קטעים העוסקים באנטישמיות וב-1943 הוחרם על ידי גרמניה הנאצית. ב-1943 הוציא לאור בשווייץ את יצירת המופת שלו משחק חרוזי הפנינים, לאחר שהספר נפסל לפרסום על ידי הנאצים ב-1942. בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, בגיל 69, זכה הרמן הסה בפרס נובל לספרות. לאחר זכייה זו לא כתב עוד ספרים אלא רק שירים ומאמרים. 
הרמן הסה נפטר בגיל 85, בשנת 1962, בתקופה שבה צעירים בארצות הברית החלו לגלות את יצירותיו ואימצו אותן בחום. עבור ילדי הפרחים בשנות השישים והשבעים הוא היה סופר נערץ. ספריו זכו להתעניינות גדולה מאוד בזכות ההומאניות והרגישות הרבה שבהם, גישתו החופשית והאנטי-בורגנית, והאלמנטים מהתרבות ההודית. "זאב הערבה" ו"סידהרתא" הפכו לספרי קאלט בתרבות הביטניקית וההיפית של שנים אלו.
עפרון החתי

עֶפְרוֹן הַחִתִּי, ובשמו המלא עֶפְרוֹן בֶּן-צֹחַר, הוא דמות מקראית המופיעה בתחילת פרשת חיי שרה שבספר בראשית.
לאחר מותה של שרה, מבקש אברהם אבינו לקנות חלקת קבר על מנת לקבור אותה. הוא פונה לחתים אשר יושבים בארץ, ואלה מציעים לו לקבור אותה בחינם היכן שיחפץ, תוך התייחסות אל אברהם בכבוד כ"נשיא אלהים". אברהם מצידו מתעקש לקנות חלקת קבר בכסף מלא, ומבקש לפגוש בעפרון ולקנות ממנו את מערת המכפלה:
וּפִגְעוּ-לִי בְּעֶפְרוֹן בֶּן-צֹחַר. וְיִתֶּן-לִי אֶת-מְעָרַת הַמַּכְפֵּלָה אֲשֶׁר-לוֹ, אֲשֶׁר בִּקְצֵה שָׂדֵהוּ. בְּכֶסֶף מָלֵא יִתְּנֶנָּה לִּי, בְּתוֹכְכֶם לַאֲחֻזַּת-קָבֶר.
— ספר בראשית, פרק כ"ג, פסוקים ח'-ט'
גם עפרון מתעקש לתת לאברהם את המערה ואת השדה סביבה ללא תשלום:
לֹא-אֲדֹנִי שְׁמָעֵנִי, הַשָּׂדֶה נָתַתִּי לָךְ, וְהַמְּעָרָה אֲשֶׁר-בּוֹ לְךָ נְתַתִּיהָ, לְעֵינֵי בְנֵי-עַמִּי נְתַתִּיהָ לָּךְ, קְבֹר מֵתֶךָ.
— ספר בראשית, פרק כ"ג, פסוק י"א
לאחר דין ודברים בין השניים מוסכם כי עפרון ימכור את החלקה לאברהם תמורת "ארבע מאות שקל כסף", והעסקה מתבצעת ומוצגת בפני העם החתי.

פרשנות נוספת

הפרשנות המקובלת של האירוע מתמקדת בכך שאברהם התעקש שלא לקבל את מערת המכפלה בחינם, ודרש לשלם עליה כסף מלא - בבחינת "שונא מתנות יחיה". עם זאת, פרשנות אחרת לסיפור גורסת כי בעוד אברהם ביקש לקנות אחוזת קבר פרטית ("תְּנוּ לִי אֲחֻזַּת-קֶבֶר עִמָּכֶם, וְאֶקְבְּרָה מֵתִי מִלְּפָנָי." (ספר בראשית, פרק כ"ג, פסוק ד')), החתים התעקשו להקצות לו קבר באחת החלקות ששייכות להם ("בְּמִבְחַר קְבָרֵינוּ, קְבֹר אֶת-מֵתֶךָ, אִישׁ מִמֶּנּוּ אֶת-קִבְרוֹ לֹא-יִכְלֶה מִמְּךָ מִקְּבֹר מֵתֶךָ." (ספר בראשית, פרק כ"ג, פסוק ו')). רק לאחר משא ומתן, מסכים עפרון למכור לאברהם את מערת המכפלה. עפרון אף מדגיש כי מדובר במחיר זעום ("אַרְבַּע מֵאֹת שֶׁקֶל-כֶּסֶף בֵּינִי וּבֵינְךָ מַה-הִוא" (ספר בראשית, פרק כ"ג, פסוק ט"ו)), אף על פי שארבע מאות שקל כסף הם סכום רב במונחים של התקופה.
נמל התעופה הבינלאומי הרקליון

היסטוריה

נמל התעופה נפתח לראשונה במרץ 1939. באותה תקופה הנמל היה רק פיסת קרקע חקלאית שטוחה. המטוס הראשון (יונקרס Ju 52) הביא את הנוסעים הראשונים לנמל. במהלך מלחמת העולם השנייה הופסקה פעילות נמל התעופה, אך בסתיו 1946, חודשה תנועת המטוסים לנמל, עם נחיתת מטוס מדגם DC-3 דקוטה.
בתחילה נמל התעופה הציע שירות בסיסי מאוד, עם מתקנים פרימיטיביים בצורה של שלושה אוהלים, עשן לקביעת כיוון הרוח ונורות למסלול.
ב-1947, הוקם הטרמינל הראשון. הרקליון אייר ליין החלו טיסות מסחריות ב-1948. באותו זמן עברו בשדה התעופה 4,000 נוסעים. ב-1953 נבנה המסלול הסלול הראשון באורך 1,850 מטרים. ב-1954 נחת לראשונה מטוס בעל ארבעה מנועים מדגם דאגלס DC-4. באותה שנה עברו בנמל כ-18,000 נוסעים. מ-1957 ואילך, החלה חברת אולימפיק איירליינס להשתמש בנמל עם מטוסי דאגלס DC-6.
בין 1968-1971, הוארך המסלול ל-2,680 וטרמינל חדש ומתקנים נוספים נבנו, ובכך הפכו אותו לנמל חדש. ב-18 במרץ 1971, טיסת השכר הראשונה מחו"ל (בריטיש איירווייז) פעלה בנמל. שדה התעופה החדש נחנך רשמית ב-5 במאי 1972.

הרחבת הנמל

באוקטובר 2017 החלו פרויקטים של הרחבת שדות תעופה. הפרויקטים, שימומנו במלואם על ידי ה- Duty Free Shops SA, בהתאם להסכם עם משרד התשתיות והתחבורה ומשרד המים ההלני, ללא עלות ממשלת יוון, כוללים:, הרחבות ניכרות של הטרמינל, הגדלת השערים ושדרוגים אלקטרונים.
ההארכה החלה באוקטובר 2017 והסתיימה ב-30 במרץ 2018 ותהיה מוכנה לקראת עונת הקיץ.

מתקנים אחרים

בסיס הפעולה המרכזי של חברת בלו בירד איירווייז נמצא בנמל התעופה הבינלאומי הרקליון.

פעילות צבאית

לעיתים קרובות מבקשים מהנוסעים לא לצלם תמונות במסלול. הסיבה היא כי בסיס של חיל האוויר היווני פועל במקום.