google/wiki40b huggingface dataset:
ז'אן-בטיסט קאמי קורו

ביוגרפיה

קורו נולד בפריז למשפחת סוחרים ממוצא שווייצרי. אביו היה סוחר בדים ולאמו הייתה חנות בגדים אופנתית בפריז. אחרי שסיים את חוק לימודיו בעיר רואן שבנורמנדיה הפך לשוליה של סוחר בדים בפריז, אך שנא את המסחר ושאף להיות צייר. ב-1822 השלימו הוריו עם רצונו להיות צייר (ומאז תמכו בו מבחינה כספית במשך שנים רבות). באביב של אותה שנה החל קורו ללמוד בסטודיו של הצייר אשיל אטנה מישלון, שחזר מרומא אחרי שקיבל שם את הפרס הגדול לציורי נוף היסטורי (1817). מישלון לימד את קורו לצייר ברוח העקרונות הנאו-קלאסיים (השאיפה לשוב אל האמנות הקלאסית של יוון ורומא), ועודד אותו לצייר בחיק הטבע. אך מישלון נפטר כעבור חודשים מספר, וקורו המשיך את לימודיו אצל ז'אן ויקטור ברטאן, שהיה מורהו של מישלון והמשיך ללמד את קורו לצייר ציורי נוף היסטוריים ברוח האסכולה הנאו-קלאסית. ברטאן שלח את קורו לצייר ביער פונטנבלו בקרבת פריז. קורו היה אחד הציירים הראשונים ששהו בכפר ברביזון, בפאתי יער פונטנבלו (שעל שמו נקראת אסכולת הציור של ברביזון). הקשר בין הרעיונות הקלאסיים לבין מראות הטבע הפך לגורם עיקרי בקריירה של קורו.
קורו ביקר באיטליה שלוש פעמים (1825–1828, 1834 ו-1843). נופה הכפרי של איטליה השפיע על ציוריו במשך כל הקריירה שלו. הוא סייר הרבה ברחבי צרפת כדי להתחקות אחרי הנוף בהשפעת האור המשתנה. ב-1846 העניקה לו ממשלת צרפת את אות לגיון הכבוד הצרפתי. באמצע המאה ה-19 הגיע קורו לשיא הקריירה וזכה לכבוד רב. הוא חקר בעצמו את השפעת האור בציורי נוף. בנוסף על ציורי נוף עסק קורו גם בציורי דיוקנאות. ציוריו זכו לביקוש רב והוא התעשר, והקדיש חלק מכספו למטרות צדקה. קורו המשיך לצייר כל ימי חייו. הוא צייר מאות תמונות שרבות מהן מוצגות כיום במוזיאון הלובר בפריז ובמוזיאונים אחרים ברחבי אירופה ואמריקה. הוא נחשב לאבי הציור האימפרסיוניסטי. הצייר קאמי פיסארו אמר: "כולנו למדנו מקורו". קורו נפטר בפריז ב-1875 ונקבר בבית העלמין פר לשז.
ג. אריוך

ביוגרפיה

ברוידא הייתה הבכורה משני ילדיהם של סוניה לבית זק ודניאל לייבל (אלכסנדר) (1891–1967), עיתונאי ועורך, סופר, משורר ומתרגם, בלשן ועסקן ציוני-סוציאליסטי, ממנהיגי פועלי ציון שמאל בפולין ובישראל.
בשנת 1947 נישאה לברוך נאדל (1926–2014), עיתונאי וסופר. בני הזוג היו הורים לבת, דינה. לאחר גירושיהם ב-1956, נישאה בשנות ה-50 לאפרים ברוידא (1912–1994), עורך, מסאי ומתרגם, העורך-המייסד של כתב העת "מולד".
התגוררה בירושלים, בשדרות בן-מימון שבשכונת רחביה. עבדה במערכת "דברי הכנסת" מראשיתם.
ברוידא תרגמה מאנגלית לעברית יותר מארבעים ספרים, החל בסוף שנות ה-50 וכלה בתחילת שנות האלפיים. את הספרים תרגמה מאנגלית, גם כששפת המקור הייתה אחרת. רוב תרגומיה היו לספרות יפה.
הספר הראשון בתרגומה היה הרומן "אש בעמקים" מאת הסופר היפני שוהיי אוקא. הספר, שראה אור במקור ביפנית ב-1951, הופיע בעברית בשנת תשי"ט-1959 בסדרת "ספריה לעם" של עם עובד, הוצאת הספרים של ההסתדרות. (בן-זוגה, אפרים ברוידא, שהיה עורך בעם עובד, הציע ב-1957 לראש ההוצאה משה שרת שאשתו תתרגם את הספר.)
עוד מתרגומיה: "גיבור בן זמננו" מאת לואי ברומפילד (1963); "הפרידה האחרונה" לדפנה דה-מורייה (תשכ"ד); "אשליות" לג'ון או'הרה (1966); "סיפורים מופלאים מספורי אנגלווד" מאת נתנאל הותורן (1968); "רוח עזה בג'מאיקה" מאת ריצ'רד יוז (1970); "1984" לג'ורג' אורוול (תשל"א); "חלף עם הרוח" למארגרט מיצ'ל (1971); ספריו של הלדור לכסנס "תחנת האטום" (תשל"ב) ו"גם הדג ישיר" (1976); סיפורים מאת ד"ה לורנס (1973); "חלומו של ברונו" לאייריס מרדוק (תשל"ה); ספריה של דוריס לסינג "מחברת הזהב" (תשל"ח) ו"שיקאסטה" (1984); "הגורם האנושי" מאת גרהם גרין (1979); "הווידויים של נט טרנר" מאת ויליאם סטיירון (1983); "עונת יובש לבנה" מאת אנדרה ברינק (1984); "מידלמארץ'" לג'ורג' אליוט (עם אפרים ברוידא, תשמ"ה); "מעשה השפחה" למרגרט אטווד (1986); ספריו של פטריק וייט "גולת המאנדלה" (1987) ו"עין הסערה" (בהשתתפות רימונה די-נור, 2001); "חרב של כבוד" מאת אוולין וו (1987); "זכרונות של צייד שועלים: פרקי זכרונותיו של ג'ורג' שרסטון" מאת סיגפריד ששון (1990); ו"מסעי גוליבר" של יונתן סויפט (2000).
ברוידא נחשבה למתרגמת טובה.
היא בחרה בשם העט "ג'ורג'" (שהופיע בקיצור "ג.", כמקובל בתקופתה) מתוך הזדהות עם סופרות כגון ג'ורג' אליוט וז'ורז' סאנד, שנאלצו להסתתר מאחורי שם עט גברי; ובשם "אַרְיוֹךְ" בהקשר לצירוף המופיע בתלמוד הבבלי "תרגמה אריוך" (שבת נג ע"א) וכן כהתייחסות לשם נעוריה, לֶייבְּל (על פי הסבר אחר, מקורו בבדיחה וכפשרה, לאחר שתחילה חשבה על שמו של בן-בריתו של המלך המקראי אריוך, המלך כְּדָרְלָעוֹמֶר).
ג'נטילה ברוידא נפטרה בשנת 2010, בגיל 85. נקברה בבית העלמין פרדס חנה.
מחנה הריכוז באנייצה

היסטוריה

זמן קצר לאחר כיבוש בלגרד באפריל 1941, במהלך הפלישה ליוגוסלביה, הורו הגרמנים ל-12,000 יהודים בעיר לדווח על עצמם לרשויות הכיבוש. 9,145 מהם עשו זאת. ב-14 במאי, היהודים הוצאו מהרישום הרשמי והועברו נגדם שורה של חוקים, אשר אסרו עליהם מגוון רחב של משימות, מהליכה למסעדות ועד לנסיעה בחשמלית.
הגרמנים הקימו מספר מחנות ריכוז בסרביה במטרה להשתמש בהם כדי לכלוא, לענות ולהרוג יהודים, אנטי-פשיסטים ואלה שנחשבו כ"לא ראויים לחיות". אחד המחנות הללו היה מחנה ריכוז באנייצה, לאחר שרשויות הכיבוש הגרמניות נתנו הוראות להקמתו בבלגרד. 
מחנה הריכוז נפתח ב-5 ביולי 1941. הוא נוהל על ידי הגסטפו הגרמני, בשיתוף פעולה עם אנשי המשטרה המיוחדת בבלגרד. חברי משמר המדינה הסרבי פעלו כצוות בית הסוהר. 
המחנה עצמו היה בשימוש בעיקר לצוערים אנטי-פשיסטים שרובם היו סרבים אתניים. שוכנו בו גברים ונשים בכל הגילים, כמו גם ילדים. לפני הגיעם למחנה, האסירים שהו מספר ימים במעצר בכלא של הגסטפו והמשטרה המיוחדת, שם הוכו ועברו עינויים. בזמן שהועברו לבאנייצה, חלקם כבר היו חבולים קשה או בעלי מום רציני. המחנה היה ידוע לשמצה באכזריותו, הוצאות להורג היו תכופות ואקראיות והשומרים התעללו באופן קבוע באסירים. ביצוע הרצח ההמוני הראשון בבאנייצה התרחש ב-17 בדצמבר 1941, כאשר 170 אסירים נורו למוות. 
הוראות המחנה לגבי התנהגות האסירים תאמו מחנות ריכוז נאציים אחרים. על הכלואים נאסר לשיר, לדבר בקול רם, לדבר בנושאים פוליטיים, להחזיק כלי כתיבה ונייר וכל חפץ אישי אחר. למרות זאת, הכלואים האנטי-פשיסטים הפרו את הוראות הגרמנים בשירת שירי פרטיזנים, בהכרזות על תמיכתם בטיטו ובסטלין, ובביצוע הרצאות, דיונים, מחזות במערכה אחת, רסיטלים, ואף מופעי מחול בחניוני הלילה.
מפקד משטרת בלגרד, סווטוזר וויקוביץ', היה מפקד המשטרה המיוחדת של המחנה ושיתף פעולה בהתלהבות עם הגסטפו. התפקיד שלו כלל הזמנת מעשי רצח והמצאת טכניקות עינויים. רשימות הוצאה להורג הוכנו על ידו החל משנת 1942. וויקוביץ' בחר לעיתים קרובות קורבנות באופן אקראי, כולל ילדים, והוציאם להורג באמצעות חברי המשטרה המיוחדת בבלגרד ובאמצעות הגסטפו, ששיחק את התפקיד הראשי של התליין. לפני המלחמה הוא היה שוטר בכיר במשטרת בלגרד, היה מעורב ברדיפת קומוניסטים ביוגוסלביה ואף המציא שיטות עינויים משפילות רבות. הוצאות להורג התרחשו לעיתים קרובות בגחמה אישית שלו, ורק לעיתים נדירות הוא ביקש אישור מהשלטונות הגרמנים או הסרבים לבצע את מעשי הרצח. הוא הורה להוציא להורג גם במקרים בו משרד הפנים החליט אחרת. הוא דווח למשל, כי התחנן לירות באופן אישי על עשרים נערות צעירות שהיו צריכות לצאת להורג באותו יום.

טשטוש ראיות ופינוי המחנה

בסוף 1944, הגרמנים אילצו אסירים יוגוסלביים לשרוף את גופותיהם של הרוגי המחנה. שריפת הגופות אורגנה על ידי יחידת הקומנדו הגרמנית של מבצע 1005, בפיקודו של שטנדרטנפיהרר פאול בלובל, האיש שהיה אחראי למחיקת עקבות מעשי הזוועה של הגרמנים לאורך אירופה הכבושה. 
המחנה נסגר באופן רשמי ב-3 או 4 באוקטובר 1944.

אומדן הקורבנות

23,697 אנשים נעצרו בבאנייצה לאורך כל המלחמה, מתוכם 688 יהודים. 3,849 נספו (3420 גברים ו-429 נשים) ובהם לפחות 382 יהודים. ההרוגים נרצחו בעיקר על ידי הגרמנים, וכן על ידי חברי משמר המדינה הסרבי. כמה אלפי אסירים מבאנייצה נשלחו למחנות ריכוז ועבודה בגרמניה ובפולין, כגון מאוטהאוזן ואושוויץ.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, נשפט המפקד הגרמני של המחנה, וילי פרידריך, על ידי בית משפט צבאי יוגוסלבי בבלגרד וב-27 במרץ 1947, נידון למוות.
ג'ני ההפוכה

ג'ני ההפוכה הוא כינוי לבול דואר אמריקני משנת 1918 שבו מופיעה תמונת מטוס מדגם קרטיס JN-4 כשהוא הפוך. רק 100 בולים המכילים את שגיאת ההדפסה הזו נמצאו, וכך הפך הבול עם השגיאה לאחד הנחשקים בעולם הפילטליה. בשנת 2003 נמכר בול של ג'ני ההפוכה בסכום של כ-300,000 דולר. בשנת 2005 נמכרה צימדה המכילה 4 בולים של ג'ני ההפוכה בעבור סכום של כ-2.97 מיליון דולר.

רקע

במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 ערך משרד הדואר של ארצות הברית מספר ניסיונות להעביר דואר באמצעים אוויריים. לפיכך החליט המשרד לחנוך שירות סדיר חדש, ב-15 במאי 1918, אשר יאפשר להעביר דואר בין הערים וושינגטון, פילדלפיה וניו יורק. משרד הדואר קבע תעריף שנוי במחלוקת, של כ-24 סנטים, עבור השירות החדש. היה זה תעריף גבוה בהרבה מ-3 הסנטים שנגבו באותה תקופה בעבור דואר מחלקה ראשונה. בעבור התעריף הגבוה הוחלט להדפיס בול מיוחד אשר צבעי האדום והכחול שלו נשאו צביון פטריוטי. הבול הציג מטוס קרטיס JN-4, אשר שימש להעברת הדואר.
מלאכת עיצוב והדפסת הבול החדש נעשתה בחיפזון רב. תהליך חריטת הבול החל רק ב-4 במאי. ההדפסה החלה ב-10 במאי בגיליונות של 100 בולים (בניגוד לנוהג המקובל של הדפסת 400 בולים וקטיעתם לגיליונות של 100 בולים).
מאחר שהבול הודפס בשני צבעים, היה צורך להזין כל גיליון פעמיים דרך מכונות ההדפסה. היה זה תהליך מועד לשגיאות, אשר גרר בעבר שגיאות היפוך בבולים שיוצרו ב-1869 ו-1901. לפחות שלושה גיליונות שגויים התגלו במהלך הייצור והושמדו. הסברה היא שרק גיליון אחד של 100 בולים שגויים שרד. מאז מנסים אספנים כבר עשרות רבות של שנים לאתר את כל הבולים.
משלוחים ראשונים של הבול החדש הגיעו למשרדי הדואר ב-13 במאי. מתוך מודעות לאפשרות שקיימים בולים עם היפוכים, פנו מספר אספנים לסניפי הדואר על מנת לרכוש את הבולים החדשים תוך חיפוש אחר שגיאות. אחד מהם היה אספן בשם W.T. רובי. במכתב לחבר מ-10 במאי מציין רובי ש"יהיה זה משתלם לאתר את הבולים המכילים שגיאות היפוך". ב-14 במאי הלך רובי למשרד הדואר כדי לקנות את הבולים החדשים. כפי שהעיד לאחר מכן, כאשר שלף הפקיד גיליון של בולים המכילים שגיאות היפוך, החסיר לבו פעימה. רובי שילם עבור הגיליון וביקש לראות גיליונות נוספים, אולם הם היו תקינים. 
המשך מאורעות אותו יום אינם ידועים בוודאות. רובי החל לספר על ממצאיו לסוחרי בולים וכתבי עיתונות. לאחר שבוע שבו החביא את הגיליון מתחת למזרן וסירב לבקשות נציגי הדואר לקנות ממנו את הגיליון בחזרה, מכר רובי את הגיליון לאספן ידוע מפילדלפיה בשם יוג'ין קליין עבור סכום של כ-15,000 דולר. קליין מיהר למכור את הגיליון לקולונל H. R. גרין, בנה של הטי גרין, עבור כ-20,000 דולר.
קליין יעץ לגרין להפריד את הבולים, שכן הם יהיו שווים יותר כבודדים מאשר כגיליון אחד. מהגיליון הופרדו בלוק אחד של שמונה בולים, מספר בלוקים של ארבעה בולים, והשאר בולים בודדים. גרין שמר לעצמו מספר בולים. אחד מהם הושם בתליון עבור אשתו, התליון נמכר ב-2002 תמורת סכום לא ידוע.
גורלם של שישה בולים לא ידוע. יש כמה בולים שנפגמו, כולל אחד שנשאב לשואב אבק, ואחד שאשתו של גרין השתמשה בו למשלוח מכתב והוא היחיד שנושא חותמת.

החלפת בולים נדירים

באוקטובר 2005 נרכשה צימדה ייחודית בת ארבעה בולים על ידי רוכש אנונימי בעבור סכום של כ-2,970,000 דולר. זהות הקונה התבררה רק לאחר קנייה. היה זה כלכלן אמריקני ושמו ביל גרוס. זמן קצר לאחר ביצוע הרכישה הוא החליט לסחור בהם עם אדם ושמו דונלד סונדמן, נשיא "מיסטיק סטאמפ קומפני" וסוחר בולים, בעבור בול נדיר שקיימים ממנו רק שני עותקים בעולם. שמו של הבול היה זד גריל. על ידי ביצוע הרכישה הפך גרוס לבעליו של אוסף הבולים השלם היחיד המכיל את כל בולי ארצות הברית מהמאה ה-19.
אלכסנדר זברב

ביוגרפיה

זברב נולד בהמבורג שבגרמניה, הוא בנם של טניסאיי העבר הרוסים אלכסנדר זברב ואירנה זברבה, ואחיו הצעיר של הטניסאי מישה זברב. 
זברב היה מדורג ראשון בגילאי הנוער, הוא סיים שני באליפות צרפת הפתוחה 2013 לנוער, הגיע באותה שנה לחצי גמר אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס לנוער וב-2014 זכה באליפות אוסטרליה הפתוחה לנוער. 
כמקצוען זכה לראשונה בטורניר מסבב הצ'לנג'רס כשניצח בטורניר ספרקאסן בבראונשווייג שבגרמניה ביולי 2014, בהמשך החודש הגיע עד לחצי הגמר באליפות גרמניה הפתוחה בטניס. במאי 2015 זכה בתואר השני שלו בסבב הצ'לנג'רס כשניצח בטורניר היילברון בגרמניה, בעקבות הניצחון נכנס לראשונה לרשימת 100 הגברים המדורגים ראשונים בסבב ה-ATP. ביוני 2015 נכנס לראשונה להגרלה הראשית בטורניר גראנד סלאם והפסיד בסיבוב השני באליפות וימבלדון 2015. 
ב-2016 דורג לראשונה בין ה-25 הראשונים בעולם, הוא סיים שני בטורניר ניס לאחר הפסד בגמר לדומיניק תים, סיים שני בטורניר האלה לאחר ניצחון בחצי הגמר על רוג'ר פדרר והפסד בגמר לפלוריאן מאייר. בספטמבר 2016 זכה בטורניר סנקט פטרבורג לאחר שגבר בגמר על המדורג שלישי בעולם סטאן ואוורינקה. 
במאי 2017 זכה בטורניר מינכן מסבב המאסטרס 500. בהמשך החודש זכה בתואר המאסטרס 1000 הראשון שלו, אחרי ניצחון בגמר טורניר רומא על המדורג שני בעולם נובאק ג'וקוביץ'. בעקבות הזכייה העפיל למקום העשירי בעולם.
באוגוסט 2017 זכה בטורניר וושינגטון, בהמשך החודש זכה בטורניר המאסטרס 1000 השני שלו אליפות קנדה הפתוחה במונטריאול והתואר השישי שלו בסך הכל עם ניצחון על רוג'ר פדרר בגמר 6–3, 6–4. בעקבות הישגיו טיפס למקום השלישי בעולם. במאי 2018 הגן על תוארו וזכה שוב בטורניר מינכן. באותו החודש זכה גם בטורניר מדריד מסבב המאסטרס 1000. באוגוסט זכה בפעם השנייה בטורניר וושינגטון.
בגמר ה-ATP זכה במקום הראשון, לאחר שניצח את המדורג שלישי בעולם רוג'ר פדרר בחצי הגמר וגבר בגמר על המדורג ראשון נובאק ג'וקוביץ'.
זברב חבר בנבחרת גביע דייוויס של גרמניה, הוא השתתף לראשונה במשחקי הנבחרת במרץ 2016 והפסיד פעמיים במפגש מול נבחרת צ'כיה. ב-2018 סייע לנבחרת להעפיל לשלב רבע הגמר. הוא מייצג את גרמניה בגביע הופמן מ-2017. בטורנירים ב-2018 וב-2019 שיתף פעולה עם אנג'ליק קרבר והשניים הפסידו פעמיים רצופות בגמר לנבחרת שווייץ (פדרר ובלינדה בנצ'יץ').
וולינצי

תולדות היישוב

וולינצי נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-17. בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.

יהודי וולינצי

בין מלחמות העולם נמנו בוולינצי כ-450 יהודים, רוב תושביה. ב-10 ביולי 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, וריכזו את כל יהודיה בגטו מוקף גדר תיל.
בסוף פברואר 1942 חוסל הגטו בעיירה, כאשר יהודיו נרצחו ביער סמוך.
שגיאה 404

שגיאה 404 (באנגלית: HTTP 404 או 404 Error page) היא שגיאה בפרוטוקול התקשורת HTTP המוצגת בדפדפן ומודיעה לגולש שניסה להגיע לדף אינטרנט שאינו קיים. שגיאה 404 נובעת לרוב מכניסה לקישור שאינו מוביל לדף קיים. בדרך כלל מציג דף השגיאה מספר הצעות כיצד לפתור את הבעיה, אך לרוב הבעיה נובעת מקישור לכתובת לא נכונה, המובילה את הגולש לדף שאינו קיים.

התרחשות שגיאה

שגיאה 404 מוגדרת במסגרת פרוטוקול HTTP, ומתייחסת לכתובת (URL) שמפנה לדף שלא קיים, תחת שם מתחם קיים. במקרה של אי מציאת כתובת, מספק הדפדפן, כאמצעי ברירת המחדל, את דף השגיאה. לכן, כל דפדפן מציג דף שגיאה הייחודי לו.
בעלי אתרים יכולים ליצור דף שגיאה 404 ייעודי. כלומר, כדי לשפר את נוחות הגולש, בעל האתר יכול לכלול רשימת בעיות נפוצות ייחודיות הקשורות באתרו, ובכך לעזור לגולש לפתור אותן. לחלופין יכול בעל האתר להפנות את הגולש למוקד תמיכה או מוקד תלונות של האתר. דף שגיאה ייעודי יכול לכלול הצעות של מספר קישורים למקומות אחרים באותו האתר, המנסות "לנחש" לאן רצה הגולש להגיע, במסגרת שימוש ביכולת ניחוש של שגיאות כתיב נפוצות.
כמות רבה של שגיאות 404, עלולה להביא לפגיעה בדירוג אתר האינטרנט. ישנם כלים המאפשרים למצוא דפי 404 על מנת לתקן אותם.
המשבר המרוקאי השני

המשבר המרוקאי השני או משבר אגאדיר הוא שמו של משבר בינלאומי שנוצר בין צרפת לגרמניה לאחר תפיסת שליטה צרפתית על בירת מרוקו. בגרמניה, צעד זה נחשב כמקדים לסיפוח מרוקו לצרפת. המתיחות הגיעה לשיאה ב-1 ביולי 1911 כאשר ספינת תותחים קטנה של הצי הגרמני "פנתר" הגיעה לנמל אגאדיר. ממשלת גרמניה טענה כי היא שיגרה את ה"פנתר" ואת "ברלין", משחתת קלה גדולה יותר שהגיעה כעבור ימים אחדים לאגדיר, כדי להגן על נתינים מגרמנים בדרום מרוקו. הבריטים חששו שהגרמנים מתכוונים לבנות בסיס ימי באוקיינוס האטלנטי. כתוצאה מכך נסוג הצי הבריטי קרוב לעבר צרפת, והאיבה בין אנגליה וגרמניה הגיעה לשיאה.
הגרמנים לא הסכימו עם פתרונו של משבר טנג'יר ב־1906, ותבעו עצמאות מוחלטת של מרוקו מידי צרפת.
משא ומתן בין צרפת לגרמניה החל ב־9 ביולי ונמשך עד 4 בנובמבר, ונסתיים בחתימתן של שתי המדינות על הסכם לפיו גרמניה תכיר בשליטתה של צרפת במרוקו, וזו תתן לה מושבה חדשה באפריקה בשטח הרפובליקה של קונגו היום.
צרפת השלימה ב־20 במרץ 1912 את הפיכת מרוקו לארץ תחת חסותה, עם החתימה על הסכם פס.
הגיבוי שנתנה בריטניה לצרפת חיזק את הברית ביניהן. בנוסף, המשבר גיבש את ההסכמה המשולשת בין רוסיה, צרפת ובריטניה והביא להתגברות החימוש בשני הצדדים.
מחלת כבד כרונית חסימתית

תסמינים קליניים

צהבת, גרד עז, תת תזונה, בעיקר של שומנים, צואה שומנית כתוצאה מהיעדר מלחי מרה אשר אמורים לעזור בספיגת השומן, סימנים לשחמת הכבד, זיהום של דרכי המרה, שתן כהה כתוצאה מעודף בבילירובין מצומד.

הסיבה למחלה

הסיבות להיווצרות המחלה אינן ידועות, ומניחים שהן קשורות לבעיה אוטואימונית. מחלה זו לרוב מתרחשת יחד עם מחלות מעי דלקתיות (IBD), ובעיקר קוליטיס כיבית. אצל חולים רבים ניתן למצוא הפרעות אלו יחדיו.
הסיבה יכולה להיות גם משימוש לא נכון בסטרואידים אנבולים

תמונה היסטולוגית

מסביב לתעלות המרה בכבד יש הסננה לימפוציטרית, יש הרס של ה-billiary ducts, פיברוזיס והיצרות סגמנטלית של תעלות המרה. כלומר, ישנם אזורים תקינים ואזורים מוצרים. בצילום רנטגן ניתן לראות זאת בצורה אופיינית, על ידי ERCP. ישנם אזורים רחבים וצרים, חוץ ותוך כבדיים.
הפיברוזיס יוצר מראה דמוי Onion skin (קליפות בצל העוטפות וסוגרות לאט את תעלות המרה) ובסופו של דבר תיווצר שחמת הכבד.
מחלה זו היא בסיכון מוגבר ל-cholangiocarcinoma, גידול אפיתליאלי מלא של דרכי מרה.

טיפול

הטיפול הסטנדרטי כולל Ursodiol, חומצת מרה אשר מיוצרת בכבד, ואשר מקטינה את רמות אנזימי הכבד במחלה זו, אולם טרם הוכחה כתרופה אשר יכולה להאריך את חיי החולה.
טיפול מקל נוסף הוא טיפול כנגד הגרד ממנו סובלים החולים, טיפול אנטיביוטי למניעת התפתחות של דלקת כתוצאה מהעימדון (סטאזיס) של דרכי המרה, וכן תוספת של ויטמינים. לעיתים ניתן לשקול תומכנים כדרך לפתוח חסימות גדולות בדרכי המרה התוך כבדיות.
השתלת כבד היא הפתרון המוכח היחיד אשר מעלה את תוחלת החיים במחלה זו.
אריה סובר

ביוגרפיה

סובר סיים לימודיו לתואר ראשון ושני בחוג לתיאטרון, והחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב בעקבות מלגה שקיבל מממשלת צרפת, למד בפריז, שם קיבל את התואר דוקטור באוניברסיטת פריז VIII: המרכז האוניברסיטאי הניסיוני ונסן - סן דני. כמו כן למד בבית הספר הלאומי לקרקס בפריז (École nationale du cirque). 
סובר עוסק שנים רבות בחקר ההומור והצחוק. הוא ייסד בשנת 2009 את "האגודה הישראלית לחקר ההומור", בשנת 2011 ייסד את כתב העת העברי הראשון והיחיד בעולם לחקר ההומור "הומור מקוון: כתב עת מדעי לחקר ההומור" ובשנת 2012 ייסד את כתב העת הבינלאומי לחקר ההומור "Israeli journal of humor research".
סובר כתב וביים מחזות קומיים רבים למבוגרים וילדים חלקם זכו להכרה. רבים מהם הועלו על הבימות ברחבי הארץ. בין ההצגות שביים "תעשה לי טובה" בכיכובו של זאב רווח, ו-'הפינאל הגדול' בכיכוב של באסם זועמות (כוכב סדרת הטלוויזיה 'המסעדה הגדולה'). את המחזה "לימבו" שהעלה לראשונה על בימת תיאטרון צוותא בתל אביב, ביימה רינה ירושלמי. הוא שיתף פעולה עם המחזאי, במאי, שחקן, (הצייר) יורם גל, במחזות לילדים כאשר שניהם משחקים ומופיעים בפסטיבל הילדים חיפה ובכל הארץ. בנוסף, ביים וניהל אמנותית מופעים ואירועים אמנותיים בהם נטלו חלק בכירי השחקנים והזמרים בארץ.
שריאל רוזנברג

ביוגרפיה

רוזנברג נולד בתל אביב, ליצחק יעקב וטובה לאה הר-שושנים. אביו עסק בההדרת ספרי ראשונים, ובראשם "ספר הסמ"ק מצוריך". למד בישיבת היישוב החדש, ולאחר מכן בישיבת באר יעקב ובישיבת בריסק. נישא לצפורה, בתו של הרב נסים קרליץ, שהייתה גננת וסופרת ילדים, שהוציאה את סדרות הספרים הפופולריות "מעגל השנה", בה שירים וסיפורים על חגי ישראל, ו"עונג שבת" על סדר פרשת השבוע.  
לאחר נישואיו למד בכולל חזון איש. בגיל 28 מונה לר"מ בישיבת "כנסת בית אהרון" בחיפה, בראשות הרב אפרים זורייבין. לאחר מספר שנים מונה לדיין בבית הדין של חמיו בבני ברק. במקביל שימש שנים רבות כר"מ בישיבת באר יעקב בה למד בבחרותו.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 התמנה לרב שכונת רמת דוד בבני ברק. 
בשנת 2012, לאחר פרישת חותנו לשעבר הרב נסים קרליץ, מונה לראש בית הדין במקומו.
הרב רוזנברג משמש כראש כולל שבת בכוללים של יומם ולילה בבני ברק.

משפחתו

נשוי ואב ל-15 ילדים. בשנת 1998 נפטרה רעייתו ציפורה וכעבור זמן נישא בשנית. בנו הרב נחום מאיר, אף הוא דיין בבית הדין וראש כולל 'חושן משפט' בכוללי "מורשה ודעת". בעבר כיהן כר"מ בישיבת אדרת אליהו.
נמק העצם

פתופיזיולוגיה

נמק עצם נגרם מהפרעה בזרימת דם. במרבית מקרי נמק העצם נוצרת ההפרעה במהלך טראומה כגון שבר או פריקה הפוגעת בכלי הדם של העצם. אולם חלק ניכר מהמקרים אינו טראומטי.
הסיבה הנפוצה ביותר לנמק עצם טראומטי היא שבר עם תזוזה של ראש עצם הירך (subcapital). בברכיים שכיח נמק של העלי (condyle) של עצם הירך או של השוקה בעקבות שבר של דלדול עצם.
לנמק עצם שאינו טראומטי יש גורמים רבים, בהם מחלת דקומפרסיה, נזק מקרינה, כימותרפיה, עישון, ביספוספנטים, מחלת גושה ועוד. הגורמים השכיחים ביותר הם שימוש ממושך בקורטיקוסטרואידים ושתייה מרובה של אלכוהול. עדיין, כחמישית ממקרי נמק העצם שאינו טראומטי נגרמים ממקור לא ידוע (אידיופטי). במקרים לא טראומטיים מופרעת זרימת הדם על ידי לחץ חיצוני על כלי הדם או על ידי תסחיף או פקיק.
ללא אספקת דם, מתים תאי העצם ומח העצם. תהליך החלמה עשוי להחליף את העצם הנמקית ברקמה חדשה, אך לרוב, ובעיקר כאשר הנגעים גדולים והעצם נושאת במשקל הגוף (כגון עצמות הגפה התחתונה), נכשל תהליך הריפוי והעצם קורסת.

אבחון

לעיתים קיים נמק עצם ללא תסמינים במשך שבועות, עד שהרס העצם נותן אותותיו במפרקים. חשד לנמק עצם מתעורר במקרי טראומה שנמק עצם הוא סיבוך מוכר שלהם או במקרים של כאבים ממושכים המוחמרים בנשיאת משקל ובפעילות ומוקלים במנוחה, במיוחד כאשר סיפור החולה כולל גורם סיכון לנמק עצם.
דימות תהודה מגנטית נחשב למדד בעל הרגישות והסגוליות הגבוהות ביותר לנמק העצם. צילום רנטגן עשוי לזהות סימנים המעידים על המחלה, אך רגישותו נמוכה בשלביה הראשונים.

טיפול

הטיפול המניעתי הטוב ביותר לנמק עצם לא טראומטי הוא צמצום בשימוש בקורטיקוסטרואידים ובצריכת אלכוהול.
טיפולים שמרניים אפשריים הם הורדת עומס ממפרקים נושאי משקל (בסיוע עזרי הליכה או סדים) ותרופות לשיכוך כאב ודלקת, יש שמשתמשים בביספוספנטים להאטת קצב הרס העצם (שנעשה על ידי אוסטאוקלסטים). קיימות ראיות חלשות ליעילותם של טיפולי פיזיותרפיה הכוללים שימוש במכשיר גלים קצרים (SW) ובמכשיר על-שמע (US). טיפולים שמרניים משמשים יותר לטיפול בנמק עצם של הברך או של הכתף.
מגוון ניתוחים יכולים לטפל בנמק העצם ושכיחים בטיפול בנמק העצם של ראש הירך. ניתוחים המעודדים החלמה יעילים יותר בשלב הקודם להתמוטטות העצם. בניתוח "דה-קומפרסיה" של העצם מסירים חלקים מהעצם הנמקית כדי להפחית את הלחץ על כלי הדם וכדי לעודד תהליך החלמה. ל"דה-קומפרסיה" 65-80 אחוזי הצלחה, הגדולה יותר במקרים של נגעים קטנים ובמקרים שנערכו בטרם התמוטטות העצם. ניתוחים נוספים כוללים השתלת פיסות עצם בתוך העצם הנמקית, פעמים עם אספקת דם משל עצמן. הידע לגבי תוצאות ניתוחים אלו אינו מבוסס.
לאחר הרס נרחב של ראש עצם הירך, הטיפול הרצוי הוא החלפת מפרק מלאה של הירך. לניתוח תוצאות טובות או מעולות ב-95 אחוזים מהמנותחים להחלפת מפרק מלאה של הירך או של הברך, אלא שאורך החיים של המפרק המלאכותי מוגבל (15-20 שנה) ולכן אין הוא מתאים לחולים צעירים. ניתוח חדשני אפשרי הוא השתלת מתכות על ראש הירך ובמרחשת ליצירת מפרק של מתכת-על-מתכת.
חימנה אקרדי

ביוגרפיה

בשנת 2003, שיחקה אקרדי בטלנובלה הארגנטינאית של היוצרת והמפיקה כריס מורנה, "המורדים", בה גילמה את דמותה של סברינה.
בשנת 2006, שיחקה אקרדי בטלנובלה הארגנטינאית של כריס מורנה, "אלמה פיראטה", בה גילמה את דמותה של ברנרדה דה מרקו, לצדם של מריאנו מרטינס, איסבל מסדו וניקולס ואסקס.
בשנת 2007, שיחקה אקרדי בסרט הקולנוע הארגנטינאי "Cartas para Jenny" ("מכתבים לג'ני") שצולם בסן לואיס, ארגנטינה, ולאחר מכן בישראל. בסרט, גילה אקרדי את דמותה של השחקנית הראשית, ג'ני.
בשנים 2008-2007 שיחקה אקרדי בטלנובלה הארגנטינאית של כריס מורנה, "כמעט מלאכים", בה גילמה את דמותה של מלווינה, לצדם של ניקולס ואסקס, אמיליה אטיאס ומריאנה אספוסיטו.
בשנת 2009, שיחקה אקרדי בסרט הארגנטינאי "Papá por un día" ("אבא ליום אחד"), בה גילמה את דמותה של ססיליה, לצדם של לואיסנה לופילטו, ניקולס קברה ואינס פלומבו.
בשנת 2010, שיחקה אקרדי בשנית בטלנובלה הארגנטינאית של כריס מורנה, "כמעט מלאכים", בה גילמה את דמותה של מלווינה, לצדם של אמיליה אטיאס, חואן פדרו לנסאני ומריאנה אספוסיטו.
בשנים 2012-2011 שיחקה אקרדי בסדרת הטלוויזיה הארגנטינאית "Los unicòs" ("היחידים"), בה גילמה את דמותה של דולורס, לצדם של מריאנו מרטינס, ברנדה אסניקר ואמיליה אטיאס. באותן השנים, שיחקה אקרדי גם בטלנובלה הארגנטינאית "Herederos de una venganza" ("יורשי הנקמה"), בה גילמה את דמותה של צ'ינה, לצדם של לוסיאנו קסטרו, רומינה גאטני ובנחמין ויקוניה.
בשנים 2013-2012 שיחקה אקרדי בטלנובלה הארגנטינאית "Sos mi hombre" ("אתה הגבר שלי"), בה גילמה את דמותה של ברנדה, לצדם של לוסיאנו קסטרו, פטו מנחם וחימנה ברון.
בשנת 2013, שיחקה אקרדי בסדרה ארגנטינאית מיוחדת שהופקה לכבוד יום האיידס העולמי, בשם "Una vida posible" ("חיים אפשריים"), בה גילמה את דמותה של קרלה, לצדו של מריאנו מרטינס. באותה השנה, שיחקה אקרדי בטלנובלה הארגנטינאית "Solamente vos" ("רק את"), בה גילמה את דמותה של קנדלה, לצדם של ניקולס ואסקס, נטליה אוריירו ומריאנה אספוסיטו.
בשנת 2014 הופיעה אקרדי בוידאוקליפ של הזמר הארגנטינאי אקסל , לשירו "Afinidad", יחד עם השחקן ניקולס ואסקס.

חיים אישיים

משנת 2007, מנהלת אקרדי מערכת יחסים עם השחקן הארגנטינאי ניקולס ואסקס, שהופיע לצדה בטלנובלה הארגנטינאית "כמעט מלאכים".
בתחילת שנת 2013 דווח, כי אקרדי נכנסה להריון מבן זוגה, אך ב-11 ביוני של אותה השנה דווח, כי היא הפילה את העובר.
ב-10 בדצמבר 2016, נישאו ואסקס ואקרדי.