הוספיטלרים

מסדר ההוספיטלרים או בשמו המלא מסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים (לטינית: Ordo Fratrum Hospitalis Sancti Ioannis Hierosolymitani) הוא מסדר צבאי נוצרי שנוסד באמצע המאה ה-11. תחילתו של המסדר הייתה צנועה עם ייסוד בית חולים בירושלים לרווחת עולי הרגל הנוצריים, ומכאן נגזר שמו. עם כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים הפך המסדר לארגון דתי-צבאי ונטל על עצמו את ההגנה על ממלכת ירושלים. עם הכחדת ממלכת ירושלים על ידי האימפריה הממלוכית במאה ה-13 העביר המסדר את מרכז פעילותו לאי רודוס ולאחר מכן לאי מלטה עד כיבוש האי על ידי נפוליאון בסוף המאה ה-18. לאחר מכן שינה המסדר את אופיו והפך לארגון צדקה דתי, והתפצל לחמישה ארגונים מקבילים: המסדר "המקורי" הפועל מקריית הוותיקן כארגון קתולי תחת השם המסדר הריבוני הצבאי של מלטה, וארבעה מסדרים פרוטסטנטיים שמרכזם בברלין, בהאג, באמסטרדם ובלונדון.

היסטוריה

שורשי תופעת הצליינות נעוצים בתחילת התבססות הנצרות כדת האימפריה הביזנטית ותנועת עולי הרגל לא נעצרה עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל. עוד במהלך המאה השביעית ראה האפיפיור גרגוריוס הראשון צורך לבנות בית חולים בירושלים עבור עולי הרגל הנוצרים, בית החולים הורחב על ידי קרל הגדול ונהרס על ידי הח'ליפה הפאטמי אל-חאכם בשנת 1005. בשנת 1023 קיבלו סוחרים איטלקיים רשות מהח'ליף הפטאמי עלי א-זהיר לבנות את בית החולים מחדש כחלק ממנזר של מסדר הנזירים הבנדיקטינים בראשות האב גרארדוס. בית חולים (לטינית: הוספסטיום) לגברים הוקם ליד כנסיית הקבר ולידו כנסייה שנקראה על שם מריה הקדושה הלטינית (לטינית: Sancta Maria Latina), ובסמוך בית חולים נפרד לנשים שנקרא מריה הקדושה הקטנה (לטינית: Sancta Maria Parva)

הקמה

כיבוש ירושלים על ידי הצבאות הצלבניים שינה את התמונה הפוליטית בארץ הקודש. התגבשות השלד של ממלכת ירושלים וזרימת עולי רגל מאירופה למקומות הקדושים הביאה פריחה לבית החולים והפכה אותו למוסד מרכזי בירושלים. גרארדוס ניצל את השינוי ויזם את הקמת מסדר הנזירים ההוספיטלרים סביב בית החולים שזכה להכרה מלכותית. ככל הנראה גוטפריד מבויון העניק כבר בשלב מוקדם זה את האחוזה כפר הסיליה (לטינית: Casal Hessilia) כהקדש למסדר, מענק שאושר על ידי בלדווין הראשון, מלך ירושלים בצו משנת 1110. מבנה זה היה הראשון ברשימת הנכסים העשירים שצבר המסדר כבר בעשור הראשון לקיומו. מעמדו הרשמי של המסדר וחוקתו אושרו בבולה של האפיפיור פסקליס השני בשנת 1113. פטרונו של המסדר נקבע כיוחנן הצדיק, פטריארך אלכסנדריה (לטינית: sanctus Iohannes Eleemon) וחוקתו נכתבה על בסיס שבועות הנזירות המסורתית של עוני, פרישות ומשמעת, וכך, תוך צבירת רכוש בהיקף ניכר על ידי המסדר, שמרו חבריו על עוני אישי מוחלט. יורשו של גרארדוס, ריימון דה פואי דה פרובנס נכנס לתפקידו כגראנד מאסטר השני של המסדר בשנת 1120, ושימש כמפקד המסדר במשך 40 שנה. הוא ביסס והרחיב את פעילות המסדר, הפטרון השתנה ליוחנן המטביל, ועם מותו היה המסדר לארגון בעל כוח וחשיבות פוליטית ממדרגה ראשונה. בית החולים של המסדר טיפל, על פי רישומי התקופה, ב-2,000 חולים ביום והמסדר חילק חינם לכל דורש מזון ובגדים בשוקי ירושלים ועכו. בתקופתו של ריימון תקנון המסדר (שנכתב ב-1187) עסק אך ורק בעזרה לחולים.
ייסוד מסדר אבירי היכל שלמה (הטמפלרים) בשנת 1119 וגיבוש תקנונה בשנת 1128 הציג מודל של קבוצת אבירים ששילבה באופן ייחודי את אידיאל האבירות כקבוצת לוחמים עם אידיאל הנזירות, ואילץ את ההוספיטלרים לשנות את אופי המסדר ולאמץ את המודל הטמפלרי של אביר-נזיר על בסיס המודל הטמפלרי. סביב שנת 1200 הפך המסדר מאגודת צדקה גרידא לאגודת אבירים, שפרט לתפקידה המסורתי במתן שירות לחולים, נותנת את חסותה בליווי חמוש כדי להבטיח את שלומם של הצליינים. ההיסטוריה הצלבנית וההכרח של הגאו-פוליטיקה של ממלכת ירושלים בה נשלטה הארץ על ידי מיעוט ונמצאת במצב מלחמה תמידי הביאו לחלוקת תפקידים ומעמדות בתוך המסדר עצמו, הצדקה והטיפול היו מחובות המסדר אך נשמר לחברי המסדר שלא היו אצילים, רוב חבריו היו אבירים לוחמים שקידמו את מטרותיו הצבאיות שבסיכומו של דבר קיבלו משקל מכריע בהתפתחות המסדר. מהלך זה היה חידוש על מנהגי אירופה הנוצרית של ימי הביניים שבה הטיפול בעניים ובחולים היה באחריות הכנסייה, ההוספיטלרים שהיו בבסיסם קבוצת אבירים הכריזו על מעשה צדקה וחסד כעמוד השדרה של אורח חייהם. כך הפך מסדר ההוספיטלרים למסדר אבירים וגורם פוליטי- צבאי מכריע במדינות הצלבניות.

התבססות

הפריוולגיות שקיבלו ההוספיטלרים מהאפיפיור היו רבות וכללו, מלבד הכפיפות לאפיפיור בלבד גם אי תשלומי מיסים. חברי המסדר קיבלו עליהם את נדרי הנזירות (על פי התקנון האוגוסטיני), את חובת הטיפול בחולים ואת חובת המלחמה למען הכנסייה. כך זכה הכס הקדוש לארגונים ממושמעים וצייתנים ששימשו ככלי שרת בידי האפיפיור לקידום האינטרסים של הכנסייה הקתולית. ה"אחים" חברי המסדר נחלקו לשלושה סוגים אבירים (אצילים), סרז'אנטים (אחים – משרתים) וקאפלאנים (כמרים). תלבושתם הייתה מעיל שחור ועליו צלב מלטזי (צלב לבן בעל 8 פינות). מפקדי המסדר נמנו על מעמד האצולה האירופאי, בעוד חברי המסדר היו בדרך כלל מבני האצולה הנמוכה שראו בחברות בארגון פתח לניידות חברתית אך זו הייתה מוגבלת בגין חובת הפרישות וההתחייבות לחיי רווקות שנכפו על חברי המסדר ובהכרח מנעו יצירת שושלות אצולה ובניית קשרי משפחה, גורם רב חשיבות בתקופה בה קשרים אלו הרכיבו את מרקם החברה הפאודלית. מקומה של האצולה הצלבנית המקומית נפקד משורות לוחמי המסדר ומשדרת הפיקוד ככל הנראה מאחר שהוספיטלרים (ושאר המסדרים הצבאיים) נתפסו כגורם חיצוני שלא התערה בחיי הממלכה. פועל יצא של תופעה זו הייתה עמידתם מהצד של המסדרים והימנעותם ממעורבות ישירה בפוליטיקה הצלבנית הסבוכה, ההוספיטלרים שימשו בגלוי כמתווכים ובחשאי כאופוזיציה לאצולה הצלבנית.

צבירת נכסים

בממלכת ירושלים היה המסדר לבעל קרקעות ורכוש רב שהיה הגדול ביותר בהשוואה למסדרים הצבאיים האחרים, בזכות היותו מסדר צדקה והקשר הישיר לבתי חולים, זכה המסדר לתרומות קרקע במטרה לתת למסדר את האמצעים לכלכל את החולים והנזקקים. כבר בשנת 1113 היו ההוספיטלרים בעלי נכסים רבים בצרפת אסטי, פיזה ומסינה שבאיטליה ובמאה ה-13 מספר ההיסטוריון בן התקופה מתיה מפריס כי להוספיטלרים 19,000 אחוזות כפריות באירופה. מדי שנה היו שליש מההכנסות מנכסי המסדר מועברים למטה המסדר בארץ הקודש. תשלומים אלו נקראו על ידי המסדר בשם תשובות (Responsiones) עליהן נוספו חובות ספציפיות לאספקת משאבים לצרכים מיוחדים של חברי המסדר בממלכת ירושלים, להוספיטלרים היה צי אוניות משלו ששימשו לשינוע אנשים סחורות וכספים.

הגנת ממלכת ירושלים

בתהליך איטי אך ברור נטלו ההוספיטלרים (ובמידה מועטה יותר הטמפלרים) תפקיד של צבא קבע וחיל מצב במבצרי ממלכת ירושלים. התהליך החל בשנת 1136 כאשר קיבל המסדר את מבצר בית גוברין מידי פולק מאנז'ו, מלך ירושלים ובשנת 1152 נמסרה העיר הקטנה עזה למסדר ועימם נמסרה, הלכה למעשה, הגנת הגבול הדרומי של ממלכת ירושלים. עד לשנת 1160 החזיק המסדר שבעה או שמונה מבצרים ובשנות השישים של המאה ה-12 החזיק המסדר 11 מבצרים נוספים, עד לשנת 1180 החזיקו ההוספיטלרים 25 מבצרים שרובם נמסרו לשליטתם על ידי מלכי ירושלים על מנת שהמסדר יגן על גבולות הממלכה שהיו בלחץ מתמיד, או שנבנו באופן מיוחד על ידי המסדר כגון מבצר כוכב הירדן. בתקופה זו כבר החלה המגמה שבה מסרו אצילים מקומיים לידי המסדר את מבצריהם או את הזכויות במבצרים מאחר שלא יכלו לעמוד בנטל הכלכלי והצבאי שבהחזקת מבצרי ספר, והבולט באצילים אלו היה אדון מבצר הבניאס. לאחר התבוסה בקרב קרני חיטין וצמצום השטח שבשליטת הצלבנים נמסרו מבצרים ואף ערים לידי ההוספיטלרים ובשנת 1244 החזיקו ההוספיטלרים 29 מבצרים ובהם העיר ארסוף.
מול כוחה הצבאי המוגבל של ממלכת ירושלים שארגונו וגיוסו היו כפופים לקוד הפאודלי ומוגבלים על ידי משאביו המוגבלים של המלך ואציליו על פי ההנחה המקובלת יכלה ממלכת ירושלים בשיאה לגייס לא יותר מ-670 אבירים ואלפים בודדים חיילים רגלים שרובם היו מרותקים כחיל מצב במבצרים. על רקע זה בולטים המסדרים הצבאיים והמסדר ההוספיטלרי שיכל היה להוציא בהתרעה קצרה ביותר צבא של אבירים מצוידים היטב במספר שלעיתים עלה על צבא ממלכת ירושלים. ההשערה היא כי לרשות מפקד המסדר עמדו כ-300 אבירים שהיו במצב של גיוס קבע וכל עיסוקם לחימה או כחיל מצב, יתר על כן לרשות המסדר עמד כוח אדם זמין לא רק בארץ ישראל אלא גם באירופה ומשם יכל היה המסדר לשאוב אבירים ומשאבים כלכליים שלא עמדו לרשות הממלכה.

הגנת נסיכויות הצפון

מסדר ההוספיטלרים (ביחד עם המסדר הטמפלרי) מילא תפקיד בעל משקל משמעותי בהגנת נסיכות אנטיוכיה ורוזנות טריפולי שתיהן ישויות צלבניות עצמאיות למחצה שהתקשו לשמור על גבולותיהן מול הלחץ של הצבאות המוסלמיים. בשנת 1144 העניק רמון השני מטריפולי, שליטה של רוזנות טריפולי, למסדר ההוספיטלרי מבצר קטן בגבול המזרחי של הרוזנות עליו הקים המסדר את המבצר הענק קראק דה שבלייה. ההוספיטלרים בנו את המבצר מחדש והרחיבו אותו עד שהפך למצודה הגדולה ביותר בארץ הקודש. הם הוסיפו לו חומה חיצונית בגובה של 30 מטר, ובה שמונה מגדלי שמירה עגולים שעובי כל אחד מהם עומד על 8–10 מטרים. מהלך זה הביא ליצירת מבצר קונצנטרי, שבו חומה היקפית ובמרכזו מגדל עוז. בשנת 1168 מסר בוהמון השלישי, נסיך אנטיוכיה לידי המסדר את מבצר אפאמיה ואתו את ההגנה על כל הגבול המזרחי של הנסיכות. מאוחר יותר העמיקו ההוספיטלרים את אחיזתם עם רכישת מבצר מרגט בשנת 1186 ההוספיטלרים בנו את המבצר מחדש והפכו אותו למפקדת המסדר בסוריה. מבצרים אלו הועברו לרשות המסדר שהיה במעמד של ישות עצמאית בתוך הנסיכות או הרוזנות ולא במעמד של וסל, המסדר הוכר כריבון מוחלט באדמתו והורשה לנהל מדיניות חוץ עצמאית מול השכנים המוסלמיים, מנגד הסכימו הרוזן והנסיך להשמע ל"עצות" מפקדי המסדר, באנטיוכיה הוסכם כי המסדר איננו מחויב לעמוד בהסכמים שנחתמו על ידי נסיך אנטיוכיה ללא הסכמתם.

סוף פעילות המסדר בארץ הקודש

מסע הצלב השביעי הביא עם סיומו לעליית הממלוכים לשלטון, ולאחר התייצבות שלטונם במצרים פנה הסולטאן החדש ביברס לקצץ אט-אט במה שנותר מממלכת ירושלים הצלבנית. ב-1263 כבש ביברס את הר תבור שהוחזק על ידי המסדר ההוספיטלרי ונצרת. ב-1265 קיסריה וארסוף וב-1266 את צפת - מגדולי המבצרים הצלבניים בארץ ישראל. בשנת 1271 כבש ביברס את המבצר ההוספיטלרי האדיר של קראק דה שבלייה - הגדול במזרח התיכון. בחודש מרץ 1291 החלו גדודים מוסלמים להאסף במישור עכו תחת פיקודו של הסולטאן הממלוכי החדש ח'ליל בן קלאון. המחנה הממלוכי שנאסף מול חומות העיר עכו היה מהגדולים שנאספו מול עכו בפרט ובימי הביניים בכלל. ביום 28 במאי 1291 הסתיים המצור על עכו, בירת ממלכת ירושלים הצלבנית, נפלה לידי הממלוכים. נפילת עכו סימנה את קץ ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, לאחר נפילת העיר והרס ביצוריה יצאו גדודים ממלוכים לשאר מבצרי הצלבנים לאורך מישור החוף וחוף לבנון ובזמן קצר יחסית, ובהתנגדות סמלית נפלו או פונו שאר המבצרים והערים מחמת הייאוש וחוסר התקווה שאחזה במגינים. 200 שנה של מדינה צלבנית עצמאית בארץ הקודש באו אל סופם.

אבירי רודוס

עם התפרקות האחיזה הנוצרית–צלבנית במזרח התיכון וסילוק הצלבנים מארץ הקודש (עם נפילת עכו במצור עליה ב-1291), נאחזו ההוספיטלרים בממלכה הצלבנית של קפריסין. עד מהרה הבינו ההוספיטלרים שיחסי הכוחות והפוליטיקה בקפריסין מגבילים אותם וראש המסדר באותה עת גילום דה וילר החליט שיש להוספיטלרים צורך בשטח משל עצמם ובחר באי רודוס. ממשיכו, פוקה דה וילר, הוציא את התוכנית לפועל, וב-1310 כבשו ההוספיטלרים את האי רודוס וכן מספר איים שכנים מידי שודדי הים שהחזיקו בו. עם התמוססותו של מסדר הטמפלרים ב-1312 קיבלו ההוספיטלרים חלק מנכסיהם ונשארו המסדר הצבאי-נוצרי העיקרי ונקראו עכשיו "אבירי רודוס". המסדר עצמו נשאר פעיל ופרוש על פני אירופה כולה וחולק ל-8 לשונות אחד בכתר אראגון, בסיס כוח עיקרי של המסדר, שלושה נוספים במחוזות אוברן ופרובאנס שבצרפת, חמישי בכתר קסטיליה, שישי באנגליה, שביעי בגרמניה ושמיני באיטליה. ברודוס הפך המסדר תהליך של מיליטריזציה נוספת ושיתפו פעולה עם שודדי ים במטרה לפגוע בסחר והתקשורת הימית באגן המזרחי של הים התיכון, האי ואבירי המסדר הפכו למטרה מועדפת על השליטים המוסלמים. אבירי המסדר קבעו את מרכזם בעיר רודוס, בתקופה זו הורחבו ביצוריה של העיר וחוזקו. בעיר הוקמו בית חולים, ארמון ומספר כנסיות בסגנון גותי ובסגנון אדריכלות הרנסאנס. תוואי רחובותיה של העיר ההיסטורית נשמר, וכך גם חלוקתה לשני חלקים שביניהם חצצה חומה פנימית. בחלק הצפוני שכנו ארמון הגראנד מאסטר, הכנסיות החשובות, בית החולים, מעון הבישוף הקתולי ואכסניות האבירים. בחלק הדרומי התגוררה האוכלוסייה המקומית, ובו שכנו השוק, מספר כנסיות נוספות ובתי כנסת.

המצור של שנת 1480

ההתקפה הראשונה הראויה לציון אירעה ב-23 במאי 1480, צי של האימפריה העות'מאנית בן 160 ספינות ועליהן עשרות אלפי לוחמים (יש אומדנים המעריכים את גודל הצבא הטורקי ב-70,000 חיילים) נחת בחופי האי שביצוריו הוחזקו על ידי כוח הוספיטלרי שמנה כ-500 אבירים וכ-2,500 לוחמים אחרים. הקרבות העקובים מדם על האי נמשכו עד ל-17 באוגוסט ובסופם נסוגו הטורקים בבושת פנים.

המצור של שנת 1522

ביום 22 ביולי 1522 נחת צי עות'מאני בן 400 ספינות וכ-100,000 לוחמים חמושים בתותחי מצור כבדים מול חיל מצב הוספיטלרי בן 700 אבירים כ-500 קשתים ובסך הכל כ 7000 חיילים, בפיקודו של ראש המסדר החדש פיליפ וילייה דה ל'איל-אדם. קרבות כבדים התחוללו מול חומות העיר במשך 6 חודשים עד שב-22 בדצמבר נכנעה העיר וב-23 בינואר 1523 יצאו האבירים מהאי על גבי ספינות של ונציה לאי כרתים. במסגרת הסכם הכניעה ויתרו ההוספיטלרים על נכסיהם בים האגאי וגם על מצודת פיטר הקדוש שהוקמה כבסיס יבשתי באנטליה בשנת 1404, המצודה, אחת מהמפוארות והחזקות ביותר נקראה בשם פטרוניום שם שנשתבש למצודת בודרום. כיבוש האי עלה לטורקים במחיר דמים כבד של כמחצית מהכוח התוקף אך בתמורה זכו לשליטה באגן המזרחי של הים התיכון וביטחון בקשר בין חלקי האימפריה השונים ובעיקר בין קהיר לאיסטנבול. מבסיס זה כבשו הטורקים את האי כרתים מידי ונציה בשנת 1669. אבירי המסדר ההוספיטלרי התבססו בסיציליה ובשנת 1530 עברו לבסיסם באי מלטה וגוזו אותו קיבלו כאחוזה מידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.

העיר העתיקה של רודוס

חומות העיר העתיקה כבר ניצבו על כנן כאשר ההוספיטלרים הגיעו לרודוס, אך הם בנו אותן כמעט מחדש. אורכן של החומות הוא כארבעה ק"מ, עוביין עומד על 5.3 מטרים ועומק החפיר סביבן הגיע במקומות מסוימים ל-20 מטר. החומות חולקו ל"שדרות", וכל קבוצה אתנית מאלה שהרכיבו את המסדר ואשר כונו "לשונות", הייתה אחראית על התחזוקה ועל ההגנה של אחת מהן. העיר חולקה לשני חלקים החלק הצפוני שכונה "קולאכיום" או "המצודה", יועד למגורי האבירים ולמבני הציבור החשובים. שהבולט בהם ארמון ראש המסדר, הנחשב למבנה המוכר ביותר ברודוס העתיקה. הוא הוקם במאה ה-14 במקום בו ניצבה מצודה ביזנטית קדומה מהמאה ה-7. המבנה דומה יותר למצודה הערוכה סביב חצר פנימית שלאורכה ארקאדה מאשר לארמון. מהארמון מוליך רחוב האבירים, רחובו הראשי של הקולאכיום, מזרחה, וסביבו ניצבים הבתים והאכסניות ששימשו כל אחת מהקבוצות האתניות או "הלשונות" של האבירים. הרחוב מסתיים במבנה בית החולים ובכנסייה המוקדשת לבתולה. מעבר לבית החולים שוכן הנמל ההיסטורי ששימש את האבירים (מפה - 5), ושרשרת פלדה סגרה על הכניסה אליו בין שובר הגלים לרציף המערבי. עיר ימי הביניים ההוספיטלרית הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.

המצור על מלטה

במאי 1565 קיבלה האימפריה העות'מאנית החלטה לחסל סופית את המסדר. כוח גדול של כ־30,000 חיילים נחת על חופי מלטה, חודש לאחר מכן נחתו באי עוד 10,000 חיילים טורקים. כוחו של המסדר, שהונהג אז על ידי ז'ן דה לה ולט עמד על כ-600 עד 700 אבירים ועוד כמה אלפי חיילים. המצור היה למעשה סדרת עימותים צבאיים אלימים ועקובים מדם הראשון בהם, המצור על מבצר סנט אלמו החל ב-24 במאי וכלל דו-קרב ארטילרי וקרבות עזים על חומות המבצר, ב-22 ביוני פרצו הטורקים למבצר ההרוס, הצליחו להתגבר על קומץ האבירים והחיילים שעוד נותרו במבצר. רק תשעה אבירים נפלו בשבי וכל היתר נהרגו במערכה. מספר חיילים מלטזים הצליחו להימלט לאחר שקפצו למים ושחו למבצרים שעדיין נותרו בידי הנוצרים. בסך הכל, בין 8,000 ל-10,000 טורקים איבדו את חייהם בכיבוש סנט אלמו. במקביל, ולאחר נפילת סנט אלמו, ביתר שאת מיקדו הטורקים את התקפותיהם על שני המבצרים העיקריים באי מבצר סנט אנג'לו ומבצר סנט מייקל, הקרבות העזים נמשכו עד לאמצע אוגוסט, כאשר היתרון עובר מצד לצד כנדנדה, בשלב זה היה מצבם של הטורקים נואש. האספקה שהביאו תוכננה למצור קצר בן ארבעה שבועות, ועם התארכות המצור החלו לסבול מרעב, כשבמקביל תחמושתם הולכת ואוזלת. ב-5 בספטמבר, נחתה תגבורת נוצרית של כ-200 אבירים וכ-10,000 לוחמים אחרים במלטה. ב-9 בספטמבר נערך הקרב המכריע בין הכוחות הטורקיים והחיילים שהגיעו מסיציליה עם הכוחות שנותרו במבצרים. בקרב עיקש נשברו שורות הטורקים, הנסיגה הפכה עד מהרה למנוסת בהלה של הטורקים לעבר ספינותיהם, למחרת, ב-10 בספטמבר, לא נותרו חיילים טורקיים על האי. על שמו של ז'ן לה ולט נקראת ולטה, עיר הבירה של מלטה שהוקמה סביב מבצר סנט אלמו. אולם המועצה העליונה בארמון הגראנד מאסטר בוולטה מעוטר ב־12 פרסקאות המתארים את המצור.
סיום הקרבות ובניית מלטה מחדש היו שירת הברבור של המסדר, תקופת השיא האחרונה שבסיומה התפורר מסדר ההוספיטלרים. הקרבות עצמם היו מהאחרונים בהם הוכרעה המערכה על ידי אבירים ונשק קר.

לאחר המצור

מסדר ההוספיטלרי החל לאבד את נכסיו והשפעתו באירופה עם עליית הנצרות הפרוטסטנטית אך המשיך להאחז במלטה. נכסי "הלשון" האנגלית הוחרמו בשנת 1540, במסגרת מאבקו של הנרי השמיני, מלך אנגליה עם הכנסייה הקתולית, והקמת כנסייה עצמאית, היא הכנסייה האנגליקנית. הלשון הגרמנית הפכה לותרנית בשנת 1577 אך המשיכה לשלם את מיסיה למסדר עד לשנת 1812.
בשנת 1651 רכש המסדר את האיים סנט קיטס ונוויס, סן מרטן וסן ברתלמי שבים הקריבי אך מכר את אחזקותיו לחברה הצרפתית של הודו המערבית בשנת 1665.
האספה המכוננת הלאומית של צרפת ביטלה את הלשון הצרפתית של המסדר בשנת 1789. ובשנת 1792 תפסה האספה המחוקקת את כל נכסיו של המסדר בצרפת והביאה את פעילות הלשון הצרפתית לסיומה.

סוף השלטון במלטה

את סוף שלטונו של המסדר במלטה הביא נפוליאון בונפרטה שליט צרפת בעת המסע לכיבוש מצרים. ב־19 במאי 1798 יצא נפוליאון לדרכו. אניותיו הפליגו מנמל טולון כשהן נושאות עמן כשלושים וחמישה אלף חיילים. בצאתו לדרך היה משום הימור, שכן הצי הבריטי, בפיקודו של הורציו נלסון, שם לו למטרה להטביע את אניות המסע ואת כוח הפלישה של נפוליאון בים התיכון עוד בטרם יגיעו ליעדן. צי הפלישה יצא לדרכו כשהוא חומק מאוניותיו של נלסון. על מנת שתהיה לפלישה נקודת ביניים לציוד ולאספקה, נכבש האי מלטה ב־9 ביוני. סירובו של מפקד המסדר לספק את צורכי הצי הביא לנחיתת כוח צרפתי על חופי האי וכניעתו ללא תנאי של המסדר בפני הצבא הצרפתי ללא קרב.
המסדר התפורר ונפוץ לכל רוח, פאבל הראשון, קיסר רוסיה נתן מקלט לאבירי המסדר בעיר הבירה סנקט פטרבורג וייסד את הסניף הרוסי של המסדר ונטל על עצמו את התואר מפקד המסדר, תחת שרביטו הפך הסניף הרוסי לגדול ביותר ונפתח לכל הזרמים הנוצרים וייצר 90% מהכנסות המסדר עד לשנת 1810, עם זאת, סניף זה מעולם לא זכה להכרה רשמית של הכס הקדוש. את שינוי המגמה ואופי המסדר יזם האפיפיור לאו השלושה עשר שחידש את פעילות המסדר תחת הכס הקדוש כארגון צדקה וחינוך קתולי.

המסדר בעת החדשה

המסדר ההוספיטלרי שינה את פניו ואופיו לאורך ההיסטוריה, העת החדשה ראתה את התפצלות הכנסייה הנוצרית ובעקבות אירועים אלו, את התפצלות המסדר ההוספיטלרי למסדר קתולי ול-4 מסדרים פרוטסטנטים. מסדרים אלו מאוגדים באופן רופף בברית המסדרים של סנט ג'ון מירושלים ברית זו הוקמה בשנת 1961 על מנת לקדם שיתוף פעולה בין המסדרים ועל מנת לדחות היווצרות מסדרים קיקיוניים.

המסדר של סנט ג'ון

התפוררות המסדר ההוספיטלרי הביאה להתגבשות מסדרים עצמאיים סביב גרעין של סניפים אירופאיים של המסדר המקורי, העיקרי שבהם הוא הסניף הגרמני שהפך לותרני ובשנת 1812, בפקודתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה התנתק מהמסדר הקתולי והפך למסדר עצמאי שנטל את השם הבילוויק של ברנדנבורג של המסדר האבירי של סנט ג'ון מבית החולים שבירושלים (גרמנית: Balley Brandenburg des Ritterlichen Ordens Sankt Johannis vom Spital zu Jerusalem) ובקיצור המסדר של סנט ג'ון או היוהניטים (גרמנית: Der Johanniterorden) המסדר שחבריו שייכים לנצרות הפרוטסטנטית מורכב מ-17 אגודות בגרמניה וכן אגודה בודדת באוסטריה, פינלנד, צרפת, הונגריה ושווייץ, למסדר אגודה בינלאומית שלה סניפים ב-8 ארצות ובהן ארצות הברית, בלגיה, קנדה, אוסטרליה ודרום אמריקה. סניפי המסדר בהולנד ובשוודיה הפכו למסדרים עצמאיים לאחר מלחמת העולם השנייה.

מסדר הכבוד של סנט ג'ון

רכושו של המסדר ההוספיטלרי באנגליה הוחרם על ידי הנרי השמיני כחלק ממאבקו בכנסייה הקתולית ובנציגיה. בשנת 1831 הוקם בבריטניה מסדר הכבוד של סנט ג'ון מירושלים בבריטניה על ידי איש כמורה צרפתי שטען כי הוא פועל על פי ייפוי כוח של המסדר ברומא. בשנת 1888 קיבל המסדר את חסותה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ואת הכרתו הרשמית של המסדר הקתולי ברומא בשנת 1963. מפעלו העיקרי של המסדר בארץ ישראל הוא בית החולים למחלות עיניים סנט ג'ון בירושלים שהוא בית חולים ייעודי לרפואת עיניים (אופתלמולוגיה) בירושלים. בין השנים 1882–1948 פעל בית החולים בקבוצת מבנים המשמשים כיום את מלון הר ציון ואת בית אות המוצר הירושלמי בדרך חברון. לאחר 1948 עבר בית החולים למוריסטן שברובע הנוצרי בעיר העתיקה ומ-1960 פועל בית החולים בשכונת שייח ג'ראח שבמזרח ירושלים.