google/wiki40b huggingface dataset:
מכפלת היתוך

בתורת החבורות, מכפלת היתוך (Free product with amalgamation) היא מושג קרוב למכפלה חופשית של חבורות, בה משתתפות שלוש חבורות P,G,H ושתי העתקות \alpha : P \to G, \beta : P \to H. היא מהווה פתרון לבעיה אוניברסלית כפי שיתואר בהמשך. למכפלת היתוך תפקיד מרכזי בטופולוגיה אלגברית במשפט ואן קמפן.

כפתרון בעיה אוניברסלית

נתחיל עם בעיה אוניברסלית. יהיו P,G,H חבורות ויהיו \alpha : P \to G, \beta : P \to H הומומורפיזמים נתונים. נרצה למצוא חבורה U והומומורפיזמים i':G \to U, j':H \to U שיתחלפו הם \alpha,\beta (כלומר i' \circ \alpha = j' \circ \beta), כך שבהינתן חבורה K והומומורפיזמים \phi :G \to K,\psi :H \to K, קיים ויחיד הומומורפיזם L:U \to K כך שהדיאגרמה הבאה מתחלפת:
כלומר, באובייקט האוניברסלי U תמונות איברי P זהים משתי נקודות ההסתכלות - איברים שבאים מ-G או שבאים מ-H.

הגדרה מפורשת

נסמן את החבורה הנורמלית המינימלית המכילה קבוצה A \subseteq G ב-N(A) (זוהי תת-החבורה הנוצרת על ידי הוספת כל המכפלות, צמודים וקומוטטורים באיברי A). כעת, נביט במכפלה החופשית G*H. נגדיר A=\{i(\alpha(x))j(\beta(x))^{-1}: x \in P\} \subseteq G*H, ואת U נגדיר על ידי המנה:
U= (G*H)/N(A)
כאשר i:G \to G*H,j: H \to G*H נתונות על ידי i(g)=(g),j(h)=(h).
החבורה שהתקבלה נקראת מכפלת ההיתוך ומסומנת G\underset { \overset { \alpha \nwarrow \nearrow \beta }{ P } }{ * } H, או בקיצור נמרץ G \underset{P}* H. אם p הנה העתקת המנה הרלוונטית, ההעתקות i',j' מוגדרות על ידי i'=p \circ i,j'=p \circ j.
ההעתקה L:G \underset{P}* H \to K נתונה על ידי הכלל L([(g)])=\phi(g),L([(h)])=\psi(h), ועל שאר האיברים היא מוגדרת בהתאם (שכן איברים אלו יוצרים את החבורה).

הצגה על ידי יוצרים ויחסים

למכפלת ההיתוך הצגה על ידי יוצרים ויחסים התלויה בהצגות של החבורות P,G,H, העוזרת לחשב את החבורה בפועל.
אם  G=\langle S_1 \mid R_1 \rangle, H=\langle S_2 \mid R_2 \rangle, P=\langle S_3 \mid R_3 \rangle, אז מתקיים:
המדינות הנורדיות

המדינות הנורדיות הן אזור גאוגרפי ותרבותי בצפון אירופה, המורכב מחמש מדינות ושלוש טריטוריות תלויות, שבהן אוכלוסייה כוללת של כ-27 מיליון נפש (נכון ל-2015).
שפות האם איסלנדית, דנית, נורווגית, פארואזית ושוודית הן כולן שפות גרמאניות (שפות גרמאניות צפוניות) שמקורן בנורדית העתיקה. שפות האם שאינן שייכות למשפחת השפות הגרמניות הן גרינלנדית, סאמי ופינית. הדת העיקרית באזור היא נצרות לותרנית. מאפיינים משותפים אחרים הם אורח החיים, היסטוריה ומבנה חברתי. במישור המדיני, המדינות משתפות פעולה במסגרת המועצה הנורדית.

הנורדיות וסקנדינביה

המונח "סקנדינביה" משמש לעיתים בטעות כמילה נרדפת למדינות הנורדיות. פוליטית ותרבותית סקנדינביה כוללת את שוודיה, נורווגיה ודנמרק בלבד. גאוגרפית וגאולוגית סקנדינביה כוללת את שוודיה ונורווגיה בלבד. המונח הנכון לשטח של סקנדינביה ופינלנד הוא פנוסקנדיה.
לקסינגטון

קהילה יהודית

בלקסינגטון גרים כ-2,500 יהודים, כ-1% מכלל תושבי העיר. בעיר שני בתי כנסת - "אוהבי ציון" המשתייך ליהדות המסורתית (קונסרבטיבית) ו"טמפל עדת ישראל" הרפורמי. רבת בית הכנסת הקונסרבטיבי, שרון כהן, היא הרבה הראשונה של התנועה בדרום ארצות הברית; בית הכנסת מחזיק גם חברותא. בית הכנסת הרפורמי הוקם ב-1 בנובמבר 1903, והוא אחד הוותיקים בדרום ארצות הברית. בנוסף, באוניברסיטת קנטקי פעיל ארגון הלל לסטודנטים יהודיים.
אלי אמיתי

קורות חייו

אמיתי נולד וגדל בירושלים בשם אליהו אמסלם, כבן למשפחה מסורתית יוצאת מרוקו. בשנת 1976 עם גיוסו לצה"ל התנדב לחטיבת הצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר אמיתי מסלול הכשרה כלוחם ובהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר קורס קצינים שירת במגוון תפקידי פיקוד בחטיבת הצנחנים ובהם כמפקד מחלקה, כקצין מבצעים גדודי וכמפקד פלוגה. אמיתי היה גם סגן מפקד גדוד 890, ולחם במלחמת לבנון הראשונה למן הנחיתה מן הים בשפך אל-אוואלי ועד מבואות ביירות. לאחר מכן בעת ששימש כסגנו של המג"ד משה יעלון הוא נפצע בהיתקלות בלבנון. לבקשת נחמיה תמרי שמונה למח"ט הנח"ל הצטרף לחטיבה בתפקיד מפקד גדוד 932 בשנים 1984–1985 ולאחר מכן מונה למפקד גדוד 101, עליו פיקד בשנים 1985–1986. כאלוף-משנה פיקד על חטיבת החרמון, על חטיבה מרחבית מזרחית ביק"ל ועל חטיבה 55, חטיבת מילואים של הצנחנים. בשנת 1994 מונה למפקד חטיבת הנח"ל תפקיד בו כיהן עד תחילת 1996.
ביוני אותה שנה קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד היק"ל. אמיתי פיקד על היק"ל עד פברואר 1998, תקופה שהתאפיינה בלחימה קשה מול ארגון החזבאללה ושני אסונות שפקדו את כוחות צה"ל בגזרה, אסון המסוקים ואסון השייטת, כמו גם ניסיון של חזבאללה להתנקש בחייו. לאחר מכן מונה למפקד אוגדה 370, ביולי 1998 נפצע קשה בתאונת דרכים ולאחר שהתאושש חזר לתפקידו, לאחר שבפברואר 1999 נהרג מחליפו בתפקיד, ארז גרשטיין, ממטען צד שהתפוצץ בעת שעבר עם שיירתו, נקרא אמיתי על ידי הרמטכ"ל שאול מופז לשוב לפקד על היק"ל כממלא מקומו. בתפקידו האחרון בצה"ל עמד אמיתי בראש חטיבת המבצעים במטכ"ל.
לאחר שיחרורו ב-2002 מונה למנכ"ל רשות הטבע והגנים, ב-2007 הוארכה כהונתו לקדנציה נוספת של חמש שנים. בחודש פברואר 2011 ביקש השר להגנת הסביבה גלעד ארדן להדיחו מתפקידו. בפשרה שהושגה סוכם כי יתפטר כעבור חמישה חודשים, ובחודש יולי 2011 סיים את תפקידו.
ביוני 2015 התמנה למנהל כפר הנוער גלים ובשנת 2017 פרש מתפקידו.
אמיתי בוגר תואר ראשון במזרחנות ותואר שני בלימודי ביטחון, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
משל המערה של אפלטון

משל המערה של אפלטון הוא אחד התיאורים המוכרים ביותר בכתבי אפלטון, אשר נועד לדמות מציאות של בערות, בה אנשים נותרים חשוכים אם אינם זוכים לגילוי זיו אורה של החוכמה. גם כאשר הפילוסוף - האדם שיצא מבורות לחוכמה - בא לגאול אותם מבערותם, הוא נמצא בסכנה מתמדת, מפני שהאנשים אינם רוצים להשתחרר מהבורות, הם נמשכים אליה ושמים בה את מבטחם. כמו כן, מוצג תהליך ההחכמה כתהליך קשה, כואב ורצוף מכשולים.

הרקע לכתיבת המשל

האירוע המכונן בחייו של אפלטון היה הוצאתו להורג של סוקרטס. אפלטון מזועזע ממותו של סוקרטס, והוא מתקשה להאמין כיצד מדינה "ויתרה" על אדם כמו סוקרטס, ידידו החכם מכל אדם. בשביל אפלטון זהו סימן שדבר מה אינו תקין ביסוד המדינה. אפלטון רוצה מדינה שבה ייתנו כבוד והערכה לפילוסופים, ודעה זו מובעת במשל. מטרתו של משל זה היא להסביר שמה שאנו רואים וקולטים על ידי החושים שלנו הוא רק העתק של הדברים האמיתיים – האידאות.

תוכן המשל

המשל, המוצג בספרו "המדינה" (בפתיחת פרק ז), מספר על קבוצת אסירים שנכלאה מגיל רך במערה חשוכה ואשר רותקו בשלשלאות בצורה כזו שראשם מופנה תמיד אל צד אחד ולא יכול עוד לנוע. מאחורי האסירים ישנה חומה, ומאחוריה בוערת מדורה שלא נכבית לעולם, ומאירה את הקיר עליו צופים האסירים. בין האש לבין החומה חולפות בריות הנושאות פסלים. הפסלים, הנישאים מעל גובה החומה, והמוארים מצידם האחד על ידי המדורה, מטילים את צלליהם על הקיר עליו צופים האסירים. כאשר משמיעה אחת הבריות את קולה, שומעים האסירים את ההד השב מן הקיר. לפיכך סבורים האסירים כי מה שהם רואים בקיר הוא בעצם החיים המציאותיים. חייהם סובבים סביב הצללים וקולותיהם, האסירים מפתחים תרבות ושלל תאוריות לגביהם, ובונים את עולמם הרוחני על פי הדמויות על הקיר.
אחד האסירים מצליח להשתחרר מכבליו. שריריו מנוונים מרוב ישיבה בשלשלאות, וכוח כלשהו גורר אותו במעלה דרך עפר תלולה אל מחוץ למערה. האסיר נשרט ונחבל, וכאשר הוא מגיע אל מחוץ למערה, הוא אינו יכול לראות דבר משום שהוא מורגל לחושך של המערה ואינו מסוגל להתמודד עם אור היום. אחרי זמן מה, הוא מתחיל לראות צללים מטושטשים - כפי שראה על קיר המערה. אך ככל שהזמן עובר, והאסיר מתרגל לאור, הוא יכול להתבונן סביבו, ולראות שהבריות אינן צללים, והוא יכול להביט ולראות את הטבע, את הציפורים, ואת גרמי השמיים בלילה. הוא יכול גם להבחין בצלו שלו.
האסיר מחליט לחזור למערה, על מנת לספר לאסירים האחרים על נפלאות העולם שבחוץ ולשחררם. אך כאשר הוא חוזר למערה, שוב אינו יכול לראות דבר, משום שעיניו התרגלו לאור השמש ואינן יכולות לראות בחשיכה, והאסירים האחרים לועגים לו וטוענים שהוא התעוור. הוא מנסה להסביר להם על העולם שבחוץ, אך הם מבטלים את דבריו בזלזול. האסיר שיצא לאור עומד על דעתו, ומנסה להאיר את עיניהם של חבריו הכבולים, אך הם מחליטים שאם מישהו ינסה לשחרר אותם מכבליהם ולהוציא אותם מהמערה, הם ירצחו אותו כדי לא להתעוור בעצמם.
רומן בעבודה: ימי חיינו

עלילה

ליודמילה קלוגינה היא אשת עסקים חסרת רחמים, בעלת סוכנות לדירוג אשראי. אנטולי נובוסלצב הוא אנליסט פיננסי, אופנוען קנאי ואב לשני ילדים. עמיתה וחברתו של נובוסלצב, אולגה פטרובנה ריז'ובה, מנסה לשכנע אותו בכך שהוא ראוי להיות ראש המחלקה. במהלך שנותיה כסטודנטית באוניברסיטה, יצאה עם סגן המנהל החדש, יורי סמוחוואלוב. השלישייה הזו - נובוסלצב, סמוחוואַלוב ואולגה - למדה באותה קבוצה באוניברסיטה. לאחר שפגש את חברו הוותיק, מנסה סמוחוואלוב לקדם אותו לראש המחלקה, תוך ניצול עמדתו והשפעתו על קלוגינה. כל הניסיונות להשפיע עליה אינם יעילים. העובדים קוראים לה "הכוס שלנו" מאחורי גבה. בנובוסלצב היא רואה עובד איטית ומובטל. סמוחוואלוב מציע לו לפלרטט מעט עם אשת העסקים הקשה כדי להתקדם בקריירה שלו ומזמין את שני הגיבורים לנסוע לטורקיה למסיבה שלאחר העבודה, שם הוא מנסה לחבר ביניהם. נעלב כי קלוגינה מתעלמת מחיזוריו, אנטולי יפרמוביץ' השיכור מסדר שערורייה ובנוכחות האורחים מכנה אותה "קשה" ו"חסרת לב" ואז דוחף אותה לבריכה.
למחרת נובוסלצב וקלוגינה מוצאים את עצמם בשיירה על רכבל, אשר במקרה, נעצר פתאום. בשיחה לקראת הציפייה לתיקון המתקן, האיש מנסה להתנצל, אך הוא עושה זאת בצורה מגושמת כל כך שהוא גורם לליודמילה פרוקופייבנה לבכות. הוא מנסה להרגיע אותה והיא מספרת לו על בדידותה. בשלב זה הגיבורים, שחוו לאחרונה עוינות הדדית, עושים את הצעד הראשון אחד כלפי השנייה. אנטולי יפרמוביץ' ממשיך להתקדם ביחסיו עם הבוס - תחילה מתוך רצון להשיג קידום, אך בהמשך הוא מפתח רגשות אמיתיים כלפיה. ריז'ובה עדיין לא שכחה את הלהבה הישנה שלה עם סמוחוואלוב, היא הייתה מאוהבת בו עוד מאז האוניברסיטה אך כל הזמן דחה אותה. אהבתה כלפיו הופכת לידע ציבורי בשל סכסוך בין האחרון לנובוסלצב, שרבים עם קלוגינה. סמוחוואלוב מפוטר בגלל קלטת סקס, בה הוא מתעלס במשרד של אשת עסקים עם אישה הדומה לה (מסתבר שזה ריז'ובה בפאה) והוא עצמו מתגלה כסוכן של חברה מתחרה, שתפקידו היה לערער את המוניטין של הסוכנות.
ברגע המכריע בסרט סמוחוואלוב בעזרת ריז'ובה מחליף את הכונן במצגת שהשאיר נובוסלצב, בכונן אחר. לאחר שנודע לנובוסלצב על המזימה, הוא ממהר למקום על האופנוע שלו, אך מאבד את הכונן שהיה תלוי על צווארו. כתוצאה מכך הוא נאלץ לאלתר באמצעות תנועות ידיים, בהשתתפות האורחים הנוכחים, כדי לצייר דיאגרמות וגרפיקה מהמצגת, שהוא עצמו עשה. לאחר המצגת, אנטולי יפרמוביץ' מציעה הצעה לקלוגינה באמצעות מונחים כלכליים, היא עונה עם פתק בטאבלט, שתמונתו מוצגת על מסך גדול, גלוי לכולם.
באפילוג, הזוג רוכב על אופנוע במוסקבה.

ביקורת

הסרט זכה בעיקר לביקורות שליליות בתקשורת הרוסית, שלא ראתה בעין יפה את הצורך בעשיית רימייק לסרט הסובייטי המצליח.
זריצ'נה

היסטוריה

היישוב נוסד ב-27 בספטמבר 1480, בשם פוהוסט זז'צ'ני (באוקראינית: Погост-Зарічний). כך עולה מכתב צ'רטר שנתן קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין לסוחרים ביישוב, כתב שקיים עד היום בארכיון רשמי אוקראיני. היישוב היה חלק מהדוכסות הגדולה של ליטא ועם הקמת האיחוד הפולני ליטאי ב-1569 - חלק מאיחוד זה. אחרי חלוקת פולין השלישית, ב-1795, סופח האזור לאימפריה הרוסית.
במפקד אוכלוסין שהתקיים בשנת 1897 נמנו ביישוב 647 תושבים. הם התפרנסו מחקלאות, מלאכה ומסחר. כמו כן היו ביישוב כנסייה אורתודוקסית, בית כנסת ומזקקה.
בינואר 1918 כבשו כוחות סובייטיים את היישוב וביישוב הוקמה מועצת איכרים, אך כוחות אוסטריים וגרמנים כבשו את היישוב מהסובייטים. מתחילת 1919 השתייך היישוב לרפובליקה העממית של אוקראינה אך בשנת 1921 כבשו אותו כוחות של הרפובליקה הפולנית השנייה. בתקופה זו שרר ביישוב מחסור במצרכי מזון בסיסיים, ואת היישוב פקדו רעב ומגפות.
בספטמבר 1939 כבשה ברית המועצות את העיירה, בהתאם לנספח הסודי להסכם ריבנטרופ-מולוטוב. ביוני 1941 נסוגו הסובייטים מהעיירה ומקומיים אוקראינים השתלטו עליה והנהיגו בה שלטון אוקראיני. באוגוסט 1941, עם כיבוש העיירה על ידי גרמניה הנאצית במסגרת מבצע ברברוסה, הוקם שלטון של רשות גרמנית בעיירה. כ-260 היהודים שחיו בעיירה לפני מלחמת העולם השנייה נרצחו בספטמבר 1942 מחוץ לעיירה על ידי יחידות מזוינות גרמניות, ככל הנראה האיינזצגרופן. האזור שוחרר על ידי הצבא האדום באביב 1944.
בשנת 1946 שונה שמו של היישוב, והוא נקרא "זריצ'נה". בשנת 1959 הוענק ליישוב מעמד של יישוב עירוני.
משנת 1991 מהווה זריצ'נה חלק מאוקראינה העצמאית.
מלגת אלון

מלגת אלון היא מלגה שניתנת על ידי ות"ת ונועדה לאפשר קליטה של חוקרים צעירים מצטיינים באוניברסיטאות בישראל. 
המלגה נועדה להתגבר על המחסור בתקציב לקליטתם של חוקרים צעירים, כאלה שזה עתה סיימו את הכשרתם האקדמית דוקטורט ופוסט-דוקטורט. מלגת אלון אינה ניתנת לחוקר ישירות, אלא מממנת את העסקתו במשרה אקדמית באוניברסיטה (בדרגה שנקבעה לו) במשך שלוש שנים, שלאחריהן מתחייבת האוניברסיטה להמשיך ולהעסיקו במשרה תקנית. בנוסף ניתן למלגאי מענק חד-פעמי לרכישת ציוד מחקרי. 
מלגת אלון קרויה על שמו של יגאל אלון, שהיה שר החינוך ויו"ר המועצה להשכלה גבוהה. המלגה ניתנת לחוקר על בסיס הצטיינותו האישית, אך הגשת הבקשה למלגה נעשית על ידי האוניברסיטה החפצה להעסיקו. על המלגה מתחרות כל האוניברסיטאות בישראל, בלא שתקבע מכסה לכל אוניברסיטה או לתחומי המחקר השונים. בסך-הכל מוענקות בכל שנה, במסגרת התוכנית, עד 25 מלגות תלת-שנתיות חדשות.
עם הזוכים במלגת אלון נמנים כאלה שהפכו ברבות הימים לפרופסורים מן המניין, ובהם יוסף קפלן, רחל אליאור, מנחם פיש, דוד אסף, אסף חמדני וחתן פרס ישראל נוגה אלון. יש גם כאלה שלא הגשימו את מטרתה של המלגה, ועברו מהאקדמיה לפעילות אחרת, ובהם חבר הכנסת (ואחר כך שר האוצר) יובל שטייניץ.
שארל-ויקטור מוגן

חייו

מוגן נחשב כאבי המחקר הצרפתי של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן. יחד עם הקריסטלוגרף הגרמני קרל הרמן (Carl Hermann) הוא המציא שיטת סימון תקנית בינלאומית לחבורות סימטריות מרחביות הידועה כסימון הרמן-מוגן או "הסימון הבינלאומי".
שארל-ויקטור מוגן, בנו של אופה, נולד בפרובן (Provins) שבחבל איל-דה-פראנס שבצרפת ב-1878. הוא למד תחילה באקול נורמל דה סן-קלו (École Normale de Saint-Cloud). הוא סיים בהצטיינות והמשיך במעבדה לכימיה אורגנית באקול נורמל סופרייר, שם הגיש את התזה שלו.
מוגן גילה את הקריסטלוגרפיה ב-1905 דרך שיעוריו של פייר קירי על הסימטריה בתופעות פיזיקליות. מוגן התמנה לעוזרו של פרדריק ואלרן (Frédéric Wallerant) בסורבון, הוא עסק בחקר גבישים נוזליים. לאחר ששימש כפרופסור למינרלוגיה בבורדו ונאנסי הוא החליף את ואלרן בתפקיד האחראי על הקתדרה של מינרלוגיה בפקולטה למדעים בסורבון. מוגן שימש בתפקידו עד 1948, עת הוחלף על ידי ז'אן ויאר (Jean Wyart). בכל תקופתו בסורבון הוא התמקד במחקר גבישים בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, בייחוד בחקר גבישי הנציצים.
ב-1931 העלה מוגן הצעה לשיטת סימון לסמן את כל 230 החבורות הסימטריות המרחביות. הקריסטלוגרף הגרמני קרל הרמן שכלל את ההצעה, וההצעה המתוקנת קיבלה את השם סימון הרמן-מוגן והתקבלה בסופו של דבר כתקן של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה. כקריסטלוגרף הבולט ביותר בצרפת הוזמן מוגן להשתתף בתהליך הקמת האיגוד ב-1946.
ב-1 במרץ 1937 נבחר מוגן כעמית של האקדמיה הצרפתית למדעים בתחום המינרלוגיה.
בית הספר למקצועות התעופה

היסטוריה

עד 1987 בית הספר היה ממוקם בבסיס חפץ חיים (בח"א 501).
משנת 1987 היחידה עברה לבסיס עובדה. עד נובמבר 2004 התקיימה בביסמ"ת מגמת קציני תעופה שעברה לבית הספר לקצינים של חיל האוויר. בבית הספר עוברים הדרכה כ–2200 חניכים בשנה, מתוכם כ–1500 חניכות עוברות טירונות בבית–הספר עצמו. בבית–הספר ישנן ארבע מגמות, שלוש מגמות מקצועיות: "ביטחון", "מבצעים ובקרה", "מודיעין" ומגמת "טירונות". כל מגמה מקצועית מופקדת על מספר קורסים. משך הזמן של מסלול בבית הספר משלושה שבועות, הקצר ביותר, ועד ארבעה חודשים הארוך ביותר.
החל משנת 2018 מפקד בית הספר הוא מאיר בוחבוט.
בית הספר התרחב משמעותי, כאשר מרבית הקורסים בשיטת 'הכשרה במהלך העבודה' (OJT) עברו לביסמ"ת כדי לקבל מסגרת רצינית יותר.
בשנת 2007 מסלול הכש"מ (הכשרת המפקד) עבר לטייסת הדרכה החדשה שהוקמה בבסיס עובדה, והמשיך במתן שירותי הדרכה והכשרת מדריכים ומפקדים לכלל החיל.
שומו-אבו

שוּמוֹ-אַבּוֹ (גם: שו-אבו) היה שליט אמורי, שהיה ראשון מלכי השושלת הראשונה ששלטה בבבל (ידועה גם בשם "השושלת האמורית"). שלט ככל הנראה בין השנים 1894 לפנה"ס-1877 לפנה"ס. הוא שחרר את האזור הקטן של בבל שנשלט עד אז בידי עיר מדינה אמורית יריבה בשם כאזאלו.
באותה תקופה הייתה בבל מחוז מנהלי קטן בדרום מרכז מסופוטמיה. מעט מאוד ידוע על תקופת שלטונו, גובה מי התהום באזור פגע בממצאים הארכאולוגים. ולא נמצאו בממצאים הארכאולוגים הוכחות לטענתו שהייתה לו מלכות. העדרן הביא חוקרים למסקנה שבתקופתו בבל הייתה עדיין עיר קטנה וחדשה וכי השפעתו כשליטה, הייתה קטנה.
את מקומו כמלך ירש בנו שוּמוּלַ--אִיל
כיס

כיס הוא תא קטן המיועד לפריטים ומהווה חלק ממלבוש או ממכלול גדול יותר.
בני אדם נזקקו מאז ומתמיד לנשיאת פריטים קטנים שימושיים או רבי ערך. לפריטים השימושיים, כמו כלי עבודה, נזקקו לצורך ביצוע משימות שונות ומחפצי הערך לא רצו להיפרד, כדי לשמור על הבעלות עליהם. הכיס הוא תשובה לצורך של בני אדם לשאת איתם פריטים שונים ולהשאיר את הידיים חופשיות.
הנוהג לנשיאת פריטים יקרים (כסף, תכשיטים) בכיסים לא נעלם מעיני הגנבים והיו גנבים שהתמחו בגניבה מכיסים, הם הכייסים.
את הכיסים מתאימים למלבושים השונים, כך, בחולצות, הכיס ממוקם באזור בית החזה ובמכנסיים באזור המותניים. יש בגדים ללא כיסים, עם כיס בודד או מרובי כיסים. הכיסים יכולים להיות קטנים או גדולים, עמוקים, נסתרים וסודיים. חלק מהכיסים מותאמים לייעוד מסוים, למשל הכיס עבור שעון כיס או הכיס המיוחד במכנסי השוטרים, בו שמורה אלת השוטר.

משמעויות נוספות

במקורה המילה כיס מציינת תיק קטן מבד, או אפילו מטפחת קשורה, כיום הכוונה דווקא לתוספת קטנה בבגד או בכלי אחר. ועל פי זה המילה הושאלה גם לכפל עור קטן בבעלי חיים עם כיסים בגופם, שנועדו לשאת את הצאצאים הצעירים - בעלי חיים אלה נקראים יונקי כיס. 
צורת הכיס הובילה לשמות איברים, חפצים או מערכות, כמו כיס המרה, כיס פלוג'ה וכדומה. גם חפצים שונים יכולים להיות מצוידים בכיסים, מזוודות, ארונות, ארנקים ועוד.
גדעון ארז

שירותו בפלמ"ח ובצה"ל

בשנת 1947 הצטרף ארז להכשרת שירת הים, והתגייס עִמה לפלמ"ח, שם שירת בגדוד "העמק" של חטיבת יפתח. במהלך מלחמת העצמאות שירת כמפקד כיתה. ארז המשיך ושרת בתפקידי מילואים במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים.

תחילת דרכו האקדמית

לאחר תקופה שבמהלכהּ פעל כמדריך חקלאי בקיבוץ נחל עוז היה חבר קיבוץ פלמ"ח צובה לתקופה קצרה, ולאחריה החל בלימודי הפיזיקה בטכניון. בשנים 1957–1958 נמנה עם ראשוני הדוקטורנטים בפקולטה לפיזיקה יחד עם יקיר אהרונוב ואחרים. ב-1959 פרסם עם נתן רוזן את מאמרו הראשון, שנושאו: "השדה הגרוויטציוני של חלקיק בעל מומנט מולטיפולי".

מחקר אקדמי

את עבודת הדוקטורט סיים בהנחייתו של פרופ' נתן רוזן בשנת 1960. בשנתיים לאחר מכן לקח חלק במחקר באוניברסיטת אוקספורד באנגליה ובמרכז למחקר גרעיני בפוֹנְטְנֶה-אוֹ-רוז שבצרפת. ב-1962 הצטרף לקמ"ג, וב-1962 החל ללמד קורסים בפיזיקה במה שעתיד היה להפוך לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנים 1969–1970 היה ארז אחראי על יצירת תוכנית הלימודים המחלקתית בפיזיקה, ושימש כיו"ר ועדת ההוראה המחלקתית. ב-1983 מונה לפרופסור מן המניין. ארז זכה בפרס ארנסט דוד ברגמן.

משפחה

היה נשוי לטובה ואב לחמישה ילדים.
קדיקוי

היסטוריה

קדיקוי היא התיישבות ישנה יותר מרוב ההתיישבויות האחרות בצד האסייתי של העיר איסטנבול. בחפירות ארכאולוגיות נמצאו באזור חפצים מהשנים 3500-5500 לפני הספירה (התקופה הכלקוליתית). בין הממצאים היו חפצים קרמיים, עצמות, תכשיטים וארד המראים כי הייתה באזור התיישבות מתמשכת מאז תקופות פרה-היסטוריות. נמצאו גם הוכחות להתיישבות נמל מתקופת הפיניקים. כלקדון הייתה ההתיישבות הראשונה שהיוונים ממגארה ייסדו בבוספורוס בשנת 685 לפני הספירה, מספר שנים לפני שייסדו את ביזנטיון בצד השני של המצר בשנת 667. כלקדון נודעה כ'עיר העיוורים', ביזנטיון נוסדה בעקבות נבואה שלפיה הבירה הגדולה תיבנה 'ממול לעיר העיוורים' (כלומר שאנשי כלקדון היו צריכים להיות עיוורים כדי לא לראות את הערך המובן מאליו של חצי האי בקרן הזהב כנמל טבעי). השליטה בכלקדון השתנתה שוב ושוב לאחר שהפרסים, הביתינים, הרומאים, הביזנטים, הערבים והטורקים חלפו באזור, שניזוק קשות לאחר מסע הצלב הרביעי ועבר לידי העות'מאנים בשנת 1353, מאה שנים לפני קונסטנטינופול. כתוצאה מכך, בקדיקוי נמצא המסגד העתיק ביותר באיסטנבול ונבנה כמעט מאה שנים לפני כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453.
בזמן הכיבוש, כלקדון הייתה התיישבות כפרית. האזור מיד היה תחת שיפוט בתי המשפט של קונסטנטינופול, מכאן השם קדיקוי, שמשמעותו כפר השופט. בתקופה העות'מאנית, קדיקוי הפכה לשוק פופולרי עבור סחורות חקלאיות ובחלוף הזמן הפכה גם לאזור מגורים עבור אנשים שהגיעו לעיר על ידי סירות. האוכלוסייה באזור הייתה תערובת של ארמנים, יוונים, יהודים, וטורקים. בקדיקוי יש מספר כנסיות (יווניות, ארמניות, סרביות, קתוליות, פרוטסטנטיות) ובתי כנסת.

ספורט

אזור המקור של קבוצת הכדורגל פנרבחצ'ה, הוא בתת-נפת קדיקוי, שם נמצא אצטדיונה הביתי של הקבוצה, אצטדיון שיקרי סראג'ולו. לאחר ניצחונות חשובים, כל שכונות תת-הנפה צפופות באנשים חוגגים. האצטדיון אירח את גמר הליגה האירופית לעונת 2009. בתת-הנפה קיימת גם קבוצת ראגבי מקצוענית בשם 'קדיקוי ראגבי', אשר היה מועדון הראגבי הרשמי הראשון בטורקיה.

דתות

תת-נפת קדיקוי תמיד היה מאוכלסת בתושבים המשתייכים לאחת משלוש הדתות העיקריות, אסלאם, נצרות ויהדות. בתת-הנפה, עדיין קיימים מסגדים, בתי כנסת וכנסיות יווניות וארמניות. בשאר איסטנבול, קיימים מסגדים רבים.
בית הכנסת חמדת ישראל, אשר נמצא בשכונת יאלדגירמני שבתת-הנפה, הוא אחד מבתי התפילה היהודים העתיקים ביותר באיסטנבול.
יחסי ישראל–צ'אד

יחסים הדדיים

יחסי ישראל-צ'אד החלו עוד לפני שצ'אד קיבלה את עצמאותה מצרפת. ב-1959 ביקר בישראל ראש ממשלת הטרטוריה פרנסואה טומבלבי, לימים נשיא המדינה הראשון.
ישראל כוננה יחסים דיפלומטיים עם צ'אד במהלך שנות ה-60, במסגרת ניסיונותיה הכלליים להתקרב ליתר מדינות אפריקה. כינון היחסים עם צ'אד, שבה רוב מוסלמי ברור, נתפס כאלמנט שיביא לכך שהסכסוך המדיני בין ישראל לערבים לא יהפוך לסכסוך בעל אופי דתי עם העולם המוסלמי כולו. עיקר פעילותה של ישראל בצ'אד, כמו במדינות אפריקניות רבות, התרכז בהכשרת כוחות הביטחון והמשטרה במדינה, לרבות הדרכת תנועות נוער, נח"ל וגדנ"ע.
באוקטובר 1965 ביקר נשיא צ'אד פרנסואה טומבלבי בישראל כאורחו של לוי אשכול ראש הממשלה.  
צ'אד הייתה אחת משלושים המדינות האפריקניות אשר ניתקו יחסיהן עם ישראל בראשית שנות השבעים. למעשה, עוד לפני מלחמת יום הכיפורים (אוקטובר 1973), בעקבות ביקורו של המלך הסעודי פייסל, פיתוייו הכספיים] של נשיא לוב מועמר קדאפי ולחץ הרוב המוסלמי, הביאה צ'אד לקץ יחסיה עם ישראל. על אף ניתוק היחסים הרשמי, הוסיפו מומחים ישראליים לסייע לממשלת צ'אד בענייני צבא וביטחון גם במהלך שנות השמונים, על רקע מלחמת האזרחים שזעזעה את המדינה. האלוף אברהם טמיר אף ערך ביקור בצ'אד בתקופה זו. עסקאות נשק שונות נערכו בין שתי המדינות].
בשנת 2005 פורסם, כי צ'אד שוקלת לחדש את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, אך מהלך זה לא יצא לפועל. בשנת 2008 הונפקו בצ'אד גיליונות זיכרון לציון שישים שנות עצמאות לישראל. בינואר 2011 אמר נשיא צ'אד, שלכבוד יום העצמאות ה-50 של צ'אד "אנחנו שוקלים לחדש את היחסים עם ישראל".

מגעים לחידוש יחסים רשמיים

בחודש יולי 2016 נפגש מנכ"ל משרד החוץ הישראלי עם נשיא צ'אד אידריס דבי בצפון צ'אד, והיה זה למפגש הרשמי הראשון בין נציגי שתי המדינות מאז ניתוק היחסים. באוקטובר 2018 דווח על כך, שצ'אד עתידה להכריז על חידוש כינונם של היחסים הרשמיים בין המדינות. בהמשך לכך, ב-25 בנובמבר 2018 הגיע נשיא צ'אד, אידריס דבי, לביקור ראשון בישראל, והיה לנשיא צ'אד השני שעורך ביקור מסוג זה. לפי דברי אידריס דבי, מטרת הביקור היא להביא לשדרוג היחסים בין המדינות.
במהלך הביקור נפגש דבי עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ועם נשיא המדינה, ראובן ריבלין וכן ביקר במוזיאון יד ושם. בנוסף, ב-26 בנובמבר הצהיר דבי כי מדינתו תחדש את היחסים עם ישראל ב"זמן הקרוב". בתום הפגישה השלישית הודיע בנימין נתניהו, כי יגיע בשבועות הקרובים לצ'אד, וכן יהיה שיתוף פעולה עתידי במלחמה בטרור.
ב-20 בינואר 2019 יצא ראש הממשלה בנימין נתניהו לביקור בצ'אד, ולפגישה עם הנשיא, כאשר אחת המטרות היא לאפשר קיצור הטיסות בין נמל התעופה בן-גוריון ליעדים באמריקה הדרומית. במהלך פגישה זו חודשו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות. באותו יום, 10 חיילים צאדיים מהכוח הבינלאומי במאלי , נהרגו בעת התקפה על ידי  אל-קאעידה באגלהוק  במה שתואר כ"תגובה לביקור נתניהו ולחידוש היחסים".
בשנת 2019 הוצא לאור בצ'אד גיליון זיכרון, הכולל ארבעה בולים, וביניהם שני בולים, הנושאים את תמונתה של נטע ברזילי, שזכתה בתחרות האירוויזיון 2018.
אורי קיסרי

ביוגרפיה

קיסרי נולד בשם שמואל קייזרמן בשנת 1901 ביפו למרים ונתן קייזרמן. הוא למד בגימנסיה הרצליה ולאחר מכן בבית הספר הריאלי בחיפה.
בשנים 1924–1926 שהה קיסרי בפריז, ממנה שלח מאמרים לעיתונים "דבר" ו"הארץ", ולאחר מכן המשיך לכתוב באופן קבוע ב"הארץ". בשנים 1928–1930 שימש ככתב העיתון "דואר היום" בפריז. באותה תקופה יזם פגישה עם אלפרד דרייפוס וניסה לראיינו ללא הצלחה, אך הכתבה זכתה להדים רבים גם שנים רבות לאחר מכן. בשנים 1936-1935 כתב מדור קבוע בשבועון החיים הללו. עם שובו עבר לכתוב בעיתון "ידיעות אחרונות", ובשנת 1948, כאשר פרש עורכו עזריאל קרליבך יחד עם בכירי העיתון והקים את "מעריב", נלווה אליו גם קיסרי והמשיך לכתוב ב"מעריב" וב"הארץ" עד למותו.
במקביל לעבודתו בעיתונות היומית יסד בשנת 1937 את השבועון "העולם הזה" (אשר מאז היווסדו ועד 1946 נשא את השם "תשע בערב"). השבועון בעריכת קיסרי היה שופע צילומים, עסק רבות בענייני תרבות, אמנות ואופנה ובצד הקל והמבדר של החיים ונשא את חותם תרבות צרפת שקיסרי היה מאוהדיה. בשנת 1950 נרכש השבועון על ידי אורי אבנרי ושלום כהן, שינה כליל את צביונו והפך להיות לביטאון פוליטי אנטי-ממסדי.
קיסרי היה חובב תרבות צרפת, מבקר אמנות, תיאטרון וקולנוע. בשנות השישים נמנה עם צוות מבקרי הקולנוע של רשת ב' (שנקראה אז "הגל הקל").
בשנת 1932 כתב קיסרי אחדות מחוברות "ספריית הבלש", שהייתה סדרת חוברות ובהן סיפורים בלשיים על רקע חיי הארץ, אשר הבלש הפרטי דוד תדהר השאיל לה את שמו ואת תמונתו.
כתב מספר ספרים ותרגם מצרפתית לעברית את יומניו של אהרון אהרונסון איש ניל"י. כמו כן סייע למשפחת אהרונסון שאיתה היה מיודד, בניסוח זיכרונות המשפחה וניל"י.
זכה בפרס שני בתחרות בינלאומית לסיפורים קצרים מטעם העיתון "International Herald Tribune".
היה דמות נודעת בחיי האמנות והתרבות של תל אביב והוא זה שטבע את הכינוי "צבר" לילידי הארץ.
ב-1960 הוענק לו פרס סוקולוב לעיתונות. שופטי הפרס תיארו אותו: "פלייטוניסטן בעל קולמוס חי ורוטט, מהיר, קל, גמיש ורב-חן".
בשנת 1977 קיבל קיסרי תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
אורי קיסרי נפטר בשנת 1979. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
היה נשוי לפַני לבית גולדברג, ואב לשני בנים, אדר קיסרי, עיתונאי וסופר, וגיל קיסרי, עיתונאי.
על שמו רחובות בתל אביב-יפו ובחיפה.