נישואים חד-מיניים

נישואים חד-מיניים (הנקראים גם נישואים הומוסקסואליים ונישואים גאים; נישואים בין שתי נשים נקראים גם נישואים לסביים) הם נישואים בין בני זוג המשתייכים לאותו מין.
החל מסוף המאה העשרים ניכרת מגמה בקרב מספר מדינות העולם המערבי להתייחס לנישואים אזרחיים כאל זכות שהמדינה מחויבת להעניק לכל אזרחיה ללא הבדל נטייה מינית. נישואים ברוב המדינות כרוכים בשורה של משמעויות חוקיות וכלכליות, בין השאר בתחום הפנסיה, משכנתא, מסים, הגירה, זכות למזונות ואחריות הורית על ילדי בן-הזוג.
ב-28 מדינות מאפשר החוק רשמית לקיים נישואים אזרחיים בין בני אותו המין בה (נכון לשנת 2019):
אורוגוואי, אוסטריה, אוסטרליה, איסלנד, אירלנד, אקוודור, ארגנטינה, ארצות הברית, בלגיה, ברזיל, גרינלנד, גרמניה, דנמרק, דרום אפריקה, הולנד, הממלכה המאוחדת, טאיוואן, לוקסמבורג, מלטה, נורווגיה, ניו זילנד, ספרד, פורטוגל, פינלנד, צרפת, קולומביה,  קנדה, שוודיה.
במספר מדינות אחרות מאפשר החוק נישואים חד-מיניים בחלק מהאזורים. במקסיקו, נישואים חד-מיניים מותרים ב-18 מהמדינות המרכיבות אותה וכן במקסיקו סיטי.

רקע

ההיסטוריה של הנישואים החד-מיניים היא במידה רבה ההיסטוריה של ההומוסקסואליות ודרכי קבלתה בחברה האנושית. בתקופות שונות בהיסטוריה היו נהוגים נישואים בין בני אותו המין, או איחודים דומים לנישואים.
קיסרים רומאיים כמו נירון ודיוקלטיאנוס התחתנו עם גברים בטקס דתי (שניהם התחתנו גם עם נשים). גם בסין העתיקה ובקרב חברות ילידיות בצפון אמריקה ואפריקה מתועדים מנהגים של נישואים הומוסקסואליים. מנהגים אלו כיום כמעט ונכחדו, בשל השפעתן החזקה של הדתות הגדולות: הנצרות, האסלאם, ההינדואיזם ואחרות.

יוון הקלאסית

ישנן עדויות חזקות לקיומם של יחסים חד-מיניים ולכינונם בצורה רשמית ביוון העתיקה. כך בדיאלוגים רבים של אפלטון ישנן התפארויות בדבר יחסים בין גברים, בדיאלוג המשתה, למשל, מוצג מיתוס לפיו בני האדם היו פעם שלושה סוגים של זוגות ענקים המחוברים זה לזה בגופם - זכריים, נקביים ואנדרוגינוס - כאשר לאחר פיצולם הזכריים והנקביים הפכו להומוסקסואלים ולסביות (בהתאמה) והאנדרוגינוס הפכו להטרוסקסואלים (אחד זכר ואחת נקבה). בנוסף לאפלטון, קיימים כתבים נוספים מהתקופה בהם מתוארות מערכות יחסים מונוגמיות וממושכות בין גברים כדבר מיוחד ולעיתים אף כאידיאל.
בתחילת המאה הרביעית לפנה"ס, אולי בהשראת כתבי אפלטון, יצר המצביא גורגידס את הגדוד הקדוש של תבאי, אשר היה מורכב משלוש-מאות גברים שהיו בזוגיות מונוגמית אחד עם השני (כלומר מאה וחמישים זוגות). הגדוד היווה מודל ומקור השראה לאהבה הירואית ועמוקה בין גברים.
ידוע כי כבר בתקופה זו (מאה חמישית-רביעית לפנה"ס) התקיימו מעין איחודים חד-מיניים בין גברים בעלי הפרש גילאי ניכר, אשר לרוב אינם נחשבים כנישואים בעיני היסטוריונים, אך קיים קונצנזוס ברור כי הם שימשו מבחינה מעשית כמעין ברית מקבילה לנישואים ההטרוסקסואליים של התקופה: יחסי החיזור התנהלו בצורה זהה בשני המקרים, המשפחה הייתה מעורבת בהחלטת הצעיר כשם שהייתה מעורבת בנישואי האשה וקיום יחסי מין מחוץ לברית זו היה בלתי-לגיטימי. עם-זאת, ישנה אפשרות סבירה כי תפקידי האוהב והנאהב לא תמיד היו כה בלעדיים ונפרדים והייתה גמישות מסוימת שאינה תואמת באופן מוחלט את ההירארכיה המצטיירת מתיאורים אלה.

רומא העתיקה

בתקופת הרפובליקה הרומית, היחס כלפי זוגות חד-מיניים היה סבלני באופן דומה ליחס ביוון העתיקה. הרומאים אימצו מהיוונים את הגישה האידיאליסטית כלפי אהבה זו, ובעולם הרומאי נכרתו בריתות אהבה בין גברים אשר כללו אחריות והשלכות חוקיות, עובדה המקהה את ההבדל בינן לבין נישואים בתקופה זו. בניגוד לדעה הרווחת, מערכות היחסים הרומנטיות-מיניות בין הגברים ברומא לא היו בהכרח קשורות בפערי גיל, על-אף קיומו של מערך מצופה באותה עת של מאהב בוגר ונאהב צעיר. לדוגמה, המונח "אח" או "אחות" אשר שימש בני-זוג הטרוסקסואלים לתיאור אהבתם הקשורה לרוב בנישואים, שימש גם לתיאור בני זוג חד-מיניים - דבר המרמז על דמיון באופיים המונוגמי ואף השוויוני של מערכות היחסים החד-מיניות של אותה תקופה. בנוסף, החוק הרומי שהתנגד נחרצות לנישואים בין גבר לבין בתו המאומצת, דווקא גילה סבלנות כלפי אימוץ כצורה של נישואים בין גברים.
מתקופת האימפריה קיימים תיעודים רבים עוד יותר, לפיהם במקביל למיסוד הנישואים ההטרוסקסואליים הלכו ונפוצו גם נישואים חד-מיניים (הדומים באופיים לתיאורים אצל אפלטון). עם שינוי מוסד הנישואים בעת צמיחת האימפריה, במסגרתו הקשר בין בעל ואשה הפך לשוויוני או להדדי יותר ופחות תלוי מעמד ורכוש, נפתח מקום לרגשות חיבה ולאהבה כבסיס או כמרכיב בנישואים אשר הלכו ונהיו ממוסדים בחוק. לטענת ההיסטוריון ג'ון בוזוול, שינוי זה הוא שאפשר במובן מסוים להתגברות תופעת הנישואים בין בני אותו המגדר בטקס ובהתנהלות המקובלת.
למעשה, קיסרים רבים ניהלו מערכות יחסים עם גברים, וחלקם אף התחתנו איתם באופן חוקי, כדוגמת נרון אשר נשא גבר בשם ספורוס בטקס נישואים פומבי שכלל נדוניה והינומה, ושלאחריו ספורוס נשאר עם נרון עד מותו.
עם זאת, גם ברומא הנישואים החד-מיניים נתקלו בבעיות. היות שמרכיב מהותי בנישואים המסורתיים היה קניית האשה מסמכותו של גבר אחד (האב) לסמכותו של גבר אחר (הבעל), במקרה של שתי נשים לא היה ברור מי היא השלטת, ובמקרה של שני גברים לא היה ברור מיהו הגבר שמוותר על פריבילגית השליטה - דבר שיצר מורכבות גדולה יותר, לטענת בוזוול, מהשאלה העולה מנישואי נשים, היות שהירארכיה מגדרית זו עמדה בבסיס החברות העתיקות של יוון ורומא.
לקראת סוף העת העתיקה ועם דעיכתה והתנצרותה של רומא, עם תמורות שחלו באמצע המאה הרביעית לספירה במסגרתן תפקידי המגדר והמיניות חזרו להיות נוקשים יותר, נחקק איסור על נישואים חד-מיניים שתיאר אותם כערעור של תפקידי המגדר כמו-גם של כללי המיניות וקבע עונש מוות לכל גבר שעושה זאת. עם זאת, אין בנמצא ראיות מספקות לביצוע העונשים הללו בפועל. נראה כי גם כאשר תופעת הנישואים החד-מיניים ברומא נחלשה, הדבר הושפע בין השאר מצמיחתן של אלטרנטיבות פרקטיות אחרות לזוגות של בני אותו המגדר, ולאו דווקא בעקבות הרתעה מהחוק הנוקשה.

נישואי נשים

זוגיות בין שתי נשים הייתה דבר מוכר ביוון וברומא העתיקות, אך ההתייחסויות לנישואים חד-מיניים נגעו באופן כמעט בלעדי לנישואי גברים. כאמור, מאחר שנישואים היו מוסד שמסדיר שליטה וחלוקת רכוש והיות שלנשים לרוב לא הייתה האפשרות להיות בעלות שליטה ורכוש, נראה כי נישואים בין שתי נשים היו תופעה נדירה יותר, שנחשבה פחות מקובלת אצל המלומדים היווניים והרומיים וכיום מופיעה בעיקר בספרות הבדיונית של התקופה.

היסטוריה

ב-1 בדצמבר 2005 הכיר בית המשפט העליון בדרום אפריקה בנישואיהן של שתי נשים מפרטוריה, ופסק שלפי האיסור בחוקת המדינה על אפליה לפי נטייה מינית, יש לאפשר נישואים בין בני אותו המין; בעקבות הפסיקה, עבר חוק בפרלמנט ב-14 בנובמבר 2006 המאפשר נישואים חד-מיניים במדינה. מדינות רבות נוספות מעניקות זכויות הדומות לנישואים לזוגות הומוסקסואלים שערכו רישום זוגיות; אך לעיתים קרובות רישום זוגיות אינו מזכה בכל הזכויות וההטבות הניתנות לזוגות נשואים.
במרץ 2007 רשם הקונסול הישראלי בבוסטון כנשואות שתי נשים אשר נישאו לפי חוקי מסצ'וסטס, ולהן בת משותפת.
בדצמבר 2009 הייתה מקסיקו סיטי לעיר הראשונה באמריקה הלטינית שבה ניתן לקיים נישואים חד-מיניים וניתנים בה זכויות אימוץ לזוגות מאותו המין. החוק החדש הוא תיקון לחקיקה קיימת שאישרה איחוד אזרחי בין בני זוג מאותו המין כבר בשנת 2006. ב-10 באוגוסט 2010 בית המשפט העליון במדינה קבע כי על כל אחת מ-31 מדינות מקסיקו האחרות לקבל באופן חוקי נישואים חד מיניים אשר נערכו במקסיקו סיטי ולהשוות את זכויותיהם לאלה של זוגות נשואים אחרים, גם אם לא ניתן לערוך בהן את הטקס עצמו.
ב-17 במאי 2010 אישר נשיא פורטוגל, למרות התנגדותו האישית, את החוק שעבר בפרלמנט להנהגת נישואים חד-מיניים במדינה.
ב-11 ביוני 2010 עבר פה אחד בפרלמנט של איסלנד חוק המתיר נישואים חד-מיניים, והחוק נכנס לתוקפו ב-27 ביוני 2010.
ב-15 ביולי 2010 אישר הסנאט הארגנטינאי ברוב קולות חוק המתיר נישואי זוגות חד-מיניים, ומשווה את זכויותיהם בנושאי אימוץ ושירותי רווחה. כך הפכה ארגנטינה למדינה הראשונה באמריקה הלטינית והעשירית בעולם המתירה נישואים חד-מיניים.
ב-7 ביוני 2012 עבר בפרלמנט של דנמרק חוק המאפשר נישואים חד-מיניים. ב-12 ביוני חתמה על החוק מלכת דנמרק, וב-15 ביוני נכנס החוק לתוקפו.
בראשית שנת 2012 עברו חוקים המתירים נישואים חד-מיניים במדינת וושינגטון ובמדינת מרילנד שבארצות הברית. אף על פי שחוקים אלה נחתמו על ידי המושלים ומופיעים בספר החוקים, הם עדיין לא מבוצעים בפועל עד שימוצו הליכים של ערעור ומשאלי עם.
פסק דין מ-2012 קבע כי נישואים חד-מיניים מותרים במדינת אלגואס בברזיל, וכי נישואים כאלו יהיו מוכרים גם בשאר המדינה.
במספר מדינות יש תמיכה של גורמים ממשלתיים בנישואים חד-מיניים: בפינלנד ב-2010 שרת המשפטים דאז אמרה שתבחן כיצד ניתן לקדם את הנושא לאור תמיכתה האישית ותמיכת חלק ממפלגות הפרלמנט ובלוקסמבורג ראש הממשלה הצהיר על כוונתו להכשיר נישואים חד-מיניים.
ב-5 בנובמבר 2012 אישרה ממשלת צרפת הצעת-חוק לנישואים חד-מיניים במדינה. הפרלמנט אישר סופית את ההצעה בחודש מאי 2013.
ב-26 ביוני 2013 פסל בית המשפט העליון בארצות הברית ברוב של חמישה נגד ארבעה חוק המונע הטבות לזוגות חד-מיניים מהממשל הפדרלי, אבל עדיין לכל אחת ממדינות ארצות הברית יש הזכות לאשר\לאסור על נישואים חד-מיניים בשטחה.
ב-6 ביולי 2013 הפרלמנט בקוסטה ריקה אישר בטעות חוק המגדיר את ההטבות הסוציאליות שניתנות לזוגות צעירים, אך לא שמו לב שבחוק נשמטה הגדרת הנישואים כאיחוד בין גבר לאישה בלבד. למרות מחאת חברי הפרלמנט הרפובליקנים, הנשיאה לאורה צ'ינצ'ייה אישרה את החוק. כתוצאה מזאת, זוגות חד-מיניים יוכלו להתחתן ולקבל את אותן הטבות כמו זוגות הטרוסקסואלים.
ב-17 ביולי אישרה בריטניה נישואים חד-מיניים כאשר המלכה אליזבת חתמה על החוק המתיר זאת.
ב-9 באוקטובר 2014 הייתה אסטוניה למדינה האקס-סובייטית הראשונה שמאפשרת נישואים חד-מיניים. החוק נכנס לתוקפו בשנת 2016.
ב-28 בנובמבר 2014 הפרלמנט הפיני הצביע ברוב זעיר (105 חברי פרלמנט תמכו מול 92 שהתנגדו) בעד נישואים חד-מיניים, ובכך למעשה ה"גוש הנורדי" (פינלנד, איסלנד, דנמרק, נורווגיה ושוודיה) נהפך לגוש הראשון והיחיד בעולם שבכולו מותרים נישואים חד-מיניים ולא מגדריים. החוק יכנס לתוקפו, במוקדם ככל האפשר, רק בתחילת שנת 2016.
ב-22 במאי 2015 נערך משאל עם באירלנד, על אישור נישואים חד-מיניים במדינה והוספת תיקון לחוקה. בכך הייתה אירלנד למדינה הראשונה באירופה אשר אישרה נישואים אלה בקלפי.
במרץ 2015 אישר הפרלמנט הסלובני הצעת חוק בעניין נישואים חד-מיניים, אולם בדצמבר באותה השנה ההצעה נדחתה במשאל עם. ב-26 במאי 2015 הפרלמנט בגרינלנד העביר פה-אחד הצעת חוק להחלת נישואים חד-מיניים, אשר נכנסה לתוקפה ב-1 באפריל 2016. ב-3 ביוני 2015 פסק בית המשפט העליון של מקסיקו שהאיסורים על נישואים חד-מיניים במדינות מקסיקו שבהן ישנם איסורים כאלה, אינם חוקיים. האיסורים לא מתבטלים אוטומטית בשל הפסיקה, אולם כעת זוגות חד-מיניים שלא איפשרו להם להתחתן בשל האיסורים יכולים לפנות לבתי המשפט ומובטח להם שבתי המשפט יאפשרו להם להינשא.
בדצמבר 2015 אישר הפרלמנט היווני חוק המתיר נישואים אזרחיים לזוגות חד-מיניים. 193 מחוקקים הצביעו העד ההצעה ו-56 התנגדו לה. עד לאותה שנה היו נהוגים נישואים דתיים בלבד במדינה בדומה לזה הנהוג בישראל.
ביוני 2017 אישר הפרלמנט הגרמני, הבונדסטאג, נישואים חד-מיניים ברוב גדול.
ב-12 ביולי 2017 אישר הפלמנט במלטה נישואים חד-מיניים ברוב מוחץ (66 מחוקקים הצביעו בעד ואחד בלבד התנגד).

ארצות הברית

הראשונה במדינות ארצות הברית לאשר נישואים חד-מיניים הייתה מסצ'וסטס, במאי 2004, לאחר פסיקה של בית המשפט העליון במדינה.
בקונטיקט פסק בית-המשפט העליון ב-10 באוקטובר 2008 לטובתם של שמונה זוגות חד-מיניים, שטענו כי המדינה מפלה אותם באופן שאינו חוקתי בכך שאינה מאפשרת להם להינשא. פסיקה דומה התקיימה באפריל 2009 במדינת איווה. ורמונט הייתה ב-7 באפריל 2009 למדינה הראשונה בארצות הברית שבה הזכות לנישואים עברה בחקיקה בשני בתי הקונגרס, ולא בצו בית המשפט. בעקבות ההחלטה הודיע מחוז קולומביה (הבירה) כי יכיר בנישואים חד-מיניים שנערכו במדינות אחרות. גם מדינת רוד איילנד מכירה בנישואים חד-מיניים שנערכו מחוץ למדינה; ב-28 במאי 2008 הורה מושל מדינת ניו יורק לרשויות במדינה להכיר גם הן בנישואים חד-מיניים שנערכו מחוצה לה. בית המשפט העליון במדינת ניו ג'רזי קבע ב-25 באוקטובר 2006 כי יש להשוות את זכויות ההומוסקסואלים לזכויות ההטרוסקסואלים בתחום ההכרה בזוגיות; ייתכן כי ההחלטה תאלץ את הרשויות במדינה לקיים נישואים חד-מיניים בה. ב-3 במרץ 2010 החליט נשיא בית המשפט העליון, ג'ון רוברטס, ביושבו בבית המשפט העליון בוושינגטון, שלא לדחות את תחולתו של חוק שהעבירה מועצת המחוז ואשר מתיר נישואים חד-מיניים, ולפיכך הותרו בוושינגטון נישואים חד-מיניים החל מ-9 במרץ 2010. בניו-יורק, לאחר מאבק ציבורי ממושך, עבר החוק המאשר נישואים חד-מיניים ב-24 ביוני 2011. על אף זאת, מדינות רבות בארצות הברית באותה עת העבירו תיקונים חוקתיים המונעים הכרה בנישואים חד-מיניים, ובמקרים מסוימים אף אוסרים על כל הכרה שהיא בזוגיות חד-מינית.
במשאל שנערך בקלפיות במהלך בחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 בנובמבר 2012, אושרו נישואים חד-מיניים בהצבעה במדינות מיין, וושינגטון ומרילנד בארצות הברית, וכן אושררו במינסוטה. במינסוטה דחו המצביעים תיקון לחוקה שנועד לאסור על נישואים חד-מיניים.
ב-6 באוקטובר 2014 נערך תקדים בארצות הברית, כאשר בית המשפט העליון החליט שלא לקחת את התיק בו ערערו מספר מדינות על החלטת בתי המשפט הפדרלים המורה לבטל את האיסור על נישואים חד-מיניים, וכתוצאה מפסיקה זו מספר המדינות המאפשרות נישואים חד מיניים עלה מ-19 ל-30 בתוך כשבוע.
בינואר 2015, החליט בית המשפט העליון של ארצות הברית לדון בערעור של ארבעה תיקים, העוסקים באיסור של המדינות מישיגן, אוהיו, קנטקי וטנסי על נישואים חד-מיניים, לאחר שבית משפט פדרלי מהמחוז השישי פסק לטובת האיסור. מועד הדיון נקבע ל-17 באפריל 2015, ופסיקתו הסופית ניתנה ביוני באותה השנה (ראו להלן). הערעור דן בשאלה האם מדינות אלו יאשרו נישואים חד-מיניים, וכן בנושא הזכות החוקתית לזוגות חד-מיניים להינשא במדינה, אשר תהיה תקפה לכל המדינות הפדרליות בארצות הברית.
לפני הפסיקה הסופית של בית המשפט ביוני 2015, היו נישואים חד-מיניים חוקיים ב-37 מתוך 50 מדינות ארצות הברית: איווה, דלאוור, וושינגטון (מדינה),ורמונט, ניו מקסיקו, מיין, מינסוטה, מסצ'וסטס, מרילנד, ניו ג'רזי, ניו המפשייר, מדינת ניו יורק, קונטיקט, רוד איילנד, קליפורניה, אילינוי, פנסילבניה, אורגון, הוואי, יוטה, ויסקונסין, אינדיאנה, אוקלהומה, וירג'יניה, מערב וירג'יניה, נבדה, קרוליינה הצפונית, אלסקה, איידהו, אריזונה, ויומינג, קנזס, מונטנה, דרום קרוליינה, פלורידה, אלבמה וכן ב-7 שבטים אינדיאניים ובוושינגטון הבירה.
ב-26 ביוני 2015 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית פסיקה היסטורית, בפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס, ברוב של 4–5 שופטים, כי נישואים חד-מיניים הם זכות חוקתית תחת התיקון ה-14 לחוקה, וכך הוחלו נישואים חד-מיניים בכל מדינות ארצות הברית, כשמספר המדינות המאפשרות זאת גדל מ-36 מדינות באותה העת ל-50.

רישום זוגיות

ישנן מדינות בהן יכולים זוגות חד-מיניים החיים ביחד להירשם במאגר מידע, הרשמה המעניקה להם מקצת הזכויות של זוגות נשואים. בכמה מקומות רישום כזה אינו מוגבל רק לזוגות הומוסקסואליים, אלא לכל שני בוגרים החיים ביחד - למשל אח ואחות, או שותפים לדירה. בערים רבות בעולם, ביניהן תל אביב, נהוג רישום זוגיות המקנה זכויות מסוימות ברמה העירונית לבני זוג מאותו המין.

מעמד ידועים בציבור

במדינות שונות (בהן ישראל) קיימת הכרה דה פקטו בזוגיות של זוגות לא נשואים החיים יחדיו, המכונים ידועים בציבור. הכרה כזו קיימת לעיתים גם במדינות המציעות לאזרחיהן אפשרות של איחוד אזרחי או רישום זוגיות. בני-זוג החיים ביחד מעל פרק זמן קובע כלשהו, וידועים בקרב משפחתם וסביבתם הקרובה כזוג לכל דבר, רשאים לקבל זכויות דומות לזכויות זוגות נשואים. החיסרון בשיטה זו הוא הצורך להוכיח את עצם הזוגיות (בעוד שבמקרים אחרים נדרש תהליך פרוצדורלי פשוט). חיסרון נוסף הוא העובדה ש"ידוע בציבור" איננו סטטוס משפטי. העבודה שכל חוק מגדיר תנאים שונים להחלתו על זוגות לא נשואים. הביאה זוגות חד מיניים לפתחם של בתי המשפט שוב ושוב בדרישה להחיל עליהם חוקים העוסקים בזוגיות. החלת חוק על זוג בבית המשפט היוותה תקדים רק אם היא נעשתה בבית המשפט העליון, וגם אז רק לגבי תחולתו של אותו חוק ספציפי.

המחלוקת בנושא נישואים חד-מיניים

בשורש המחלוקת בנושא נישואים חד-מיניים עומדת השאלה מה מקור הלגיטימציה של מוסד הנישואים. לפי פרשנויות מסוימות, הנישואים הם מוסד דתי וסמכותו נובעת ממקור אלוהי; במקרה כזה הגדרת הנישואים תתבסס על טקסטים מקודשים. לפי פרשנויות אחרות, הנישואים הם מוסד חברתי והלגיטימציה שלהם נובעת מן ההכרה החברתית בהם. גישה שלישית רואה בנישואים מוסד משפטי, וממקמת את מקור הסמכות שלהם בחקיקה.
בעוד מצדדי זכויות ההומוסקסואלים טוענים כי הנישואים הם זכות משפטית שמעניקה המדינה לאזרחיה, טוענים מתנגדי הנישואים החד-מיניים כי הנישואים הם מוסד דתי בראש ובראשונה, ולפיכך אין לראות בהם זכות אזרחית. בתגובה מצביעים תומכי הנישואים החד-מיניים על כך שברוב המדינות ניתנות הטבות כלכליות ואחרות לזוגות נשואים, ושהמדינה מאפשרת לבתי המשפט להתערב בפירוק נישואים, ולפיכך יש בנישואים משום חוזה משפטי או אפילו כלכלי.
נימוקים אחרים המועלים במסגרת הוויכוח על נישואים חד-מיניים הם טיעונים פיננסיים הנוגעים לעלות הרחבת מושג הנישואים; טיעונים מנהליים הנוגעים לקשיים הבירוקרטיים העלולים להיגרם כתוצאה מהנהגת נישואים חד-מיניים; טיעונים חברתיים של גורמים שמרניים הרואים בהומוסקסואליות עצמה תופעה שלילית ומאמינים כי הנהגת נישואים חד-מיניים תעודד הומוסקסואליות ותביא לפגיעה כללית בערכי המוסר. בתגובה מצביעים מצדדי הנישואים החד-מיניים על ניסיונן של המדינות בהן הונהגו נישואים כאלה, ואשר בהן לא נרשמו השפעות שליליות כאלו. אשר לנימוקים על עלויות החקיקה והבעיות הבירוקרטיות הנלוות אליה, מציינים מצדדי הנישואים החד-מיניים כי הומוסקסואלים ולסביות משלמים מיסים ככל אזרח אחר, אך אין להם גישה להטבות הכספיות הנלוות לנישואים.
יש הטוענים כי מטרתו היחידה של מוסד הנישואים היא ליצור תנאים אידיאליים לצורך הבאת ילדים לעולם, ומכיוון שזוגות חד-מיניים אינם יכולים להביא ילדים לעולם בכוחות עצמם, הרי שיש בנישואים חד-מיניים משום עיוות של מטרתו המקורית של מוסד הנישואים. על כך משיבים מצדדי הנישואים החד-מיניים כי אפילו בהנחה שהצהרה זו (שמטרת הנישואים היא הבאת ילדים לעולם) נכונה, הרי שלא יעלה בדעתו של איש לשלול את זכות הנישואים מזוג הטרוסקסואלי שאינו מסוגל או אינו מעוניין להוליד ילדים. בנוסף הם מצביעים על המספר הגדל של זוגות חד-מיניים המגדלים היום ילדים במסגרת זוגית. בנוסף, על פי מחקר שנערך באוניברסיטת לונדון, לסביות הן הורות טובות יותר כיון שהן לא יכולות להתעבר בטעות או במקרה.
טיעונים נוספים בעד התרת נישואים חד-מיניים נשמעים מצד גורמים התומכים בהפרדת דת ממדינה, הגורסים כי איסור על נישואים חד-מיניים הוא בגדר חקיקה דתית שאינה מעניינה של המדינה.