google/wiki40b huggingface dataset:
משה חלוץ

משה חלוץ (1903 - פברואר 1978) היה פעיל ציוני ומוציא לאור ארץ ישראלי, בעליהם של "הוצאת משה חלוץ" ו"פרסום תוצרת הארץ".

ביוגרפיה

נולד בכפר ליד מינסק, בנם של אלתר וצפורה נודלמן. בצעירותו היה פעיל בנוער הציוני שעל יד "צעירי ציון" בבלרוס. בשנת 1917 השתתף בייסוד "החלוץ הצעיר" בבלרוס. היה חבר המפלגה צ. ס. (ציונים-סוציאליסטים). בשנת 1925 נאסר בברית המועצות באשמת פעילות ציונית וגורש לסיביר.
בשנת 1928 עלה לארץ ישראל. עבד כפועל חקלאי בפתח תקווה וכפועל במפעל נעליים.
במשך שנים רבות היה פעיל מרכזי לעידוד תוצרת הארץ וייסד את "האיגוד למען תוצרת הארץ". במסגרת פעילות זו נעצר עשרות פעמים בידי משטרת המנדט. במשך חצי שנה שהה במעצר בית, ונערכה הפגנה ברחובות תל אביב לשחרורו.
היה עורך "האנציקלופדיה לתעשייה העברית בארץ ישראל", שבהכנתה החל בשנת 1944. היה חבר פעיל ב"גדוד מגיני השפה העברית" וחבר המרכז הארצי של "ועד להשלטת הלשון העברית".
בשנות ה-40 ייסד את "הוצאת משה חלוץ", שעסקה בעיקר בהדפסת דיוקנאות של מנהיגי הציונות ואישי רוח יהודים. כמו כן עמד בראש "פרסום תוצאת הארץ".
היה נשוי לצביה לבית קוך. מת בפברואר 1978 ונקבר בבית העלמין בחולון. על קברו נכתב "הלוחם לתוצרת הארץ".
רמון רוס

קריירה

רוס, יליד ברצלונה, בירת קטלוניה, הצטרף בצעירותו למחלקת הנוער של הקבוצה המקומית דאם. ב-2000 עבר לגאווה, ששיחקה אז בליגה הרביעית. ב-2001 הצטרף לשורות ברצלונה ג', קבוצת המילואים השנייה של ברצלונה. כעבור שנה קודם לקבוצת המילואים הראשונה של המועדון, ברצלונה ב', שהייתה אז בליגה השלישית. ב-29 במאי 2002 ערך את הופעת הבכורה הלא רשמית במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, כשהשתתף במשחק ידידות בתאילנד. בקיץ 2003 השתתף במשחקי קדם העונה של הקבוצה הבוגרת, אותה אימן פרנק רייקארד ההולנדי. ב-3 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה הרשמית, כשנכנס כמחליף לאוסקר לופס הרננדס במשחק הליגה נגד סביליה שהסתיים בתיקו 1-1. למרות הציפיות שיתבסס בקבוצה הבוגרת, המשיך רוס לשחק במדי קבוצת המילואים. ב-14 בינואר 2004 ערך את הופעתו השנייה והאחרונה במדי הקבוצה הבוגרת של ברצלונה, כשנכנס כמחליף במשחק גביע המלך נגד לבאנטה שהסתיים בניצחון 3 - 1 לזכות קבוצתו.
במהלך עונת 2004/2005 הושאל רוס לנומנסיה, ששיחקה אז בליגה הראשונה, במטרה לצבור ניסיון מקצועי. במדי קבוצה זו ערך 17 הופעות במסגרת הליגה ועוד הופעה אחת ובודדת במסגרת גביע המלך. נומנסיה סיימה את העונה במקום ה-19 ולפני האחרון ומשום כך ירדה לליגה השנייה. בקיץ 2005 שוחרר רוס מברצלונה וחתם בשורות ליידה שמהליגה השנייה. בעונתו הראשונה בקבוצה הופיע רוס לסירוגין כשחקן הרכב וכשחקן מחליף - הוא ערך 8 הופעות בהרכב הקבוצה ועוד 11 כשחקן מחליף - וקבוצתו ירדה לליגה השלישית בסיום העונה. ב-27 בנובמבר הבקיע את שערו היחיד במדי הקבוצה, בהפסד 3–2 לרקראטיבו ולבה. במאי 2006 קרע רוס את הרצועה הצולבת הקדמית ונותח ימים ספורים לאחר מכן. מפציעה זו לא הצליח להתאושש כראוי, ומשום כך פרש מכדורגל בקיץ 2007, לאחר יותר משנה שבה לא שיחק כלל.
לאחר פרישתו ממשחק, החל רוס לעסוק באימון כדורגל. החל מעונת 2010/2011 החל לשמש עוזרו של גארסיה פימיינטה בקבוצת נערים א' ברצלונה. בתפקיד המשיך גם בשתי העונות הבאות, הפעם כעוזרו של קיקה אלברס. בעונת 2013/2014 שב להיות עוזרו של גארסיה פימיינטה, בקבוצת נוער ב'.
גאליה קלטיקה

גאליה קלטיקה (בלטינית: Gallia Celtica, מילולית: גאליה הקלטית) הייתה אזור גאוגרפי ותרבותי של גאליה, שאוכלוסייתו הורכבה בעיקר מקלטים. כיום, אזור זה משתרע על חלקים של שווייץ, צרפת, לוקסמבורג, וגדתו המערבית של הריין בגרמניה.
לפי יוליוס קיסר ומספר אתנוגרפים רומיים, גאליה חולקה לשלושה אזורים, בכל אחד מהם עם ותרבות שונים: בלגיקה, אקוויטניה, וקלטיקה. תושבי אזור קלטיקה קראו לעצמם קלטים. לאחר שהרומאים כבשו את כל גאליה, הם חילקו אותה לפרובניקיות, וגאליה קלטיקה חולקה בין גאליה אקוויטניה וגאליה לוגדוננסיס.
לוקסאייר

תולדות החברה

לוקסאייר נוסדה בשנת 1961 והחליפה את חברת התעופה של לוקסמבורג שנוסדה בשנת 1948. החברה הוקמה כדי לעמוד בדרישות לטיסות מלוקסמבורג לבירות אירופאיות שונות. 
בשנת 1962 לוקסאייר ביצעה את הטיסה הראשונה שלה מלוקסמבורג לפריז עם מטוס פוקר F27. עד 1967 היו בבעלותה של לוקסאייר שלושה מטוסי פוקר ומטוס ויקרס ויקונט אחד. מטוס הויקרס הוחלף ב-1970 ובמקומו הובא מטוס הסילון הראשון של החברה, Sud Aviation Caravelle. מטוס הבואינג הראשון של החברה, בואינג בואינג 737-200, נרכש ב-1977. במהלך השנים, לוקסאייר החליפה את המטוסים במטוסי סילון מודרניים כבואינג 737-400 ובואינג 737-500. החברה רכשה גם מטוסי פוקר 50 ומטוסי סילון של החברה אמבראר. 
בשנת 2003 לוקסאייר הזמינה שני מטוסי בואינג 737-700 כדי להחליף את הצי המזדקן שלה. ראשון המטוסים הגיע ב-18 בפברואר 2004.
שובו של הבן האובד

תיאור היצירה

היצירה מתארת את משל הבן האובד מהברית החדשה ומציגה את הרגע בו האב מקבל את הבן האובד. היסטוריון האמנות קנת' קלארק סבור כי יצירה זו נחשבת על ידי רבים כ"תמונה הטובה ביותר שצוירה".
המשל מתאר את האב כשהוא מקבל בברכה את הבן שחזר בתשובה לאחר שיצא לתרבות רעה, והוא מחבק את הבן העטוי סחבות. הבן כורע ברך לפני האב, והאב מתכופף לחבק אותו ושם את ידיו על כתפי הבן. בעוד שפניו של הבן חשוכות, פני האב מוארות. לימינו של האב ניצב האח הבכור (המתנגד לסליחה שניתנת לאח הצעיר), המוצג שידיו שלובות לפני חזהו - מחווה המציגה את אי הסכמתו למתרחש לפניו והתרחקותו מגילוי האהבה שבין האב והבן הסורר.

היסטוריה

רמברנדט צייר איורים ותרשימים רבים ואף מספר ציורים המבוססים על משל הבן האובד. הדמויות המופיעות ביצירה הופיעו ביצירות קודמות של רמברנדט:
אמריקן גותיק, וושינגטון די. סי.

היסטוריה

פארקס צילם את התצלום באוגוסט 1942 כמתלמד תחת הדרכתו של ראש מחלקת ההסברה ב-FSA, רוי סטרייקר. לפי פארקס, היה זה "התצלום המקצועי הראשון שצילמתי, אותו יצרתי ביומי הראשון בוושינגטון". רוי סטרייקר הדריך את פארקס לסייר ברחובות העיר ולהכירה טוב יותר. לאחר שנדהם מכמות השנאה והאפליה שבהן נתקל, לרבות ההיתר לשחורים להיכנס למסעדות של לבנים רק דרך הדלת האחורית ואיסור כניסה לתיאטראות של לבנים, הציע לו סטרייקר להיפגש עם אנשים מבוגרים שבילו את כל חייהם בוושינגטון, כדי ללמוד על מצב השחורים בעיר בצורה מעמיקה יותר. כך נפגש פארקס עם מושא התצלום "אמריקן גותיק", אמה ווטסון (Emma Watson), שעבדה כמנקה בבניין מטה ה-FSA.
שמו של התצלום לקוח מהציור "אמריקן גותיק" מאת גרנט ווד משנת 1930, שכולל קומפוזיציה דומה לו, ושהתצלום מהווה פרודיה עליו. התצלום מציג את אלה ווטסון עומדת בגב זקוף אל מול דגל ארצות הברית, אוחזת בידה מטאטא וברקע יש סחבה. פארקס שאב את ההשראה לצילום זה מהגזענות והאפליה שבהן נתקל בוושינגטון. כשראה את התמונה, אמר סטרייקר כי הרעיון שלה נכון, אך היא "מהווה כתב אישום כנגד ארצות הברית", והיא יכולה להביא לכך שכל צלמי ה-FSA יפוטרו; עם זאת, הוא ביקש מפארקס להמשיך לעבוד עם ווטסון, מושא הצילום, ופארקס אכן יצר עמה סדרת תצלומים המתעדים את חייה היומיומיים. בסופו של דבר, פורסם התצלום על שער ה"וושינגטון פוסט" (מבלי שפארקס ידע על כך קודם). התצלום זכה לפרסום רב, והוא ככל הנראה התצלום הידוע ביותר של פארקס, המזוהה כתמונת הדגל שלו. התצלום אף הפך לסמל של תקופה, זו שקדמה לגיבושן של זכויות האזרח לשחורים בארצות הברית, ולסמל של היחס לקבוצות המיעוט באותה תקופה.
מלבד היותו של התצלום סמל של תקופה, הוא סימן תמורה בתחום הצילום האפרו-אמריקאי. לפני שנות ה-40 של המאה ה-20 צלמים אפרו-אמריקאים לא נהגו להשתמש במדיום התמונה המצולמת כדי להעביר מסרים חברתיים או לתעד בעיות חברתיות, ובמקום להתמקד בזהות אפרו-אמריקאית, חיקו לרוב את עבודתם של הצלמים הלבנים. לאחר פרסום "אמריקן גותיק" של פארקס, החלו יותר ויותר צלמים אפרו-אמריקאים לבחון ולאתגר את מנגוני ההפרדה הגזעית והאפליה שהיו נחלתם של אפרו-אמריקאים רבים, דרך התמונה המצולמת.
בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו, אמר פארקס על צילום זה כי היה מוגזם ולא היה עדין דיו. פרשנים סברו שהצילום שאב את עוצמתו מאופיו המתנצח ומהדואליות הארוזה בו, המציגה מצד אחד קורבן ומצד שני שורדת, ועל כן הוא הותיר את חותמו על קהל רחב הרבה יותר לעומת שאר הצילומים של ווטסון. הקומפוזיציה הדומה לזו שבציור "אמריקן גותיק" של גרנט ווד, המתבטאת בחיקוי ההעמדה של הגבר בתצלום, האוחז בקלשון – בדומה לווטסון האוחזת במטאטא, משמשת כאמצעי ויזואלי הנועד להאיר באור דרמטי את קיומה של אפליה גזעית בחברה דמוקרטית כביכול, החברה האמריקאית שאותה ציורו של ווד מתיימר כביכול לייצג, לפי פרשנות מקובלת. פרשנות אחרת רואה בתצלום ככזה הבא להדגיש את החשיבות והמסירות של מעמד העובדים השחורים העירוני, לאור הגזענות שהם חוו לעיתים קרובות במקום עבודתם; זאת לצלו של הציור "אמריקן גותיק" של ווד, שמהווה דמות לערכי העבודה הקשה והמסירות האמריקאית, לפי פרשנות מקובלת של הציור מאז תקופת השפל הגדול.
ב-2016 נכלל התצלום ברשימת 100 התמונות המשפיעות בכל הזמנים של טיים מגזין.
סיבורגיום

היסטוריה

למשך תקופה מסוימת לפני, וקצת לאחר שנתגלה בשנת 1974, נקרא היסוד Unnilhexium וסמלו היה Unh כשם הספרות 1, 0, 6, בלטינית. שמו נגזר משמו של המדען גלן תיאודור סיבורג, והוא אחד משני היסודות היחידים ששמם ניתן להם על שם אדם בעודו בחיים.
הסיבורגיום נוצר לראשונה ביוני 1974 על ידי קבוצת מדענים במעבדה הלאומית לורנס ברקלי, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ביניהם אלברט גיורסו, על ידי הפצצת אטומי ²⁴⁹Cf ביוני ¹⁸O ב"מאיץ יונים על-כבדים". מההפצצה נוצרו כמה אטומי ²⁶³Sg ו-4 נייטרונים חופשיים.
שלושה חודשים לפני שקבוצת המדענים מברקלי הודיעה על תגליתם, קבוצת מדענים בראשות גאורגי פליורוב מהמכון המאוחד למחקר גרעיני בדובנה שברוסיה, טענו שיצרו כבר ²⁵⁹Sg על ידי הפצצת ²⁰⁷Pb ו-²⁰⁸Pb ביוני ⁵⁴Cr במאיץ חלקיקים.
בשנת 1993 אושרה התגלית של קבוצת המדענים מברקלי והקרדיט לגילוי ניתן להם.
לסיבורגיום אין שימושים מיוחדים מלבד שימושי מחקר בשל זמן מחצית החיים הקצר שלו. בשנת 2014 דווח על הצלחה ראשונה ליצור תרכובת של יסוד על-כבד ופחמן כאשר שמונה עשר אטומים של סיבורגיום הומרו לתרכובת של הקסא-קרבוניל סיבורגיום, הכוללת שש מולקולות של פחמן חד-חמצני המחוברות לאטום משותף של סיבורגיום.
מסגד אל-ג'זאר

היסטוריה

המסגד הוקם בשנת 1781 על שרידיה של כנסייה צלבנית שהוקדשה לצלב הקדוש. כנסיית הצלב הקדוש הוקמה בתורה על שרידיו של מסגד יום השישי מהתקופה הערבית. לשם הקמת המסגד הביא אל-ג'זאר אנשי מקצוע מיוון ומקפריסין, והשתמש בחלקי בניין שהביא מקיסריה ומעתלית. תחילה נודע המסגד בשם "ג'אמע אל-אנואר" (מסגד האורות) ובכינוי "המסגד הלבן", כינוי שניתן לו בשל כיפתו, שהייתה צבועה בגווני כסף ולבן.

המבנה

המסגד ניצב בלב חצר בצורת טרפז, המוקפת משלושת צדדיה בארקדה הנושאת תקרת קמרון חבית. מעל קשתות הארקדה הוקמו כיפות קטנות בצבע לבן. בארקדה קבועים פתחים המובילים אל שלוש שורות ובהן 45 חדרים קטנים ששימשו את עובדי המסגד, את עולי הרגל ואת תלמידי המדרסה המקומית. זו כונתה "מדרסת אל-אחמדיה" על שמו של אחמד אל-ג'זאר. בצדה הדרומי גובלת חצר המסגד בבזאר הטורקי. בצדה הימני של הכניסה אל חצר המסגד, מחוץ לה, הוקם בשנת 1900 סביל עטור כיפה.
במרכז החצר, מול הכניסה הראשית אל בית התפילה, ניצבת מטהרה המשמשת לוודוא, הרחצה הטקסית באסלאם. עוד ניצב במקום שעון שמש ששימש בעבר לחישוב זמני התפילה. קבריהם של אחמד אל-ג'זאר, של יורשו סולימאן פאשה ושל בני משפחותיהם שוכנים במבנה קטן בחצר, ממערב לבית התפילה, העטור בשתי כיפות קטנות. במתחם המסגד שכנו גם בית דין שרעי, משרדים אשר שימשו את הווקף וספרייה, אך כיום משמשים המבנים בעיקר כמחסנים. גרם מדרגות בחצר מוביל אל חלל הכנסייה הקדומה, אך זה מוצף כיום במים ומשמש כמאגר תת-קרקעי. 
כיפת בית התפילה עצמו, כמו גם המינרט שבפינתו הצפון-מערבית, נראים היטב מרחבי העיר, וחולשים על קו הרקיע שלה. הכיפה צבועה כיום בירוק, וכך גם צריח המינרט. במינרט צר הגזרה 124 מדרגות. המבנה תוכנן לפי אחת הסברות על ידי אל-ג'זאר עצמו, והוקם בסגנון האדריכלות העות'מאנית הקלאסית. פורטיקו הנושא כיפות ירוקות קטנות מוביל אל דלת הכניסה בצדו הצפוני של המבנה.
המסגד מונצח על בול שהונפק על ידי דואר ישראל בשנת 1986 בערך נקוב של 30 אג'.
ניסה

היסטוריה

האזור יושב כבר באלף ה-4 לפנה"ס, וככל הנראה באלף ה-1 לפנה"ס התקיים במקום יישוב גדול. פריחתה של ניסה החלה במאה ה-3 לפנה"ס כאשר הפרתים הקימו בה ארמון מלכותי שהיה ככל הנראה הראשון מבין ארמונותיה של השושלת השלטת. במאה ה-2 לפנה"ס נקראה העיר בשם מיתרדטקרט ("מצודת מיתרדטס") על שמו של המלך מיתרידטס הראשון שמלך בין השנים 171 לפנה"ס עד 138 לפנה"ס, ועובדה זו נלמדה מאחת מ-2,700 תעודות הקרמיקה שנמצאו באתר ושעליה נרשמו שמה ותאריך ייסודה. העיר נזכרה במספר מקורות עתיקים בשם פרתוניסה ותוארה כמרכז שלטוני וכלכלי חשוב. ניסה העתיקה שימשה כמתחם מלכותי ולצידה התפתח יישוב עירוני בניסה החדשה. בשנת 224 האימפריה הפרתית התמוטטה, והעיר ננטשה באופן חלקי. בשנת 651 עברה העיר לשליטת החליפות הערבית ונהנתה מתקופת שגשוג בין המאה ה-9 למאה ה-12, אך זה בא לסיומו עם כיבוש האזור על ידי המונגולים במאה ה-13. היישוב בניסה פסק במאה ה-14.

ניסה העתיקה

ניסה העתיקה נבנתה על גבעה טבעית שהייתה לתל ועליו מבצר בצורת מחומש ובשטח של כ-140 דונם. פסגת הגבעה שוטחה והוקפה בחומות בעובי של כ-8-9 מטר בהן שולבו 43 מגדלי שמירה. בהתאם להשערת הארכאולוגים הגיעו החומות לגובה של כ-20 מטר. מספרם ומיקומם של שערי העיר אינו ידוע, אך השער הראשי, וייתכן שאף היחיד, מוקם, ככל הנראה, במרכזה של החומה המערבית. המבנים רוכזו ב-2 מתחמים – הצפוני והמרכזי. במתחם הצפוני שכנו מחסנים, בתי מסחר, בתי מלאכה ומבני מגורים, בעוד שבמרכזי הוקמו מקדשים וארמון המלך.

המתחם הצפוני

במרכזו של המתחם הצפוני שוכן מבנה רבוע עשוי לבנים, שאורך כל אחת מצלעותיו 60 מטר. הוא כולל 12 חדרים הערוכים סביב חצר פנימית, ואלה שימשו למספר ייעודים. בחדרים התגלו פריטים בעלי ערך אומנותי – פסלי שיש, חפצי שנהב וכדים מכסף ומארד, והם מוצגים במוזיאון הלאומי של טורקמניסטן. בין היתר שימשו חדריו של המבנה כבית האוצר המלכותי, כמרתף יינות וכארכיון הממלכה ובו 2,700 מסמכי קרמיקה.

ניסה החדשה

ניסה החדשה שנמצאת כ-1.5 ק"מ צפון-מערבית לניסה העתיקה, המשיכה והייתה נושבת גם לאחר נפילת הפרתים. הגבעה בשטח של 250 דונם הייתה מוקפת בחומות מגן בגובה של עד 9 מטר והיו קבועים בה שני שערים. בתקופת הפרתים נחלקה העיר לחלק עליון "ארק" (ark) ותחתון "שהריסטן" (shakhristan), והחפירות מראות כי יושבה בצפיפות. שרידי הבניינים זוהו כמבצר, בתי קבורה ומחסנים.
ז'רמי רנייה

ביוגרפיה

רנייה נולד בבריסל, ובשנת 1992 הופיע לראשונה בטלוויזיה בסדרה קומית. בילדותו שיחק גם את פינוקיו בתיאטרון המלכותי של מונס. בשנת 1996 שיחק בתפקיד הראשי בסרטם של האחים דארדן "ההבטחה", וב-2001 בסרט "אחוות הזאבים". בשנת 2002 הוכתר כאחד הכוכבים העולים של הקולנוע האירופאי על ידי איגוד קידום הסרטים האירופאי (European Film Promotion).
ב-2004 שיחק בסרט הטלוויזיה "פאדט הקטנה" המבוסס על רומן מאת ז'ורז' סאנד. ב-2005 שיתף רנייה פעולה בשנית עם האחים דארדן כששיחק בסרט "הילד" שזכה בפרס דקל הזהב והוא היה מועמד באותה שנה לפרס סזאר. ב-2006 גילם את בנה של איזבל הופר בסרט "דיני רכוש" ובאותה שנה שיחק בסרט "נשיא" סטודנט היוצא עם בתו של נשיא צרפת. כשנה לאחר מכן, ב-2007, שיחק בסרט "כפרה", וב-2008 שיחק בסרט "ברוז'". באותה שנה שיחק בסרט "שעות קיץ" של אוליבייה אסאיאס. ב-2010 שיחק בסרט "פוטיש" וב-2011 שיחק בסרט הילדים זוכה פרס חבר השופטים בפסטיבל קאן "הילד עם האופניים".
בראילה

היסטוריה

שנת ההיווסדות המוערכת בשם בראילה היא 1368. המקום מסומן בשם "דרינגו" (Drinago) בתיאור נוסעים גאוגרפי ספרדי בשם ליברו דל קונוסימיינטו (Libro del conoscimiento) משנת 1350, וגם על מפות קטלניות של אנג'לינו דה דלורטו (Angellino de Dalorto) מהשנים 1325-1330 ושל אנג'לינו דולסרט (Angelino Dulcert) משנת 1339. בשנת 1368 מוזכרת בראילה באישור שניתן לסוחרים מהעיר בראשוב. 
העיר נכבשה על ידי הטורקים משנת 1538 ועד סיום המלחמה בין הטורקים לרוסים בשנת 1829. בתקופה הטורקית העיר נקראה "איבראיל" (Ibrail). תקופת השגשוג הייתה בתחילת המאה ה-20, כנמל חשוב לייבוא וייצוא סחורות בכלי שיט קטנים עד בינוניים. אחרי מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה בחשיבות הנמל ואת הבכורה תפס הנמל של גאלאץ.
בבראילה הייתה קהילה יהודית לפחות עד מלחמת העולם השנייה, כשחלק מהתושבים השתייכו לעדת החסידים. אב"ד העיר היה הרב יחיאל מיכל דוברוסקין, הנמנה עם חסידי חב"ד, שאחרי המלחמה התגורר בחיפה, שם שימש כרב שכונה וחבר לשכת הרבנות בעיר.
כמו כן ידוע על מספר יהודים ששוכנו על ידי אנטישמים רומניים במחנות ליד העיר, מחנות שלא היו ראויים למגורי אדם, שחלקם שימשו קודם לכן כדירי חזירים. מה שהביא לתמותה רבה בקרב היהודים עקב מחלות וזיהומים קשים.

דמוגרפיה

לפי נתוני שנת 1930 היו בעיר 68,347 תושבים, מתוכם 75.4% רומנים, 9.7% יהודים, 6.7% יוונים, 1.7% הונגרים ו-1.6% רוסים. הכמות הגדולה ביותר של תושבים נספרה בשנת 1980 כאשר אוכלוסיית העיר הגיעה ל-235,000 תושבים. מאז חלה נסיגה, בעיקר בגלל הגירת עובדים.
תומאס וולדהאוזר

קורות חייו

וולדהאוזר נולד וגדל בעיירה דרום סט. פול שבמדינת מיניסוטה. במהלך לימודיו באוניברסיטת במידג'י, השלים קורס קצינים במסגרת העתודה האקדמית של חיל הנחתים של ארצות הברית והוסמך כסג"ם. 
עם סיום לימודיו בשנת 1976, לאחר הסמכתו לקצונה, עבר וולדהאוזר בחיל הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר. לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה. וולדהאוזר השלים את קורס הסיור של צבא ארצות הברית ושירת בשורה של תפקידי פיקוד ומטה בחיל.
בשנת 2000 מונה למפקד יחידת המשלוח ה-15 של הנחתים, ופיקד עליה במהלך הקרבות במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק. לאחר מכן שימש במספר תפקיד מטה ובהם סגן מפקד מפקדת הפיתוח הקרבי של חיל הנחתים וכראש המטה של פיקוד המבצעים המיוחדים. בשנים 2007–2009 שימש כמפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה. בהמשך שימש כמפקד גיס הנחתים ה-1 וכמפקד כוחות הנחתים בפיקוד מרכז של ארצות הברית. לאחר מכן שימש כעוזר בכיר למזכיר ההגנה של ארצות הברית. ב-1 ביולי 2016 מונה למפקד פיקוד אפריקה של ארצות הברית ושירת בתפקיד עד יולי 2019.
יצחק סג"ל לנדא

רבי יצחק סג"ל לנדא (ה'תמ"ט, 1689 - כ"ג בתשרי ה'תקכ"ח, 16 באוקטובר 1767) היה רב מגדולי יהדות אשכנז במחצית הראשונה של המאה ה-18. רבן של קהילות יהודיות חשובות: אפטא, זולקווא, לבוב והמחוז, וקראקא.

ביוגרפיה

נולד באפטא לרב צבי הירש לנדא המכונה ר' הירש וויטש, מפרנסי ועד ארבע ארצות. סבו היה הרב יחזקאל פסח לנדא, דיין וחבר ועד ארבע ארצות, מצאצאי רבי יעקב לאנדא בעל האגור. מצד אמו היה צאצא של הרבי רבי העשיל מקראקא. אחיו היה הרב יהודה סגל לנדא, אביו של הרב יחזקאל לנדא, ה"נודע ביהודה".
הרב לנדא היה חתנו של הרב שמחה מנחם בן ברוך יוחנן דוקטור, שלפי המסורת היה רופאו של מלך פולין.
בשנת ה'תפ"א (1721) התמנה כרבה של אפטא היהודית הוא כיהן באפטא מספר שנים עד מינויו בשנת ה'תפ"ט (1729) לרבה של זולקווא ואב בית הדין בה. בשנת ה'תצ"ו (1736) נבחר כאב"ד ורב גליל לבוב ובשנת ה'תקי"ד (1754) כרבה של קראקא ואב בית הדין שלה. בקראקא כיהן עד פטירתו בכ"ג בתשרי ה'תקכ"ח, 16 באוקטובר 1767.
נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב ועל מצבת קברו נחרת:
לתוגה נהפכה שמחתנו, גלה כבוד מישראל, נפלה עטרת ראשנו, כבוד הרב הגאון המפורסם מופת דורנו, מו"ה יצחק לאנדא סג"ל אב"ד ור"מ דפה והגליל, לאמונה גבר בארץ, נהג את עמו באמת ובתמים, ויגוע יצחק וימת ויאסף אל עמיו זקן ושבע ימים, ויצא יצחק לשוח בשדה חקל תפוחין רוח אפינו נלכד בשחיתותינו, נפטר אור ליום השישי שמחת תורה תקכ"ח לפ"ק.
— לוחות זכרון עמוד 36 עיר הצדק עמוד 185

פועלו הציבורי והתורני

עמד לימין רבי יהונתן אייבשיץ בעת הפולמוס שנוהל נגדו באשמת שבתאות - ואף חתם על חרם נגד ספר שהתקיף את רבי יהונתן.
חידושי תורה פרי עטו שנשתמרו לא ידועים, אך נותרו הסכמות רבות שכתב לספרים.

משפחתו

לרבי יצחק סג"ל לנדא היו שני בנים: הרב יעקב סג"ל לנדא, כיהן כרבה של טרנופול; והרב צבי יוסף לנדא, כיהן כרבה של גריידיג.
אחד מחתניו היה הרב יוסף סג"ל לנדא, רבן של רוהאטין וחמיילניק, ובנו של רבי יהודה ליב הלוי לנדא אב"ד לבוב. בן חתנו זה הוא הרב ישראל יונה לנדא מקמפנו , מחבר "עין הבדולח" ו"מעון הברכות". חתן נוסף היה ר' משה אב"ד סטאניאו. חתן מפורסם אחר היה ר' ברוך פרנס, נכדתו נישאה לרב ברוך תאומים-פרנקל מלייפניק.
מטה משה (ספר)

הספר

הספר מטה משה נדפס לראשונה בקרקוב בשנת שנ"א 1591. יש בו דרשות, וכן הלכות וטעמי הלכות על פי סדר השולחן ערוך אורח חיים, מהנהגות רבו המהרש"ל וליקוטים רבים מהרא"ש, הטור, הסמ"ג, ופוסקים רבים אחרים, וכן טעמים וביאורים ששמע בעל פה מחכמי דורו.
הלוח הלבנטיני

הלוח הלבנטיני או תת-הלוח ישראל וסיני הוא חלק מהלוח האפריקאי ומחובר אליו ברצועה צרה בצפון תעלת סואץ. ממזרח גובל הלוח הלבנטיני בלוח הערבי לאורך חלקו הצפוני של השבר הסורי-אפריקאי: מפרץ אילת, הערבה ובקעת הירדן.
תחילה היו שני הלוחות – הערבי והלבנטיני – חלק מהלוח האפריקאי. בשלב ראשון נע הלוח הערבי צפונה והתנתק כמעט במלואו מהלוח האפריקאי במהלך השבירה האריתריאית כשחלקו המערבי – הלוח הלבנטיני – נותר מחובר בחלקו ללוח האפריקאי. שבירה זו גרמה לפתיחתו של ים סוף בדרומו של הלוח הערבי.
בשלב השני חלה השבירה הלבנטינית לאורך השבר הסורי-אפריקאי, שגרמה להפרדת הלוח הלבנטיני מן הלוח הערבי ולפתיחתו של מפרץ אילת בגבול הדרומי בין שני הלוחות. גבול זה  מועד לרעידות אדמה עקב תזוזה מהירה יותר צפונה של הלוח הערבי ביחס ללוח הלבנטיני.
למעשה, שלושת הלוחות נעים כולם צפונה, אך הלוח הערבי נע מהר יותר. קצב התזוזה שלו כיום יחסית ללוח הלבנטיני הוא כסנטימטר בשנה. חישוב מראה כי בעוד כמה מיליוני שנים יתהווה בגבולה המזרחי של ארץ ישראל אוקיינוס.
לינקס אבוד

עלילה


העלילה עוקבת אחר פליקס, שונר איברי המוצא עצמו בבית מחסה של בוב וליסה יחד עם עוד חיות בסכנת הכחדה. בלילה מגיע ניומן הצייד הרשע וצוות הציידים שלו, גונבים את החיות ומנסים להביאן לאי מבודד בו שוכן אדם זקן בשם ארט לינג האוסף חיות בסכנת הכחדה. פליקס מצליח להשתחרר ויחד עם 3 חיות נוספות בורח מפני הציידים.
בסוף הסרט ניומן נפצע וטובע בים ופטי ופליקס מתחתנים ונולד גור שונר איברי שימשיך בדור הבא.
ג'דווארד

חיים וקריירה

ג'דוארד הוציאו 3 אלבומים, Planet Jedward, Victory ו-Young Love. הם הוציאו גם 9 סינגלים, שניים מתוכם ייצגו את אירלנד באירוויזיון.
הם ידועים גם בהופעותיהם בטלוויזיה, "Jedward's Big Adventure", "OMG! Jedward's Dream Factory", והשתתפותם בעונה השמינית של האח הגדול סלבריטי.
התאומים הזהים ג'ון פול הנרי ריצ'רד דניאל גריימס ואדוארד פיטר אנתוני קווין פטריק גריימס נולדו למורה בשם סוזנה ולמומחה מחשבים בשם ג'ון גריימס, ולאח גדול בשם קווין. ג'ון גדול מאדוארד בעשר דקות. כבר מגיל קטן היו קורבנות לבריונות בבית הספר, כיוון שהיו שונים ובגלל אהבתם למוזיקת הפופ.
בשנת 2009, נבחנו תחת השם ג'ון ואדוארד לעונה השישית של האקס פקטור הבריטי. עם התוכנית נולד הכינוי "Jedward", שילוב של שמותיהם, על ידי מעריציהם. הם סיימו במקום השישי.
בשנת 2010 הוציאו את אלבום הבכורה שלהם הנקרא "Planet Jedward", המורכב מקאברים, שחלקם ביצעו בתוכנית האקס פקטור, ושני סינגלים מתוכו הנקראים "Under Pressure - ice ice baby", שילוב של שני השירים "Under Pressure" ו-"ice ice baby", בהשתתפות Vanilla Ice, ו-"All The Small Things".
ב-12 בפברואר 2011, הוציאו התאומים את הסינגל השלישי שלהם "Lipstick", אשר הגיע לשיא במקום הראשון באירלנד, ואשר ייצג את אירלנד באירוויזיון 2011, העביר אותם את חצי הגמר שלהם והביא אותם למקום השמיני בגמר. ג'דווארד זכו ב"פרס האמנותי" ע"ש מרסל בזנסון עבור הופעה הטובה ביותר באירוויזיון, לאחר שנבחרו ברוב קולות על ידי שופטי התחרות מהמדינות המשתתפות בתחרות.
ב-18 באוגוסט נכנסו לבית האח הגדול סלבריטי 8, וסיימו במקום השלישי.
במאי 2012, ייצגו את אירלנד שוב באירוויזיון 2012, עם הסינגל שלהם "Waterline", והגיעו למקום ה-19 בגמר.
בית לוי אשכול

בית ג'ייקובס

מבנה זה תוכנן על ידי האדריכל בנימין צ'ייקין וב-1933 הושלמה בנייתו. הוא הוקם כביתם הפרטי של יוליוס ג'ייקובס, פקיד בכיר של המנדט הבריטי, סגן מושל ירושלים וממייסדי התזמורת הפילהרמונית, ועבור רעייתו נחמה לבית דונדיקוב. המגרש נרכש על ידם לאחר שמכרו פרדס גדול שהיה בבעלותם ברחובות. 
בני הזוג בנו את ביתם על מגרש נרחב ששטחו 972 מ"ר. הבית נבנה בטון מזוין ואינו מצופה אבן כפי שהיה מקובל בירושלים. המבנה בנוי בסגנון הבינלאומי אולם משלב מוטיבים מקומיים כגון קשתות. בבית היו שישה חדרים וכן מוסך וגן גדול. הסלון הגדול של הבית שימש את ג'ייקובס לאירוח ראשי המנדט הבריטי.
יוליוס ג'ייקובס נהרג ב-22 ביולי 1946 בפיצוץ מלון המלך דוד על ידי ארגון האצ"ל. רעייתו, נחמה, השכירה את המבנה ובמשך תקופה הוא שימש את הסוכנות היהודית בעבור "מועדון חובבי התיירות" בהנהלת דניאל אוסטר.

בית לוי אשכול

ב-1977 נמסר הבית לרשות יד לוי אשכול ולהנצחת זכרו של ראש הממשלה לוי אשכול, אך לא ניתנו בידה משאבים לשיקום המבנה הנטוש. עבודות תכנון ובנייה שהחלו לקראת סוף המאה נאלצו להיעצר ב-2003 עקב בעיות מימון. ב-2014, בשיתוף עם החברה להגנת הטבע התחדשו עבודות השיקום במקום, אשר הושלמו בשלהי 2016.
ב-1989 הוגדר המבנה כבעל ערך אדריכלי והיסטורי.
הבית מהווה משכן קבע לפעילות יד לוי אשכול. קומת הקרקע במבנה נפתחה כמרכז מבקרים הכולל תצוגה תקופתית של שחזור חדרי בית ראש הממשלה ובו סיור אינטראקטיבי להכרות עם תולדות חייו ופועלו של לוי אשכול. בארונות התצוגה שולבה ספריית העיון של יד לוי אשכול. הקומה העליונה במבנה משמשת לקיום ואירוח פעילות חינוכית וציבורית, הרצאות וערבי לימוד.
מוטי כידור

שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1982 הוצב כידור בחיל השריון, ועבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים. כידור מילא שורה של תפקידי פיקוד בחיל ובהם מ"פ ומג"ד גדוד 77. בשנים 2003–1999 שימש כמפקד חטיבה 14. לאחר מכן שימש כראש מחלקת אימונים בזרוע היבשה וכסגן מפקד עוצבת הפלדה. במלחמת לבנון השנייה שימש כידור כמפקד חטיבה 401, בין היתר בקרב על הסלוקי. לאחר המלחמה שימש כידור כסגן מפקד אוגדת עזה. לאחר תפקיד זה פרש מצה"ל.
בבחירות המוניציפליות ב-2008 התמודד על ראשות המועצה בכפר יונה. בשנת 2011 מונה למנכ"ל התאחדות בוני הארץ. בשנת 2013 פרש מתפקידו. כיום עובד בפלסן סאסא.
לכידור תואר ראשון בהנדסת מכונות ותואר שני במדע המדינה.
כידור נשוי לסגן-אלוף במילואים שושי כחלון-כידור, מפקדת הגדוד הראשונה בצה"ל ומפקדת מגל לשעבר וראש עיריית כפר יונה. אב לבן מנישואיו הראשונים ושתי בנות, מתגורר בכפר יונה.
הדק

הדק הוא ידית קטנה, בדרך כלל בכלי ירייה, שכאשר לוחצים עליה היא מפעילה את מנגנון הירי, היורה את הקליע.
לחיצה על ההדק מפעילה את הפּטיש; הפטיש דוחף את הנוקר שמכּה בפיקה של הכדור, דבר המצית את אבק השריפה שבכדור ומאיץ את הקליע שבו לאורך הקנה.
ברוב הרובים האישיים (נשק קל) ההדק נמצא מיד אחרי ידית האחיזה, שאותה מחזיקים ביד ימין (אלא אם היורה הוא איטר, אז הוא מבצע את אותה הפעולה ביד שמאל), ובעזרת האצבע המורה לוחצים על ההדק. ברוב כלי הנשק ההדק נמצא בתוך מסגרת הנקראת "שמורת ההדק". מסגרת זו מקיפה את ההדק ומחוברת לכלי הנשק, היא עשויה לרוב בצורת האות "ר" הפוכה. מטרה למנוע לחיצה לא מכוונת של ההדק (כגון אם הרובה נופל). ברובה סער M-16 שמורת ההדק היא פס מתכת המחבר בין ידית הרובה לבין בית המחסנית.
קיימים כלי נשק ללא שמורת הדק, כגון רובה התבור TAR-21 (למעשה יש בו שמורת יד).