נזיר (נצרות)

מקורות הנזורה הנוצרית

רעיון ההתבודדות והסתגרות נובע מרעיון ההתבוננות הדתית (בלטינית contemplari, במקור, ביוונית, τέμνω (טמנין), שמשמעותו "לחתוך"), מטרת המאמין להגיע להתחברות עם ההוויה האלוהית וזאת ניתן לעשות רק על ידי הינתקות. השם לנזיר ולמנזר ברוב השפות נובע מהמילה היוונית μόνος שפירושה לבד או בדד, והוא מתאר את אלו שבחרו לפרוש מהחברה, להתבודד לצורך עבודת האל.
רעיון הנזורה אינו רעיון נוצרי מקורי אלא התפתח בהדרגה תוך שילוב מסורות של חיי פרישות, שיתוף וצניעות שהיו נהוגים אצל כתות במזרח התיכון, למשל אצל האיסיים והתרפויטים.
כל עוד הייתה נצרות אסורה, ומאמיניה הפכו למרטירים, לא הייתה נזורה כי ההקרבה העלית של נוצרי למען אמונתו הייתה ההפיכה להיות קדוש מעונה. כאשר אימץ קונסטנטינוס בתחילת המאה הרביעית את הנצרות כדת הרשמית של האימפריה הרומית לא הייתה יותר יכולת הקרבה על ידי מות קדושים ומי שרצה להקריב מעצמו למען אמונתו פנה לסגפנות והסתפקות במועט, כלומר הפך לנזיר.
הנזירים שילבו, כל אחד בצורה שונה, את הבוז לעולם "Contemptus mundi" עם הבריחה מהעולם, לטינית "Fuga mundi", יוונית Αναχώρησίς (אנכורזיס) שפירושה המילולי הליכה אל המדבר. תופעת האנכורזיס, כלומר ההליכה אל המדבר לא הומצאה עם התפתחות הנזירות אלא הייתה תופעה קיימת בתרבות המצרית. אנשים נמלטו אל המדבר מסיבות שונות, בהן השתמטות מגיוס או מתשלום מס, המלטות מפני רדיפה דתית וכדומה.
נראה שכבר מתקופה מוקדמת מאוד בנצרות היו יחידים שחיו חיי בדידות, התמקדו בעבודת האל וחיקו את 40 היום של ישו במדבר. חיקוי המושיע (imitatio christi) . אך אלה לא הותירו מאחריהם תיעוד ארכאולוגי, ותיעוד כתוב מועט ביותר. דוגמאות לנזירים אלו הם פאולוס מתבי ואנטוניוס הגדול. לאנטוניוס היו תלמידים-נזירים, שחיו בקרבת מקום אך לא יחד איתו.
תיעוד על נזורה ונזירים בארץ ישראל, בסיני, במצרים ובסוריה מופיע החל במאה ה-4. רוב הנזירים באותה תקופה עזבו את מרכזי האוכלוסין, את ההמון, והלכו להתבודד בשממה, מקומות בהם האוכלוסייה הייתה דלילה. עם זאת התבודדותם הייתה סמוך למקומות יישוב, הן לצורך אספקת מזון לקיומם והן כי רצו להשפיע על העם במעשיהם. כלומר, הקשר בין הנזירים לעם נשמר. אנשים היו עולים לרגל אל הנזירים על מנת לקבל מהם הדרכה רוחנית או ברכה והנזירים פעלו להמרת דתם של המוני העם וניסו לפעול להשקטת משברים חברתיים.

הנזורה במצרים

הנזורה הנוצרית המוסדית החלה במדבריות במצרים במאה הרביעית לספירה. חוקרים מייחסים את התפתחותה של הנזורה בתקופה זו לשינויים הרחבים שעברה הכנסייה עם התנצרותו של קונסטנטינוס וקבלת הנצרות כדת הרומאית העיקרית. שינוי זה הביא לכך שהנצרות כבר לא הייתה קבוצה קטנה שיכלה לראות את עצמה כאליטה דתית ולפיכך היה צורך ליצור מסגרות חדשות למי שרצה להוכיח כי הוא שייך לאליטה כזאת. הפסקת הדיכוי הדתי נגד הנוצרים הביאה לכך שאדם לא היה יכול להוכיח את דבקותו הדתית על ידי מעשי-מרטיריון, והנזירות היא, כביכול, מרטיריון לאורך זמן שמחליף את המוות על קידוש השם.
אבות הנזורה במצרים ומכאן ראשוני הנזורה הנוצרית בכלל היו פאולוס מתבי ואנטוניוס הקדוש. אנטוניוס היה בן למשפחת אצולה ממרכז מצרים, אנטוניוס התקרב לדת והושפע מהאידיאליזציה שהייתה בנצרות הקדומה לנושא העוני והפרישות. על מנת לממש את הרעיונות החליט למסור את רכושו לעניים והתבודד במשך מספר שנים, בהתחלה בשולי הכפר, אחר כך בבית קברות ולבסוף במדבר. הוא הסתגף והתפלל ללא הפסקה, התפילה הייתה עבורו הדרך להסיט את המחשבות ולהילחם ביצר הרע. אנשים שראו אותו ואת התנהגותו התחילו לקרוא לו "אהוב האלוהים" מתוך הבנה שסגפנות היא דרך להתקרב אל אלוהים. הבישוף אתניוס הראשון מאלכסנדריה כתב ספר על חייו, הגותו ומעשיו, ספר שהפך למדריך לנוצרים שרצו להפוך לנזירים. אנשים ששמעו עליו ורצו להקדיש עצמם לחיי התבודדות הגיעו למקום בו היה אנטוניוס, קיבלו אותו כמורה רוחני, קיבלו ממנו הדרכה בדבר דרך החיים וההגות והלכו להתבודד איש איש במקום אחר אם כי סמוך למקום בו היה אנטוניוס כך שיכלו להגיע אליו וללמוד ממנו. כך נוצרה חברת הנזירים המתועדת הראשונה. קבוצת נזירים היושבת בסמיכות גאוגרפית אחד לשני היא מנזר, כלומר המושבה שהתקבצה סביב אנטוניוס היא המנזר הנוצרי הראשון הידוע.
פכומיוס, חסיד של אנטוניוס, החליט שיש לייסד קהילה של נזירים, שבה הנזירים חיו בחדרים שונים אך עבדו, אכלו והתפללו יחד. שיטה זו של ארגון נזירי מכונה "קוינוביון", או מבוססת-קהילה. כל המסדרים הנזיריים המוכרים הם קנוביטיים. בתאולוגיה הקתולית, חיי קהילה אלה נחשבים לעדיפים בגלל הצייתנות שמתורגלת בה, ומפני שקטנים הסיכויים לסטייה מדרך הישר. ראש המנזר כונה במילה "אב" בארמית-סורית: "אבא", באנגלית - abbot, בצרפתית - abbé, בגרמנית Abt, באיטלקית - abate.

התפתחות שונה של הנזורה

על פי פיטר בראון, אחד ההבדלים בהתפתחות הנזורה בין סוריה למצרים נובע מהאקלים. במדבריות מצרים לא יכול אדם בודד לשרוד ועליו להיעזר באחרים - כלומר ליצור קהילה. בצפון סוריה יש מים, יישובים סמוכים האחד למשנהו ונזיר בודד יכול לשרוד.
הבדל נוסף הוא הדגש שניתן לסגפנות (ἄσκησις) בשפתם: Ascesis. כלומר סך התרגילים הגופניים והרוחניים שמאפשרים לנזיר להגיע לניצחון על היצרים (apatheia).
הנזירים הבודדים אימצו את רעיון הלאורה שהגיע ממדבר יהודה, כל השבוע היו הנזירים מבודדים ובסופי השבוע התכנסו לתפילה משותפת, אכילה משותפת, מסירת תוצרת עבודתם (למשל סלי נצרים) וקבלת חומרי גלם.
נזירים במקומות בהם לא היה יכול אדם לשרוד לבד, בין אם בשל תנאי אקלים ובין אם בשל סכנות הנובעות מבני אדם התאגדו בקוינוביון לחיים משותפים.
היה מעבר של נזירים בודדים ושל קבוצות נזירים בין קוינוביון ללאורה. היו נזירים שהחלו כבודדים והקימו מנזרים והיו פרחי נזירים שהתחנכו במנזר ואחרי שהגיעו למוכנות נפשית מספקת עברו להתבודדות במסגרת לאורה.

התפשטות הנזורה

הקהילה שהקים פכומיוס הייתה פופולרית ביותר והוקמו קהילות רבות הדומות לה. תוך שנות דור נוצרו כמה מאות קהילות כאלה, בעיקר במצרים, ומשם התפשטה התופעה לארץ ישראל, סוריה, צפון אפריקה ובסופו של דבר לשאר האימפריה הרומית שם היא נעשתה להיבט מרכזי של החיים בימי הביניים. בתחילה, מנזרים נחשבו כפועלים מחוץ לסמכות של השלטון הכנסייתי הרשמי וגם מחוץ לשלטון האימפריאלי, נוצר מתח בין הכמורה לבין המסדרים הנזיריים. ברומא עצמה לא התפתחו מנזרים כי הבישופים חששו ממסרים סותרים לנזירים שהיו תחת השפעת אב המנזר ולא תחת השפעת הבישופות.
השלבים המוקדמים ביותר של הנזורה במערב אירופה כללו דמויות כמו מרטין מטורס (316-397), שלאחר ששירת בלגיון הרומאי המיר את דתו לנצרות וייסד הרמיטאג' ליד מילאן, ואז עבר לפאוטייר שם התאספה קהילה סביב ההרמיטאג' שלו. הוא נעשה לבישוף בטורס ב-372, שם הוא ייסד מנזר במארמוטייר, מספר קילומטרים מהעיר.
בנוסף, החלה באיטליה וגאליה תופעה של הקמת מנזרים על ידי נשים, מנזרים אלו היו בעיקר בערים. הצטרפות למנזר אפשרה לנשים אלו את הפריבליגיה לא להינשא, וכך בנות אריסטוקרטיה יכלו להתחמק מנישואים כפויים שנועדו לחזק בריתות תוך כדי כך שזכו ביוקרה על הקרבתן. לפי ד"ר נירה פנסר, הקמת מנזר נשים על אדמות המשפחה, הייתה דרך של משפחות לשמור על רכושן. במקרה של יורשת, האדמות היו אמורות לעבור כנדוניה למשפחת הבעל, אולם הקמת מנזר שבראשו עמדה כאם מנזר אחד מבנות המשפחה הייתה דרך למנוע חיזוק משפחה אחרת ושמירת הכוח והיוקרה בידי המשפחה שהקימה את המנזר וקבעה מי תהיה אם המנזר.
החל ב-330 לערך מתפתחת נזורה מחוץ לרומא. ברומא עצמה הנזורה לא הייתה מקובלת על הבישופים. אלו לא אהבו את העובדה שיש גוף נוצרי חזק שאינו תחת שלטונם הישיר ואת העובדה שהנזירים העבירו מסרים סותרים לאלו שהעבירו הבישופים עצמם, בעיקר בנושא צניעות והסתפקות במועט.
בסוף המאה ה-4 מתפתחת נזורה בגאליה, הנזורה בגאליה לא העדיפה את האריסטוקרטים והתפתחה מחוץ לערים, בקרב כל שכבות האוכלוסייה. על פי כתבים שתועתקו, אחד הגורמים שהשפיעו על התפתחות הנזורה בגאליה היו כתביו של אתנזיוס ששיבח את אנטוניוס. הנזורה מתפתחת הן בלאורות - זרם שהוביל מרטינוס הקדוש והן במנזרים. בסוף המאה ה-6 היו בגאליה כ-240 מנזרים.

תקנוני המנזרים

תקנון נזורה (רגולה) הוא מסמך הקובע נורמות ומסדיר את אורח החיים במנזר על ידי תקנות כתובות. בחלק ניכר מהמקרים כותב המסמך הוא מייסד המנזר (או המסדר בתקופות מאוחרות).

תקנוני האב (דור ראשון)

קבוצות הנזירים הראשונות, כמו זו שייסד פכומיוס, נזקקו כבר אז לכללי התנהגות, וההנחיות שעברו בעל פה מהוותיקים לצעירים לא הספיקו. התקנון של פכומיוס (נכתב בקופטית ב-320, תורגם ללטינית בידי הירונימוס) והיה פשוט יחסית היות שלא התקיימה קהילת נזירים, אלא כל אחד מהנזירים היה כפוף לפכומיוס בתפקידו כאב המנזר (עבאס) ולא הייתה מערכת יחסים בין הנזירים השונים, מבנה ארגוני זה המשיך את המסורת היהודית של יחסי רב ותלמידיו. התקנון כלל דרישה לצייתנות מוחלטת של הנזיר הבודד לאב המנזר, איסור על יציאה משטח המנזר, כללי סגפנות באוכל ועל מנת למנוע מאבקי ירושה נקבע הסדר ירושה, כלומר מי יורש את אב המנזר. התקנון לא מכיל תוכן רוחני אלא כללי התנהגות בלבד.
עם הזמן והקמת מנזרים נוספים החלו לקרום בין הנזירים מערכות קשרים, שהיו זקוקות להנחיות והדרכה. על צרכים אלו ענו התקנונים של אוגוסטינוס ובזיליוס הגדול (מקייסרי). יחד עם התקנון של פכומיוס נחשבים שלושת התקנונים כתקנוני אם של תקנוני הנזירים.
בזיליוס מקייסרי התרשם מאוד מהקהילות המאורגנות שהתפתחו תחת הדרכתו של פכומיוס. קהילה ומשמעת עזרו מאוד למה שנעשה התכונה הנזירית האידיאלית: צניעות. הוא כתב (ביוונית) בין השנים 358 ל-364 סידרה של מדריכים לחיים הנזיריים, שאם כי לא היו "חוקים" במובן המשפטי של קודים מערביים מאוחרים יותר, הראו על החשיבות הרבה של קהילה מאוחדת של נזירים, החיים תחת אותו הגג, ותחת ההדרכה - ואפילו המשמעת - של אב-מנזר חזק המדריכים נכתבו בצורה של שאלות ותשובות בשלושה ספרים: Moralia ושני ספרי Asketika.. תורתו של בזיליוס הייתה מודל לנזירות היוונית והרוסית, אך הייתה לה השפעה פחותה במערב הלטיני. בזיליוס שם דגש על הקהילתיות, על הקשר שבין הנזירים לבין עצמם וכך התקנון שלו יותר רשת חברתית בין הנזירים, קובע עקרונות עזרה הדדית, ובפעם הראשונה תקנון כתוב יותר קהילה במקום אוסף אינדיבידואלים שחיים יחדיו ומצייתים כולם לאדם אחד.
אוגוסטינוס מהיפו כתב תקנון למנזר שייסד, מחולק ל Praeceptum, ‏Ordo Monasterii ומכתב 211 (נכתב ב-423) שמהווה התאמת כלליו למנזר נשים. מאחר שהמנזר שלו היה מיועד לכמרים, כלומר לאנשים שכבר עברו תהליך לימוד והפנמת מצוות הדת, התקנון שלו שם דגש מועט יחסית על צייתנות, עבורו, כמו עבור בזיליוס, חיי המנזר הם חיי שיתוף ושיתוף פעולה בין הנזירים. יותר מהצייתנות חשובה הסולידריות שבין הנזירים.

תקנוני הדור השני

במהלך המאה הרביעית קמו מנזרים רבים במקומות שונים. כל אחד מהמנזרים כתב תקנון משל עצמו, רובם התבססו על שלושת תקנוני האם, וכל כותב תקנון נטל מתקנוני האם את מה שהתאים לו. קרוב ל-300 תקנונים שונים נכתבו במהלך השנים שבין המאה ה-4 למחצית המאה ה-7‏
הונורטוס, בהשפעת לאונטיוס, החליט להתבודד באי לרה (Lerins) בריביירה הצרפתית, אי שהיה נידח בזמנו. תוך זמן קצר הצטרפו אליו מספר בני אצולה, בעיקר גאלים במוצאם והמקום שהיה מיועד להיות מקום התבודדות הפך למנזר ומקום לימוד. ממנזר זה יצאו מספר בישופים ומייסדי מנזרים. על מנת להסדיר את חיי המנזר כתבו הונורטוס ועוזריו בשנת 410 תקנון המכונה תקנון 4 האבות (patrum). התקנון מחולק לארבעה חלקים, כל חלק נכתב על ידי אדם אחר  סרפיון (Serapion), פפנוטיוס (Paphnutius) ושני אנשים ששמם מקריוס (Macarius),‏. עיקר הכללים בנושא צייתנות וענווה נלקחו מפכומיוס, ונוספו עליהם כללים בנושא ענישה.
משמעותי מאוד להתפתחות העתידית של הנזירות היו הInstitutes של קסיאן (Cassian) מ-420, מדריך לחיי נזירות, והConferences שלו, אוסף של הגיגים רוחניים. אם כי הוא ייסד מנזרים לבקשתם של בישופים, הוא לא העריך את סגנון החיים שלהם. הוא עודד נזירים "לברוח מנשים ובישופים" וראה בתפקיד בכנסייה "פיתוי שטני" שעל נזירים להימנע ממנו.

תקנוני הדור השלישי

על סמך הניסיון המצטבר במנזר שבאי לרה, יצא בלרה ב-427 תקנון מעודכן (התקנון השני של האבות Secunda Regula Patrum) ובו בעיקר החמרה בנושא ענישה.

תקנוני הדור הרביעי

הדור הרביעי של התקנונים כולל את Regula Orientalis, אף הוא תוצר של המנזר של לרה. מסתמך בעיקר על פכומיוס והתקנון השני של האבות.
קסריוס מארל, Caesarius of Arles, התחנך אף הוא במנזר בלרה, קסריוס גורש מלרה לארל, נבחר שם לתפקיד בישוף. בשנת 534 פרסם תקנון מפורט עבור נשים נזירות. אחד העקרונות בתקנון הוא היציבות Stabilutas. כלומר, אישה נכנסת למנזר לשארית חייה. לפי התקנון שלו אין לנשים (להבדיל מגברים) אופציית פרישה מהמנזר. מנזרי נשים היו לרוב מנזרים עירוניים, כלומר היו ממוקמים בתוך יישוב עירוני. עובדה זו גרמה להדגשים בתקנון בנושא ההפרדה בין המנזר לסביבתו האנושית, פירוט תקנות בדבר סגירת דלתות המבנה והתייחסות שונה לעיקרון הכנסת האורחים (הוספיטליטס). זמן קצר אחרי שהוציא את התקנון לנשים התאים אותו קסריוס לגברים.
אנו יודעים אך מעט על המקורות של התקנון הנזירי הראשון במערב אירופה, תקנון האדון (Regula Magistri) האנונימי, שנכתב במקום כלשהו דרומית לרומא סביב שנת 530. התקנון מוסיף אלמנטים משפטיים שלא מצויים בתקנונים המוקדמים יותר, מגדיר את הפעילות של המנזר ושל פקידיו ושל תחומי האחריות שלהם בפירוט רב. זה היה התקנון המפורט והמקיף ביותר מכל תקנוני הנזורה שפורסמו עד זמנו ואף מפורט יותר מתקנונים שפורסמו אחריו. המגיסטר יצא מנקודת מוצא שהאדם רע מיסודו ולכן צריך לעשות כל שאפשר על מנת למנוע מהרוע להתפרץ.
לאותה תקופה שייך גם תקנונו של קאסיודורוס שנכתב על מנת להסדיר את חיי הנזירים במנזר שייסד.

תקנוני הדור השישי

בדור השישי היו עשרות תקנונים, רובם שאבו מתקנונים קודמים ובראשם תקנון בנדיקטוס. Regula Sancti Ferreoli פורסם ב-553–568, תקנון חשוב אחר מאותה תקופה הוא Regula Tarnatensis.

תקנוני הדור השביעי

התקנון החשוב ביותר ששרד מתקופה זו הוא תקנון הנזורה של קולומבנוס המבוסס על ציות. התקנון בנוי כתעריפון הקובע מהו תעריף העונש על כל עבירה ועבירה.

תקנונים מאוחרים

במהלך השנים נכתבו תקנונים רבים, רובם בעלי חשיבות פחותה מתקנוני הבסיס היות שהכילו בתוכם את עיקרי הדברים שכבר נכתבו בתקנונים קודמים. תקנונים משולבים אלו נקראים Regula mixta והיו לרוב שילוב של תקנון בנדיקטוס עם זה של קולמבנוס ותוספות לפי טעמו של הכותב.
אחד המחדשים החשובים היה בנדיקטוס מאניאן שהתבסס על תקנונו של בנדיקטוס מנורסיה ושילב בו התייחסות ויחסי גומלין עם השלטון החילוני.

הנזירות בימי הביניים


במהלך ימי הביניים, הייתה לנזירים השפעה רבה על הכנסייה עצמה.

הנזירות בימי הביניים המאוחרים

הפעילות של המנזרים הביאה להם עושר רב וכוח. אצילים עשירים היו נותנים למנזרים אדמות תמורת מיסה עבור קרוב שנפטר. אף שזאת לא הייתה כוונתו של בנדיקט, היעילות של התקנון שלו, בנוסף ליציבות של המנזרים הביאה לכך שהאחוזות שהועברו למנזרים היו מאוד פרודוקטיביות; הנזיר הועלה לדרגת אציל למעשה, מכיוון שהאיכרים של האחוזה היו עובדים, ואילו הנזיר היה חופשי ללמוד ולהתפלל. לפיכך המנזרים משכו אליהם את העילית של החברה, ובתקופה זו המנזרים היו שומרי הידע העיקריים, בעיקר דרך העתקת הספרים שהתבצעה בהם.
המערכת הזאת החלה להתפרק במאה ה-11 והמאה ה-12, כאשר הדת הנוצרית החלה להשתנות, ונעשתה פחות ופחות לנחלתה של האליטה בלבד. השינוי הזה היה קשור באופן הדוק לעלייתם של המסדרים העניים כמו הפרנציסקנים והדומיניקנים, שמשימתם הייתה להפיץ את דבר האל בציבור, ולא בתוך מנזרים סגורים. ההתנהגות הדתית החלה להשתנות כאשר אנשים רגילים השתתפו בטקס המיסה והשתתפו באופן פעיל יותר בטקסים דתיים שונים. הלחץ הגובר של שושלות המלוכה גם איים על העושר והכוח של המסדרים.
הנזירות המשיכה לשחק תפקיד משמעותי בקתוליות, אך לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית, מנזרים רבים בצפון אירופה נסגרו והנכסים שלהם הוחרמו.
המורשת של המנזרים היא עדיין משמעותית בחברה המודרנית. מקס ובר השווה את החברות הפוריטניות של הכתות הפרוטסטנטיות האנגליות, שהיו גורם חשוב במהפכה התעשייתית לדעתו, למסדרים נזיריים.
הנזירות היא עדיין אלמנט חשוב בדת הקתולית, האורתודוקסית והאנגליקנית. ועידת הוותיקן השנייה הביא לשינויים משמעותיים בנזירות הקתולית, כולל למשל שינוי הלבוש של נזירים ונזירות.