google/wiki40b huggingface dataset:
תחנת הרכבת חיפה מרכז – השמונה

היסטוריה

התחנה נפתחה בשנת 1937 על ידי הבריטים במסגרת הרחבתו של נמל חיפה. התחנה נבנתה על שטחי ים שיובשו לצורך הקמת הנמל. ברחוב שבו הוקמה התחנה ("Kingsway" דאז, "דרך העצמאות" בשנות האלפיים) המבנים עוצבו בהשראת הסגנון הבינלאומי. על מנת להשתלב באופי הרחוב, התחנה נבנתה במקביל למבני הרחוב ובסגנון אדריכלי זהה. בשל כך, מבנה התחנה מקביל לכביש שאליו הוא פונה, ואינו מקביל למסילות הרכבת. כמה שנים לאחר הקמת הבניין, הוספה לו קומה שנייה.
הבריטים הוסיפו להחזיק בשטח התחנה גם לאחר קום המדינה, כחלק ממאחז בריטי מצומצם בחיפה, עד לסוף יוני 1948.
שלוש מתחנות האוטובוסים המרכזיות של חיפה פעלו במרחק קצר מן התחנה. תחילה, באמצע דרך העצמאות, אחר כך, בכיכר פלומר שבחזית התחנה, וכן בפינת רחוב יפו ושדרות בן-גוריון. באמצע שנות ה-70, הועברה תחנת האוטובוסים המרכזית לבניין חדש באזור בת גלים. אז, הפכה כיכר פלומר לחניון המשרת את התחנה.
כשנבנתה התחנה, היו בה שני רציפי צד – רציף 1 בצמוד לאולם הנוסעים ומולו רציף 2. בחלוף השנים התווספה מסילה שלישית ליד רציף 2, וכך נוצר אי רציפים שכלל את רציפים 2 ו־3. אורך הרציפים בתחנה הוא 280 מטר (מהארוכים בארץ – רק בתחנת הרכבת לוד הרציפים ארוכים יותר). על רציף 1 הוקם מבנה קטן שקומתו הראשונה משמשת כשירותים ציבוריים וקומתו השנייה כתא איתות ובקרה. בין הרציפים הותקן גשר להולכי רגל, שמדרגותיו ברציף 1 שימשו גם כמדרגות לתא האיתות והבקרה. בשנת 2003, החלו שיפוצים בתחנה, אשר כללו את שיפור הפן האסתטי של התחנה והפיכתה לנגישה לאנשים בעלי מוגבלויות. במסגרת השיפוצים נחפר מעבר תת-קרקעי הכולל גם מעליות. לאחר פתיחת המעבר התת-קרקעי, פורק הגשר להולכי הרגל, על מנת לאפשר חשמול עתידי של קווי הרכבת.
ב-16 ביולי 2006, בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה, שותקה תנועת הרכבות לתחנה לאחר שטיל קטיושה פגע במוסכי הרכבת בחיפה והרג שמונה מעובדי רכבת ישראל. ב-14 באוגוסט (תום המלחמה), חודשה תנועת הרכבות לתחנה.
ב-22 באפריל 2007 החליטה רכבת ישראל לשנות את שמה של תחנת הרכבת ל"תחנת הרכבת חיפה מרכז – השמונה", ובכך, להנציח את שמונת עובדי הרכבת שנהרגו בפגיעת רקטת הקטיושה במוסך הרכבת הסמוך במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בעקבות פרויקט "קמפוס הנמל" של עיריית חיפה לשיקום אזור העיר התחתית, הוצע לשנות את שם התחנה ל"תחנת קמפוס הנמל". ההצעה נדחתה, על אף שגם השימוש בהגדרה "מרכז", אינו משקף עוד את מיקומה של התחנה או את היקף הנוסעים המשתמשים בה.
מלך-פילוסוף

המדינה כגוף

אפלטון משווה את המדינה לגוף האדם: האיכרים והסוחרים הם הבטן, הם פועלים מתוך תשוקה. הלוחמים הם החזה, הם פועלים מתוך רצון. הפילוסוף מלך הוא הראש, והוא פועל מתוך התבונה. כשם שהגוף פועל בהרמוניה כך גם המדינה.

בספר השבעי של "הרפובליקה"

אפלטון מגדיר כפילוסוף אדם המחפש ידע אמיתי ושיש לו גישה אמיתית לצורות (אידאות אפלטוניות), בניגוד לאדם המחפש מראות מסוימים או השכלה. בנוסף לכך הרעיון שהפילוסוף מהווה את השליט הטוב ביותר מובא במטאפורת "ספינת המדינה", אחד מהרעיונות המצוטטים ביותר של אפלטון. "נווט אמיתי חייב מתוך הכרח לשים לב לעונות השנה, לשמים, לכוכבים, לרוחות ולכל דבר שנוגע לספינה על מנת באמת לשלוט בה". אפלטון טוען שמלחים (קרי תושבי עיר-המדינה) מתעלמים מה"בטלנות", של הפילוסוף משום שלא ראו בחייהם פילוסוף אמיתי.

ביקורת

בספרו החברה הפתוחה ואויביה, מאשים קרל פופר את אפלטון בעליית הטוטאליטריות במאה ה-20, כשהוא רואה את המלכים-פילוסופים של אפלטון ורעיונותיהם לגבי "הנדסה חברתית" ו"אידיאליזם", כמובילים הישר אל היטלר וסטלין (דרך הגל ומרקס). בנוסף, נאמר כי האייתולה ח'ומייני קיבל השראה מהחזון האפלטוני של המלך-פילוסוף, התעניין ב"רפובליקה" של אפלטון למד מיסטיקה איסלמית בקום בשנת 1920 ולאחר מכן ביסס עליהם את הרפובליקה האיסלמית שלו.
הר המשחה

הר המשחה או הר המשחית הוא שמו של הר הזיתים בתלמוד ובמדרש. מתחילת המאה העשרים מתייחס שם זה לשלוחה המערבית (מעבר לנחל קדרון) בחלק הדרומי של הר הזיתים הידועה גם בשמה הערבי ג'בל בטן אל-הווא, שבמדרונהּ שוכן הכפר סילואן. הפסגה היא אחת משלוש פסגות בולטות על הרכס: פסגת הר הצופים (המתנשאת לגובה 826 מטר), פסגת הר הזיתים (שגובההּ 815 מטר) ופסגת הר המשחה (747 מטר).

שכונת בטן אל הווא

בטן אל-הווא היא שכונה פלסטינית השוכנת במדרון המערבי של הר המשחה, חלק משכונת סילוואן, בה מתגוררים קרוב ל-10,000 תושבים. מאז שנת 2001, פועלת עמותת ”עטרת כהנים“ במטרה לישב יהודים במקום.
סלט פסטה

סלט פסטה (באנגלית: Pasta Salad) הוא סלט הכולל ירקות ופסטה (לרוב פסטה מסוג פנה או פסטה בצורת קונכיות) ולעיתים גם בשר (לרוב בשר עוף אך גם פירות ים) הסלט מוגש קר כשהוא מלווה ברוטב על בסיס חומץ, שמן או מיונז. סלט זה מוגש כמנה ראשונה או כמנה עיקרית.
הגשת פסטה קרה הייתה מקובלת במטבח האיטלקי, בעיקר בחודשי הקיץ, כאשר הפסטה לוותה ברוטב העשוי מעגבניות טריות קצוצות או ירקות לא מבושלים. סלט הפסטה עצמו פותח במטבח האמריקאי בראשית המאה ה-20, ומתכונים רבים פורסמו בספרי בישול ובמגזיני בישול בשנות ה-60. הסלט הפך פופולרי בשנות ה-80 בארצות הברית, כשבאזורים שונים התפתחו גרסאות שונות של הסלט, הכולל סוגי ירקות שונים, וסוגי גבינות. סלט פסטה מופיע כמעט בכל בר סלטים במסעדה אמריקאית.
פאנץ' (סדרת טלוויזיה)

תקציר העלילה

הסדרה עוסקת בעלייתה של סצנת הסטנד-אפ הישראלית בתחילת שנות ה-90.
במרכז העלילה אב ובנו: האבא חמי פרוסט (צחי גראד) - גורו של סטנדאפיסטים קפריזי ונערץ, ששונא את המיינסטרים ובז לטלוויזיה, שהשקיע את כולו באומנים ובקושי גידל את בנו מיכאל (מאור שוויצר) שעזב עם אמו לאמריקה, פוגש את בנו כאשר זה מגיע לקבור את אביו המאמץ בישראל. הבן שמתחבר למועדון וכל האקשן סביבו, מחליט להישאר בארץ לבקשת אביו ומשתוקק להרים את העסק של האב למחוזות חדשים, ולא פחות, על מנת לקבל ממנו חיבה והערכה.
מרק אנטוקולסקי

ביוגרפיה


אנטוקולסקי נולד באנטוקול, פרוור של העיר וילנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (מכאן שם משפחתו), כבן למשפחה יהודית אדוקה וענייה מאוד. הוא לא למד באורח מסודר, אבל כישרונו המובהק התבלט מילדותו. וכך, בסיועם של אנשים טובים בעלי אמצעים שהכירו בכשרונו, נשלח אל האקדמיה לאמנות בסנקט פטרבורג. הוא התפרסם מאוד בחוגי האמנות ברוסיה ואחר כך גם במערב אירופה. בשנות חייו האחרונות יצא לפריז, וזכה שם לתהילה רבה. בשנת 1889 היה מורהו של בוריס שץ, מי שייסד את בית-הספר הגבוה לאמנות בישראל, "בצלאל".
תורתו של אנטוקולסקי, הנחשב לפסל היהודי הראשון, הייתה להקים בית-הספר לאמנות יהודית. אנטוקולסקי הבין שיהודים לא משקיעים הרבה באמנות הפיסול, ולכן תלמידיו בוריס שץ ואיליה גינצבורג הקימו בתי ספר לאמנות יהודית. הראשון בישראל, קיים עד היום, והשני בפולין, שנסגר ב-1941 עם מלחמת העולם השנייה.
אנטוקולסקי פיסל דיוקנאות ותבליטים של אישים רבים ובהם איוואן האיום, לב טולסטוי, טורגנייב וברוך שפינוזה. פסל מפורסם נוסף שלו הוא פסלו של מפיסטו. לאחר מותו, ביקשה העיר סנקט פטרבורג לזכות בקבורתו, ואכן קברו נמצא בבית עלמין היהודי של העיר.
אנטוקולסקי נחשב בעיני הרוסים לפסל רוסי ובעיני היהודים לפסל יהודי.
על שמו נקרא רחוב בתל אביב (לא הרחק מבניין העירייה) ורחוב בווילנה.
תרומת מעשר

דיני תרומת מעשר

דינה של תרומת המעשר שווה בפרטים רבים לדין תרומה גדולה. אולם בשלושה דברים שונה דין תרומת מעשר מן התרומה הגדולה:
א. אין מפרישים 'מעשר מן המעשר' בערך, אלא יש לדקדק בשיעורו, מפני שהשיעור מפורש במקרא
ב. מפרישים תרומת מעשר גם 'שלא מן המוקף', כלומר, אפילו חלק מן המעשר נמצא במקום אחד, וחלקו במקום אחר, מפריש במקום שהוא נמצא על הכל.
ג. מותר לעשר מן תרומת מעשר טהור על תרומת מעשר טמא שיש לו.
אף על פי שמקובל משמו של התנא אבא אלעזר בן גמלא שדרש על הפסוק "ונחשב לכם תרומתכם כדגן מן הגורן וכמלאה מן היקב", "בשתי תרומות הכתוב מדבר, אחת תרומה גדולה ואחת תרומת מעשר, כשם שתרומה גדולה ניטלת באומד ובמחשבה, כך תרומת מעשר ניטלת באומד ובמחשבה ". כלומר: בתרומה גדולה ישנן מספר דינים הנלמדים משם, האחד היא שאין שיעור מסוים להפרשה אלא ניתן להפריש באומד ללא כל חשבון, שהרי לא נקצב שיעורה בתורה, כך גם תרומת מעשר. לא נפסק ככה להלכה ברמב"ם ובשולחן ערוך אלא שיש להפריש שיעור מדויק כמו שכותב הרמב"ם "תרומת מעשר אין מפרישין אותה באומד אלא מדקדק בשיעורה ואפילו בזמן הזה שהרי שיעורה מפורש בתורה. דבר שדרכו למדור מודד ודבר הנשקל שוקל דבר שאפשר למנותו מונה היה אפשר למנותו ולשוקלו ולמודדו המונה משובח והמודד משובח ממנו והשוקל משובח משניהן. ". מהמילה "ונחשב" אנו לומדים שניתן להפריש במחשבה ללא הפרשה במעשה, על האדם להחליט ברורות על איזה חלק מהערימה יחול קדושת התרומה ויכול הוא לאכול את השאר, ללא איסור טבל]. כמו כן נלמד מהשוואת דין תרומה מעשר לתרומת גדולה, שכמו שאת התרומה גדולה בעל הבית תורם, כמו כן בעל הבית הישראל המפריש את המעשר ראשון יכול להפריש את תרומת המעשר אף שלא מדעת הלוי].
בלגראנו (כדורגל)

היסטוריה

הקבוצה נוסדה בשנת 1905 בידי קבוצה של נערים, נשיאה הראשון של הקבוצה היה ארטורו אורגז, בגיל 14.
הקבוצה קרויה על שם גנרל מנואל בלגרנו, דמות היסטורית בתולדות ארגנטינה, צבעי המועדון נלקחו מדגל ארגנטינה, שנוצר על ידי בלגראנו.
ב-17 במרץ 1929, נוסד האצטדיון חיגנטה דה אלברטי, שהיה אחד מהאצטדיונים הראשונים בארגנטינה.
הקבוצה זכתה ב-24 אליפויות בליגה המקומית של קורדובה: 1913, 1914, 1917, 1919, 1920, 1929, 1930, 1931, 1932, 1932, 1933, 1935, 1936, 1937, 1940, 1946, 1947, 1950, 1952, 1955, 1957, 1971, 1973.
ב-1992 הקבוצה הגיע לראשונה לליגת העל הארגנטינאית ושיחקה שם עד 2002 למעט עונות 1996 ו-1997.
הקבוצה שבה לליגת העל גם בעונת 2006/07, אך בסופה ירדה לליגה השנייה.
בסוף טורניר הקלאוסורה של שנת 2011 שיחקה הקבוצה מול קבוצת ריבר פלייט צמד משחקים על הזכות לשחק בליגה הראשונה לאחר שסיימה במקום הרביעי בליגת המשנה בארגנטינה. במשחק הראשון בקורדובה ניצחה בלגראנו 2:0 ובמשחק השני באצטדיון המונומנטל של ריבר סיימו הקבוצות בתוצאה 1:1, מה שהיווה תפנית היסטורית: לראשונה ב-110 שנותיה שיחקה ריבר פלייט עונה אחת בליגת המשנה בארגנטינה.
בלגראנו העפילה לאחר צמד משחקי המבחן לליגת העל הארגנטינאית.
שלושת השחקנים המפורסמים ששיחקו בקבוצה הם אוסבלדו ארדילס, שיחק ב-1974 והיה שותף לזכיית נבחרתו בגביע העולמי, לואיס פביאן ארטימה, ששיחק בין 1992-2001, וחוסה ריינלדי, ששיחק בין 1967-1974.
אוונילסון (כדורגלן)

קריירת מועדונים

אוונילסון החל את הקריירה באמריקה פוטבול קלוב הברזילאית כנער, ובשנת 1999 חתם במועדון הפאר קרוזיירו לעונה אחת. בעונה זו אותר על ידי בורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה, ובאוגוסט 1999 חתם על חוזה במועדון. את הופעת הבכורה בקבוצה ערך במשחק הבונדסליגה מול העולה החדשה אולם 1846 בשלהי אוגוסט 1999. במשחק זה בורוסיה דורטמונד ניצחה 1-0, ואוונילסון ספג כרטיס אדום. המשך עונת 1999/00 היה חיובי יותר עבור אוונילסון, שצבר 25 הופעות ובישל חמישה שערים, אך בורוסיה דורטמונד סיימה את העונה במקום ה-11 בלבד. בעונת 2000/01 הבקיע אוונילסון את שער הבכורה בבונדסליגה בניצחון 4-1 על אנרגי קוטבוס, ושני שערים נוספים באותה עונה, אותה סיימה בורוסיה דורטמונד במקום השלישי בבונדסליגה. בעונת 2001/02 היה אוונילסון חלק חשוב בזכייתה של בורוסיה דורטמונד באליפות הבונדסליגה, כאשר היה חלק מרביעיית ברזילאים שכללה גם את דדה, אוורטון ומרסיו אמורוזו, ותופקד הן כמגן ימני והן כקשר ימני בעונה זו, בה צבר 27 הופעות. בנוסף, אוונילסון ובורוסיה דורטמונד הגיעו באותה עונה לגמר גביע אופ"א, בו הפסידו 3-2 לפיינורד. אוונילסון שיחק בגמר זה 90 דקות. בעונת 2002/03 סיים אוונילסון עם דורטמונד במקום השלישי בבונדסליגה, והשתתף עמה בליגת האלופות, ממנה הודחה דורטמונד בשלב הבתים השני. בעונת 2003/04 פחתה כמות ההופעות של אוונילסון, שצבר עשר הופעות ליגה בלבד, ובעונת 2005/04 הוסיף רק תשע הופעות. ירידה זו בכמות ההופעות נבעה מפגיעות חוזרות בברכיים. באפריל 2005 עזב אוונילסון את בורוסיה דורטמונד לאחר שש עונות בהן צבר 123 הופעות בונדסליגה והבקיע ארבעה שערים, וחתם באתלטיקו מיניירו הברזילאית.
חוזהו של אוונילסון באתלטיקו מיניירו נחתם לשנתיים, אך השחקן עזב את המועדון לפני תום החוזה באישור משפטי, עקב פיגור בתשלום המשכורות. במהלך עונת 2005/06 חזר לגרמניה וחתם עד לתום העונה בפ.צ. קלן, עמה ירד אל הבונדסליגה השנייה, ועזב את המועדון בתום העונה. בהמשך הקריירה שיחק אוונילסון במספר מועדונים בברזיל כגון אתלטיקו פרנאאנסה, ספורט רסיפה, ויטוריה ומועדון נעוריו אמריקה פוטבול קלוב, אך לא הצליח להטביע חותם באף אחד מהם. לאחר מכן שיחק במספר מועדוני חובבים, ובשנת 2013 פרש ממשחק פעיל.

קריירה בינלאומית

לאוונילסון 13 הופעות במדי נבחרת ברזיל, כולן בין השנים 1999 ו-2000. בשנת 1999 השתתף אוונילסון עם נבחרת ברזיל בקופה אמריקה 1999, וזכה עם הנבחרת בטורניר, לאחר שהשתתף בשני משחקים בשלב הבתים. באותה שנה שותף אוונילסון בארבעה משחקים בגביע הקונפדרציות 1999 בו הפסידה ברזיל בגמר לנבחרת מקסיקו. בשנת 2001 היה אוונילסון חלק מהסגל הברזילאי לגביע הקונפדרציות 2001 אותו סיימה ברזיל במקום הרביעי, אך לא שותף בו.
פוליטיקה

אטימולוגיה

מקור המילה "פוליטיקה" בשפה היוונית, ופירושה המקורי הוא תחום הדעת העוסק בענייני הציבור, או "מדינאוּת". מילה זו נגזרת מהמילה היוונית פוליס, שהייתה היחידה הפוליטית האוטונומית ביוון הארכאית וביוון הקלאסית.
אל העברית חדרה מילה זו כבר בתקופת המשנה, שם מוזכר המקצוע: "פוליטיקין" (פוליטיקאים, אנשי ציבור). רבי יהודה, שחי באושא לאחר כישלון מרד בר כוכבא, הזכיר מילה זו בציטוט:
"וכן היה רבי יהודה אומר, תורמין בצלים מבני המדינה על הכופרים, אבל לא מן הכופרין על בני המדינה, מפני שהוא מאכל "פוליטיקין".
— מתוך מסכת תרומות, פרק ב' משנה ה'
על פי רבי עובדיה מברטנורא, המילה "פוליטיקין" שימשה לתיאור "אנשים חשובים, בני פלטרין של מלכים".
Geography Now

סדרת הסרטונים הראשית

הסרטונים מצולמים באולפני יוטיוב שבלוס אנג'לס, כאשר בכל חודש עולים סרטונים של כ 3–4 מדינות בממוצע, בדרך-כלל בימי רביעי. הפרקים בנויים בסדר קבוע, כדלהלן:
Political Geography: בחלק זה ידובר על גאוגרפיה פוליטית : גבולות, מובלעות, ערי בירה וערים גדולות נוספות, חלוקה מנהלית, אתרים ומבנים מפורסמים, טריטוריות שמעבר לים, מחוזות אוטונומיים, נמלי תעופה, ושאר נושאים הנוגעים לגאופוליטיקה.
Physical Geography: בחלק זה תתואר הגאוגרפיה הפיזית של המדינה. בין השאר יתוארו הרים, יערות, מדבריות, אגמים ו-נהרות, חקלאות, מגוון ביולוגי ומשאבים טבעיים.
Demographics: חלק זה ידון באוכלוסייה ובדמוגרפיה של המדינה, בקבוצות האתניות שבה, בתרבות ובמסורת המקומית, בשפות המקומיות, בשיטת הממשל, במטבע, באנשים ידועים, וכן סקירה מקוצרת של ההיסטוריה של אותה מדינה.
The Friend Zone: חלק זה יתייחס לדיפלומטיה ויחסים בינלאומיים. בנוסף יתוארו קשרים מיוחדים (אהבה/ולעיתים שנאה) עם מדינות אחרות, ובסיום ידובר על "החברה הטובה ביותר". לדוגמה, בסרטון של ישראל, מתוארים הסכמי השלום ה"קרים" עם מצרים ו-ירדן, והיחסים המיוחדים עם ארצות הברית.

סדרת הסרטונים המשנית

Flag/Fan Friday: סרטון שמופיע בכל יום שישי שלאחר סרטון חדש, ובו נכללים תיקונים ותוספות לסרטונים הראשיים, תיאורים של דגל המדינה וסמל המדינה, ונפתחים מכתבים וחבילות ממעריצים (המכונים Geograpeeps), מרחבי העולם.
Filler Week: בשבוע בו לא מועלה סרטון ראשי, יעלה סרטון בנושאים שונים שאינם נסקרים בסדרת הסרטונים הראשית.
לעיתים הסרטון יהיה בתחום הגאוגרפיה הפוליטית, כמו החלוקה המנהלית של המדינות הגדולות בעולם (כדוגמת מדינות ברזיל), ולפעמים בתחום הגאוגרפיה הפיזית, כדוגמת האיים החדשים ביותר על הפלנטה.
April Fools: מאז שהערוץ עלה לאוויר, יוצא באחד באפריל סרטון שמתאר מדינה בדיונית לחלוטין, באופן מפורט בדומה לסדרת הסרטונים הראשית.
דוגמה לכך היא מדינת האי "בנדייטרה" (Bandiaterra) אשר נמצאת באוקיינוס ההודי והייתה קולוניה של האימפריה הדנית.
מזח לולייני

"מזח לוליני" (באנגלית: Spiral Jetty) הוא יצירה פיסולית מאת האמן האמריקני רוברט סמיתסון, בחוף ימת המלח הגדולה שביוטה. היצירה, אשר נבנתה לראשונה בשנת 1970 נחשבת לאחד מן היצירות החשובות ביותר בפיסול של המחצית השנייה של המאה ה-20 בכלל ולאחד משיאיה של אמנות האדמה בפרט.
העבודה "מזח לולייני" נבנתה מאבני בזלת ואדמה על חופה הצפון-מערבי של ימת המלח (Great Salt Lake), בקרבת "רוזל פוינט" (Rozel Point) שביוטה, ארצות הברית. המזח, שאורכו הוא כ-460 מטר, מתפתל כנגד כיוון השעון בצורה שבלולית לרוחב של כ-5 מטר.
בזמן בנייתה של העבודה היה מפלס המים באגם נמוך עקב בצורת, אולם בתוך כמה שנים עלה המפלס וכיסה את העבודה לתקופה של כשלושה עשורים. בשנת 1999 נחשפה העבודה בשנית, אולם בשנת 2005 כוסתה חלקה במי האגם עקב הפשרת שלגים מוגברת באזור. ב-2010, מפלס המים היה נמוך וחשף את היצירה עד 2011, שבה כוסתה שוב כתוצאה מהשלגים. החל מאוקטובר 2015, מפלס המים נמוך וניתן לראות את היצירה.
צבעה המקורי של העבודה היה שחור על רקע של מים אדמדמים, אולם עקב שינויי מינרלים באגם קיבלו המים גוון ורוד, ואילו על סלעי הבזלת השחורים נוצר משקע מלח. סמיתסון בחר את האזור בשל הגוון האדום של המים והקונוטציה שלו אל "המרק הקדום". הוא נמשך אל הפראיות שבאתר ואל הגוון התעשייתי של האזור. על פי עדויות שנות ציין סמיתסון בעת טיסה במסוק מעל האתר "אני נמצא גם ביוטה" (et in Utah ego), אימרה המתכתבת עם ציורו של ניקולא פוסן "אני נמצא גם בארקדיה" (et in Arcadia ego), סוג של ממנטו מורי.
העבודה על היצירה התנהלה בחודש אפריל 1970 והבנייה נמשכה שישה ימים. לשם בנייתה נעזר סמיתסון בקבלן בשם בוב פיליפס אשר סיפק שתי משאיות להובלת עפר, טרקטור ומסוע כדי להוביל את 6,550 טון האבנים והעפר אל מקומם באגם.
העבודה מומנה על ידי מענק של כ-9,000 דולר אשר הוענק על ידי גלריה ניו יורקית בשם "Virginia Dawn Gallery" ואילו האתר הוחכר בחוזה לעשרים שנה תמורת סכום שנתי של 100 דולר. כיום, היצירה נמצאת בבעלות מרכז האמנות "דיה" (Dia Art Foundation) מניו יורק, אשר רכשה את האזור על ידי מענק שניתן לה מעזבונו של סמיתסון.
יהושפט הרכבי

ביוגרפיה

יליד חיפה, בנם של חיה (לבית שטמפפר) והשופט צדקיהו הרכבי. יהושפט היה בוגר בית הספר הריאלי, מוסמך האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, ובעל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית.
ב-1943 התגייס לצבא הבריטי והשתתף במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה השתתף בקורס הראשון שקיימה הסוכנות היהודית להכשרת דיפלומטים. במלחמת העצמאות לחם בגזרת ירושלים כמפקד פלוגה בגדוד מוריה של חטיבת עציוני. לאחר המלחמה היה חבר המשלחת הישראלית לרודוס בשיחות על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. הצטרף לסגל משרד החוץ והיה קצין קישור בין המשרד לצה"ל וראש לשכת שר החוץ משה שרת. לאחר מכן חזר לשורות צה"ל ושרת כסגן ראש אגף המודיעין במטכ"ל משהוקם אגף זה.
שהה בצרפת לצורך לימודים, ובעקבות העסק הביש מונה לראש אגף המודיעין (אמ"ן) במטכ"ל בשנת 1955. בתפקיד זה שימש עד 1959, אז הודח ופרש מצה"ל בעקבות אחריותו לפרשת ליל הברווזים. נחשב לאיש מודיעין מבריק, ובתקופתו כראש אמ"ן בוצעה ההתנקשות בקולונל מוסטפא חאפז, ראש המודיעין המצרי ברצועת עזה, שהנחה והפעיל את פעילות הפדאיון שביצעו פיגועים בישראל וצה"ל יצא למבצע קדש.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה למשנה למנכ"ל משרד ראש הממשלה עם הבטחה לקידום לתפקידים בכירים יותר. אולם משאלו לא הגיעו הוא פנה למחקר אקדמי. בשנת 1969 צורף לסגל האוניברסיטה העברית כמרצה בכיר ובהמשך היה פרופסור בקתדרה על-שם מ' הקסטר ליחסים בינלאומיים וללימודי המזרח התיכון. במהלך תקופה זו הוסיף לשמש לפרקים בשירות הציבורי. בשנת 1964 היה הממונה על המחקרים האסטרטגיים במשרד החוץ. היה יועץ אסטרטגי לשר הביטחון שמעון פרס בשנים 1974 עד 1975.
הרכבי הרבה להתריע שנים רבות על הסכנות הנשקפות למדינת ישראל מצד אש"ף ובמרוצת השנים שינה את דעתו וצידד במשא ומתן עם ארגון זה.
בשנים 1976–1978 שימש כיועץ ראש הממשלה למודיעין, תחת ראשי הממשלה יצחק רבין ומנחם בגין.
יהושפט הרכבי נפטר בי"ט באלול ה'תשנ"ד, 26 באוגוסט 1994, ונקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים.
Let It Go

הצלחה מסחרית

השיר זכה בפרס האוסקר לשיר הטוב ביותר בטקס חלוקת פרסי האקדמיה ה-86, ואף בוצע במהלך הטקס על ידי אידינה מנזל. בנוסף הוא היה מועמד ואף זכה בפרס גראמי לשיר הטוב ביותר למדיה ויזואלית בשנת 2015. זהו השיר הראשון מסרט אנימציה של דיסני שדורג בעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100 מאז שנת 1995, אז הייתה זו ונסה ויליאמס שהגיעה למקום הרביעי ברשימה עם "Colors Of the Wind", נעימת הנושא של הסרט "פוקהונטס".

הבדלים בין הגרסאות

בעוד שבגרסתה של מנזל הסולם הוא לה במול מז'ור, הגרסה של לובאטו מתבצעת במפתח סול - מפתח הסופרן, כאשר המנעד הקולי שלה בשיר נע בין סול באוקטבה השלישית למי באוקטבה החמישית במקלדת פסנתר. רוברטו לופז מסביר ש"השיר שוכתב קלות במילותיו עבור גרסתה של לובאטו, וחלק שלם מגרסתה של מנזל אף נשמט לחלוטין במהלך השכתוב", ואנדרסון-לופז מוסיפה ואומרת כי "הביצוע של לובאטו טיפה יותר מטאפורי, אם כי שתי הגרסאות נותנות את אותה התחושה של לשחרר לחופשי את כל האנרגיה העצורה שבפנים".

וידאו קליפ

הסינגל לווה בוידאו קליפ, אשר יצא שבוע וחצי לאחר שחרורו ב-1 בנובמבר 2013. בוידאו משתתפת לובאטו כאשר במקביל נראים קטעים מן הסרט. בתמונת הפתיחה של הווידאו רואים את לובאטו ישובה בגלימה שחורה (בהשראת התקופה) על רצפה בתוך אחוזה נטושה וקודרת, שדומה במראה לארמון בסרט של הדמויות הראשיות, כאשר כל הרהיטים מכוסים בסדינים לבנים. בהמשך נראית לובאטו פושטת את הבגד העליון מעליה, מעשה סימבולי לשמו של השיר. היא נראית מטיילת באחוזה עד שהיא מגיעה לחדר ובו פסנתר כנף. עד מהרה היא מתיישבת לידו ומתחילה לנגן כאשר נראים עליו ומסביבו דפים רבים מפוזרים מכל עבר. לקראת סוף הווידאו, לובאטו נראית פורצת את אחת מדלתות האחוזה ומעיפה את הסדינים הלבנים שמעל הרהיטים, כאשר הפעם צבע גלימתה הוא לבן, ואור שחודר אל האחוזה הופך אותה לזוהרת. הווידאו הופק על ידי דקלן וייטבלום, וקיבל עד כה כ-522 מיליון צפיות.

הופעות חיות

מנזל היא המובילה בהופעות עם השיר, בעיקר בתוכניות הפריים טיים, אולם לובאטו הספיקה להופיע עם השיר באירועים חשובים, כמו ערב הגאלה של משפחת המלוכה הבריטית אשר הכנסותיו נתרמות, ובאירועים פחות חשובים אך משמעותיים, כמו ספיישל טלוויזיוני ביום חג המולד המתקיים מדי שנה בחסות חברת וולט דיסני, שמשודר מאתר הנופש של דיסני דיסניוורלד שבאורלנדו, פלורידה. בנוסף נכנס השיר לרשימת ההשמעה של לובאטו בשני סיבובי ההופעות האחרונים שלה, 'Neon Lights Tour' ו-'Demi World Tour'.
SNCF

היסטוריה

החברה נוסדה ב-1938, כאשר ממשלת החזית העממית הלאימה את חברות הרכבת הפרטיות שניהלו את הרשת המסילתית בצרפת.
בעת מלחמת העולם השנייה תפקדה החברה עבור כוחות הכיבוש של גרמניה הנאצית בצרפת הכבושה ובצרפת של וישי, כולל גירוש היהודים מפריז ב-1942. לפיכך היו רכבותיה ותחנות הרכבת שלה יעד לפעולות מחתרת הרזיסטאנס. דו"ח אקדמי מפורט על ההיסטוריה של החברה בשנות המלחמה הוגש להנהלתה ב-1992. ב-2014 שילמה החברה פיצויים לניצולי השואה בארצות הברית בסך 60 מיליון דולר.
לאחר המלחמה, השתקמה החברה כחברת רכבות לאומית-ממשלתית. המעצב התעשייתי פול ארזן (Paul Arzens) עיצב את הרכבות והקטרים והוא האחראי על תצורת "החטום השבור" האוירודינמי המאפיין בפרט את רכבות ה-TGV.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20, הפכה החרבה למפעילה משותפת של רשת הרכבות הפרבריות של פריז, ה-RER, יחד עם חברת התחבורה הציבורית של פריז, RATP.
בשנת 1981 חנכה SNCF את קו הרכבת המהירה TGV מפריז לליון. הפרויקט פותח עם חברת אלסטום החל מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 והפך לסיפור הצלחה עם התרחבות רשת הרכבות המהירות והפיכתן לחלופה לטיסות קצרות, בפרט תוך חיבור הרשת הצרפתית לרשתות דומות ברחבי אירופה כגון Thalys (בלגיה, הולנד וגרמניה).
משנות ה-90 של המאה ה-20 SNCF היא שותפה בכירה במיזם יורוסטאר, הרכבת המחברת את בריטניה ליבשת, ומחזיקה ב-55% מהבעלות על מיזם היורוסטאר.
בסוף שנות ה-90 החלה SNCF לפתח את רשת TER (ראשי תיבות של Transport express régional) באזור איל-דה-פראנס כרשת פרברית למעגל השני והשלישי סביב פריז, המשלימה את רשת ה-RER. בשנות ה-2000 נוצרו רשתות דומות באזורים אלזס, ברטאן, בורגון, פראנש-קונטה, לורן, פיקרדי, נור-פה דה קאלה, רון-אלפ וקורסיקה.

נתונים כלכליים

החברה היא בבעלות ממשלתית, עד 2012 שכנו משרדי ההנהלה שלה ברובע הארבעה-עשר של פריז, סמוך לתחנת מונפרנאס, אז עברו לפרבר סן-דני (סמוך לתחנת הרכבת סטאד דה פראנס). היא מעסיקה 245,090 אלף עובדים ב-120 מדינות ברחבי העולם. אורכה הכולל של מערכת הרכבות שבאחריותה הוא כ-32,000 קילומטר, מתוכם 1,800 קילומטר הם של קווי רכבות מהירות, ו-14,500 קווי רכבת חשמליים. החברה מפעילה מדי יום כ-14 אלף רכבות.
ב-2010 דורגה החברה במקום ה-22 בצרפת וה-214 בעולם ברשימת פורצ'ן 500 (הכוללת את התאגידים המצליחים בעולם), עם מכירות של 34.585 מיליארד דולר.

אוטובוסי OUIBUS

בשנת 2012 הקימה החברה שירות אוטובוסים בין-לאומיים, OUIBUS. השירות מחבר ערים מרכזיות בצרפת (ליון, פריז, ליל, מרסיי, ניס) עם לונדון, אמסטרדם, בריסל, אאכן, קלן, ברצלונה, סן סבסטיאן, גנואה וטורינו. מרכז הרשת נמצא בתחנת ברסי בפריז.
כבש כחול

מאפיינים

מיני הכבש הכחול חיים באזורים הררים טרשיים ומחוספסים בגבהים של 6,500-2,600 מטר מעל פני הים, ובזווית אנכית של 80-50 מעלות. הם טפסנים מעולים, ומקפצים בזריזות במדרונות, צוקים, ורכסים תלולים. פעילותם היא בעיקר בשעות היום, כשאת מרבית הזמן הם מחלקים בין אכילה למנוחה. בשעת מנוחה הם נוהגים לחפור בפרסותיהם גומא בקרקע. הם חיים בזוגות או בקבוצות של 20-8 פרטים. תזונתם כוללת עשבים, עשבי תיבול וצמחים טרשיים נוספים.
קרבות בין זכרים זהים לאלו של היעלים, וכן הנקבות והגדיים מזכירים מאוד עיזי בר. הזכרים נבדלים מהנקבות בעיקר בקרניים מקושתות שעבות מאוד בבסיסם, וכיוון צמיחתם הוא לאחור ולא קדימה כאצל שאר כבשי הבר. הנקבות מתאפיינות בקרניים קצרות ודקות המקושתות במעט. גופם צווארם וראשם, קצרים ועבים. הרגליים הקצרות שלהם, ארוכות יותר בחלק האחורי ומשוות להם מראה כפוף. פרוותם קצרה בכל העונות, ועבה יותר בחורף. צבע הפרווה של מינים אלו הוא כחלחל, כאשר יש סימונים שחורים במותניים, בחוטם, ברגליים, ובתחתית הצוואר. שפתותיהם וגחונם לבנים, ובמרכז עכוזם הבהיר בולט זנב שחור וקצר. 
הטורפים של מינים אלה הם נמרים, נמרי שלג, דהולים, זאבים, בעוד שעופות דורסים מהווים איום לגדיים.