google/wiki40b huggingface dataset:
בת

במשפחה, בת היא יחס שארות הקושר נקבה אל הוריה (המושג המקביל לזכר הוא בן). המושג נפוץ בהתייחסות לבני אדם, אך ישים גם לבעלי חיים.
בת (וגם בן) הוא תוצאה של לידה, אך ילדה עשויה להפוך לבת גם כתוצאה של אימוץ. לבת מאומצת יש הורים ביולוגיים (אלה שילדו אותה) והורים מאמצים (אלה המגדלים אותה).

בת לעומת בן

מדיניות הילד האחד שהונהגה בסין הביאה לכך שנרשמו יותר לידות של בנים מאשר לידות של בנות. הסיבה המשוערת לכך היא הפלה מלאכותית של בנות (או המתתן מיד עם הלידה), וכן הסתרת הולדתן של בנות, על-מנת לאפשר ניסיון נוסף להולדת בן. רצח תינוקות בנות מתקיים גם במדינות נוספות, ובהן הודו ופקיסטן.
בחלק מבתי המלוכה, לבן עדיפות בסדר הירושה לכתר, ובת נכללת בסדר זה רק כאשר המלך מת ללא בנים. דוגמה: לאחר מותו של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד בשנת 1885, בלא שהותיר בן זכר, שימשה בתו, הנסיכה מרסדס, נסיכת אסטוריאס בת ה-5, כמלכה בפועל במשך שישה חודשים, עד להולדת אחיה, שהוכתר מיד עם לידתו כמלך אלפונסו השלושה עשר.
צונדאפ 750

צונדאפ 750 (Wehrmachtsgespann ,Zündapp KS 750-"צוות קרב") הוא דגם של אופנוע שטח צבאי מתוצרת חברת צונדאפ הגרמנית שפותח במיוחד עבור הצבא הגרמני בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאופנוע היה דגם-אח זהה כמעט לחלוטין במכלולים הטכניים שלו מתוצרת חברת ב.מ.וו בשם BMW R 75. האופנוע הצבאי של חברת צונדאפ התאפיין בחיבור לסירת צד אינטגרלית, מובנית במקור, וכלל מספר מאפיינים המקובלים בכלי רכב בעלי ארבעה גלגלים אך ייחודיים לאופנועים וביניהם דיפרנציאל ננעל והילוך אחורי. הצבא הגרמני עשה שימוש באופנועים אלה בעיקר בקרבות שהתנהלו בצפון אפריקה ובחזית המזרחית באירופה אך גם ככלי עבודה בשירות חיל האוויר שלו.

מנוע

בנזין ארבע פעימות מקורר אוויר, בן שני צילינדרים בנפח 751 סמ"ק, הממוקמים בזווית של 170 מעלות (V כמעט שטוח לחלוטין) וזאת על מנת להגדיל את מרווח הגחון. ביצועי המנוע לא תוכננו להשגת מהירות סופית גבוהה במיוחד, וההספק עמד על כ-26 כוחות סוס ב 4000 סל"ד. לעומת זאת, המומנט היה גבוה במיוחד כ-5 קג"מ והושג כבר בסל"ד נמוך מאד של 2650. ראש המנוע עשוי אלומיניום והוא בעל שטח רחב של צלעות קירור. גל הארכובה עוצב להשגת אורך חיים ממושך ולהקטנת סכנת שבר. גל הזיזים ומשאבת השמן הונעו באמצעות תמסורת מגל הארכובה. הנעת המנוע התבצעה באמצעות רגלית (קיק סטארטר).

שילדה וסירת הצד

האופנוע נשען על שילדת צינורות משולשת. הצינורות עשויים מתכת בעובי 5 מ"מ בחתך אובלי. הגלגל הקדמי מחובר למזלג קפיצי בצורת טרפז. הגלגל האחורי מחובר לשלדה ללא שיכוך. על מנת להקל על הרוכבים מטלטולי הנסיעה צוידו המושבים בקפיצים מאסיביים מוגדלים כתחליף לבולם זעזועים בגלגל האחורי. סירת הצד מעוגנת לאופנוע באמצעות צינורות במבנה מלבני. גלגל הסירה נשען על זרוע גמישה המחוברת לציריית ההינע ובהמשך לדיפרנציאל. שיכוך תנודות הסירה מתבצע באמצעות בולמי זעזועים מסוג קפיצי עלה ומשען גומי קשיח.
חיים בעוולה

בישראל

פסק הדין הראשון שעסק בעוולת חיים בעוולה בישראל הוא "זייצוב נגד כץ". הוא נחשב לפסק דין מכונן בתחום, שכן היה הראשון בו נקבעו פיצויים ליילוד על שנולד. בפסק הדין הוכרו שתי עילות תביעה נפרדות בעקבות לידה שקדמה לה התנהגות רשלנית: עילתם של ההורים, ועילתו של הילד עצמו. עילת התביעה של הילד מכונה "חיים בעוולה", ונבדלת מעילת התביעה של ההורים, שסווגה כ"הולדה בעוולה". בפסק הדין זייצוב נקבע כי אין מניעה להכיר בעילת תביעת ההורים - עילת ה"הולדה בעוולה" - במסגרת עוולת הרשלנות ובהתאם לעקרונות נזיקיים רגילים. המחלוקת בפסק הדין ניטשה סביב עילת התביעה של הילד, כאשר בדעת רוב הוכרה גם עילת "חיים בעוולה". השופטים אהרן ברק ושלמה לוין

סברו שהולדה בעוולה מתקיימת בכל לידה של ילד בעל מום כתוצאה מרשלנות, וכי הפיצוי נועד לפצות על החיים עם המום, אף על פי שההתרשלות לא גרמה למום אלא ללידה עם המום. השופטים מרים בן פורת ודב לוין סברו, לעומת זאת, שהולדה בעוולה קיימת רק על אותם מקרים בהם ניתן יהיה לקבוע שטוב היה לאדם פלוני לולא נולד. הסבירה השופטת בן פורת: 
"לקטין הפגום במקצת לא תהא לדעתי עילה כלשהי בנזיקין. הוא זכה כתוצאה מרשלנות היועץ, בחיים כמעט מלאים... הכרה בקיומו של נזק לקטין במצב המתואר מנוגדת לתקנת הצבור ולעקרון קדושת החיים גם יחד. אם הקטין נולד עם מום גופני קל יחסית, אין לגרוס שנגרם לו נזק בר פיצוי מחמת הרשלנות שהרי בעטיה הוא זכה בחיים."
— מרים בן פורת, זייצוב נגד כץ
. השופט אליעזר גולדברג סבר שכלל אין מקום לתביעה על הולדה בעוולה.
השופט יעקב מלץ סיכם: "מכאן ששופט מחוזי שבאה בפניו תביעה כזאת עומד בפני מספר אפשרויות: יכול הוא להחליט לאמץ את עמדת ברק - ש. לוין ולקבוע כי יש בפניו עילת תביעה, בכל מקרה. יכול הוא לאמץ את עמדת בן פורת - ד. לוין ואז יהא עליו להחליט אם המקרה הספציפי שבפניו, מעמיד לקטין התובע עילת תביעה. בכל אחד מהמקרים לא יחטא נגד הוראת ס' 20(ב) לחוק יסוד: השפיטה הקובע כי "הלכה שנפסקה בבית המשפט העליון מחייבת כל בית משפט, זולת בית המשפט העליון." מה שאין הוא יכול לעשות זה לקבוע כי בשום מקרה אין לקטין עילת תביעה כזאת. בנושא זה, ובנושא זה בלבד, נקבעה בפרשת זייצוב הלכה על ידי 4 שופטים, כי תיתכן תביעה כזו."
השופטת דבורה ברלינר כתבה על תינוק שנולד עם מום של ספינה ביפידה שגרם ל-100% נכות שהוא כלול באותם מקרים קשים שבהם ניתן לומר כי "עדיף לו שלא נברא מאשר שנברא" ועל כן אין צורך להכריע בין העמדות השונות בשאלת היקף עוולת הולדה בעוולה. עם זאת, באותו מקרה קבע בית המשפט העליון שלא הייתה התרשלות ועל כן התביעה נדחתה.
השופטת מרים נאור כתבה: "לא אוכל להימנע מלומר כי קשה, לדעתי, לומר על ילד חסר כף יד (הסובל גם מבעיות נוספות) כי "לידתו בעוולה" וכי "טוב מותו מחייו"."
במרץ 2012 המליצה דעת הרוב של ועדת מומחים, בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס אליהו מצא, לבטל את ההכרה בעילת "חיים בעוולה". ולהקים מנגנון פיצוי שיפעל במקרי נכות של למעלה מ-20% עיקרי המלצות הוועדה קיבלו תוקף בפסק דין של בית המשפט העליון בעניין ליאור המר, שניתן על ידי השופט אליעזר ריבלין ביום פרישתו מבית המשפט.
בפסק דין ליאור המר ביטל בית המשפט העליון את עילת ה"חיים בעוולה" ובמקביל הרחיב את עילת התביעה של ההורים מכוח "הולדה בעוולה". באמצעות עילת תביעה זו האחרונה, יכולים הורים לתבוע פיצוי שיכסה את הוצאות גידולו ומלוא צרכיו של הילוד גם לאחר בגירותו ולמשך כל תוחלת חייו המוערכת.
לורטו

היסטוריה

לפי המסורת הפופולרית, הבית הקדוש הוא הבית בנצרת בו נולדה וגדלה מריה, אם ישו, בו ניתנה לה הבשורה, ובו חייתה לאחר לידתו של ישו ולאחר שנצלב וקם לתחייה. בשנת 1291 כאשר הממלוכים השלימו את כיבוש ארץ ישראל ובא הקץ על ממלכת ירושלים, נשקפה לבית סכנת הריסה. לכן, ב-10 במאי 1291, הוא הועבר על ידי מלאכים מנצרת ולאחר שחנה משך שלוש וחצי שנים על גבעת טרסט ברייקה שבקרואטיה, הגיע בלילה שבין ה-9 ל-10 בדצמבר 1294 אל תוך יער של עצי ער אציל (דפנה), במקום בו נצבת כיום לורטו. שמה של העיירה, לורטו, בא מהמילה הלטינית Laurus, שמו של עץ הדפנה.
הבזיליקה הוקמה על הגבעה בלורטו בין 1469 ל-1587, כמבנה מבוצר, והעיר התפתחה סביבה החל בשנת 1480. במקום הוקמו בתיהם של האומנים והפועלים שעסקו בהקמת הבזיליקה, וכן בית חולים ששימש את עולי הרגל. ממערב לבזיליקה הוקמו שני ארמונות - הארמון האפוסטולי שבנייתו החלה ב-1498 והארמון האילירי שנבנה החל בשנת 1580, ושימש כמנזר ישועי. רובע הבזיליקה שאורכו כ-500 מטר ורוחבו המרבי הוא 150 מטר, הוקף בחומה בשנת 1518 וזו חוזקה בארבעה מגדלים מבוצרים בסביבות שנת 1600. העיר החדשה התפתחה מדרום וממזרח לרובע זה על מורדות הגבעה.
ב-12 בדצמבר 1920 הוכרזה "גבירתנו מלורטו" כקדושה פטרונית של הטייסים, וכתוצאה מכך הוקם בית הספר של חיל האוויר האיטלקי (Scuola Perfezionamento Sottufficiali dell'Aeronautica Militare) בעיר. במקום שוכן גם מוזיאון של החייל.

גאוגרפיה

לורטו היא עיר וקומונה במחוז מארקה שבאיטליה שטחה של לורטו הוא 17.69 קמ"ר. היא נמצאת במרחק של כ-3.5 ק"מ מחופי הים האדריאטי, שוכנת על גבעה מתונה בגובה מרבי של 127 מטרים מעל פני הים ומשקיפה על האזור הכפרי שמסביב. הקומונה סמוכה לרקנאטי, פורטו רקנאטי וקסטלפידרדו.

דמוגרפיה

בשנת 2008 התגוררו בעיר 12,270 תושבים. להלן נתוני התפתחות האוכלוסייה מאז שנת 1861:
יום הולדת שמח, אדוני הנשיא

הרקע לאירוע

חגיגות יום ההולדת של הנשיא קנדי ​​נערכו במדיסון סקוור גרדן ב-19 במאי 1962, באירוע השתתפו למעלה מ-15,000 איש, בהם ידוענים רבים, ביניהם מרילין מונרו. אשתו של קנדי, ג'קי קנדי, ​​לא הייתה נוכחת.
שמלתה של מונרו הוכנה במיוחד בגוון צבע העור ולתוכה נתפרו 2500 אבנים נוצצות. מכיוון שהשמלה הייתה הדוקה במיוחד, היה צריך לתפור חלק ממנה על גופה של מונרו, ומתחתיה היא לא לבשה דבר. תחת אור הזרקורים הבד הבהיר נעלם ונותרו רק האבנים המנצנצות. עם השנים, השמלה הפכה לסמלו של השיר ונמכרה בשנת 1999 במכירה פומבית בניו יורק, בסכום של 1,260,000 דולר.
מכיוון שמונרו הגיעה לאירוע באיחור של מספר שעות, הציג אותה פיטר לאופורד כ"late Marilyn Monroe", משחק מילים, שכן המילה Late היא גם מאחרת וגם מנוח (נהוג להציג אדם לאחר פטירתו באופן זה). פטירתה של מונרו לאחר מספר חודשים הטעינה מחדש את המשפט שנאמר בהומור.
ברקודה (טורפדו)

הברקודה (בגרמנית: Barracuda, על שם הדג האימתני), הוא טורפדו גרמני הנעזר בטכנולוגיית הסופרקביטציה (Supercavitation) כדי לנוע במהירויות חסרות תקדים לקליע תת-מימי - לטענת המפתחים מעל 800 קילומטר לשעה. הוא הוצג לראשונה ב-2005 בכנס IMDEX שבסינגפור על ידי החברה הגרמנית Diehl BTG Defence לאחר שעבר סדרה של ניסיונות מוצלחים. לטענת המפתחים, הברקודה לא רק מהיר יותר מקודמו הרוסי ה-Shkval, אלא גם בעל יכולת תמרון גבוהה יותר ודיוק רב יותר, ולטענתם הוא מסוגל אף ליירט טילי Shkval וטורפדו אחרים.

תיאור הטורפדו

מהמידע המועט שנחשף, עולה כי מנוע הטורפדו הוא מסוג מנוע דלק מוצק, והטורפדו מצויד במערכת ניווט אינרציאלית וביחידת ביות. במהלך התנועה התת-מימית הברקודה מייצר סביבו מעטפת של בועות אוויר (המכונה Cavitation bubble), אשר מורידה באופן משמעותי את גרר המים, ובעזרת המנוע הרקטי רב העוצמה שלו הוא מסוגל לשייט במהירות העולה על 800km/h. מאפיין אחד המבדיל את הטורפדו מאחרים הוא מערכת ההנחיה המשוכללת שלו, המצוידת בגירוסקופים מסוג סיב אופטי ובמערכת ביות אוטומטית. במהלך ניסויים הברקודה הדגים "תנועה יציבה גם בקו ישר וגם במהלך מסלול עקום".
יעקב יוסף שלמה הלפרין

תולדותיו

יעקב יוסף שלמה הלפרין נולד בשנת ה'תר"ס. בן לרב חיים דב הלפרין שכיהן כמנהיג לחסידים בבוקרשט. אביו של הרב חיים דב וסבו של הרב יעקב יוסף שלמה היה האדמו"ר הרב שלום הלפרין מווסלוי. אמו של הרב יעקב יוסף שלמה הלפרין הייתה בת הרב דוד גוטרמן (הרבי מסווורן) שהיה האדמו"ר הרביעי לשושלת חסידות סאווראן ואביו של ר' משה גוטרמן אב"ד קיוב - אך לא השאיר אחריו ממשיך לחסידות.
הרב שלום הלפרין מווסלוי היה בנו של הרב דוד מברדיטשוב, בנו של הרב יעקב יוסף הלפרין שהיה מחותנו של הרוז'ינאי שהיה יורשו של רבי אברהם מפורוהביטש האדמו"ר השני בחסידות פורוהביטש, בן רבי שלום הגדול, בן ר' אברהם המלאך, בנו וממלא-מקומו של המגיד ממזריטש, יורשו של הבעל-שם-טוב אבי תנועת החסידות.

האדמו"רות

בשנותיו הצעירות פעולתו התורנית של הרב יעקב יוסף שלמה הייתה חריגה, הוא נישא לרבנית קנר, בת הרב יעקב שמשון קנר מייסד שושלת חסידות טשחויב השינובאית. בשנת ה'ת"ש, בעצת קרוביו אדמו"רי רוז'ין ודודו-זקנו ר' משה יהודה לייב פרידמן מפשקאן החל הרב יעקב יוסף שלום לכהן לכהן כאדמו"ר.
את בחרותו העביר במחיצת סבו ודודיו, הרב אברהם יהושע השיל פרידמן שהיה מייסד חסידות אדז'וד. כשכיהן כאדמו"ר שילב הנהגה גם לחסידי שטפנשט שחלקם הכתירוהו לרבם לאחר הסתלקות הרבי השני, ר' אברהם מתתיהו ללא צאצאים. עבר מגאלאץ לבוקרשט. הרב יעקב יוסף שלמה הלפרין הפיח להט חסידי בקרב חסידיו יוצאי רומניה, והאיר להם את הדרך כיצד יבנו את ביתם על אדני התורה והיראה, בפרט בחינוך הילדים ושליחתם לישיבות לצד התנהגות אצילה וסמכותית שהונהגה בחצרות בית רוז'ין.
בתל אביב ייסד את חצרו שכונתה 'חסידות וסלוי' בשדרות בן-גוריון והפך את המקום למרכז חסידי ידוע. הרב יעקב יוסף שלמה הלפרין נפטר בי"א טבת בשנת ה'תשמ"ה בעיר תל אביב, יורשו הוא בנו, הרב אברהם שלום שמשון הלפרין שמכהן כאדמו"ר בתל אביב ובבני-ברק. מרכז החסידות כיום הוא בעיר תל אביב.
ויסנטה פאולה

מועדון סאו פאולו

פאולה התחיל את הקריירה שלו כשחקן בסאו פאולו. לאחר מעבר קצר בשתי קבוצות נוספות, אאוטו ואמריקנו מסאו פאולו, שלא קיימות יותר, סיים את הקריירה כשחקן בגיל צעיר.
בשנת 1935 החל את הקריירה שלו כמאמן במועדון סיריו. לאחר מעבר קצר בפורטוגזה מסנטוס, חזר למועדון סאו פאולו, הפעם כמאמן. 
פאולה אימן את סאו פאולו בשמונה תקופות בין 1937 ו-1960. למעט אימון בוקה ג'וניורס בשנת 1961, לא אימן קבוצה אחרת מאז. בהובלתו, זכתה סאו פאולו פעמיים ברציפות באליפות סאו פאולו (1948 ו-1949). 
עם חזרתו מאימון בוקה ג'וניורס, הביא פאולה לסאו פאולו את רעיון הקמת בית ספר לכדורגל לילדים ונוער. באותה התקופה סבל מועדון סאו פאולו בקשיים כלכליים עקב בנייתו המתמשכת של האצטדיון שלו, מורומבי. עקב כך, הקמת בית הספר לכדורגל על ידי פאולה התרחשה בתזמון מתאים, מאחר שהיה יותר כלכלי לסאו פאולו באותה התקופה לפתח את הכדורגלנים שלה מאשר לרכוש שחקנים מקבוצות אחרות. כמחוה לפאולה, מיד לאחר מותו בשנת 1975 כינה מועדון סאו פאולו את בית הספר לכדורגל שלו על שמו של המאמן המנוח.

נבחרת ברזיל

פאולה נבחר להוביל את נבחרת ברזיל בגביע העולם 1958. לקראת אותה התחרות, צירף פאולה את פלה לנבחרת (אם כי תחילה לא בהרכב הפותח), למרות היותו אז עוד בן 17 בלבד ולמרות שנפצע זמן קצר לפני התחרות. פאולה אף ביצע צד אמיץ כאשר החליף שלושה שחקנים בהרכב הפותח לפני המשחק האחרון והגורלי בשלב הבתים מול ברית המועצות (לאחר ניצחון 3:0 על אוסטריה ותיקו 0:0 מול אנגליה): הוא הכניס להרכב את פלה, זיטו וגרינצ'ה במקום ז'ואל, דינו ומאזולה. החלפות אלו התבררו כמוצלחות (ברזיל ניצחה 2:0) ולדעת רבים פתחו למעשה את הדרך לזכייה בגביע.
בין כישוריו העקריים של פאולה כמאמן הייתה היכולת ליצור קשרי עבודה מועילים עם שחקניו, אשר חיזקו את האווירה ואת המוראל של הסגל אותו אימן. תכונה זאת הייתה חשובה לזכיית גביע העולם ב-1958, לאור הביטחון העצמי הירוד ששרר בקרב העם הברזילאי לאחר כשלונות נבחרת ברזיל בשני גביעי העולם הקודמים (הפסד ביתי מפתיע לאורוגוואי בגמר גביע העולם 1950 והדחה ברבע הגמר בגביע העולם 1954).
פאולה נבחר על ידי התאחדות הכדורגל הברזילאית להוביל את הנבחרת גם בגביע העולם 1962 בצ'ילה, אך חלה לפני התחרות והוחלף על ידי איימורה מוריירה.
פאולה חזר לאמן את נבחרת ברזיל לקראת גביע העולם 1966 באנגליה. ההכנות לאותה התחרות היו מלוות בהפרעות ומאבקים פוליטיים רבים מצד קבוצות הכדורגל והפדרציות הברזילאיות. בסמוך למועד התחרות הגיע ל-46 מספר השחקנים שהתאמנו בנבחרת, כאשר רק 22 יכלו להרשם בפועל לנסוע לתחרות. בגביע העולם עצמו ברזיל לא העפילה לשמינית הגמר משלב הבתים ובכך רשמה את התוצאה החלשה ביותר בתולדותיה בתחרות. כתוצאה הודח פאולה מאימון הנבחרת.
בהובלתו של פאולה שיחקה נבחרת ברזיל 74 פעמים, מתוכן זכתה 55, סיימה בתיקו 13 והפסידה 6 פעמים.
תלמה ילין (צ'לנית)

קורות חייה

תלמה בנטוויץ' (Thelma Bentwich) נולדה באנגליה, בשנת 1895, התשיעית מאחד עשר ילדיהם של שושנה והרברט בנטוויץ'. משפחת בנטוויץ' (כנראה גלגול השם "בן-דב") הגיעה באמצע המאה ה-19 מהעיר פוזנן שבפולין ללונדון. בית הוריה היה בית ציוני אדוק, ואביה נמנה עם ידידיו הקרובים ביותר של חיים ויצמן. בביתם אף התארחו ישראל זנגוויל ותיאודור הרצל, והוא היה בין הדוחקים בו לבקר בארץ.
תלמה ילין החלה לנגן בצ'לו בילדותה, משום שאמה קבעה לכל אחד מילדיה באיזה כלי ינגן. היא התאהבה בכלי ונשארה נאמנה לו כאמנית מבצעת עד ימיה האחרונים. בגיל 16 יצאה מלונדון לפריז, כדי להשתלם בנגינת הצ'לו אצל האמן הספרדי הדגול פאבלו קזאלס. כן הייתה תלמידתו של הצ'לן הידוע אנדריי הקינג. היא החלה בהופעות פומביות, בהרכבים משפחתיים, עם אחיותיה, וניגנה בפני חיילי בעלות הברית שחנו בצרפת בעת מלחמת העולם הראשונה. 
בשנת 1919 הגיעה לראשונה לארץ ישראל. היא התיישבה באורח זמני במושבה זכרון יעקב, בה כבר התגוררו אחיותיה. מיד עם הגיעה לארץ החלה לעסוק לא רק בנגינה, אלא בפעילות רחבת היקף של חינוך מוזיקלי ושל ארגון קונצרטים ומופעים.
בשנת 1921 נישאה לאדריכל אליעזר ילין. לימים נולדו להם ארבע בנות. גם בנותיה של תלמה ילין היו אמניות מוכשרות – בציור, בנגינה, ובכתיבה. היא המשיכה בפעילותה המוזיקלית בד בבד עם גידול בנותיה; ערכה קונצרטים ברחבי אירופה, הקליטה והופיעה בקונצרטים משודרים ברדיו.
ילין השתקעה בירושלים, ובעלה האדריכל היה מראשוני המתכננים והבונים של שכונות הגנים בעיר, ובעיקר של שכונת רחביה. בעת מלחמת העולם השנייה עבדה תלמה ילין בשירות הצנזורה הבריטית בארץ, ובמשך שנים הייתה מורה לנגינה בצ'לו. לאחר מותו החטוף של אליעזר ילין בשנת 1945 התמסרה לנגינה ולהוראת הנגינה. הייתה אמנית מוערכת, בעלת שם עולמי בנגינת הצ'לו.
נפטרה באביב 1959, בגיל 64, ונטמנה בהר המנוחות.
הותירה אחריה את בנותיה: שושנה (אשת אבנר ישראלי), יהודית (ניטה), יונה, ויולה הכהן-ילין (אמה של השחקנית שרון הכהן-בר).
בין צאצאיה: השחקנית שרון הכהן בר, השחקן טל קלאי, המוזיקאי תומר בר, המוזיקאי ניצן בר
בשנת 1962 נפתח בתל אביב תיכון  לאמנויות "תלמה ילין", שנקרא על שמה. בית הספר עבר בשנת 1980 לשכונת בורוכוב בגבעתיים.
בשכונת רמת בית  הכרם בירושלים קרוי רחוב "תלמה" על שמה.
ארכיונה מן השנים 1917–1959, ובו מכתבים, תוכניות, תמונות וקטעי עיתונות, שמור במרכז למוזיקה של הספרייה הלאומית. בשנת 1964 פרסמה אחייניתה מַרגֶ'רי בנטואיץ ספר על אודותיה באנגלית בהוצאת ראובן מס, והוא ראה אור ב-1981 בתרגום עברי.
איריס רחמימוב

ביוגרפיה

רחמימוב נולדה וגדלה בירושלים, בתם של חתן פרס ישראל הרופא פרופ' רמי רחמימוב והביוכימאית פרופ' חנה רחמימוב שלימדו באוניברסיטה העברית בירושלים. היא אחות לד"ר נמרוד רחמימוב רופא אורתופד, ותמר רחמימוב-הוניג עורכת דין.
בוגרת תואר ראשון בשנת 1990 בהיסטוריה של אירופה ותואר שני בשנת 1993 בהיסטוריה מודרנית של אירופה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2000 קיבלה רחמימוב את תואר הדוקטור מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק בהדרכתו של אישטוואן דיאק.
בשנים 2008–2009 הייתה עמיתת מחקר במרכז למדעי הרוח של אוניברסיטת סטנפורד. רחמימוב כתבה את הפרק על שבי במלחמות העולם במהדורה החדשה של "Cambridge History of Warfare", הייתה אחד החוקרים הראשונים שעסקה בנושא זה. מחקרה מהווה נקודת ייחוס להיסטוריונים וחוקרים חדשים המתעניינים בנושא.
משנת 2014 משמשת רחמימוב כעורכת ראשית של כתב העת זמנים. בקיץ 2015 ערכה את גיליון 131 של כתב העת, שעסק כולו בהיסטוריה קווירית.
בשנים 2015–2016 הייתה עמיתת מחקר באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 2016 נבחרה רחמימוב לאחת הנשים הגאות המשפיעות בישראל. משנת 2017 מכהנת כחברה הנהלה באגודה לזכויות האזרח.

חיים אישיים

רחמימוב נמצאת בזוגיות ומגדלת 3 ילדים.

מחקר

מאמרה "קסמו המערער של הדראג" יצא לאור בכתב העת - American Historical Review ובתרגום לעברית בכתב העת זמנים.

פרסים

רחמימוב זכתה בפרס פרנקל להיסטוריה בת זמננו עבור ספרה - POWs and the Great War
מרק שכטמן

מרק שכטמן (נולד ב-1928 בקייב) הוא צייר וסופר ישראלי באר שבעי יליד ברית המועצות. בנו של הצייר מנואיל שכטמן.

ביוגרפיה

נולד בקייב, אוקראינה בשנת 1928. למד באוניברסיטה טכנית במוסקבה ופקולטה לאסתטיקה טכנית בקייב והשלים תואר שני בהנדסת מכונות. את יסודות הציור למד אצל אביו - הצייר היהודי הנודע מנואיל שכטמן ובהמשך למד באופן עצמאי. בשנת 1980 עלה לישראל.
שכטמן חבר אגודת הציירים והפסלים בישראל.

עבודתו

ציוריו של מרק שכטמן כוללים ציורי נוף, דיוקן, בעלי חיים, טבע דומם והווי חיים שונים. הוא משתמש בטכניקות ציור של צבעי מים, פסטל, שמן, גרפיקה ותחריט.
תערוכות יחיד: מתנ"ס שדרות, ספרייה עירונית באר שבע, עיריית לנגסונד (נורווגיה), בסיס חיל האוויר - נבטים, חברת UPS, מכללה אקדמית ע"ש סמי שמעון ועוד. 
תערוכות קבוצתיות: תיאטרון לאומי "הבימה", תערוכה "3000 שנה לירושלים"- בודפשט (הונגריה), מכון לאונקולוגיה - באר-שבע, בית שאגאל - חיפה, בית אומנים - באר-שבע, בית ציוני אמריקה - תל אביב, תיאטרון ירושלים, ספרייה עירונית - באר-שבע, יד לבנים - באר-שבע, עיריית באר שבע, מכללה אקדמית - באר-שבע ועוד.
מספר יצירות של מרק נמצאות באוספים פרטיים בארץ ובחו"ל. אחדות מתמונותיו אצל מלך נורווגיה, אצל הרב הראשי של בירת נורווגיה - אוסלו וכן בלשכת יושב ראש הפרלמנט הנורווגי.
במסגרת הפרויקט של משרד החינוך "יום אומן" צייר ביחד עם התלמידים ציורי קיר בכ-40 בתי ספר ברחבי הנגב ולימד רישום וציור. לימד רישום וציור בקרב ילדים ומבוגרים במספר מרכזים קהילתיים כגון: מתנ"ס לווין, עמותת "עמך", בסיס צבאי מחנה נתן ועוד. יזם והשתתף בפרויקטים אמנותיים אחדים: אחרי הפיגוע בדולפינריום תל אביב ביצע ציורי קיר בבית הספר "שבח מופת" ביחד עם תלמידי בית הספר, וכן ציורי קיר בבית הספר במחנה נתן. 
מרק שכטמן פרסם מספר סיפורים, מאמרים וזיכרונות בעיתונים, כתבי עת בישראל, רוסיה וארצות הברית וכן באינטרנט.
עמירם שקולניק

ביוגרפיה

שקולניק נולד בקיץ 1923 במזכרת בתיה, בנם הצעיר של חסידה לבית מלר ושלמה שקולניק.
בשנת 1942 סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה בתל אביב והחל ללמוד בסמינר הקיבוצים, היה חבר מחנות העולים ויצא להכשרה ביגור. בתום ההכשרה, הצטרף עם חבריו לקיבוץ בית הערבה, וב-1948 גויס לצה"ל ולחם בהגנה על סדום. בשנת 1949 עבר בית הערבה לקיבוץ כברי, והקים את בית הספר היסודי הראשון. בשנת 1951, בצוות יחד עם עמיתיו אביתר נבו ומיכאל קוסטא, הניח את היסוד להוראת הביולוגיה בסמינר אורנים, שם לימד כל שנות עבודתו. השתתף במיפוי הגאולוגי של סיני ב-1956, לצד עמירם עסקו במלאכה הזואולוגים אמוץ זהבי, יעקב ורמן, הביולוג האבולוציוני אביתר נבו, והבוטנאים יואל דה-מלאך, נפתלי תדמור, דני זהרי, והארכאולוג יוחנן אהרוני. 
בשנת 1967 קבל תואר דוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות יתרה, את לימודי הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת דיוק שבצפון קרוליינה. בשנת 1969 חזר לישראל עם פרופ' קנוט שמידט נילסון (Knut Schmidt-Nielsen), החל לעבוד באוניברסיטת תל אביב כמרצה בכיר ושם הקים מעבדה לפיזיולוגיה, והיה מהפיזיולוגים מהראשונים במחלקה לזואולוגיה אוניברסיטת תל אביב, שם בנה תשתית הוראה ומחקר שקצרה יוקרה והישגים רבים. מדענים רבים מרחבי העולם שיתפו אתו פעולה במחקריו, הרבה להרצות ולכתוב על תעשיית המזון, החקלאות המדברית והרפואה. עמירם חקר בתחום פיזיולוגיה סביבתית במדבר, הקים את האסכולה למחקר הפיזיולוגיה המדברית תוך שילוב השדה, המעבדה והתאוריה. בנוסף, הרצה בישראל ומחוץ לה.
בשנים 1976 עד 1978 שימש בתפקיד ראש המחלקה לזואולוגיה ובהמשך קבל את הקתדרה לזואולוגיה סביבתית. בהמשך ובמקביל גם שימש בשורה ארוכה של תפקידים בוועדות אוניברסיטאות שלהן מונה מטעם המועצה להשכלה גבוהה והאקדמיה הישראלית למדעים.
בשנים 1992 עד 1994 עמד בראש החטיבה האקדמית של מכללת אורנים. בשנת 1995 לאחר שפרש לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב כפרופסור אמריטוס, נתמנה מטעם אוניברסיטת בר-אילן בין השנים 2000 ו-2004 כיו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית גליל מערבי, לזכרו קיימת במכללה מלגה בעבור הישגים יוצאי דופן שנתרמה על ידי משפחתו. בימיו האחרונים, השקיע את מאמציו בכתיבת ספר על עבודתו המדעית, אך נפטר בטרם סיימו. את הספר סיימה והוציאה לאור תמר רעייתו ביחד עם יצחק צ'ושניאק.
נפטר בקיץ 2004. הניח אשה, ילדים, נכדים ונינים.

מחקריו

מחקריו עסקו במגוון רחב של נושאים. הוא חקר את התאמות בעלי חיים לבית גידולם במגוון של מינים, ובהם חלזונות, קיפודים, מכרסמים, קופים, ומעלי גרה מדבריים אחרים. מחקר אחר עסק במכרסמים מדבריים שהיגרו לגליל המערבי, אזור בו יש אקלים ים תיכוני. 
בסוף שנות ה-50 החל את עבודת המחקר באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' היינריך מנדלסון, מחקרו עסק בעמידות לתנאי יובש של מכרסמים מדבריים והתפתח בעבודת הדוקטורט שלו במחקר על שני מיני הקוצנים בהנחיית פרופ' רייך ופרופ' אריה בורוט. מחקר ראשוני על התחרות בין שני מיני קוצנים, קוצן היום וקוצן הלילה, פתח מחקר מתמשך. המבנה והתכונות הפיזיוגיות של שני סוגי הקוצנים כמעט זהים שני המינים פעילי לילה בדרך כלל, אולם באזורים בהם חופפים שטחי המחיה שלהם, פעיל הקוצן המצוי בשעות הלילה והקוצן הזהוב בשעות היום. כאשר הרחיקו עמירם ועמיתיו את קוצני הלילה מבית הגידול הטבעי, התחילו קוצני היום להיות פעילים גם בשעות הלילה. מדובר כאן בתחרות בין מינים קרובים.
סרג'יו נטרא

חייו ויצירתו

סרג'יו נטרא (נדלר - Nadler) יליד רומניה (1924) בן למשפחה שמקורה באוסטריה ובצ'כיה (ליווא - Löwe, לוסטגרטן - Lustgarten). בילדותו למד פסנתר ומוזיקה ובהלחנה החל לעסוק בגיל צעיר מאוד. הוא למד בקונסרבטוריון יהודי ללימודי אומנות ולאחר מכן באקדמיה למוזיקה של בוקרשט, ביו השאר תאוריה, קומפוזיציה ותיזמור עם לאון קלפר ומוזיקה מודרנית עם מיכאל אנדריקו.
קטע לתזמורת "מארש וכוראל" משנת 1944 הקנה לו מעמד של מודרניסט ברומניה. התזמורת הפילהרמונית הישראלית ביצעה את יצירתו זו בשנת 1947 בניצוח אדוארד לינדברג. על יצירה זו ועל ה"דיוורטימנטו בסגנון קלאסי" משנת 1943 קיבל את פרס להלחנה על שם אנסקו. 
היצירה "ארבע פואמות" לבריטון ותזמורת, הייתה האחרונה שבוצעה ברומניה לפני שעלה לישראל, שלוש שנים לאחר שהגיש בקשת הגירה לממשלת רומניה, תקופה שבה הוא ואשתו סוניה נטרא, פסלת ואומנית ידועה, סבלו מאיסור פרסום ומימוש כל פעילות מקצועית.
בשנת 1961 עלו לישראל סרג'יו נטרא ואשתו סוניה, פסלת והתיישבו ברמת אביב. כעבור שנה ביצעה הפילהרמונית הישראלית, בניצוח סרג'יו קומיסיונה את ה"סימפוניה לכלי קשת", היצירה האחרונה שכתב ברומניה. יצירתו "מוזיקה לכינור ונבל" משנת 1960, בוצעה בביצוע בכורה על ידי הכנרת מרים פריד והנבלנית הצרפתייה פרנסואז נטר. 
נטרא הוא מלחין בעל אוריינטציה אירופית מובהקת ובעל סגנון כתיבה המתאפיין בזרימה מלודית, שפה פולימודאלית, מחשבה פוליפונית והתפתחות מדורגת ועשירה של חומר מוטיבי. הוא משתמש בטקסטים בלשון חדשה, על מקצביה ומצלוליה, ומקורות השראתו נשאבים בין השאר מן הפולקלור היהודי.
יצירותיו מבוצעות ומשודרות בכל רחבי העולם, בין השאר, בישראל, ארצות הברית, קנדה, בריטניה, אירלנד, גרמניה, הולנד, אוסטריה, נורווגיה, שוודיה, צרפת, בלגיה, איטליה, ספרד, סווזילנד, צ'כיה, הונגריה, פולין, רוסיה, רומניה, סלובניה, יפן, טייוואן, אוסטרליה.
לצד ההלחנה עסק פרופסור נטרא בהוראת המוזיקה. בין השנים 1975 ו- 1985 כיהן כפרופסור אורח באקדמיה למוזיקה שליד אוניברסיטת תל אביב שם הירצה על מוזיקה של המאה ה-20, הלחנה וניתוח צורות. במשך השנים העמיד נטרא דורות של תלמידים, ביניהם ליאור שמבדל, רפי קדישזון (מלחין ומנצח), אראל פז, ראובן סרוסי, דבורה רוטשטיין שראם, דרור אלימלך (מלחינים), יהונתן בריק (כנר), סלי פיקס, יו'גין אלקלעי, סיוון סילבר וגיל גרבורג (פסנתרנים), יוני פרחי (פסנתרן ומנצח).
לנטרא ורעייתו האמנית הרב תחומית סוניה שני בנים.
קוטו (כלי נגינה)

קוֹטוֹ הוא כלי מיתר יפני מסורתי וכלי הנגינה הלאומי של יפן. זהו כלי פריטה העשוי מעץ הפאולוניה אשר אורכו כ-180 סנטימטר ורוחבו כ-25 סנטימטר. הוא בעל 13 מיתרים שמתוחים על 13 גשרים ניידים. באופן מסורתי נהוג לנגן על הקוטו בכריעה או בישיבה על הרצפה. מוצאו של הקוטו מכלי הגוז'נג הסיני, שהגיע ליפן במאות ה-7 וה-8. מקורו של הקוטו המודרני הוא בכלי גקוסו ששימש במוזיקת החצר הקיסרית (גאגאקו). הקוטו הפך לכלי פופולרי מאוד בקרב האצולה היפנית. חוברו לו גם יצירות סולו וגם יצירות להרכבים קאמריים שכללו את הקוטו. נגן הקוטו גם שר לעיתים לצלילי הנגינה של הקוטו.