google/wiki40b huggingface dataset:
ג'יין טופאן

ג'יין טופאן (1854–1938, כונתה "ג'ולי ג'יין"), נקראה בילדותה הונורה קלי, הייתה רוצחת סדרתית אמריקאית. היא הודתה ברציחתם של 33 בני אדם בשנת 1901. היא צוטטה באומרה שהמניע שלה לרציחות היה "להרוג הכי הרבה אנשים - אנשים חסרי ישע - יותר מכל גבר או אישה שאי פעם חיו".

ביוגרפיה

ממסמכים מעטים ששרדו מילדותה ידוע כי הוריה היו מהגרים אירים, ואימה, ברידג'ט קלי, מתה משחפת כאשר ג'יין הייתה צעירה מאוד. אביה, פטר קלי, היה ידוע בציבור כשתיין ואקסצנטרי. בין השמועות השונות שנפוצו אודותיו, סופר כי בשיא השגעון שלו החליט לתפור את העפעפיים שלו בעת שעבד בתור חייט.
בשנת 1863, שנים ספורות בלבד מאז מות אשתו, קלי לקח את שתי בנותיו הצעירות, דליה ג'וזפין בת השמונה והונורה בת השש לבית יתומות בעיר בוסטון. הוא מסר אותן למוסד זה ולא שב לראותן לעולם. על פי מסמכים שנמצאו בבית המחסה הבנות "ניצלו מבית אומלל מאוד".
מעט מאוד ידוע על גורל הבנות בעת ששהו בבית המחסה, אך ידוע שכעבור פחות משנתיים, בנובמבר 1865, הונורה נשלחה לעבוד כמשרתת חוזית בביתה של אן סי. טופאן. על אף שמעולם לא אומצה רשמית, היא נטלה את שם המשפחה של בעלי הבית ושינתה את שמה הפרטי לג'יין.

רציחות

בשנת 1885, טופאן החלה להתמחות כאחות רפואית בבית חולים בקיימברידג'. בזמן ההתמחות שלה היא ערכה ניסויים על המטופלים שכללו הזרקת כמויות שונות של מורפין ואטרופין. היא שנתה את המרשמים שנתנו לה וחזתה כיצד הכימיקלים משפיעים על מערכת העצבים. עם זאת, היא שהתה זמן רב ביחידנות עם המטופלים, שיחקה עם מינוני התרופות שלהם כך שאיבדו את הכרתם ואף שכבה עימם. לא ידוע אם התקיים מגע מיני בינה לבין המטופלים כאשר היו מחוסרי הכרה, אך לאחר שתושאלה היא סיפרה שחוותה ריגוש מיני מכך שראתם אותם קרובים לסף מוות, חוזרים לחיים ושוב מתקרבים למוות. היא הזריקה תערובת קטלנית של תרופות למטופלים אותם בחרה כקורבנותיה, שכבה לצידם על מיטת החולה ואחזה בהם בחוזקה בעודם מתו. הדבר אינו נפוץ בקרב רוצחות סדרתיות, שהמניע העיקרי שלהן הוא רווח כספי ולא סיפוק מיני. בשנת 1889 הועברה לבית חולים אחר בעיר מסצ'וסטס, שם גבתה לעצמה עוד מספר קורבנות ופוטרה כעבור כשנה. היא חזרה לקיימברידג' אך פוטרה עקב מתן חומרים מעוררים באופן רשלני. היא החלה לעבוד בתור אחות פרטית ושגשגה למרות מעט תלונות על גניבות.
בשנת 1895 פתחה במסע רציחות שהחל ברציחתם של בעלי הבית שלה. בשנת 1899 רצחה את אחותה החורגת אליזבת' באמצעות כמות קטלנית של סטריכנין.
בשנת 1901 עברה לגור עם משפתחתו של אלדן דייוויס הקשיש לאחר מות אשתו (אותה טופאן רצחה בעצמה) כדי לסעוד אותו. בתוך שבועות, היא רצחה גם אותו ואת שתי בנותיו. היא חזרה לעיר הולדתה, חיזרה אחר הבעל של אחותה החורגת, הרגה את אחותו והרעילה אותו כדי שתוכל ל"הוכיח" את כישוריה כאחות לכשיבריא. היא אף הרעילה את עצמה כדי לזכות באמונו. אולם, הדבר לא הצליח והוא גירש אותה מביתו.
בני משפחת דייוויס ששרדו ביקשו בדיקת טוקסיקולוגיה בגופתו של אלדן ובגופתה של ביתו הקטנה. ממצאי הבדיקה העלו כי הוא הורעל והמשטרה החלה לפעול כדי ללכוד את טופאן. ב-29 באוקטובר 1901 היא נעצרה לראשונה באשמת רצח.
בשנת 1902 הוא הודתה שרצחה 31 בני אדם. בית המשפט המחוזי קבע שהיא אינה כשירה לעמוד לדין מחמת אי שפיות והיא נשלחה לבית משוגעים.
זמן קצר לאחר המשפט, פורסמה ידיעה באחד מהעיתונים של ויליאם רנדולף הרסט, הניו-יורק ג'ורנל, הגורסת כי טופאן רצתה שיכירו בה כחולת נפש כדי שתשלח לטיפול ותוכל להשתחרר, וכביכול היא הודתה ברצח של יותר מ-31 אנשים. לא ידוע אם זה היה המניע האמיתי של טופאן להודות באשמה. היא בילתה את שארית חייה בבית המשוגעים בעיר.
קטינה פקסינו

ביוגרפיה

פקסינו נולדה בשם אקטריני קונסטנטופולו בעיר פיראוס, יוון. החלה את דרכה בתחום הבידור כזמרת אופרה, היא הופיעה לצידו של המנצח הנודע דימיטרי מיטרופולוס. עשתה הסבה לתחום המשחק ולמדה את המקצוע ב"תיאטרון הלאומי של יוון" שבאתונה. היא הייתה לשחקנית התיאטרון המצליחה ביותר ביוון עם הופעות מרשימות בהצגות "הדוד וניה" ו"האב". על מנת לקדם את עצמה מקצועית נסעה פקסינו להופיע בבמות התיאטרון הנחשבות בלונדון. היא לא יכלה לחזור למולדתה בפרוץ מלחמת העולם השנייה לכן בחרה להגר לארצות הברית. 
בשנת 1943 נבחרה פקסינו על ידי במאי הקולנוע המצליח סם ווד לשחק בדרמה הקולנועית "למי צלצלו הפעמונים" המבוססת על רומן בשם זה. הופעה זו בתפקיד פילאר מגלת העתידות הייתה הופעת הבכורה של פקסינו בהוליווד. בעבורה זכתה פקסינו בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר (הייתה לזוכה הראשונה בתולדות הפרס) ובפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. פקסינו היא השחקנית היווניה היחידה עד היום שזכתה בפרס האוסקר.
פקסינו בחרה לשחק בהצגות בברודוויי ולא פיתחה קריירת משחק הוליוודית ענפה. היא מיעטה להופיע בסרטים והתפרסמה רק בדרמות " Mourning Becomes Electra" של דאדלי ניקולס בתפקיד כריסטינה לצידה של רוזלינד ראסל ו"נסיך השועלים" של הנרי קינג בתפקיד מונה קוסטנזה אמו של אנדראה אורסיני (טיירון פאוור).
פקסינו הופיעה בהפקות הקולנוע האירופאיות "רוקו ואחיו" של לוקינו ויסקונטי בתפקיד רוסריה אלמנת משפחת פרדוני ו"מר ארקדין" של אורסון וולס.
פקסינו הייתה אמא לשני ילדים מנישואיה הראשונים ביוון ללואניס פקסינוס. בעלה השני עד למותה היה השחקן היווני אלכס מינוטיס.
פקסינו נפטרה באתונה ממחלת הסרטן ב-22 בפברואר 1973 בגיל 72. נקברה ב"בית הקברות הראשון של אתונה".
אסטל פרסונס

ביוגרפיה

פרסונס נולדה בעיר לין שבמסצ'וסטס לאלינור ולאבן פרנסונס סמית.
למדה משחק באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת בוסטון.
למדה את טכניקת שיטת המשחק ב"סטודיו המערב למשחק" תחת לי סטרסברג.
עבדה בתחילת חייה כזמרת בלהקה לפני שנכנסה לתחום המשחק.

קולנוע וטלוויזיה

פרסונס התפרסמה לראשונה בתחום הקולנועי בשנת 1967 בסרט הפשע של וורן ביטי "בוני וקלייד".
בסרט שיחקה בתפקיד בלאנש אשתו של באק בארו (ג'ין הקמן) וזכתה על הופעתה הראשונה למעשה בסרט הוליוודי בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנה לאחר מכן הועמדה פרסונס פעם נוספת לפרס האוסקר לתפקיד משני על תפקידה בסרטו של פול ניומן "רייצ'ל, רייצ'ל" בתור סלה מאקי חברתה של גיבורת העלילה המורה רייצ'ל קמרון (ג'ואן וודוורד).
ב-1970 הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה על הופעתה בדרמה הקומית שהתעסקה בגזענות בארצות הברית "איש האבטיח".
ב-1974 הופיעה לצדה של ברברה סטרייסנד בקומדיה "For Pete's Sake". ב-1992 שיחקה בסרט הטלוויזיה של HBO "עניין פרטי" בכיכובה של סיסי ספייסק. ב-1995 היא שיחקה בסרט גברים בצד. ב-1997 שיחק בסרט "הבלש בעל רגלי הקטיפה" לצד כריסטינה ריצ'י. ב-2005 שיחקה במיני סרת המופת "אימפריות נופלות" בתפקיד בי אמה של ג'ני רובי (הלן האנט).
ב-2011 השתתפה בסרטו של אל פאצ'ינו "Wilde Salome". ב-2016 התארחה בסדרה הקומית "גרייס ופרנקי" בעונתה השנייה כבייב, חברתן של גרייס ופרנקי מזה שנים. ב-2018 התארחה בסיטקום "הקונרים" ברשת ABC. ב-2019 שוב התארחה ב-"גרייס ופרנקי", בעונתה החמישית.

תיאטרון

פרסונס הועמדה שלוש פעמים במהלך קריירת התיאטרון הענפה שלה לפרס הטוני על הופעתייה במחזות " And Miss Reardon Drinks A Little", "הדרך של מיס מרגרדיה" ו"7 בבוקר".
בשנת 2004 הוכנסה להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי. בשנת 2014 החלה לשחק בהצגה "The Velocity of Autumn" ב-Arena Theatre שבברודוויי.

חיים אישיים

לפרסונס שני ילדים מבעלה הראשון הסופר ריצ'רד גמן וילד אחד מבעלה השני הנוכחי פיטר זימרות'.
אייקוט ארצ'טין

קריירת מועדונים

ארצ'טין נולד בגרמניה המערבית. בשנת 2001 החל לשחק במחלקת הנוער של שטוטגרט, ובשנת 2002 ערך שתי הופעות ליגה בשטוטגרט II, קבוצת המילואים של המועדון. לקראת עונת 2003/2004 עבר ארצ'טין לגלאטסראיי מליגת העל הטורקית. הוא שיחק במועדון במשך 11 עונות, בהן ערך 39 הופעות ליגה בלבד. ב-16 בדצמבר 2009 ערך ארצ'טין את הופעתו היחידה במפעל אירופי, כששיחק 90 דקות בהפסד 1-0 לשטורם גראץ במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
לקראת עונת 2014/2015 עזב ארצ'טין את גלאטסראיי וחתם בריזספור מליגת העל הטורקית. ב-21 בפברואר 2015 ערך ארצ'טין את הופעת הליגה היחידה שלו במדי הקבוצה, כששיחק 90 דקות בתיקו 1-1 נגד בורסאספור במסגרת המחזור ה-21 בליגה. הוא הוסיף 9 הופעות בגביע הטורקי. בתום העונה פרש ארצ'טין מכדורגל.
יחסי יוון–לוקסמבורג

סקירה כללית

יחסי החינוך שבין יוון ללוקסמבורג מוסדרים בהסכם בין שתי המדינות משנת 1990. ההסכם קובע כי יוונית תהיה אחת משפות הבחירה במדינה והנושא ילמד בכיתות באמצעות תוכנית תלת-שנתית שיקים משרד החינוך היווני.
קיימת קהילה יוונית חזקה בת 2,000 איש בלוקסמבורג. הקהילה מורכבת כמעט כולה משליחים מדיניים יוונים שעובדים בלוקסמבורג במסגרת החברות של יוון במספר ארגונים פאן-אירופיים. המיעוט הנשאר בקהילה הגיע ללוקסמבורג כדי לעבוד בעסקים וחברות יווניות הפועלות מהמדינה.
יוון היא אחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר בלוקסמבורג. האיים קורפו, רודוס וקוס הם האיים הפופולריים ביותר אצל הלוקסמבורגים והם מגיעים אליהם באמצעות טיסות צ'ארטר מיוחדות של חברת לוקסאייר. כ-30,000 תיירים לוקסמבורגיים (כ-6-7% מהאוכלוסייה הכללית) מגיעים ליוון מדי שנה.
הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בלוקסמבורג אחראית על כל אזור בנלוקס והיא פעילה מאוד.
אזרחי שתי המדינות יכולים להיכנס ולצאת אחת מהשנייה באופן חופשי לחלוטין.
קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל

ביוגרפיה

קרל וילהלם פרדיננד נולד בשנת 1735, בעיר וולפנביטל שבדוכסות בראונשווייג (ברונסוויק בסקסונית ובשפות אחרות; כיום גרמניה). אביו היה קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ואמו הייתה פיליפינה שרלוטה, נסיכת פרוסיה בתו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה, ואחותו של פרידריך הגדול. הוא זכה בילדותו לחינוך מעולה ממיטב המורים שאביו שכר עבורו, וביקר בצעירותו בהולנד צרפת ונסיכויות גרמניות שונות. הוא התגייס לצבא הפרוסי, ולחם תחת פיקודו של דודו פרידריך הגדול במלחמת שבע השנים. הוא נהנה מאוד מהשירות בצבא הפרוסי, וסירב לעזוב אותו אף כשאביו הורה לו לעשות זאת. דודו גאל אותו מהדילמה בכך ש"סילק" אותו מהצבא.
בינואר 1764, הוא נישא לאוגוסטה, נסיכת בריטניה. אחותו הצעירה של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה. מערכת היחסים ביניהם הייתה מבוססת על כבוד והערכה, אולם קרל וילהלם רכש לו מספר פילגשים במהלך חייו. בשנת 1780, נפטר אביו והוא ירש אותו כדוכס בראונשווייג. את בתו, קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל, השיא לג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת. הוא נודע כשליט נאור שתמך במדע ובאומנות. הוא נודע בין היתר כפטרונם של קרל פרידריך גאוס, והטנור קרל מלכיור יאקוב מולטקה (Karl Melchior Jakob Moltke). בשנת 1787 הועלה לדרגת פילדמרשל בצבא הפרוסי. עוד באותה שנה הוביל צבא פרוסי שפלש להולנד, בהזמנת וילם החמישי, נסיך אורנז', כדי למנוע מלחמת אזרחים.
בקיץ 1792, פיקד הדוכס על כוח פרוסי-אוסטרי שפלש לצרפת לאחר שזו הכריזה מלחמה על אוסטריה. ב-25 ביולי הוציא הדוכס הכרזה שהבטיחה לאוכלוסייה הצרפתית כי לא תיפגע כל עוד לא יאונה רע ללואי השישה עשר, מלך צרפת ולמשפחה המלכותית, שהיו עצורים בפועל מאז ניסיונם להימלט מפריז כשנה קודם; אך אם יורע להם, נשבע לטבוח בתושבי הבירה ולשרוף אותה. "הצהרת ברונסוויק", כפי שנודעה, ניזומה בעידודם של הפליטים המלוכנים הצרפתים בצבאו. היא ליבתה את רגשות תושבי פריז ותרמה לרדיקליזציה של המהפכה הצרפתית. היא הייתה אחד הגורמים הישירים להפיכת ה-10 באוגוסט 1792.
הכוח הפולש נכנס לצרפת מצפון-מזרח, תפס את לונגוי ב-23 באוגוסט, התקדם לעבר ורדן ותפס גם אותה ב-2 בספטמבר, בדרכו לפריז. מוורדן נע הכוח לעבר אזור הדפיל (Defile) הסמוך ליער ארגון. המפקד הצרפתי שארל פרנסואה דומורייה אימן בינתיים מגויסים חדשים, וביצע התקפות נקודתיות באזור ולנסיין שבצפון, כהכנה לפלישה לארצות השפלה האוסטריות (בלגיה של ימינו). לנוכח ההתקדמות הפרוסית-אוסטרית, החלו כוחותיו של דומורייה לנוע דרומה לקראת עימות עם הכוח הפולש על הדרך שמוורדן לפריז. דומורייה זימן את צבאו של הגנרל הצרפתי השני פרנסואה כריסטוף דה קלרמן, שהתקדם באיטיות וחבר אל צבאו של דומורייה ב-19 בספטמבר. יום לאחר פתחו הצרפתים בהתקפה שהתפתחה לקרב ואלמי. הקרב הסתיים בניצחון צרפתי מוחץ, וקרל וילהלם נאלץ להורות על נסיגה כללית מצרפת.
הוא פיקד על הצבא הפרוסי במהלך מלחמת הקואליציה השלישית, למרות שפרוסיה לא התערבה בלחימה בפועל. הוא גם הוביל משלחת דיפלומטית אל סנט פטרבורג. בתחילת מלחמת הקואליציה הרביעית, ניתן לו לפקד על הצבא הפרוסי בשל ניסיונו הרב. ב-14 באוקטובר 1806, התנגש הכוח שבפיקודו בכוח הצרפתי של נפוליאון בונפרטה, באזור העיר אאורשטט. הקרב התפתח לקרב שכונה קרב ינה-אאורשטדט, בתחילתו פגע כדור בין עיניו של קרל וילהלם, מה שתרם באופן משמעותי לתבוסה הפרוסית המוחצת בקרב זה. הוא נישא משדה הקרב על גבי אלונקה, עד לבראונשווייג. מאוחר יותר נמלט גם משם ומת לבסוף מפצעיו בהמבורג.
מבצע חד וחלק

היוזמה למבצע

את המבצע יזמה קבוצת קצינים בפיקודו של טל רוסו, ששימש במהלך המלחמה כיועץ לראש אמ"ץ לפעילות יחידות מיוחדות. בצוות המתכנן היו חברים גם תמיר פרדו, ארז צוקרמן, שאף היה מועמד לפקד על המבצע, חגי פלג וליאור לוטן. מטרות המבצע העיקריות היו בית החולים "דאר אל חיכמה" ששימש את כוחות חזבאללה למקום מפגש של אנשי משמרות המהפכה האיראניים, ושכונת שייח חביב שם נתפסו אמצעי לחימה רבים וחמישה אנשי חזבאללה שהסתתרו במבנה במרחק מספר ק"מ קטן מבית החולים. כמו כן רצו בצה"ל לייצר אצל החזבאללה את התחושה שגם העורף הלבנוני לא בטוח מפני פשיטות. כשדובר בתכנון המבצע על האפקט הפוטנציאלי שלו אמר תא"ל רוסו ש"זה יהיה כמו שחיילים שלנו נלחמים בצפון ושומעים שפשטו על תל אביב".

מהלך הפשיטה

על המבצע כולו פיקד מפקד חיל האוויר אליעזר שקדי, מן "הבור" (מוצב הפיקוד העליון) שבקריה בתל אביב, כשלצדו טל רוסו, כן נכחו ב"בור" גם הרמטכ"ל דן חלוץ ושר הביטחון עמיר פרץ. במהלך הפעולה, הפריעה לשקדי נוכחותו של ראש אמ"ן, האלוף עמוס ידלין, שנהג לפקוד את חדר הפיקוד בעת ביצוע מבצעים מיוחדים, אף כי בקרה קרובה שכזו על מי שמפקד על המבצע, ואפילו הוא קצין זוטר בהרבה, אינה נהוגה במבצעים מסוג זה. רק לאחר שספג ידלין הערה מתא"ל רוסו, שהתעלם מבכירותו של ידלין, ביקש ממנו שקדי לצאת מן החדר.
הפיקוד על הכוחות הפושטים הוטל על אלוף-משנה ניצן אלון, אז מפקד חטיבת עציון ובעברו מפקד סיירת מטכ"ל. כאשר תחתיו פיקד על כוח יחידת שלדג מפקד היחידה, איתי יהודאי, ועל כוח סיירת מטכ"ל פיקד עודד ראור, מפקד היחידה. בשעות הלילה של 2 באוגוסט 2006. כוח של כ-200 לוחמים מסיירת מטכ"ל ומיחידת שלדג הוטס לבעלבכ, לאחר מידע שהתקבל מאגף המודיעין אודות פעילות ענפה של כוחות חזבאללה באזור. זמן קצר לאחר הגעת הכוחות נפתחה לעברם אש, חילופי האש נמשכו כשעה, במהלכה תקף חיל האוויר רכבי סיוע שהוזנקו לעזרת חזבאללה. החיילים שפשטו על המבנה מצאו במקום דיסקים, מחשבים, מסמכים מסווגים ואמצעי לחימה. מקורות זרים ששהו באזור באותה השעה דיווחו שמטרת המבצע הייתה לחטוף את השייח מוחמד יזבק, חבר המועצה העליונה של חזבאללה ואחד מ-12 בכירי הארגון.
במהלך המבצע נהרגו 19 מחבלי חזבאללה. חמישה אזרחים לבנונים נלקחו לחקירה בישראל ונשלחו לחופשי כעבור שלושה שבועות. המבצע חייב את חזבאללה לתגבר את יחידותיו האמונות על הגנת בקעת לבנון.
דייוויד הייל

ביוגרפיה

הייל נולד במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית. הוא למד בבית הספר לשירות החוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון, הנחשב לאחד מבתי הספר הטובים ביותר בעולם בכל הקשור למדיניות חוץ.
הייל הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית ב-1985. הוא שירת בנציגויות הדיפלומטיות של ארצו בתוניסיה, בבחריין, בערב הסעודית וכן באומות המאוחדות. בוושינגטון די.סי. שימש סגן עוזר מזכיר המדינה לענייני ישראל, מצרים ואזור הלבנט ובנוסף כמנהל לענייני ישראל והרשות הפלסטינית. הוא אייש שורה של תפקידים בשירות החוץ, ביניהם עוזר בכיר למזכירת המדינה מדליין אולברייט.
הייל היה שגריר ארצות הברית בממלכה ההאשמית של ירדן בשנים 2005–2008. הוא היה השליח המיוחד לשלום במזרח התיכון בשנים 2011–2013 וקודם לכן כסגן השליח מ-2009 עד 2012. הוא שירת כשגריר ארצות הברית בלבנון בשנים 2013–2015.
החל מאוגוסט 2015 עד אוגוסט 2018 היה שגריר ארצות הברית בפקיסטן. במאי 2017 הוא חנך בניין חדש למלחמה בטרור בקראצ'י. ביולי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על כוונתו למנות את הייל לתפקיד תת-מזכיר המדינה לעניינים פוליטיים. ב-28 באוגוסט אותה השנה אושר מינויו בידי הסנאט של ארצות הברית.
ב-13 בספטמבר 2018 הועלה הייל לדרגת שגריר קריירה - הדרגה הגבוהה ביותר בשירות החוץ האמריקאי. כיום הוא הקצין הבכיר ביותר בשירות החוץ.
ג'י ג'י אלין

ילדות

אלין נולד בשם ג'יזוס כרייסט אלין, וזכה לכינוי ג'י ג'י, כאשר אחיו מרל לא הצליח לבטא את שמו כהלכה. עם כניסתו לבית הספר שינתה אמו את שמו לקווין מייקל. אלין גדל ביערות ניו המפשייר שהיו סביבה תרבותית וחברותית ומקום מושלם לחיים שקטים ושלווים, אך בפועל חייהם של בני משפחת אלין היו אומללים. עוד בהיותו ילד, ראה אלין פעמים רבות את אביו מכה ומשפיל באכזריות את אימו.  אלין ניסה להעלים את צעקות אמו בכך שניגן בתופים בעוצמה מאוד גבוהה שהייתה יותר מהנורמה המקובלת.
את להקתו הראשונה, Little Sister's Date ("הדייט של אחותי הקטנה"), הקים אלין יחד עם אחיו הגדול מרל. הופעותיה של הלהקה היו פרובוקטיביות למדי, ובאחת מהן - הופעה שהתקיימה בבית ספרו של אלין, הוא עזב את מקומו על התופים והחל להשחית את תפאורת האולם למול עיניהם המשתוממות של חבריו לכיתה. הלהקה Little Sister's Date התפרקה לאחר מכן, ולא ידוע על חומר מוקלט שלה.
עם פירוקה של הלהקה אלין החל לנגן בהרכבים מוזיקליים מזדמנים ופרובוקטיביים שנשאו שמות כגון "The Texas Nazis" ("הנאצים מטקסס), "The AIDS Brigade" ("בריגדת האיידס") ו"The Cedar Street Sluts" ("הזונות מרחוב הארזים"). הוא הקדיש את כל מרצו לפאנק רוק בכל ההרכבים (שרובם הוציאו אלבומים), הרוויח סכומים לא גבוהים ובזבז אותם על אלכוהול וסמים שדירדרו את מצבו הבריאותי וזונות. אלין איבד את שפיותו על הבמה מיום ליום והתנהגותו הייתה סופר-היפראקטיבית וקיצונית - הוא היה שובר על ראשו בקבוקי זכוכית, שר ורוקד בעודו מדמם וכמו כן הוא היה בוחר קורבן אקראי מהקהל ומכה אותו. אי שפיותו הגיע לשיא בכך שהשתין וחירבן על הבמה ולאחר מכן אכל את הפרשותיו.
ב-1989 תבעה אותו אישה על אונס ועינויים, בעוד שהוא התלונן שהיא עשתה לו אותו דבר. בעסקת טיעון נכלא אלין מ-22 בדצמבר 1989 עד 26 במרץ 1991.

המוות

לאחר שהשתחרר מהכלא, שב אלין להשתולל על הבמה ברמה קיצונית יותר. הוא האמין בפתגם "Live Fast, Die Fast" ("תחיה מהר, תמות מהר") ותכנן להתאבד במהלך אחת מהופעותיו. רצון זה לעולם לא התממש לאחר שקודם לכן הזריק לגופו מנת יתר של הרואין, לקה בכשל נשימתי ומת.

החיים שלאחר המוות

אחיו מרל ולהקתו החדשה Murder Junkies, לקחו את גופתו הנפוחה והדהויה של אלין והשתעשעו בה - הם ציירו עליה והצטלמו איתה בפוזות מוזרות. לאחר משחקיהם הפרובוקטיביים של ה-Murder Junkies עם גופתו, הם קברו אותה כשבידו האחת של אלין מונח מיקרופון, בידו השנייה מונח בקבוק הבורבון האהוב על אלין ועל אשכיו החשופים מונח מגן אשכים שעליו כתוב "Eat me".
עד היום מעריציו של אלין חולקים לו כבוד אחרון, כשהם באים ועושים את צורכיהם על קברו (שעובר ניקיון באופן קבוע).
הללויה

הַלְלוּיָהּ היא מילה שמשמעותה "הללו את האל", אשר לה תפקיד מרכזי בתפילות רבות, בשירה ובתרבות הפופולרית.

מקור המילה

המלה הללויה היא הצמדת מילים של המילים העבריות "הללו" ו"יה", ומשמעותה "הללו את האל". היא מוזכרת 24 פעמים בתנ"ך, בעיקר במזמורים קי"ג-קי"ח בספר תהלים, הנכללים גם בתפילת הלל.
מעברית עברה המלה לשפות רבות אחרות, ובהן יוונית ואנגלית. בתנ"ך המלך ג'יימס, התרגום המוכר ביותר של התנ"ך לאנגלית, מתורגמת המלה כ-"Praise yee the Lord" (הללו את האל), אך במהדורה המקורית משנת 1611 מופיעה ליד המשפט הערת המתרגמים: "Heb. Halleluiah". הערות מסוג זה הופיעו ליד מילים שהמתרגמים לא היו בטוחים בתרגומן, כדי לשמור על דיוק ונאמנות למקור העברי. המלה "הללויה" נכללת במספר מיסות נוצריות.
המילה מופיעה בתנ"ך 24 פעמים, כולן במזמורי תהלים ק"ד־ק"ו, קי"א־קי"ז, קל"ה וקמ"ו־ק"נ. בכל המקומות המילה פותחת או סוגרת את המזמור, פרט למקרה אחד (מזמור קל"ה, פסוק ג'). במקור שני חלקי המילה מופרדות במקף ("הַלְלוּ־יָהּ"). הפירוש המילולי של הביטוי: שבחו את יה, שבחו את ה'. התוספות מסכת ברכות, דף י', עמוד א' מפרשים את דברי הגמרא (שם) "כל פרשה שהיתה חביבה על דוד פתח בה באשרי וסיים בה באשרי" שזה גם ב'הללויה', שפרשה חביבה התחיל וסיים ב'הללו־יה'.
מכללת אלקאסמי

היסטוריה

בשנת 1993 הוסמכה המכללה על ידי משרד החינוך להעניק תואר מורה בכיר. המכללה מנוהלת על ידי הזרם הסופי. בסמוך למכללה נמצא גם מסגד סופי, וכן מספר מוסדות חינוך נוספים: גני ילדים ובתי ספר, הקרויים כולם אלקאסמי. בשנת 2002 הוסמכה המכללה להעניק תואר ראשון בחינוך (.B.Ed), ובשנת 2010 הוסמכה להעניק תואר M.Ed.
נכון ל-2012 לומדים במכללה כ-3,000 סטודנטים (כולל משתלמים) מכל הארץ, 95% מהם סטודנטיות במסלולים: הגיל הרך, יסודי ועל-יסודי, ובהתמחויות: לימודי אסלאם, ערבית, מתמטיקה, מדעי המחשב, אנגלית, חינוך מיוחד ומורות גננות לגן ולכיתות א'-ב'. המכללה כוללת מרכזי לימוד מתקדמים, ורמת המחשוב בה היא גבוהה. הספרייה שלה היא המפותחת ביותר במגזר הערבי, והיא כוללת מעל 60,000 כותרים מתחומים שונים כמו: דת האסלאם, שפה וספרות ערבית, מינהל עסקים, תקשורת וחינוך.
מכללת אלקאסמי התחילה את דרכה כמוסד דתי שנוסד על ידי אלטריקה אלח'לואתיה אלקאסמי. כיום היא משלבת גישות מסורתית ומודרנית. במקביל לפעילות האקדמית, המכללה מהווה מוקד לפעילות ענפה בקרב החברה הערבית בפרט, והחברה הישראלית בכלל, ומקדמת את השיח הבין-דתי והבין-תרבותי. ראש המכללה כיום הוא ד"ר מוחמד עיסאווי.

גלריה לעתיקות הסביבה

בקומת הכניסה לבניין המכללה הראשי מוצגת תצוגת קבע של עתיקות שנתגלו בתחומי העיר באקה אל גרבייה ובסביבתה הקרובה. העתיקות הושאלו למכללה על ידי רשות העתיקות, במטרה לפתח תרבות של מוזאולוגיה בקרב הסטודנטים ובקרב הקהילה. במקביל, מקדמת המכללה את הקמתו של מוזיאון קבוע. חלק מהתצוגה מורכב מאוספו הפרטי של תושב העיר וסגן ראש העירייה, איברהים מוואסי.
פסח קפלן

פסח קפלן (בכתיב יידי: קאפּלאן; 1870 – 1943) היה סופר, מתרגם ועיתונאי עברי ויידי.
כתב שירים וסיפורים לילדים ולמבוגרים בעברית וביידיש, ועסק בתרגום. תרגם בביאליסטוק בשנת 1913 את מחזהו של דוד פינסקי "עלובי החיים" לעברית.
קפלן תרגם את שיריו של מרק ורשבסקי (בהם השיר הידוע והאהוב "אויפן פריפעטשיק", המוכר בתרגומו של קפלן כ"חדר קטן, צר וחמים"). תרגם את משלי קרילוב ליידיש (ביאליסטוק 1918), וכן תרגם לעברית וליידיש יצירות רבות נוספות מספרות העולם.
במלחמת העולם השנייה עמד בראש מחלקת ההשכלה ביודנראט של גטו ביאליסטוק. נספה בגטו בשנת 1943.
קפלן ניהל יומן שבו תיאר את קורות הגטו. לאחר מותו נמצא היומן, ופורסם בחלקו בעיתון "ביאליסטאקער שטימע" בניו יורק.
צב רך אסייתי

מאפיינים

אורכו של הצב 70-80 ס"מ, משקלו הממוצע 15-25 ק"ג אך ישנם תיאורים של צבים במשקל 105 ק"ג. הצבים הצעירים בעלי שריון קשה ומחוספס בצבע ירוק-כתום ועם נקודות צהובות לאורך הגוף. הבוגרים בעלי גוף שחור כמעט לגמרי אך בעל נקודות צהובות לאורך הצוואר והפנים. הגפיים שטוחים ובעלי קרומי שחייה והחוטם ארוך ודמוי חוטם חזיר.
צב זה מצוי הצב מצוי מהודו עד אינדונזיה (בג'אווה וקלימנטן) לאורך יערות הגשם, הביצות הטרופיות, שפלי נהרות, אגמים ובריכות במדינות חיותו. הוא אוכל כל הניזון מהחי ומהצומח ולעיתים ניזון גם מנבלות.
הצב נמצא בסיכון בטבע עקב פגיעה בביצות ונהרות בהם הוא חי וכן עקב ציד בשביל בשרו ובשביל שימוש בשריונו.
מצות אביב

היסטוריה

בשנת 1887 עזבו משפחת זליבנסקי את כפר שעליב ברוסיה הלבנה, עלו לארץ ישראל, התיישבו ביפו ופתחו מאפייה למצות ודברי מאפה. כעבור שנתיים עברה המשפחה לשכונת נווה צדק בתל אביב, וב-1890 פתחו את המאפייה בשנית. בשנת 1949 עברה המאפיה לרחוב ז'בוטינסקי בבני ברק.
במהלך השנה המפעל מייצר מצות, קמח מצות, קרקרים, עוגיות וביסקוויטים ועוד. לחג הפסח מייצר המפעל מגוון רחב של מצות, קמח מצה, עוגיות ומוצרים נוספים כשרים לפסח. המפעל עומד תחת השגחת הכשר הרב לנדא. מוצרי פסח עומדים בהשגחת הרב אליעזר שמחה וייס (רבנות בני ברק). כמו כן למפעל יש הסמכות של תווי התקן הבינלאומיים ISO ו-FSSC.
בשנת 2012 נאפתה במאפייה המצה הגדולה בעולם.
יגאל מאור

ימאות וחברת צים

בשנת 1971 החל מאור את דרכו הימית כנער בצי הסוחר. לאחר גמר בית הספר לקציני ים בעכו המשיך את דרכו בצי הסוחר הישראלי והגיע לדרגת רב חובל וקברניט בפועל. 
בשנת 1993 עבר מאור לתפקידי ניהול בחברת "צים". הוא ניהל את התפעול של החברה בים התיכון ובנמלי אירופה. בשנת 1997 נשלח ומונה מאור לתפקיד נציג "צים" באיטליה במשרדי החברה שבגנואה וניהל את כלל פעילות "צים" באיטליה ובמדינות סמוכות. בהמשך הורחבה אחריותו למדינות נוספות בדרום אירופה ובמרכזה, בהן גרמניה, אוסטריה והונגריה. 
בשנת 2004 חזר לישראל. לאחר הפרטתה המלאה של "צים", מונה מאור למנהל שירות המכולות סובב העולם (ZSC) ובהמשך למנהל כלל השירותים הגלובליים של החברה. לאחר מכן מונה לחבר ההנהלה ולסמנכ"ל הספנות, בהמשך לסמנכ"ל חכירות וניהול אניות. בשנת 2008 פרש מהחברה.
בשנת 2016 סייע והיה ממקימי מסלול MBA עם התמחות בניהול ספנות ונמלים בחוג למנהל עסקים שבבית הספר לניהול (הפקולטה לניהול) שבאוניברסיטת חיפה. מאור הוא מנהל מקצועי של תוכנית זו ומרצה בחוג למנהל עסקים במסלול זה במקצועות כלכלת ספנות ונמלים, תפעול ספנות ונמלים ואסטרטגיות ניהוליות בתחומים אלו.

במגזר הממשלתי

בשנת 2009 מונה מאור למנהל רשות הספנות והנמלים במשרד התחבורה. בין היתר הוא מקדם את הרפורמות בנמלי הים ומעורב בבניית והרחבת נמלי הים החדשים.
מאור מכהן גם כדירקטור מטעם המדינה וכיו"ר הדירקטוריון ברשות לחינוך והכשרה ימית. בשנים 2010 ועד 2015 שימש כנציג שר התחבורה במועצת הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
למאור שלושה תארים אקדמיים מאוניברסיטת חיפה במדעי החברה בתחומי הגאוגרפיה הספנות ומנהל עסקים.

מעורבות בקהילה ותפקידים ציבוריים

בעת שהייתו באיטליה היה מאור במשך כ-5 שנים יו"ר הדירקטוריון של בית הספר הבינלאומי בגנואה. במסגרת זו פעל לייסוד והקים את בית ספר התיכון הבינלאומי כהמשך לבית הספר היסודי שם. בשנת 2008 נבחר מאור כחבר מועצת עיריית חיפה ברשימת "די-שינוי". הוא עזב את המועצה כאשר מונה למנהל רשות הספנות והנמלים.
ניק זגרניצ'ני

ביוגרפיה

זגרניצ'ני נולד באוקראינה למשפחה יהודית ועלה לישראל בשנת 1991. לאחר שעלה לארץ הצטרף למועדון ההיאבקות של הפועל תל אביב.
באליפות העולם בשנת 1991 שנערכה בוארנה שבבולגריה, זגרניצ'ני סיים במקום השמיני בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג.
זגרניצ'ני ייצג את ישראל באולימפיאדת ברצלונה 1992 והתחרה בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג בסגנון יווני-רומי. הוא סיים במקום ה-11 מתוך 19 מתחרים לאחר ניצחון אחד ושני הפסדים. בקרב הראשון הוא ניצח בתוצאה 8–10 את עומר אלמס מטורקיה, בקרב השני הוא הפסיד בתוצאה 1–2 למארק פולר האמריקאי ובקרב השלישי הפסיד שוב בתוצאה 0–4 לווילבר סאנצ'ז הקובני.
באליפות אירופה בשנת 1993 שנערכה באיסטנבול שבטורקיה, זכה זגרניצ'ני במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג. באליפות העולם בשנת 1994 הוא סיים במקום ה-11 ובאליפות אירופה באותה השנה הוא סיים שוב במקום ה-11.
בשנת 1995 הוא עבר להתחרות בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג. באליפות העולם באותה השנה הוא סיים במקום ה-22 ובאליפות אירופה אותה השנה הוא סיים במקום ה-14. באליפות אירופה בשנת 1996, הוא סיים במקום ה-7.
לאחר פרישתו מהיאבקות תחרותית, הוא החל לאמן במועדון ההיאבקות של הפועל תל אביב ובין היתר אימן את מיכאל ביילין, זוכה שתי מדליות ארד מאליפות העולם.