כניעת האימפריה היפנית

כניעת האימפריה היפנית (ביפנית: 日本の降伏; באנגלית: Surrender of Japan), שקרתה ב־2 בספטמבר 1945, הייתה אקט הסיום של המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, והביאה לסופה של מלחמת העולם השנייה.
במסגרת הצהרת פוטסדאם שפורסמה ב-26 ביולי 1945, דרשו ארצות הברית, בריטניה והרפובליקה הסינית מיפן להיכנע ללא תנאי, ואיימו עליה ב"הרס מהיר ומוחלט" אם היא תסרב. יפן דחתה את תנאי הצהרת פוטסדאם, אך החל מאביב 1945 ניהלה ההנהגה היפנית מגעים חשאיים עם ברית המועצות הנייטרלית, בניסיון לשכנע אותה לשמש כמתווכת בינה לבין בעלות הברית. תקוותם של היפנים הייתה כי תיווך סובייטי יאפשר להם להגיע להסכם נוח עם בעלות הברית. אולם מאמצי היפנים היו לשווא. ללא ידיעתם, במקביל למגעים שניהלה ברית המועצות איתם, נערך הצבא הסובייטי לתקוף את יפן, ולהפר בכך את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני שנחתם ב-1941.
ב-6 באוגוסט 1945, בשעה 8:15 בבוקר, הטילה ארצות הברית פצצת אטום על העיר היפנית הירושימה. כ-16 שעות לאחר מכן, פרסם נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, הצהרה מוכנה מראש שבה הודיע על השימוש בנשק החדש, וקרא ליפן להיכנע או לצפות ל"גשם של הרס מהאוויר שלא נראה כמוהו בעולם הזה". יומיים לאחר מכן, בשעות הערב של 8 באוגוסט, הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן, וב-9 באוגוסט פלשו כוחות רגלים, שריון ואוויר סובייטיים למנצ'וקוו שבשליטת יפן במסגרת מבצע סערת אוגוסט. מאוחר יותר באותו יום, הטילה ארצות הברית פצצת אטום שנייה על יפן, על העיר נגסאקי. בלילה שבין 9 ל-10 באוגוסט, בעקבות מאורעות אלה, התערב הירוהיטו, קיסר יפן, בדיוני קבינט המלחמה היפני והודיע על הסכמתו לקבל את תנאי הכניעה של בעלות הברית כפי שהוצגו במסגרת הצהרת פוטסדאם. ב-14 באוגוסט הקליט הירוהיטו הודעת רדיו לעם היפני בה הודיע על החלטתו להיכנע. ניסיון אחרון מצד קצינים זוטרים ממשרד המלחמה היפני, בשיתוף פעולה עם חלק מאנשי המשמר הקיסרי, לבצע הפיכה כדי למנוע את הכניעה כשל, והודעתו של הירוהיטו שודרה לעם היפני ביום שלמחרת.
ב-15 באוגוסט הודיעה ממשלת יפן באופן רשמי על נכונותה להיכנע ולקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם, וב-28 באוגוסט החל כיבושה של יפן על ידי ארצות הברית תחת פיקודו של המפקד העליון של כוחות הברית הגנרל דאגלס מקארתור. טקס הכניעה הרשמי התקיים חמישה ימים לאחר מכן, ב-2 בספטמבר, על סיפונה של אוניית המערכה "מיזורי". מצב המלחמה בין יפן לבין בעלות הברית, להוציא ברית המועצות, הסתיים סופית רק עם כניסתו לתוקף של חוזה סן פרנסיסקו, ב-28 באפריל 1952. ארבע שנים מאוחר יותר חתמו יפן וברית המועצות על הצהרה משותפת שסיימה את מצב המלחמה ביניהן. היסטוריונים חלוקים בדעתם באשר לתפקיד שמילאו פצצות האטום בכניעתה של יפן.

המודרניזציה של יפן והפיכתה למעצמה אזורית

מאז רסטורציית מייג'י ב-1868, יפן הייתה למדינה היחידה באסיה ששמרה בהצלחה על עצמאותה לנוכח התפשטות האימפריאליזם האירופאי, ויתרה מכך, אף הצליחה לעבור רפורמה והתמערבות משמעותית – בייחוד, אך לא רק, בהשפעה גרמנית – ולהפוך למעצמה מפותחת. הצבא, הצי, התעשייה והכלכלה היפניים התחרו ברמתם עם אלו של מדינות אירופה ושל ארצות הברית. יחד עם המודרניזציה המואצת, התפתחו ביפן רגשות לאומניים עזים בדעת הקהל, והאליטה הפוליטית גיבשה השקפת עולם אימפריאליסטית. זו נבעה מתוך ביטחון בעליונותה של הקיסרות על שכנותיה, ובזכותה כמעצמה לשווקים, למקורות, לחומרי גלם, ולמרחב לצורך התפשטות טריטוריאלית. ב-1874 החלה יפן בבניית אימפריה עם כיבוש איי ריוּקיוּ, וב-1894 פתחה בעימות מזוין עם סין כדי לכבוש ממנה שטחים. הניצחון היפני במלחמת סין-יפן הראשונה הוביל להגברת השפעתה בקוריאה (שסופחה לאימפריה לבסוף ב-1910), ולהתנגשות ממושכת עם רוסיה, שהובילה למלחמת רוסיה-יפן ב-1904. במלחמה זו הנחילו היפנים תבוסה מוחצת לכוחות האימפריה הרוסית במזרח הרחוק, מפלה כמעט יחידה של מעצמה אירופאית (גם אם נחשלת), בידי כוח לא-אירופאי עד לאותה עת. הניצחון במלחמה הביא לגל של התלהבות לאומנית ולהתעצמות המיליטריזם ביפן, כך שהצבא זכה להשפעה רבה מבעבר על חינוך הנוער ותודעת הציבור. המצביאים והקצינים נהנו מהערצה ומיוקרה, הכתיבו מדיניות ואף השתלטו בפועל על משרדי ממשלה שונים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה יפן בעלת ברית של בריטניה ונמנתה עם מדינות ההסכמה, אם כי השתתפותה בפועל במלחמה הייתה מינורית. לאחר ניצחונן של מדינות ההסכמה במלחמה, זכו היפנים בשטחים אשר הופקעו מידי גרמניה במערב האוקיינוס השקט. בנוסף, קיבלה יפן מושב קבוע בחבר הלאומים שהוקם זמן קצר לאחר סיומה של המלחמה. בכך הכירו מדינות המערב ביפן כמעצמה עולמית.
התעצמותו של הצבא הקיסרי היפני וכיבושיה הצבאיים הנרחבים של יפן הביאו לכך שהאימפריה היפנית החדשה הפכה לאיום על ההגמוניה המערבית בחצי הכדור המזרחי. ב-1921, בניסיון לבלום את ההתעצמות היפנית ולהגביל את מרוץ החימוש הימי שהתפתח באותה תקופה, כינסה ארצות הברית את הוועידה הימית בוושינגטון. במהלך הוועידה, נאלצה יפן, בלחץ המעצמות האירופאיות, לוותר על שליטתה בחצי-האי שאנדונג ולהחזירו לסין, וכן להוציא את כוחותיה מסיביר (שם לחמו היפנים נגד הקומוניסטים). הוועידה הסתיימה בחתימה על אמנת וושינגטון. במסגרת האמנה, התחייבו המדינות החותמות על הגבלת גודל ציין, קוטר קני תותחי הים שברשותן וגודל האוניות שברשותן. נקבע גם כי היחס בין גודל שלושת הציים הגדולים בעולם - האמריקאי, הבריטי והיפני - יעמוד על 3:5:5 (לטובת הצי האמריקאי והבריטי). להסכם זה נודעה חשיבות מכרעת בהתפתחות המערכה הפוליטית במערב האוקיינוס השקט. היפנים ראו ביחס ה-3:5:5 כהמשך המדיניות המתנשאת של המערב כלפי יפן. ב-1936, פקעה תוקפה של האמנה, והיפנים הודיעו שהם לא יחדשו את מחייבותם אליה.

התחזקות הלאומנות והמיליטריזם ביפן והשתלטותה על מנצ'וריה

בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20, הגיע כוחו של הימין הלאומני והמיליטריסטי ביפן לשיא. התחזקות הגורמים הלאומניים והמיליטריסטיים ביפן, כמו במדינות רבות בעולם באותה תקופה, הושפעה בין השאר מהמשבר הכלכלי הגדול, שפגע קשות גם בכלכלה היפנית. תנועות של קצינים צעירים וקנאים, שביקשו לחזק את כוחו של הצבא בפוליטיקה ובכלכלה, החלו לצמוח ולהתחזק. קצינים אלה האמינו כי כוחו של הקיסר נגזל ממנו על ידי אילי הון ופוליטיקאים רודפי בצע, וביקשו לחולל הפיכה על מנת להחזיר לו את כוחו ולהשלים את הרסטורציה של מייג'י. כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20, אירעו ביפן מספר ניסיונות הפיכה צבאית נגד הממשלה, דוגמת תקרית מרץ, ותקרית אוקטובר. ניסיונות אלו סוכלו, לאחר שנחשפו טרם הוצאתם לפועל. סידרה נוספת של ניסיונות הפיכה כושלים בוצעה לאורך שנות ה-30. אחד הבולטים בהם התרחש ב-15 במאי 1932 כאשר קציני צי צעירים, שהתארגנו מבעוד מועד, נכנסו לביתו של ראש הממשלה אינוקאי צויושי ורצחו אותו. אחרים זרקו רימונים ברחבי טוקיו הבירה, ובין היתר על מטה המשטרה ועל תחנת החשמל המרכזית של העיר. הקושרים ניסו לשכנע את גנרל סדאו אראקי לתפוס את השלטון, אך אראקי סירב לשתף איתם פעולה. הקושרים נתפסו, אולם עקב התמיכה העממית הרחבה לה זכו, נדונו לעונשי מאסר קלים יחסית.
ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 הביא להתפלגות פיקוד הצבא היפני לשתי סיעות: סיעת ה-"קודו-הא" ("סיעת הדרך הקיסרית") וסיעת ה-"טוסיי-הא" ("סיעת הפיקוח"). סיעת "קודו הא" הייתה הקיצונית מבין השניים, ולא שללה שימוש בטרור למען הגשמת מטרותיה. ב-26 בפברואר 1936 פרץ ניסיון הפיכה נוסף שנודע בשם מרד הנפל. במהלך ההפיכה, פרצו המורדים לבתיהם של אישים מרכזיים באליטה השלטונית ורצחו אותם. בין הנרצחים היו שר האוצר טקהאשי קורקיו, וראש ממשלת יפן לשעבר סאיטו מקוטו. המורדים פרצו גם לביתו של ראש הממשלה אוקדה קייסוקה, אך לא הצליחו למצוא את חדרו. הם ניסו להשתלט על הארמון הקיסרי אך נכשלו בשל התנגדות חיילי המשמר הקיסרי. המורדים דרשו את התפטרות הממשלה והציעו במקומה ממשלה בראשותו של הגנרל מזאקי. הם קיוו לקבל את תמיכתו של הקיסר הירוהיטו אך התבדו. הירוהיטו זעם על המורדים על שרצחו את יועציו הקרובים וכן הטילו מצור על ארמונו. הוא צוטט אומר כי "אני בעצמי אצא בראש המשמר הקיסרי על מנת להביס אותם". התנגדותו של הירוהיטו סתמה את הגולל על ניסיון ההפיכה. המורדים נשפטו והפעם קיבלו עונשים חמורים - 19 איש הוצאו להורג ו-70 איש קיבלו עונשי מאסר. תקרית זו הביאה לקיצם של ניסיונות הפיכה על ידי גורמי צבא לאומנים. עם זאת, ניסיונות ההפיכה גרמו להנהגה היפנית להגדיל את כוחו של הצבא ואת המשאבים שהושקעו בחיזוקו על מנת לפייס גורמים קיצוניים בתוכו ובכך למנוע ניסיונות הפיכה עתידיים. בשנים שלאחר מכן, המשיך כוחו של הצבא לגדול ומעורבותו בעיצוב מדיניות החוץ והפנים של המדינה גברה.
רבים ממפקדי הצבא והאליטות ביפן האמינו באידאולוגיה מיליטנטית, גזענית ואימפריאליסטית, כהמשך לעבר "הסמוראי" של יפן. מפקדים אלה היו אהודים מאוד בציבור היפני עקב הצלחות הצבא הקיסרי היפני, כך שמדיניותם לא נתקלה בהתנגדות ציבורית ופוליטית. כחלק מאידאולוגיה זו, החלו גורמים בתוך הצבא הקיסרי היפני לפעול למען מימוש תוכנית אסטרטגית להשתלטות על חלקים נרחבים במזרח אסיה ובאגן האוקיינוס השקט. ב-18 בספטמבר 1931 יזמו מספר קצינים מיליטריסטיים בצבא קוואנטונג את תקרית מוקדן, ששימשה כעילה לפלישה יפנית לשטח מנצ'וריה, והובילה בסופו של דבר לכיבושה מידי כוחות הרפובליקה הסינית. קיימת מחלוקת היסטורית סביב השאלה, האם הפלישה היפנית למנצ'וריה הייתה יוזמה מקומית של קצינים בצבא קוואנטונג, בניגוד לדעת הפיקוד העליון של הצבא וההנהגה היפנית, או שהם פעלו בהסכמה שבשתיקה, או באישור סמוי, של האחרונים, אולם אין מחלוקת לגבי התוצאות של תקרית מוקדן. לאחר השלמת כיבוש מנצ'וריה הקימו היפנים בשטחה את מנצ'וקו, מדינת-בובות יפנית שבראשה עמד פויי, הקיסר האחרון של שושלת צ'ינג. השיקול הטקטי לכיבוש מנצ'וריה התבסס על המחשבה שהיא תוכל להוות בסיס למתקפה נגד הרפובליקה הסינית וברית המועצות ולבניית אימפריה יפנית במזרח אסיה. יפן חיפשה בעלת ברית באירופה ומצאה מדינה בעלת אידאולוגיה ושאיפות דומות. ב-1936 חתמו יפן וגרמניה הנאצית על הסכם נגד ברית המועצות - הסכם האנטי-קומינטרן. היה זה הסכם סיוע הדדי והגנה משותפת במקרה שאחת מהמדינות תותקף.

חילוקי הדעות בהנהגה היפנית

כבר מראשית המלחמה תכננו היפנים לסיימה בחתימה על הסדר עם בעלות הברית. האסטרטגיה היפנית בתחילת המלחמה התמקדה בכיבוש מהיר של שטחים בעלי חשיבות טקטית וכלכלית והתבססות מהירה בהם, שלאחריו צפוי היה להתקיים, באופן בלתי נמנע, עימות צבאי עם ארצות הברית. היפנים קיוו שרוח הלחימה והיתרון הטכנולוגי שלהם יביאו אותם לנצח את ארצות הברית בקרב ימי מכריע ולחתום על הסכם שלום שיאפשר להם לשמור על חלק גדול מהישגיהם. ברם, לאחר שהמלחמה החלה לנטות לרעת היפנים, הפכה תוכנית זו ללא מציאותית. עם זאת, מרבית ההנהגה היפנית המשיכה לדבוק בה ואף על פי שבמהלך המחצית הראשונה של 1945, בתום סדרה של כישלונות צבאיים קשים, היה ברור ליפנים שהם איבדו כל סיכוי לנצח במלחמה, סירבו חברי המועצה העליונה לניהול המלחמה להיכנע ללא תנאי בפני בעלות הברית.
עבור היפנים, כניעה הייתה מעשה בלתי נתפס - אף צבא זר מעולם לא פלש בהצלחה לאדמת יפן, ובכל ההיסטוריה הארוכה שלה עד אותה עת היא מעולם לא הפסידה במלחמה. אף על פי שחברי המועצה הבינו כי יהיה זה לטובתה של המדינה להביא את המלחמה לידי סיום, הם היו חלוקים בדעתם כיצד יש לפעול כדי להגיע לכך. נוצרו שני מחנות - מחנה השלום, שכלל את סוזוקי, טוגו ויונאי, ותמך ביצירת ערוץ דיפלומטי עם יוסיף סטלין, שליט ברית המועצות, במטרה לשכנע אותו לתווך להסכם שלום נוח בין יפן לבין בעלות הברית, ומחנה הקיצונים, שכלל את אנאמי, טויודה ואומזו, תמך בהשקעת כל המשאבים שנותרו בקרב "מכריע" אחד בתקווה שזה יביא לאבדות קשות מנשוא לבעלות הברית ויוביל אותם לקבל את דרישותיה של יפן לסיום המלחמה. אסטרטגיית המלחמה היפנית ועמדת שני המחנות, הושפעו במידה רבה ממלחמת רוסיה-יפן שהתרחשה 40 שנה לפני כן וכללה סדרה של קרבות שהסתיימו ללא הכרעה ברורה, שלאחריהם הגיעה תבוסת הרוסים בקרב צושימה וחתימה על הסכם שלום נוח ליפנים בתיווכו של נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט.
בפברואר 1945 העביר הנסיך פומימרו קונואה להירוהיטו מזכר שניתח את תמונת המצב של המלחמה וסיכם אותו באומרו כי אם המלחמה תימשך עוד זמן רב, עלולה להתרחש במדינה הפיכה קומוניסטית שתסכן את המשפחה הקיסרית יותר מהשלכות הכניעה לבעלות הברית. על כך השיב הירוהיטו, שבאותו זמן תמך בעמדת מחנה הקיצונים וקיווה לראות קרב מכריע שיסתיים בניצחון יפני, כי אין טעם לנסות להגיע להסכם שלום עם בעלות הברית כל עוד יפן לא השיגה הישג צבאי נוסף.
היפנים ריכזו את מרבית כוחותיהם בדרום המדינה כדי להדוף את הפלישה הצפויה של ארצות הברית. עובדה זו הביאה לכך שהצפון נשאר פגיע לפלישה סובייטית אפשרית. ב-5 באפריל 1945, הודיעה ברית המועצות ליפן כי היא מממשת את זכותה שלא לחדש את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני לאחר פקיעתו, דבר שהביא את ההנהגה היפנית לחשוש שברית המועצות מתכננת לנצל את חולשתה של יפן כדי לפלוש אליה. ויאצ'סלב מולוטוב, שר החוץ של ברית המועצות, ויעקב מליק, שגריר ברית המועצות ליפן, קיימו שיחות רבות עם נציגים יפניים כדי לשכנע אותם כי בכוונתה של ברית המועצות לכבד את ההסכם עד פקיעתו באפריל 1946. מאמציהם של מולוטוב ומליק היו הטעיה מכוונת, שכן כבר בוועידת טהראן שהתקיימה בסוף שנת 1943, התחייבה ברית המועצות להכריז מלחמה על יפן לאחר תבוסת גרמניה הנאצית. בוועידת יאלטה, שהתקיימה בפברואר 1945, הסכימה ארצות הברית לבצע ויתורים רבים לברית המועצות ונענתה למרבית דרישותיה כדי להבטיח שברית המועצות תעמוד בהתחייבות זו. מאמצים אלו נשאו פרי לאחר שבסיומה של הוועידה, התחייבה ברית המועצות לפלוש ליפן שלושה חודשים לאחר סיום המלחמה באירופה.
במהלך חודש מאי 1945, קיימו חברי המועצה העליונה לניהול המלחמה סדרה של פגישות שבמהלכן דנו לראשונה בדרכים שונות להביא את המלחמה לידי סיום. אף על פי כן, היה להם ברור שאף אחת מההצעות שעלו לדיון לא תתקבל על ידי בעלות הברית. גל הלאומנות ששטף את יפן העלה חשש בקרב חברי המועצה שאנשי צבא קיצוניים עלולים להתנקש במי שיציע להיכנע לבעלות הברית. על מנת למזער סיכון זה, הוחלט שדיוני המועצה יהיו סגורים לכולם פרט לששת חברי המועצה העליונה, הקיסר הירוהיטו ושומר חותם המלך, קואיצ'י קידו. במהלך הדיונים שר החוץ, שיגנורי טוגו, היה היחיד מבין חברי המועצה שהחל לחשוד שארצות הברית ובריטניה עשו הסכם עם ברית המועצות כדי להביא אותה להצטרף למלחמה נגד יפן. טוגו הביע חשש זה בפני שאר חברי המועצה, ואלה אישרו לו לנהל מגעים עם ברית המועצות במטרה לשכנע אותה לשמור על נייטרליות או (על אף הסיכויים הנמוכים) ליצור ברית עם יפן. טוגו והדיפלומטים היפנים האחרים, הונחו לשכנע את ברית המועצות בכך שניצחונה על גרמניה הנאצית הושג בזכות שמירתה של יפן על נייטרליות וכי לברית המועצות קיים אינטרס לשמור על כוחה של יפן כמעצמה, כדי שתשמש ככוח נגדי לארצות הברית שצפויה להפוך לאויב של ברית המועצות לאחר המלחמה. בנוסף לכך, אישרה המועצה, ברוב של חמש מול אחד, מסמך שכתב הפיקוד הצבאי שהצהיר שהעם היפני יעדיף להילחם עד כדי השמדתו הכוללת מאשר להיכנע (טוגו היה היחיד מבין חברי המועצה שהצביע נגד).
ב-9 ביוני פנה קידו להירוהיטו עם הצעה לפנות לבעלות הברית ולהציג בפניהם תנאים "נדיבים מאוד" לסיום המלחמה. בין היתר, הציע קידו כי יפן תציע לוותר על הקולוניות האירופיות אותן כבשה באסיה, בתנאי שתוענק להן עצמאות, ותסכים לפרק את צבאה, בתנאי שהדבר לא יהיה בפיקוח של בעלות הברית ויותר לה להשאיר "כוחות הגנה מינימליים". הצעתו של קידו לא כללה הסכמה לכיבושה של המדינה על ידי כוחות זרים, העמדה לדין של פושעי מלחמה יפנים, או שינוי כלשהו בשיטת הממשל היפני. לאחר שקיבל את אישורו של הירוהיטו, פנה קידו עם הצעתו למספר חברים במועצה העליונה לניהול המלחמה כדי לשמוע את דעתם. טוגו הביע תמיכה רבה בהצעה בעוד ראש הממשלה, קנטרו סוזוקי, ושר הימייה, מיצומאסה יונאי, הביעו תמיכה מהוססת - כל אחד מהם התעניין לדעת מה השני חושב. מנגד, קורצ'יקה אנאמי, שר המלחמה, אמר כי על הדיפלומטיה להמתין "עד אשר ארצות הברית תספוג אבדות כבדות" במהלך הפלישה ליפן.
באמצע חודש יוני, לאחר הפסדה של יפן בקרב אוקינאווה, החל הירוהיטו לאבד תקווה כי יפן תוכל לזכות בהישג צבאי משמעותי. הנסיך היגשיקוני העביר לו דיווח בו תיאר בהרחבה את חולשתו של הצי הקיסרי וכן את חולשתם של צבא קוואנטונג המוצב במנצ'וריה ושל כוחות הצבא היפני המוצבים בסין. היגשיקוני טען גם כי כוחות הצבא שהוצבו כדי להגן על האיים הראשיים של המדינה סובלים ממחסור חמור בציוד צבאי, ובפרט מחסור בכלי נשק. לאחר שנאמר לו שהברזל של שברי הפצצות שהוטלו על המדינה משמש להכנת מגרפות, הבין הירוהיטו סופית כי אין ביכולתה של יפן להמשיך ולהילחם. ב-22 ביוני זימן הירוהיטו את חברי המועצה העליונה לניהול המלחמה ואמר להם:
אני חפץ בכך כי ללא קשר למדיניותנו הנוכחית, תוכניות ממשיות לסיום המלחמה יוכנו במהרה וייעשו מאמצים כדי ליישם אותן.
בסיומה של הישיבה הוחלט לפנות לברית המועצות כדי לנסות לשכנע אותה לעזור ליפן לסיים את המלחמה בתנאים שיהיו נוחים ליפן. חברי המועצה העליונה הביעו תקווה כי ברית המועצות תסכים לשמש כמתווכת בינם לבין בעלות הברית, ותראה נכונות לסייע ליפן לשמור על האינטרסים שלה במהלך המשא ומתן איתם.

המגעים הדיפלומטיים עם ברית המועצות

תחילה ניסו היפנים לנהל את המגעים עם ברית המועצות דרך יעקב מליק, שגריר ברית המועצות ביפן. טוגו אישר לקוקי הירוטה, דיפלומט יפני בכיר ששימש בעבר כשר חוץ וראש הממשלה, להיפגש עם מליק על מנת לנסות לחזק את הקשרים עם ברית המועצות ובסופו של דבר להביא בפניו את ההצעה שברית המועצות תתווך בין יפן לבעלות הברית. במהלך חודש יוני, נפגש הירוטה עם מליק מספר פעמים והציע לו הצעות שונות לחיזוק היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות ליפן. אף על פי כן, מליק, בהוראותו של מולוטוב, התחמק ממתן תשובות. לבסוף, ב-29 ביוני, פנה הירוטה למליק עם הצעה ברורה לכונן "יחסי ידידות איתנים וממושכים בין ברית המועצות ליפן". בתמורה לכך, אמר הירוטה למליק כי יפן מוכנה לדון על מעמדה של מנצ'וריה ועל "כל נושא אחר שהם (הרוסים) ירצו להעלות". לאכזבתו, מליק רק השיב שהוא יעביר את ההצעה למשרד החוץ הסובייטי ובימים שלאחר מכן, שוב בהוראתו של מולוטוב, התחמק מליק מפגישות נוספות עם הירוטה.
לאחר שנואשו ממליק, החליטו היפנים לנסות לפנות לדיפלומטים בכירים במוסקבה ישירות. ב-30 ביוני העביר טוגו לשגריר יפן בברית המועצות, נאוטקה סאטו, הודעה בה ביקש ממנו להציג בפני מולוטוב את ההצעה שהציג הירוטה למליק על כינון "יחסי ידידות איתנים וממושכים". טוגו ראה דחיפות רבה בהגשת ההצעה לברית המועצות לפני קיומה של פגישה נוספת של "שלושת הגדולים" בעיר פוטסדאם באמצע חודש יולי שעלולה הייתה, לדעתו, לטרוף את הקלפים. ב-11 ביולי נפגש סאטו עם מולוטוב והציג בפניו את ההצעה. מולוטוב הגיב בהתחמקות דיפלומטית באומרו: "אנו נלמד את ההצעה היפנית היטב ונקבל החלטה".

באותו היום, שלח טוגו לסאטו הודעה בהולה נוספת בה אמר לו מפורשות שיפן בודקת דרכים להביא לסיומה של המלחמה וכי עליו לדון לא רק על חיזוק הקשרים בין ברית המועצות ליפן אלא גם להעריך את האפשרות לקבל הסכמה לתיווך סובייטי מול בעלות הברית לצורך סיום המלחמה. ב-12 ביולי שלח טוגו לסאטו מסר בהול נוסף בו ביקש ממנו להציג בפני מולוטוב את עמדתה של יפן באופן הבא: 
הוד מלכותו, הקיסר, שדואג מכך שהמלחמה הנוכחית מביאה לרוע ולהקרבה מצד התושבים של האומות המעורבות באופן יום-יומי, חפץ בכל ליבו לראות אותה מסתיימת במהירות. אולם כל עוד אנגליה וארצות הברית מתעקשות על כניעה ללא תנאי (מצידה של יפן), לאימפריה היפנית אין ברירה אלא להמשיך ולהילחם בכל כוחה למען כבודה וקיומה של המולדת.
באותה הודעה אמר טוגו כי הקיסר הציע לשלוח את קונואה לברית המועצות כנציג מיוחד מטעמו. אף על פי שהיה ברור שקונואה לא יספיק להגיע לברית המועצות לפני פגישתם של "שלושת הגדולים" בועידת פוטסדאם, ביקש טוגו מסאטו שיארגן לקונואה אישור כניסה לברית המועצות ויתאם לו פגישה עם הנציגים הסובייטים מיד לאחר סיומה של הוועידה.
סאטו הגיב להודעות אלה ואמר:
כמה השפעה אתה חושב שתהיה להצהרות שלנו על אי-סיפוח ואי-תביעת בעלות על שטחים שכבר הפסדנו או שאנו עומדים להפסיד על הממשל הסובייטי?... אנו בוודאות לא נצליח לשכנע אותם (את הסובייטים) עם משפטים קטנים ויפים המנותקים לחלוטין מהמציאות...
 לאחר מכן אמר סאטו לטוגו כי הוא ממליץ לו להכיר בכך שמציאותית, "כניעה ללא תנאי או תנאים הקרובים לכך מאוד" הוא כל מה שיפן יכולה לצפות לקבל. סאטו סיים את הודעתו במילים: 
...אני חושב ש(זוהי) אחריותי המרכזית למנוע אמונה באשליות שלא תואמות את המציאות. אני מבקש את סליחתך.
למרות הכל, סאטו ניסה לתאם פגישה בין קונואה לנציגים סובייטים, אולם זכה להתחמקות מצד הסובייטים. הנציגים הסובייטים רמזו לסאטו כי המסרים המועברים מיפן לא כוללים שום הצעות ממשיות. סאטו עצמו החל לתהות לגבי המסרים המעורפלים שמועברים על ידי טוגו ובאחת מהתכתבויותיהם הוא שאל את טוגו לגבי עמדתו של הצבא והממשל בעניין סיום המלחמה. טוגו ענה לו בתגובה:
אף על פי שבעלי הסמכות בצבא ובממשלה משוכנעים שכוחותינו במלחמה מסוגלים להנחית מכות משמעותיות לאויב, אנו לא מסוגלים לחוש שקט נפשי מלא לנוכח אויב שיתקוף ללא הפסק... עם זאת, אנא קח במיוחד בחשבון שאנו לא מחפשים תיווך סובייטי למשהו כמו כניעה ללא תנאי.

בכך רמז טוגו לסאטו כי הצבא והממשל היפני חלוקים בדעתם באשר לתנאים לפיהם יש להביא את המלחמה לידי סיום. למעשה, חילוקי הדעות בצבא ובממשל היפני נגעו אף לוויתורים שיש להציע לברית המועצות בתמורה להסכמתה לתווך בין יפן לבעלות הברית. עם זאת, תגובתו של טוגו גרסה שקיימת תמימות דעים בצבא ובממשל כי אין להסכים לכניעה ללא תנאי לבעלות הברית. בתגובה להודעתו של טוגו, שלח סאטו לטוגו הבהרה בה אמר: 
כשאמרתי שאני קורא לקבל כניעה ללא תנאי או בתנאים הקרובים לכך מאוד, הוצאתי מהכלל הסכמה לפגיעה כלשהי במעמדו של הקיסר ומשפחתו.
התכתובות בין טוגו לסאטו, כמו כל התכתובות החשובות של משרד החוץ היפני, הועברו באמצעות הודעות מוצפנות דרך מכונת PURPLE. ללא ידיעתם של היפנים, צוות מיוחד מיחידת המודיעין של ארצות הברית שעסק בפענוח צפנים, הצליח לפצח את הקוד של המכונה ולקרוא את ההודעות היפניות. עם הזמן, שיכללה ארצות הברית את שיטת פיצוח הצופן עד כדי כך שפעמים רבות התכתבויות בין בכירי משרד החוץ היפני הגיעו לידיהם של מקבלי ההחלטות בארצות הברית לפני שהגיעו לנמענם המיועד.

האינטרסים של ברית המועצות ביפן

לכל אורך המגעים בין יפן לברית המועצות, ניסו הנציגים הסובייטים למשוך זמן בלי לתת תשובות ברורות להצעות היפניות. תחילה מסרו הנציגים הסובייטים כי מתן תשובה רשמית להצעות של היפנים מתעכבת עקב נסיעתם של סטלין ומולוטוב לוועידת פוטסדאם. לאחר מכן נאמר ליפנים שההצעות שלהם לא כוללות שום דבר מעשי והם התבקשו להעביר הבהרות ולבסוף, הנציגים הסובייטים החלו לבקש מהיפנים להעלות את הדברים שנאמרו בשיחות ביניהם על הכתב. הטקטיקה הסובייטית נועדה להטעות את היפנים ולעודד אותם להמשיך במגעים ובמקביל לא לתת התחייבות מצד הממשל הסובייטי לשום דבר ממשי. טקטיקה זו נבעה מכך שלסובייטים לא הייתה כל כוונה מלכתחילה להיענות להצעות היפניות השונות שכן הם היו מודעים היטב לחולשתה של יפן ושאפו לנצל אותה לטובתם על ידי פלישה אליה. לאורך שנים רבות, שאפו הסובייטים לקבל גישה בלתי-מוגבלת למימי האוקיינוס השקט. אף על פי שקו החוף של ברית המועצות כלל גישה לאוקיינוס השקט בו המים לא קופאים לאורך כל השנה, ניתן היה לחסום אותה בקלות יחסית על ידי הטלת מצור אווירי וימי מהאי סחלין והאיים הקוריליים שבאותה עת נמצאו בשליטתה של יפן. על כן, השתלטות על שטחים אלה מיפן וקבלת גישה למצר לה פרוז, הפכה למטרה המרכזית של ברית המועצות במלחמה המממשת ובאה עם יפן. בנוסף לכך, שאפו הסובייטים לקבל זכויות חכירה במסילת הרכבת של דרום מנצ'וריה, מסילת הרכבת של מזרח סין ובערים פורט ארתור ודאירן (אף על פי ששטחים אלו השתייכו במקור לסין, הם נשלטו על ידי האימפריה הרוסית לפני המלחמה נגד יפן ב-1905, ולאחר מכן עברו לשליטה יפנית).
לאורך מרבית מלחמת העולם השנייה, שאפה גם ארצות הברית להביא להצטרפותה של ברית המועצות למלחמה נגד יפן. ארצות הברית האמינה שהצטרפותה של ברית המועצות תסייע להביא לסיומה של המלחמה באופן מהיר יותר ותחסוך חיי חיילים רבים מצבאה. בוועידת יאלטה, התנה סטלין את הצטרפותה של ברית המועצות למלחמה נגד יפן בקבלת הכרה מצד ארצות הברית בקיום "אינטרסים מיוחדים" של ברית המועצות בנמלים ובאזורים בעלי חשיבות אסטרטגית שנמצאו בשליטת יפן. רוזוולט הסכים להיענות לתנאים אלו, ובתמורה הבטיח לו סטלין כי ברית המועצות תצטרף למלחמה נגד יפן שלושה חודשים לאחר סיום המלחמה נגד גרמניה הנאצית באירופה.
לאחר כניעתה של גרמניה הנאצית, חששו הסובייטים מכך שהמלחמה נגד יפן תסתיים לפני שהם יספיקו לפלוש אליה. סטלין בפרט חשש שיפן תיכנע לפני שברית המועצות תצליח לממש את השאיפות הטריטוריאליות שלה והתעקש על כך שבעלות הברית ידרשו מיפן להיכנע ללא תנאי לכל בעלות הברית בו-זמנית. סטלין קיווה שחסימת האפשרות בפני יפן לחתום על הסכמים נפרדים עם בעלות הברית תקשה עליה להיכנע. במקביל, פעלו אנשי משרד החוץ הסובייטי לתת ליפנים תקוות שווא כי ברית המועצות לא תצטרף למלחמה נגדם. סטלין קיווה כי פעולות אלה יספיקו להאריך את המלחמה מספיק זמן כדי שברית המועצות תספיק להעביר את כוחות הצבא האדום מהחזית המערבית למזרח הרחוק, לפלוש ליפן ולכבוש את מנצ'וריה (מנצ'וקוו), מונגוליה הפנימית, קוריאה, דרום סחלין, האיים הקוריליים ובתקווה גם את הוקאידו.

התגובה היפנית להצהרה

ב-27 ביולי, התכנסו חברי הקבינט היפני לדון בהצהרת פוטסדאם. אנאמי, טויודה ואומזו, תמכו בדחיית ההצהרה וטויודה אף הציע שהקיסר יוציא הודעה מיוחדת על כך. בניגוד אליהם, שוניצ'י קאסה, שגריר יפן בשווייץ, ראה את ההצהרה באור יותר חיובי. במברק ששלח טען קאסה שהדרישה לכניעה ללא תנאי בהצהרה התייחסה לצבא בלבד ולא לממשלה או לעם היפני וכי לדעתו בעלות הברית הקדישו מחשבה רבה לניסוחה של ההצהרה בניסיון לשמור על כבודה של יפן בנקודות מסוימות. טוגו לעומת זאת חשב שההצהרה עמומה ואינה כוללת התייחסות ברורה למעמדו של הקיסר לטוב או לרע. אף על פי כן, גרס טוגו שדחיית ההצהרה תהיה טעות טקטית וכי על יפן לא להגיב אליה כלל. הוא הצליח לשכנע את חברי הקבינט בעמדתו בכך שאמר שהוא חושב שברית המועצות סירבה לחתום על ההצהרה ועל כן המשא ומתן איתה עדיין לא אבוד. הסתרת דבר פרסומה של ההצהרה מאזרחי יפן לא הייתה אפשרית מכיוון ששידורי הרדיו מארצות הברית נקלטו גם ביפן ועל כן אזרחי יפן היו מודעים לפרסומה של ההצהרה. בסופו של דבר, החליטו חברי הקבינט להורות לעיתונות להתייחס להצהרה כחדשות לא משמעותיות.

ב-28 ביולי, נפגשו אנשי צבא בכירים עם מספר אנשי ממשל ובהם ראש הממשלה, סוזוקי, לפגישת עדכון שגרתית. טוגו לא השתתף בפגישה. במהלך הפגישה, דרשו שוב אנאמי, אומזו וטויודה שהממשל ידחה באופן רשמי את ההצהרה. יונאי היה איש הצבא היחיד שהביע התנגדות לכך אולם בסופו של דבר, כסוג של פשרה, הציע לסוזוקי להודיע בפומבי שהממשלה תתעלם מההצהרה. סוזוקי נכנע ללחצי הצבא ובמסיבת עיתונאים שהתקיימה באותו יום, אמר: 
אני חושב שההצהרה המשותפת (הצהרת פוטסדאם) היא חזרה על הצהרת קהיר. הממשלה לא חושבת שיש לה ערך משמעותי כלשהו. אנו יכולים רק להתעלם ממנה.
 בעת אמירתו שהממשל היפני יתעלם מההצהרה, נטען שסוזוקי השתמש במילה "מוֹקוּסאטסוּ" (ביפנית: 黙殺) - מילה יפנית ייחודית שניתן לפרש אותה הן כ"להתעלם" והן כ-"להרוג באמצעות שתיקה" ואף "להתייחס בשתיקה מלווה בבוז". המשמעויות השונות של המילה "מוֹקוּסאטסוּ" תיארו בצורה טובה יחסית את מגוון הדעות בהם החזיקו אנשי הממשל היפני. אף על פי כן, קיימת סברה שסוזוקי מעולם לא השתמש במילה זו אלא אמר בפשטות שאין בכוונתו להגיב על ההצהרה וכי העיתונאים היפנים פרסמו מאוחר יותר, באופן שגוי, כי סוזוקי אמר במקום זאת "מוֹקוּסאטסוּ" - מילה בעלת קונוטציה שלילית יותר. בין אם דבריו של סוזוקי צוטטו נכונה או לא, "מוֹקוּסאטסוּ" הפכה לתגובה היפנית הרשמית להצהרה עובדה שהביאה את עיתונאי העולם לדווח כי יפן דחתה את הצהרת פוטסדאם כשחלק אף הוסיפו שהיא דחתה אותה בבוז.
ב-30 ביולי, שלח סאטו מברק לטוגו בו אמר שלדעתו סטלין ככל הנראה עדכן את ארצות הברית והממלכה המאוחדת בדבר המגעים של ברית המועצות עם היפנים וכי הצהרת פוטסדאם מהווה את תגובתן המשותפת ליפן (ובהן גם תגובתה של ברית המועצות אף על פי שהיא לא חתמה על ההצהרה). סאטו סיים את דבריו בחוזרו שוב על כך שלדעתו:
...אין (לנו) חלופה אחרת מלבד כניעה מיידית וללא תנאים אם ברצוננו למנוע את כניסתה (של ברית המועצות) למלחמה.
ב-2 באוגוסט שלח טוגו את תגובתו לסאטו:
לבטח זה לא קשה לך להבין... שהזמן שלנו להמשיך בהכנות (ובדיונים) לסיומה של המלחמה לפני פלישתו של האויב לאדמת יפן הוא מוגבל, מצד שני, כאן בבית קשה להחליט, ככה פתאום, על תנאים ברורים להסכם שלום.
לאחר המלחמה, טען סטימסון כי דחייתה של יפן את ההצהרה והגדרתה כ"לא ראויה לתגובה", דחפו את ארצות הברית להראות ליפנים מה המשמעות של האיום ב"הרס מוחלט ומיידי" שנכתב בהצהרה.

הטלת פצצת האטום על הירושימה

ב-6 באוגוסט בשעה 8:15 שעון יפן, הטיס קולונל פול טיבטס מפציץ מדגם B-29 סופרפורטרס, שקיבל את השם "אנולה גיי", מעל העיר הירושימה, וביחד עם צוותו, הטיל עליה פצצת אטום. אחר 43 שניות של נפילה התפוצצה הפצצה בגובה המתוכנן של כ-580 מטר מעל העיר. זמן קצר לאחר מכן, החל מטה הצבא היפני לקבל תשדורות מבולבלות מעדים שנמצאו כ-16 ק"מ מהירושימה, על פיצוץ גדול ממדים שאירע בעיר. דיווחים אלו הפתיעו את אנשי המטה הכללי היפני. המטה, שעקב מקרוב אחר ההפצצות האוויריות של ארצות הברית, ידע שאף הפצצה בהיקף משמעותי לא אירעה בעיר ולא שכנו בה חומרי נפץ בכמויות גדולות מספיק על מנת להביא לפיצוץ גדול. לאחר שהניסיונות ליצור קשר עם גורמים שונים בעיר כשלו, הוחלט לשלוח למקום קצין צעיר על מנת שיעביר מידע מהימן על המתרחש. הקצין יצא לדרך בטיסה זמן קצר לאחר מכן. כבר בהיותו 160 ק"מ מהירושימה, הבחין הקצין וטייס המטוס שלו, בענן עשן עצום מעל העיר. עם הגעתם, הם החלו לחוג מעל העיר והתקשו להאמין למראה עיניהם; במקום בו שכן מרכז העיר הירושימה הם מצאו שממה בוערת מכוסה בענן עשן כבד. השניים נחתו בחלק הדרומי של העיר והקצין העביר דיווח בהול לטוקיו והחל לארגן את כוחות ההצלה במקום. רק לאחר פרסום הודעה רשמית מטעם ממשל ארצות הברית, 16 שעות לאחר המתקפה, הבינו היפנים כי הירושימה נפגעה מפצצת אטום. הודעתו של טרומן כללה את הדברים הבאים:
אנו מוכנים כעת להחריב לחלוטין, בקצב מהיר יותר, כל מיזם יצרני שהיפנים מחזיקים מעל האדמה בעיר כלשהי. אנו נשמיד את הרציפים שלהם, את המפעלים שלהם ואת אמצעי התקשורת שלהם. שלא תהיה טעות, אנו נשמיד לחלוטין את יכולתה של יפן לנהל מלחמה. האולטימטום שפורסם ב-26 ביולי בפוטסדאם נועד כדי למנוע מהעם היפני הרס מוחלט. המנהיגים שלהם דחו באופן מיידי אולטימטום זה. אם הם לא יקבלו את תנאינו כעת, עליהם לצפות לגשם של הרס מהאוויר שלא נראה כמוהו בעולם הזה. מאחורי המתקפה האווירית הזו יגיעו כוחות ימיים ויבשתיים במספרים ובעוצמה כזו שהם עוד לא ראו ויכולת לחימה שהם כבר מודעים לה היטב.
מכיוון שהצבא היפני הפעיל פרויקט לפיתוח נשק גרעיני משלו, הבינו היפנים את האתגרים הרבים הכרוכים בבנייתה של פצצת אטום. מסיבה זו, אנשי ממשל וצבא יפנים רבים התקשו להאמין כי ארצות הברית הצליחה לבנות פצצה כזו. ב-7 באוגוסט, יום לאחר ההפצצה, ביקר בהירושימה ד"ר יושיאו נישינה, מבכירי מדעני האטום היפנים. נישינה סקר את נזקי ההפצצה ואישר כי הירושימה אכן נחרבה על ידי פצצת אטום. אף על פי כן, הוא העריך, בדומה למדעני אטום יפנים אחרים, כי ארצות הברית מחזיקה לכל היותר בשתי פצצות אטום מבצעיות נוספות. אדמירל סואמו טויודה, ראש המטה של הצי, היה שותף גם הוא להערכה זו וטען שאף אם ארצות הברית הצליחה ליצור פצצת אטום אחת, לא ייתכן שהיא ייצרה פצצות רבות כאלה נוספות. מסיבה זו, החליטו ראשי הצבא היפני לספוג גם את ההתקפות הגרעיניות הצפויות הבאות בהנחה שהם יגרמו נזק רב נוסף אולם יכולת הלחימה של הצבא היפני לא תשותק כתוצאה מכך. ארצות הברית שציפתה להערכה זו של היפנים תיכננה מראש להטיל פצצת אטום נוספת זמן קצר לאחר הטלת פצצת האטום הראשונה, במטרה לשכנע את היפנים כי בידיה מלאי גדול של פצצות מסוג זה.

התערבותו של הקיסר וחילופי המסרים בין בעלות הברית ליפן

קבינט המלחמה היפני התכנס בהרכב מלא ב-9 באוגוסט בשעה 14:30 ודן בהצעה להיכנע לבעלות הברית. חברי המועצה לניהול המלחמה הציגו את עמדת שני המחנות - זו של היונים שגובשה על ידי טוגו ובה תמכו סוזוקי ויונאי וזו של הנצים שגובשה על ידי אנאמי ובה תמכו אומזו וטויודה. אף על פי כן, אף מחנה לא הצליח לגבש רוב כאשר מחצית מחברי הקבינט תמכו בעמדת היונים והשאר תמכו בעמדת הנצים. במהלך הישיבה, הודיע אנאמי לנוכחים כי טייס שנשבה מצבא ארצות הברית, סיפר לחוקריו תחת עינויים כי ארצו מחזיקה במאה פצצות אטום וכי טוקיו וקיוטו יופצצו בתוך ימים ספורים. למעשה, הטייס המדובר, מרקוס מקדילדה, שיקר. לא היה לו שום ידע על פרויקט מנהטן והוא בחר לספר לחוקריו את מה שהוא חשב שהם רוצים לשמוע כדי שאלה יפסיקו לענות אותו. במציאות, החזיקה ארצות הברית באותה עת בשתי פצצות אטום מבצעיות בלבד כאשר הפצצה השלישית הייתה צפויה להיות מוכנה ב-19 באוגוסט והרביעית רק במהלך חודש ספטמבר. אף על פי כן, ארצות הברית אכן תיכננה להטיל את פצצת האטום השלישית על טוקיו.
ישיבת הקבינט הסתיימה בשעה 17:30 ללא החלטה. ישיבה נוספת שהתקיימה באותו היום בין השעות 18:30 ל-22:00 הסתיימה גם היא ללא קבלת החלטה. בסיומה של הישיבה השנייה של הקבינט, נפגשו סוזוקי וטוגו עם הירוהיטו והציעו לו לקיים בדחיפות ישיבה מיוחדת של חברי הקבינט בנוכחותו. הירוהיטו הסכים והישיבה המיוחדת החלה מעט לפני חצות בארמון הקיסרי. עוד לפני כן, הצליח קידו, בעצה אחת עם סוזוקי וטוגו, לשכנע את הירוהיטו לתמוך בעמדתם של אנשי המחנה היוני. על כן, הישיבה המיוחדת נועדה לאפשר להירוהיטו לכפות, באופן חסר תקדים, את דעתו על הנוכחים ולהביא בכך ניצחון למחנה היוני.
בתחילת הישיבה, הקריא הירנומה קיאיצ'ירו, נשיא המועצה הקיסרית שהוזמן לישיבה במיוחד על ידי הירוהיטו, את הצהרת פוטסדאם. לאחר מכן, הציג סוזוקי שוב את עמדת המחנה היוני שקרא לקבל את ההצהרה, בתוספת התנאי שבעלות הברית יתחייבו לשמר את מוסד הקיסרות, בעוד אנאמי הציג את עמדת המחנה הנצי שקרא להציב את שלושת התנאים הנוספים. שאר חברי המועצה העליונה לניהול המלחמה הציגו איש איש את עמדתו כאשר גם הפעם, טוגו ויונאי תמכו בעמדתו של סוזוקי ואומזו וטויודה תמכו בעמדתו של אנאמי. זכות הדיבור עברה לקיאיצ'ירו שהציג את בעיות הפנים הקשות ששררו ביפן, כמו מחסור במזון, והדגיש את חוסר יכולתו של הצבא להמשיך ולהגן על המדינה.
הישיבה נגררה לדיון סוער נוסף, שבמהלכו חברי הקבינט שוב לא הצליחו להגיע להסכמה וכל צד המשיך להתבצר בעמדתו. בסופו של דבר, בשעה 2:00 בבוקר, קם סוזוקי ממקום מושבו, ותוך שאנאמי מפציר בו לחזור למקומו, הוא פנה להירוהיטו, השתחווה בפניו, וביקש ממנו להכריע בין שני המחנות. דממה מתוחה השתררה בישיבה. הירוהיטו המשיך לשבת במקומו אולם לאחר שניות ספורות הוא גחן קדימה, שבר את שתיקתו הטקסית והודיע שהוא מצדד במחנה היוני. הירוהיטו המשיך ואמר:
הרהרתי ארוכות במצבינו בבית ומחוצה לו והגעתי למסקנה שהמשך המלחמה יביא אך ורק להרס האומה והארכת שפיכות הדמים והאכזריות בעולמינו. איני יכול לראות עוד את הסבל שעובר על עמי החף מפשע...
לאחר מכן תיאר הירוהיטו את הפער בין ההבטחות שניתנו לו על ידי הפיקוד הצבאי למציאות כשהוא נותן כדוגמה את ההבטחה לבנות ביצורים על חוף קוג'וקורי שבחבל קאנטו:
נאמר לי, על ידי אלו שתומכים בהמשך הלחימה, כי יחידות חדשות יוצבו בעמדות מבוצרות (בחוף קוג'וקורי שבחבל קאנטו) עד חודש יוני ויהיו מוכנות להילחם בפולש כשזה יגיע. כעת חודש אוגוסט ובניית הביצורים עדיין לא הושלמה.
ישנם כאלה המאמינים כי המפתח להישרדותה של האומה טמון בעריכת קרב מכריע על אדמת המולדת. אולם ניסיון העבר מראה לנו כי תמיד קיים פער בין התוכניות שנעשות לבין ביצועיהן בשטח. איני מאמין כי הפער בין ההבטחות שניתנו לגבי קוג'וקורי ניתנות לתיקון. מכיוון שאלו הם פני הדברים, כיצד נוכל להדוף את הפולשים?
לאחר מכן התייחס הירוהיטו מפורשת לעוצמת ההרס העצומה של פצצת האטום וסיים את דבריו באומרו:
מיותר לציין כי זה בלתי נסבל בשבילי לראות את לוחמי יפן האמיצים והנאמנים מתפרקים מנשקם. זה בלתי נסבל באותה מידה לראות אנשים רבים אחרים, שנתנו לי שירות מסור, מואשמים כמחרחרי מלחמה. אף על פי כן, הגיע הזמן לסבול את הבלתי נסבל.
אני בולע את דמעותיי ונותן את אישורי לקבל את תנאי בעלות הברית לפי המתווה אותו גיבש שר החוץ.
זמן קצר לאחר שסיים את דבריו, עזב הירוהיטו את הישיבה. סוזוקי מיד החל לדחוק בחברי הקבינט לקבל את רצונו של הקיסר והם הסכימו ללא היסוס. מספר שעות לאחר מכן, שלח משרד החוץ היפני מברק לבעלות הברית (דרך נציגי משרד החוץ השווייצרי) בו נכתב שיפן תהיה מוכנה לקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם בתנאי שהדבר לא יפגע בסמכויותיו של הקיסר.

תגובת בעלות הברית והמשך הדיונים בקבינט המלחמה היפני

תוגבתן של בעלות הברית נוסחה על ידי ג'יימס פרנסיס ברנס, מזכיר המדינה של ארצות הברית ואושרה על ידי בריטניה, הרפובליקה הסינית וברית המועצות. התגובה נשלחה ליפנים (גם כן דרך משרד החוץ השווייצרי) ב-12 באוגוסט. בנוגע לשימור מעמדו של הקיסר, התנאי היחיד שהציבה יפן לכניעה, כתבו בעלות הברית: 
מרגע הכניעה יוכפפו סמכויותיו של הקיסר ושל הממשלה היפנית לשלוט במדינה למפקד העליון של כוחות הברית שיוציא לפועל את הצעדים הנדרשים, כפי שיראה לנכון, כדי לבסס את תנאי הכניעה... צורת הממשל הסופית במדינה תקבע, בהתאם להצהרת פוטסדאם, על ידי רצונם החופשי של אזרחי יפן.
טרומן הורה להמשיך במתקפות הצבאיות נגד יפן (ובהם גם ההפצצות האוויריות על ערי המדינה) עד לקבלת כניעה רשמית. אף על פי כן, ב-11 באוגוסט פירסמו כלי תקשורת בעולם שארצות הברית הכריזה על הפסקת אש. הפרסום נבע מדברים שאמר גנרל קרל ספאץ, מפקד כוח המפציצים האסטרטגי בזירה הפסיפית, למספר עיתונאים, על השבתת פעילותם של המפציצים (דבריו המדויקים היו: "המפציצים לא טסים היום"). העיתונאים פירשו בטעות את דבריו של ספאץ כהכרזה על הפסקת אש כאשר למעשה המפציצים הושבתו זמנית עקב הרעה במזג האוויר. בעקבות הפרסום החדשותי השגוי נאלץ טרומן להורות להפסיק את ההפצצות באמת מחשש שחידושם לאחר הפרסום על הפסקת אש עלול להביא את היפנים לידי מסקנה שבעלות הברית זנחו את מאמצי השלום.
חברי קבינט המלחמה היפני נחלקו בדעתם בשאלה כיצד לענות לבעלות הברית. אנאמי המשיך לטעון כי אין לאפשר כלל את כיבוש המדינה על ידי כוח זר בעוד סוזוקי אמר כי עליהם להתעקש לקבל הבטחה מפורשת מבעלות הברית בנוגע לשמירת מעמדו של הקיסר. בתגובה לכך, אמר טוגו לסוזוקי כי אין תקווה לקבל תנאי כניעה טובים יותר. קידו אמר לנוכחים שוב כי רצונו של הקיסר הוא שיפן תיכנע. יונאי, שדאג מזה תקופה ארוכה מהתסיסה האזרחית הגוברת אמר באחת מפגישותיו עם הירוהיטו:
אני חושב שהמונח לא מתאים, אך פצצות האטום והכרזת המלחמה של ברית המועצות הן במובן מסוים מתנה משמיים. בדרך זו לא נצטרך להגיד שסיימנו את המלחמה בגלל בעיות פנים-מדיניות.
במהלך אותו יום, עדכן הירוהיטו את משפחתו על החלטתו להביא לכניעתה של יפן. הנסיך אסאקה, דודו של הירוהיטו, שאל בתגובה אם המלחמה תימשך אם ארצות הברית לא תסכים לשמר את מוסד הקיסרות. על כך ענה הירוהיטו בפשטות, "כמובן".
ביום שלמחרת, ה-13 באוגוסט, המשיכו חברי המועצה לניהול המלחמה לדון במענה לבעלות הברית אולם שוב לא הצליחו להגיע להסכמה. לאחר שראו שהיפנים מתמהמהים מלהחזיר תשובה, החלו בעלות הברית לפקפק בנכונותם להיכנע. בעלות הברית הבהירו ליפנים שהם יכולים לשדר את הסכמתם לקבל את תנאי הכניעה שהוצעו להם בשידור לא מוצפן אולם היפנים המשיכו לשדר הודעות מוצפנות בעניינים שלא היו קשורים לדיון בכניעתם. שידורים אלה הביאו את בעלות הברית להסיק שהיפנים דחו את תנאי הכניעה. בנוסף לכך, בעלות הברית הבחינו בעלייה בתשדורת הרדיו הדיפלומטית והצבאית היפנית עובדה שהעלתה את חששם שהיפנים מתכננים מתקפת בנזאי כוללת. בתגובה לכך הורה טרומן לחדש את המתקפות הצבאיות על יפן בעוצמה מלאה.
ב-14 באוגוסט החל צבא ארצות הברית להפציץ את יפן מהאוויר ומהים. הצי השלישי של ארצות הברית הפגיז את חופי יפן בעוד מאות מטוסי B-29 הפציצו את יפן במהלך היום והלילה, אחת ההפצצות הגדולות ביותר במלחמה. באחת ההפצצות הארוכות ביותר, השמידו המפציצים את בית זיקוק הנפט של חברת הנפט של ניפון שבעיר אקיטה. היה זה בית הזיקוק לנפט האחרון שפעל ביפן והוא היה אחראי על ייצור 67% מהנפט במדינה.
יום לפני כן, בעצה אחת עם פסיכולוגים, פיזרו מפציצים של ארצות הברית עשרות אלפי עלוני תעמולה בערים יפניות. בעלונים אלה נכתבו תנאי הכניעה שהציעה יפן לבעלות הברית ותגובת בעלות הברית אליהם. לפעולה זו, שהביאה לפרסום ברבים את הסכמתו העקרונית של קבינט המלחמה להיכנע לבעלות הברית, הייתה השפעה עמוקה על מקבלי החלטות ביפן.

קבלת תנאי הכניעה של בעלות הברית על ידי יפן

בבוקר 14 באוגוסט, הבינו סוזוקי, קידו והירוהיטו כי אם לא יקבלו את תנאי הכניעה שהציעה ארצות הברית עד סוף היום, קיים סיכוי גבוה שתתרחש במדינה הפיכה צבאית במטרה למנוע מהקבינט להיכנע לבעלות הברית. במהלך אותו יום, נפגש הירוהיטו עם מרבית קציני הצבא והצי הבכירים. רובם הביעו תמיכה בהמשך הלחימה, עם זאת פילדמרשל שונרוקו האטה, הביע התנגדות לכך. כמפקד הארמייה הכללית השנייה שמפקדתה הייתה בהירושימה, האטה פיקד על החיילים שהיו אחראים על הגנת דרום יפן - אותם חיילים שהתכוננו להילחם ב"קרב המכריע". האטה אמר להירוהיטו, בעיניים דומעות, כי אין לו שום ביטחון שהוא יצליח להדוף את פלישת בעלות הברית למדינה וכי הוא לא חולק על החלטתו להיכנע. בסופו של המפגש ביקש הירוהיטו מהקצינים לשתף איתו פעולה בהבאת המלחמה לידי סיום.
הפגישה הבאה של הירוהיטו הייתה עם חברי קבינט המלחמה. אנאמי, טויודה ואומזו הציגו שוב את עמדתם על כך שיש להמשיך ולהילחם. לאחר שסיימו אמר הירוהיטו את הדברים הבאים:
הקשבתי בתשומת לב לכל הטיעונים שהוצגו נגד קבלת תגובתן של בעלות הברית כפי שהיא וללא דרישה להבהרה נוספת או לביצוע שינויים, אולם דעתי לא השתנתה... על מנת שהעם ידע את החלטתי, אני מבקש מכם להכין ללא דיחוי הודעה קיסרית אותה אוכל לשדר לאומה. לבסוף, אני קורא לכל אחד ואחד מכם לעשות את מירב המאמצים עד גבול יכולתיכם כדי שנצליח לעמוד בימים המאתגרים הצפויים לנו.
זמן קצר לאחר מכן, התכנס הקבינט מחדש ואישר את בקשתו של הקיסר ללא דיחוי. בנוסף, החליטו חברי הקבינט להתחיל להשמיד מסמכים הנוגעים למעורבותם של בכירים בפשעי מלחמה ובניהול המלחמה בכלל. לאחר סיום הישיבה, שידר משרד החוץ היפני פקודה לשגרירויות יפן בשווייץ ובשוודיה לקבל את תנאי הכניעה של בעלות הברית. שידור זה נקלט על ידי ארצות הברית ב-14 באוגוסט מעט לפני השעה שלוש לפנות בוקר.
העברת ההודעה על ההחלטה להיכנע לקציני הצבא הבכירים שהוצבו בחזיתות רחוקות ושלא היו מעורבים בדיוני הקבינט, הייתה צפויה לעורר קשיים. מסיבה זו, הוחלט לשלוח באופן מיידי שלושה מחברי המשפחה הקיסרית, ששימשו גם כקצינים בצבא, להעביר להם את ההודעה באופן אישי ולדחוק בהם לקבל את החלטת הקבינט. הנסיך טסוניושי טקאדה נשלח לקוריאה ולצבא קוואנטונג במנצ'וריה, הנסיך יאסוהיקו אסאקה נשלח לצבא המשלוח לסין ולספינות הצי שהוצבו בסין והנסיך קאנייאן הארוהיטו נשלח לשנגחאי, דרום סין, הודו-סין וסינגפור.

טקסי כניעה נוספים וכיסים של התנגדות יפנית לאחר סיום המלחמה

טקס הכניעה של יפן על סיפונה של אוניית המערכה "מיזורי" היווה את אות הפתיחה לטקסי כניעה נוספים של כוחות הצבא היפני ששירתו בשטחים באוקיינוס השקט בהם שלטה האימפריה היפנית. כוחות הצבא היפני בפננג נכנעו ב-2 בספטמבר בעוד כוחות הצבא בלבואן, סראוואק ובסינגפור נכנעו ב-10 בספטמבר, 11 בספטמבר ו-12 בספטמבר בהתאמה. ב-25 באוקטובר, עברה השליטה באי טאיוואן מיפן בחזרה לסין.
בתוך זמן קצר מתחילת כיבושה של יפן, מצאו עצמן בעלות הברית בקשיים לוגיסטיים להאכיל עשרות מיליוני אזרחים יפניים ואת למעלה מ-7 מיליון החיילים והמלחים היפניים שנשבו על ידן. קשיים אלה התעצמו לאור הנזק העצום שנגרם לתשתיות ביפן כתוצאה מהמלחמה בשילוב עם רעב המוני שפקד את המדינה ב-1946.
ב-1947, שיחררה ארצות הברית והממלכה המאוחדת את אחרון שבויי המלחמה היפנים בהם החזיקו. סין לעומת זאת, המשיכה להחזיק למעלה מ-60 אלף שבויי מלחמה יפניים גם במהלך שנת 1949. אחרוני שבויי המלחמה היפניים שוחררו על ידה רק במחצית השנייה של שנות ה-50.
מצב המלחמה בין יפן לבין בעלות הברית, להוציא ברית המועצות, הסתיים באופן רשמי עם כניסתו לתוקף של חוזה סן פרנסיסקו ב-28 באפריל 1952. ארבע שנים מאוחר יותר חתמו יפן וברית המועצות על הצהרה משותפת שסיימה את מצב המלחמה ביניהן. אף על פי כן, כיסי התנגדות יפניים, בעיקר באיים קטנים באוקיינוס השקט, המשיכו להתקיים אף לאחר סיומה של המלחמה. חלק מהחיילים בכיסים אלה סירבו להיכנע באמונם שההודעה על כניעתה של יפן היא תעמולה של האויב או מכיוון שחשו כי כניעה מנוגדת לעקרונותיהם. חיילים אחרים מעולם לא קיבלו את ההודעה על כניעתה של יפן. ב-18 בדצמבר 1974 נכנע טוראי טראו נקמורה באי מורוטאי שבאינדונזיה. הוא היה אחרון החיילים היפניים שנכנעו לאחר תום המלחמה.

הפולמוס על הגורמים שהביאו להחלטתה של יפן להיכנע

מאז סיום מלחמת העולם השנייה ועד היום, קיים ויכוח על הגורמים שהביאו להסכמתה של יפן להיכנע לפי התנאים שהציבה לה ארצות הברית ובפרט על הנחיצות והלגיטימיות של הפצצת הירושימה ונגסאקי בנשק אטומי לשם כך.
ההיסטוריון צויושי הסגוואה, טען כי פלישתה של ברית המועצות ליפן ב-8 באוגוסט היווה הגורם העיקרי לכניעתה של יפן ולא הטלת פצצות האטום. לפי התיזה של הסגוואה, היפנים קיוו להעביר כוחות מאזור הגבול עם ברית המועצות לחופי יפן על מנת לחזק את מערך ההגנה מפני פלישתה של ארצות הברית ובמקביל תלו תקוות בכך שברית המועצות תוכל לתווך בינם לבין ארצות הברית להגיע להסכם שיאפשר לסיים את המלחמה בתנאים נוחים. משהתנפצו שתי תקוות אלה בבת אחת עם הפלישה הסובייטית, הבינו היפנים כי אין להם ברירה אלא לקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם ולהיכנע.
מנגד טענו מקבלי ההחלטות בארצות הברית, ותומכיהם, כי הטלת פצצות האטום היוותה את הגורם העיקרי לכניעתה של יפן וכי המתקפות היו מהלך הכרחי שנועד להביא לסיום מהיר של המלחמה נגדה. מזכיר המלחמה של ארצות הברית, הנרי סטימסון, גרס כי רק ההלם שנגרם ליפנים מהטלת פצצות האטום ללא אזהרה מוקדמת והפחד מפני פצצות אטום נוספות, היה יכול להביא לכניעתה ללא תנאי של יפן. וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה, אמר כי הפצצה, שההתמודדות איתה היא למעלה מכוחותיה של אומה, יכולה הייתה לשמש מוצא של כבוד ליפנים להיכנע מבלי לחוש תחושת חרפה. תומכי ההחלטה לתקוף את יפן בנשק גרעיני טוענים כי הטלת הפצצה על שטח ריק לא הייתה מביאה לסיום המלחמה שכן היפנים לא נכנעו גם אחרי השמדת הירושימה, והצמרת הצבאית סירבה להיכנע גם אחרי הפצצה שהוטלה על נגסאקי, ושינתה דעתה רק בהתערבות הקיסר הירוהיטו. בעלי עמדה זו רואים את הכניעה כקשורה בהכרה היפנית כי הפצצת הירושימה אינה מאורע מבודד וחד פעמי ושאי כניעה תביא להמשך הרס יפן באמצעות נשק גרעיני.