google/wiki40b huggingface dataset:
דניאל קריגר

ביוגרפיה

קריגר נולד ברוסיה אך בגיל צעיר מאוד עברה המשפחה לליטא ושם הצטרף לנוער הציוני. הוא עבר הכשרה בעיר ממל עם חברים נוספים, ובשנת 1933 עלה לארץ באנייה "וושינגטון" ונקלט בקיבוץ רמת רחל. במסגרת עבודת החוץ של הקיבוץ נשלח למפעל האשלג של ים המלח. שנה מאוחר יותר הגיע לעיר בת ים והיה אחד מחמשת הפועלים הראשונים של העיר.
בשנת 1936, עם פרוץ המאורעות, התגייס מטעם ההגנה לנוטרות. ביום עבד בעבודות שונות כפועל ובלילה דאג לנשק. הוא דאג להטמנתו מפני הבריטים ולטיפולו השוטף. את תיקוני הנשק ביצע בעצמו.
קריגר היה שותף פעיל מאוד בהגנה על העיר בת ים ונחשב לגיבור העיר. בין היתר היה עובר מעמדה לעמדה לחלק תחמושת וגם אוכל ללוחמים. הוא אף חילץ פצועים וגם הרוגים משטחים שהיו מכוסים באש. במקרה אחר, עזר להקים את קיר המגן ברחוב בלפור בעיר, קיר שנבנה תחת אש. מקרה נוסף שבו נחזתה גבורתו של דניאל, היה בהתנדבותו למערכה לשחרור רמלה-לוד ואחרי כן השתתפותו בקרב לטרון במאבק על דרך ירושלים.
בבוקר יום שבת 21 בינואר 1950 נקרא קריגר לחלץ פצועים משדה מוקשים מתחת לגשר באר שבע. כאשר נכנס אל שדה המוקשים כדי לפתוח ציר לכניסת כוח רפואי עלה על מוקש ונפצע קשה. את חבריו שניסו לחלצו הזהיר: "אל ירד איש, יש עוד מוקשים!" וכשנדמה היה לו שחבריו אינם נשמעים להוראותיו, ולמרות פציעתו, שלף את אקדחו ואמר כי יירה במי שירד לשדה המוקשים. הוא הצליח לחלץ את עצמו לבד, אך איבד הרבה דם ונפטר באותו יום בבית חולים. נטמן בבית העלמין הצבאי נחלת יצחק בתל אביב. הותיר אישה ושתי בנות.

הנצחה

קריגר היה החלל הראשון של חבלני משטרת ישראל. ביום השלושים למותו קראה מועצת העיר בת ים רחוב על שמו, רחוב דניאל, כאות תודה והוקרה לאיש שבזמנים קשים הפיח בחבריו אומץ לב, עודד אותם והיה לדוגמה של מסירות וגבורה בהתנהגותו ובמעשיו. ליד בית מספר 44 הוקמה גם אנדרטה לזכרו בסמוך לפארק בו היה אחד הסליקים שטופלו על ידי קריגר.
בשנת 2011 התעוררה סערה בעיר כאשר חברי המועצה המקומית החליטו לשנות את שמו של חלק מהרחוב לשמו של אהוד קינמון, אחד מראשי העיר שהתגורר ברחוב דניאל.
הדרבי של ירושלים

הדרבי של ירושלים מתייחס בדרך כלל למשחק הדרבי בין שתי קבוצות הכדורגל הבכירות של בירת ישראל, ירושלים, בית"ר ירושלים והפועל ירושלים.

היסטוריה

בין בית"ר ירושלים להפועל ירושלים מתקיימת יריבות רבת שנים הנובעת מהזיהוי הפוליטי של הקבוצות. בעבר הייתה שייכת בית"ר לתנועת בית"ר הציונות רוויזיוניסטית בעוד הפועל הייתה מזוהה כקבוצה המקושרת למוסדות השלטון של מפא"י, עם "הממסד" והשתייכה להסתדרות. בשנות ה-80, לאחר המהפך, הגלגל התהפך ומעמדה של בית"ר התחזק בזכות קשריה עם תנועת הליכוד, בעוד דעיכת ההסתדרות הביאה להקטנת התמיכה בהפועל.
חלוקה פוליטית זו תקפה גם היום, כשבית"ר היא קבוצת הדגל של הימין ומדגישה את הלאום היהודי שבה, הפועל היא קבוצה המזוהה עם הצד השמאלי של המפה הפוליטית ותומכת בשוויון בין עמים ובין מעמדות. חלוקה זו בולטת במיוחד ביחס לערביי ישראל. בעוד שבבית"ר מעולם לא שיחק שחקן ערבי ובקרב אוהדי בית"ר רווחים ביטויים נגד ערבים, בהפועל משחקים שחקנים ערבים. 
במשחק זה יש משמעות לצבעי הקבוצות: צבעיה של בית"ר הם צהוב ושחור,  צהוב היה צבע שבמשך תקופות ארוכות בהיסטוריה היה מזוהה עם העם היהודי והיהדות בעיקר בתקופות הקשות (ראו: הטלאי הצהוב). וצבעיה של הפועל הם אדום ושחור, אדום הוא צבע שמייצג את השמאל, הפועלים והסוציאליזם. 
במשך תקופות ארוכות היריבות לבשה גם אופי אזורי, כשמרבית אוהדי בית"ר התגוררו בצפון העיר (נחלאות, רחביה, מחנה יהודה, מוסררה וכו'), בעוד הפועל שלטה בדרום העיר (קטמון, המושבה הגרמנית, בקעה, קריית יובל, בית הכרם וכו'). חלוקה זו נבעה בעיקר ממיקום האצטדיונים, אצטדיון ימק"א בצפון ומגרש קטמון בדרום. אף שגם כיום מעוזי האוהדים הם קטמון לאוהדי הפועל, ומחנה יהודה לאוהדי בית"ר, החלוקה אינה ברורה כבעבר, ולשתי הקבוצות אוהדים מכל חלקי העיר ומחוצה לה.
כיום בעקבות ירידת כוחה של הפועל ירושלים, והתפצלות חלק מאוהדיה לקבוצת הפועל קטמון ירושלים, הופסקו משחקי הדרבי הירושלמי במסגרת הליגה. הדרבי הירושלמי האחרון התקיים ב-15 באפריל 2000, במחזור ה-33 של עונת 2000/1999 והסתיים בתוצאה 1:1.  בסוף עונה זו ירדה הפועל מהליגה הבכירה ולא חזרה אליה עד היום - מה שמנע מפגשי דרבי נוספים במסגרת הליגה.
כיום שתי הקבוצות מקיימות את משחקיהן הביתיים באצטדיון טדי.
רומאריו

קריירה

הוא התחיל את הקריירה שלו בואסקו דה גאמה איתה זכה ב-2 אליפויות מחוזיות (1987/88). בין 1988 ל-1993 הוא שיחק בפ.ס.וו. איינדהובן, איתה זכה באליפות הולנד ב-1989, 1991 ו-1992, ובתואר כדורגלן השנה בהולנד ב-1989. ב-1993 עבר לברצלונה, ובעונתו המלאה היחידה בה זכה עמה באליפות הליגה ובתואר מלך השערים, בזכות 30 שערים, ובהם שלושער בקלאסיקו מול ריאל מדריד. בתחילת 1995 חזר לברזיל ושיחק בפלמנגו, בשנתיים הבאות שיחק בוולנסיה ואז חזר לפלמנגו.
ב-2000 חזר לואסקו דה גאמה וזכה איתה באליפות ברזיל. מ-2002 שיחק בפלומינזה. ב-21 באוקטובר 2004 פוטר מהמועדון אחרי תקרית עם המאמן.
בתאריך ה-29 במרץ 2006 עבר רומאריו לשחק בליגת ה-USL הראשונה לאחר שחתם על חוזה בקבוצת מיאמי, ששיחררה אותו מקבוצתו באותו הזמן, ואסקו דה גאמה.
ב-29 בספטמבר 2006 חתם רומאריו בקבוצה האוסטרלית אדלייד יונייטד.
בשנת 2007 עבר רומאריו לשחק בקבוצה הברזילאית במטרה להבקיע 1000 שערים במשחקים רשמיים ולא רשמיים במהלך הקריירה, הישג הדומה לזה של פלה. ביום שני ב-21 במאי 2007 הבקיע רומאריו את שערו ה-1,000 במדי ואסקו דה גאמה בפנדל בדקה ה-48 מול קבוצת ספורט ראסיפה.
בדצמבר 2007 נודע כי רומאריו נכשל בבדיקת סמים לאחר שנטל תרופה למניעת התקרחות. כתוצאה מכך הושעה החלוץ ל-120 יום. ב-28 במרץ 2008 הודיע רומאריו על פרישה מכדורגל בגיל 42.

נבחרת ברזיל

רומאריו שיחק לראשונה בנבחרת ברזיל במסע משחקי ידידות שערכה באירופה, ב-23 במאי 1987 במשחק נגד נבחרת אירלנד. את שערו הראשון במדי ברזיל הבקיע במשחקו השני שהיה נגד נבחרת פינלנד. אוהדי הכדורגל בישראל שהגיעו לאצטדיון רמת גן ב-1 ביוני 1987 זכו לראות את אחד מהכשרונות הגדולים של הכדורגל העולמי בתחילת דרכו, כאשר נבחרת ברזיל הביסה את ישראל 4–0 ורומאריו כבש שני שערים. רומאריו זכה במדליית הכסף באולימפיאדת סיאול ב-1988. יחד עם בבטו בהתקפה, הוביל את הנבחרת לזכייה במונדיאל 1994, וכבש 5 שערים בטורניר. החמיץ את מונדיאל 1998 בגלל פציעה, ולמונדיאל 2002 לא זומן על ידי המאמן לואיס פליפה סקולארי.
ב-28 באפריל 2005, רומאריו שיחק את משחקו האחרון עם נבחרת ברזיל. הוא הבקיע את השער השני בניצחון 3–0 על נבחרת גואטמלה.

לאחר הפרישה מכדורגל

באוקטובר 2010 נבחר רומאריו לבית התחתון של הקונגרס הלאומי של ברזיל מטעם המפלגה הסוציאלית הברזילאית.
מחלף ארלוזורוב

המחלף כיום

המחלף מקשר בין נתיבי איילון, ציר ז'בוטינסקי, דרך בגין בתל אביב, רחוב ארלוזורוב ועל פרשת דרכים, רחוב ערבי נחל ורחוב אריאל שרון (לשעבר רחוב שפע טל) בגבעתיים, ורחוב מנחם בגין ברמת גן.
באפריל 1982 נפתח המקטע הראשון של נתיבי איילון בין מחלף השלום למחלף ההלכה.

מחלף ארלוזורוב הוא מחלף חלקי בלבד. רק שני כבישים מחברים במחלף זה בין נתיבי איילון ובין הכבישים שמעליהם: יציאה מאיילון צפון לכיוון גבעתיים, רמת גן ותל אביב דרך רחוב אריאל שרון בגבעתיים, וכניסה מאזור תחנת הרכבת תל אביב מרכז לאיילון דרום. כך מאפשר המחלף חיבור מ/אל כיוון דרום בלבד, שלא כמו יתר המחלפים בנתיבי איילון.

הגשר הצפוני

על הגשר הצפוני עובר ציר ז'בוטינסקי מעל נתיבי איילון דרום, פסי הרכבת, תעלת האיילון, נתיבי איילון צפון ולבסוף מעל מעבר מוסררה/גשר שרונה ההיסטוריים, המחבר כיום את רחוב מנחם בגין ברמת גן ורחוב אריאל שרון בגבעתיים. לגשר הצפוני, המשכה של דרך פתח תקווה, הידועה גם בשמה הנוכחי דרך מנחם בגין בתל אביב, ובכינוייה המנדטורי "ציר הביטחון", קדם גשר מהתקופה העות'מאנית ('גשר שרונה') עליו עברה דרך יפו-שכם שחצתה בנקודה זו את ואדי מוסררה, והתפצלה במזלג דרכים ישר לכיוון פתח תקווה ושמאלה בכיוון רחוב אבא הלל. קודם לבניית הגשר נקרא המקום "מעבר מוסררה". במהלך מלחמת העולם הראשונה, בזמן שקו החזית עבר בסמוך לשפיים (קו שתי העוג'ות, 1918), נסללה במקום מסילה רכבת צרה שקישרה בין יפו וקו החזית, וסייעת לוגיסטית לכוחות הבריטיים. המסילה פורקה בראשית תקופת המנדט הבריטי.
עד אמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 היה הגשר ברוחב שאיפשר תנועה בנתיב חד-סיטרי אחד בלבד, ששימש לסירוגין בשני כיווני הנסיעה. בתקופת המרד הערבי הגדול היה אזור הגשר מוקד לפיגועי ירי כנגד תחבורה יהודית בין תל אביב לרמת גן ופתח תקווה. הגשר המקורי היה בגובה נמוך מעל נחל האיילון, ובעת שטפונות בנחל נחסם הגשר לתנועה. הגשר הורחב לכביש בעל 3 נתיבי נסיעה בשני הכיוונים באמצע שנות ה־60. מאוחר יותר נוסף נתיב נוסף לכל כיוון נסיעה, המשמש כיום כנת"צ.

הגשר הדרומי

הגשר הדרומי הוקם בסוף שנות ה־60 עוד לפני סלילתם של נתיבי איילון, לצורך חיבור גבעתיים עם תל אביב, וכתשתית שתאפשר את סלילתם של נתיבי איילון מתחתיו. שמו הרשמי של הגשר הדרומי הוא "גשר שיפמן" (על-שם דוד שיפמן). כיום ניצב הגשר הדרומי על רחוב פרשת דרכים מעל נתיבי איילון דרום, פסי הרכבת, תעלת האיילון, נתיבי איילון צפון ומחבר את רחוב ארלוזורוב ורחוב ערבי נחל בשכונת נחלת יצחק בתל אביב.

הצמתים

סביב גשרי המחלף שלושה צמתים עיקריים - צומת עלית מצפון מזרח, צומת הרחובות אריאל שרון / ערבי נחל / יגאל אלון ממזרח, וצומת ממערב במקום המפגש של שני הגשרים עם דרך פתח תקווה ורחוב על פרשת דרכים. עקב נפח התנועה הכבד במקום, אין מתאפשרת בצומת זו פנייה שמאלה מדרך מנחם בגין לרחוב על פרשת דרכים, ומרחוב ז'בוטינסקי לרחוב ערבי נחל (גשר שיפמן).

באזור

בסמוך למחלף נבנה החל מיוני 2013 מעבר תת-קרקעי המכונה "לולאת וולובלסקי". המעבר, שבנייתו צפויה להימשך שנתיים, יאפשר לכלי רכב והולכי רגל מעבר בין דרך בגין בכיוון דרום אל המתחם הנמצא בין רחוב בגין לנתיבי איילון צפון. צמוד לאתר עבודות זה, החלה בספטמבר 2015 העבודה על תחנת ארלוזורוב של הקו האדום ברכבת הקלה, במסגרתה נסגר רחוב על פרשת דרכים לתנועה ונבנה מעקף דרך גן וולובלסקי.
סמוך לצומת, בסמוך לרחוב ז'בוטינסקי פינת רחוב ערבי נחל בגבעתיים, נבנה שלט חוצות ברוחב 60 מטרים ובגובה 10 מטרים (בשטח כולל של 600 מטר רבוע) במטרה להסתיר את אזור התעשייה שמאחוריו. שלט זה הוגדר בספר השיאים של גינס כשלט הפרסומת הגדול בעולם.
איבר מין

איבר מין הם האיברים המעורבים ברבייה מינית בבעלי חיים וצמחים. בדרך כלל יש שתי קבוצות שונות של איברי מין - איברי מין זכריים ואיברים נקביים.

אצל יונקים

החלק הגלוי של איברי המין אצל יונקים עבור זכרים מורכב משק האשכים והפין. עבור נקבות הוא מורכב מהפות והנרתיק.
אצל יונקים בעלי שליה לנקבות יש שני פתחים לאיברי המין - הנרתיק והשופכה, בעוד שלזכרים יש רק אחד - השופכה. לאיברי מין של זכרים ונקבות יש קצות עצבים רבים, וכתוצאה מכך המגע המיני הוא מהנה ורגיש. ברוב החברות האנושיות, ובמיוחד בחברות השמרניות יותר, חשיפת איברי המין בציבור אסורה.

אצל חיות אחרות

אצל בעלי חיים רבים אחרים, פתח אחד המכונה פתח ביב משמש כפתח היחיד עבור מערכת הרבייה, העיכול, והשתן (אם קיימים). כל היצורים הדו-חיים, הציפורים, הזוחלים, כמה דגים, וכמה יונקים (בעלי ביבים, טנרקיים, חפרפזיים וחפרפרות כיס), יש פתח מסוג זה.

חרקים

איברי מין אצל חרקים מכונים אברי המין החיצוניים.

שבלולים וחלזונות

איברי הרבייה של שבלולים וחלזונות משתנה מאוד מקבוצה אחת לאחרת.
אברהם בר-אדון

ביוגרפיה

אברהם בר-אדון נולד בשנת 1885 בירושלים. אביו היה ראובן חיים בר-אדון ואמו הייתה לבנה בר-אדון (קורקידי). המשפחה התגוררה בחצר של רחמים מזרחי ברחוב משגב לדך. בשנת 1906 התקבל ללימודים במחזור הראשון של "בצלאל" בירושלים. עבד במחלקת השטיחים של בית הספר. בשנת 1909 התמנה לעמוד בראש מחלקת הנחושת ("עבודות דמשק") שהוקמה בבצלאל. לרגל נישואיו עם פרלה אבושדיד (אחותם של אברהם ולאה אבושדיד), בשנת 1913, קיבל בר-אדון שולחן עשוי בעבודת דמשק שנעשה בבצלאל. אשתו השנייה הייתה נחמה זקריאס. בשנת 1920 הקים את בית המלאכה "מחשבת" בחסות בצלאל. סיפור קשריו של בר-אדון עם שץ הופיע בסיפורו של עודד בורלא - "צדיק בכפירתו" שפורסם בספר "לקול הצעדה" (1965).
יצירותיו של בר-אדון הושפעו מן האמנות המזרחית, ברוח "אמנות בצלאל". בכרטיס הביקור שלו כתב בר-אדון כי הוא יוצר ציורים "באמנות מזרחית ובתכן עברי ארצי-ישראלי". בין יצירותיו כדים, צלחות ועבודות נוספות העשויות מתכת ומעוטרות בטקסטים. יצר קבוצה של עבודות העשויות מפגזים כגון מנורת חנוכה ועליה דמות מתתיהו החשמונאי של בוריס שץ.
לאברהם היו ארבעה ילדים: לבנה (מנישואיו הראשונים) וראובן, חיה, ותמר (מנישואיו השניים).
מאיר ארגוב

ביוגרפיה

נולד בשנת 1905 ברִיבְּנִיצָה שבפלך בסרביה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום במולדובה). למד בחדר, בגימנסיה בייקטרינוסלב ובאוניברסיטת קייב. עמד בראש "החלוץ" באוקראינה והיה חבר מרכז "צעירי ציון". נאסר בברית המועצות בשל פעילותו הציונית, וגורש ממנה בשנת 1924. עלה לארץ ישראל בשנת 1927. עבד כפועל במושבות, ותקופה מסוימת עבד בנס ציונה, שבה היה מוכר כאדם מסורתי שנהג לשמש כשליח ציבור בחגים. באפריל 1928 נשא לאשה את ציפורה לוחוביצקי.

נבחר לתפקיד מזכיר מועצת פועלי פתח תקווה, בו שימש בשנים 1929–1939. בתפקידו היה שותף למאבק למען עבודה עברית בפתח תקווה ובין השאר אמר: 
"באנו הנה להזהיר את היישוב כולו מעל הבמה הזאת ולהודיע כי אנו את פתח תקווה לא נעזוב ואת זכות עבודתנו נקנה לנו בכל הדרכים. אנו פונים ליישוב שיעשה את המוטל עליו, אולם אם אתם לא תפעלו - נקבל אנו על עצמנו את כל האחריות ולא נרתע גם מפני דמים; על דמנו אני מדבר ולא על דם אחרים. ואם לא עלה עדיין בידנו לקנות את העבודה בדם שנשפך ביום המאורעות המפורסם - יקנה אותה בפעם השנייה ובפעם השלישית ובפעם הרביעית. מן המלחמה לא נרפה ואת המושבה לא נעזוב.
— מאיר גרבובסקי, שליחי פועלי פתח תקווה בוועד הלאומי, דבר, 15 בינואר 1928
היה פעיל במפא"י וחבר מרכז המפלגה, חבר מטעמה בוועד הלאומי (1930) ובעיריית פתח תקווה משנת 1931. בשנת 1942 התנדב לשרת בצבא הבריטי, ובעקבות זאת התפטר מחברותו במועצת עיריית פתח תקווה. הצטרף לבריגדה היהודית עם הקמתה, בשורותיה נלחם באיטליה וכן השתתף בפעולות ההצלה ועלייה ב' בתום מלחמת העולם השנייה.
היה חבר מועצת העם, לפני הקמת המדינה, ואחראי מטעמה על ענייני הדואר. מתוקף תפקידו פעל להכנת בולים למדינה שעמדה לקום. עם הקמת המדינה היה מחותמי מגילת העצמאות ומתוקף חברותו במועצת העם היה לחבר מועצת המדינה הזמנית. ביולי 1948 ייצג את מדינת ישראל בקונגרס היהודי העולמי שהתכנס בשווייץ וביוני 1949 נבחר להיות נציג מפא"י במועצה הכללית של הקונגרס היהודי העולמי בישראל. הוצב במקום ה-46 ברשימת מפא"י בבחירות לאספה המכוננת, ובעקבות תוצאות הבחירות בהן זכתה מפא"י ל-46 מנדטים נכנס לכנסת הראשונה. הוא המשיך לכהן כחבר הכנסת עד למותו במהלך כהונת הכנסת החמישית. היה יושב ראש ועדת החוץ והביטחון בכנסות השנייה עד החמישית.
בשנת 1950 היה מנהל המחלקה המוניציפלית של הוועד הפועל של ההסתדרות וניהל מטעמה את מערכת הבחירות לרשויות המקומיות.

חייו הפרטיים

ארגוב היה נשוי לציפורה, בת לבית לוחוביצקי (2005-1907) ונולדה להם בת.
פאפא וסטריי

גאוגרפיה

באי מתגוררים כ-90 תושבים (2011). 
שטחו של האי כ-9 קמ"ר. הנקודה הגבוהה באי היא גבעת נורת' (North Hill), שגובהה 49 מטרים והיא ממוקמת בצפון האי. הגיבעה, המשמשת אתר קינון לציפורי ים רבות (ובהם שחפית הקוטב, וחמסן טפיל) מהווה שמורת טבע.
ממצאים ארכאולוגיים באי מלמדים כי האי היה מיושב החל מהתקופה הנאוליתית. חוות נפ או'האואר שנשתמרה עד ימינו, היא החווה העתיקה ביותר שנשתמרה בצפון אירופה, וככל הנראה נבנתה כ-5,500 שנה לפני זמננו. על פי המסורת המקומית המלך הפיקטי נכטאן הגיע אל האי וניסה לפתות את אחת מנשות האי, אולם זו העדיפה לעקור את עיניה מאשר לבוא עמו. קפלה שהוקמה באי לזכרה שימשה אתר עלייה לרגל לאנשים החולים במחלות עיניים. הכנסייה הקדומה באי שנשתמרה עד ימינו היא כנסייה מהמאה ה-12 המוקדשת לבוניפציוס הקדוש. הכנסייה עומדת על אתר מהמאה התשיעית - ככל הנראה מגורי הבישוף המקומי.
קו מעבורת המתופעל על ידי מעבורות אורקני מקשר בין פאפא וסטריי לפיירוול וראפנס שבווסטריי ולקירקוול שבמיינלנד. שדה התעופה של האי - שדה התעופה פאפא וסטריי מקיים קווי טיסות סדירות לוסטריי ולקריקוול.
ברווז אפור

תיאור

אורכו של הברווז האפור הוא כ-46–56 ס"מ, והוא בעל מוטת כנפיים באורך 78–90 ס"מ. משקלם הממוצע של הזכרים הוא כ-990 גרם, בעוד הנקבות מעט יותר קטנות ומשקלן כ-850 גרם. צבעו של הזכר הבוגר אפור, אחוריו שחורים, וכנפיו בגוון חום בהיר. מתחת לכנפיו נוצות בלבן בוהק, אשר ניתנות להבחנה בתעופה או במנוחה. הנקבה בצבע חום בהיר, עם נוצות הדומות לנקבת הברכיה. הברווז האפור הוא ברווז שקט בדרך כלל, מלבד בתצוגת החיזור שלו.

תפוצה

הברווז האפור נפוץ באזורים הצפוניים של אירופה ואסיה, ובמרכז צפון אמריקה. בצפון אמריקה, תפוצתו נעה לאורך נהר הסנט לורנס, דרך הימות הגדולות, אלברטה, ססקצ'ואן, צפון דקוטה, דרום דקוטה, דרומית לקנזס, מערבית לקליפורניה, ובחוף האוקיינוס השקט של קנדה ובחוף הדרומי של אלסקה. הברווז האפור נודד בחורף דרומה למרכז אמריקה. בישראל חורף וחולף נדיר.

התנהגות

הברווז האפור הוא ברווז של מקווי מים פתוחים כמו אגמים, וביצות עם צמחייה סבוכה. הוא אוסף את מזונו כשראשו מתחת למים. הוא מקנן על האדמה, בדרך כלל במרחק קצר ממקור המים. מלבד עונת הרבייה, הברווז האפור אינו חברותי כמו ברווזים אחרים ונוטה ליצור להקות קטנות בלבד. זהו מין שקט למדי. הזכר משמיע שריקה צרודה, וקולה של הנקבה דומה לזו של הברכיה. הברווזים הצעירים ניזונים בתחילה מחרקים, והבוגרים - גם מרכיכות.
ג'ון סקופילד

ביוגרפיה

סקופילד נולד באוהיו אך גדל בעיירה כפרית בקונטיקט. הוא למד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון, אותה עזב לפני סיום לימודיו על מנת להלוות לצ'ט בייקר וג'רי מאליגן. לאחר מכן ניגן בביג בנד של בילי קובהם ועם צ'ארלס מינגוס (1976) והחליף את פט מתיני ברביעייה של גארי ברטון. ב-1977 הוציא את תקליט הסולו הראשון שלו John Scofield. ב-1979 יצר שלישייה עם מורו סטיב סוולו בפסנתר והמתופף אדם נוסבאום (שהוחלף מאוחר יותר על ידי ביל סטיוארט). בין השנים 1982–1985 ניגן עם מיילס דייוויס והשתתף בהקלטת אלבומי הפיוז'ן שלו, Star People, You're under Arrest ו-Decoy.
בתחילת שנות התשעים יצר רביעייה יחד עם ג'ו לובאנו, צ'ארלי היידן וג'ק דז'ונט. יחד עמם הקליט בחברת התקליטים בלו נוט אלבומים שהכילו יצירות פרי עטו, המושפעות מלחניו של מינגוס. בין תקליטיו מתקופה זו, Time on My Hands ‏ (1990), Meant To Be ‏ (1991) ו-What We Do ‏ (1993). בהמשך הקליט בהרכבים שונים, בהם הרכבים שכללו גם גיטריסט נוסף מבין עמיתיו ביל פריזל, ופט מתיני, יחד עמם הוא מצוין על ידי סקוט יאנאו כחבר ב"שלישייה הגדולה של הגיטריסטים של הג'אז".
נגינתו בשנות ה-90 התאפיינה בהשפעות מוזיקת רוק וג'אז חופשי. לקראת סוף העשור יצר מספר עבודות שנטו יותר לכיוון ה-Funk ומוזיקת הנשמה. ב-2003 הקליט את התקליט That's What I Say - JS plays the music of Ray Charles בו הוא מנגן מוזיקה של ריי צ'ארלס. שהוביל גם למסע הופעות מוצלח. 
בשנת 2003 יצר עם דז'ונט ועם נגן האורגן לארי גולדינגס את Trio Beyond, שמקליט בחברת התקליטים ECM.
שנת 2006 סימנה את חזרתו לכיוון האוונגארד עם הוצאת Out Louder בשיתוף ההרכב Medeski Martin & Wood.
דקל היין הצ'יליאני

אטימולוגיה

הסוג קרוי על שם יובה השני (בלטינית: Iuba II‏ 50 לפנה"ס – 23 לספירה) מלך ברברי מנומידיה שהיה בוטנאי.

תיאור

עץ דקל זה מגיע לגבהים של 25 מטרים כשקוטר הגזע בבסיס מגיע ל-1.3 מטרים, לעיתים קרובות הוא עבה יותר בהמשכו, וקליפתו חלקה. העלים המורכבים באורך שבין שלושה לחמישה מטרים מנוצים, וקוטר כתר העלים שבראש העץ מגיע לעשרה מטרים. העץ הגדול ביותר הגדל תחת גג הוא Jubaea chilensis בגני קיו בלונדון שבאנגליה.
העץ מפיק שפע פירות. הפרי של העץ הוא מסוג בית גלעין קטן ועגול בגוון צהוב כתום בקוטר שבין שניים לשלושה סנטימטרים. לפרי יש קליפה חיצונית קשה ותוך לבן, כמו אגוז קוקוס מיניאטורי.
העץ צומח לאט מאוד, כמקובל בעצי הדקל. עוברות מספר שנים עד שהדקל מתחיל לקבל את גודלו הטיפוסי. יכולות לעבור 20 שנים בטרם הצמח מגיע לגובה של עץ בינוני.
העץ זקוק לחורפים קלים, אבל הוא יכול לעמוד בקרה עד 15°C- כמו גם קיצים קרירים יחסית, והוא לכן אחד מהעצים החסונים ביותר בין הדקלים בעלי עלים מנוצים, והסיבה לכך היא שהוא גדל עד לגובה של 1,400 מטרים מעל פני הים בסביבתו הטבעית. בנוסף גזעו העבה הסיבי חסין בפני שריפות. בבר העץ צומח כמעט אך ורק על המדרונות התלולים של קניונים.

תפוצה

מקורו של העץ בדרום מערב אמריקה הדרומית, שבו הוא אנדמי באזור קטן במרכז צ'ילה, בין קו הרוחב 32° דרום ל-35° דרום. באזור המשתרע מדרום מחוז קוקימבו, על פני המחוזות ולפראיסו, סנטיאגו ואוהיגינס וצפון מחוז מאולה.
בארצות הברית העץ מצליח להיקלט היטב במערב מסיאטל במדינת וושינגטון בצפון ועד סן דייגו בקליפורניה בדרום. כמו כן מזרחה במדינות אריזונה, ניו מקסיקו ומערב טקסס. דקל זה סובל ועלול למות באזורים חמים מאוד אם בנוסף יש גם לחות גבוהה.

שימושים כלכליים

השם הנפוץ, "דקל היין הצ'יליאני", מתייחס לשימוש שהיה נהוג בעבר לייצר משקה חריף מהמוהל של דקל זה. את המוהל נוהגים להרתיח לסירופ והוא נמכר בשם "דבש דקלים" (בספרדית miel de palma).
את האגוזים הטריים של העץ נוהגים למכור באזורים בהם הדקלים גדלים בתקופה שבה הפירות מבשילים.

שימור

מין עץ זה מוגן חלקית בצ'ילה, אם כי הלחצים שנגרמים בשל התפוצצות האוכלוסין וההתרחבות של שטחי המרעה הקטינה את אוכלוסיית דקל היין הצ'יליאני במאות השנים האחרונות. בניגוד למקורות אחרים של יין דקלים, איסוף המוהל דורש לכרות את העץ. פעולה זו הקטינה אף היא את כמות העצים ממין זה.
ולנטין גלושקו

פעילות מוקדמת

בנעוריו החל גלושקו בניסויים עם חומרי נפץ, אותם מצא בנפלים של פגזים ארטילריים באזורי קרבות מלחמת האזרחים. בנעוריו החל העניין הרב שלו במסעות לחלל, בין היתר לאחר קריאת ספרי מדע בדיוני. ידוע על מכתב אחד לפחות ששלח בשנת 1923 לקונסטנטין ציאולקובסקי. לאחר לימודיו התיכוניים פנה ללימודי פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת לנינגרד. במרץ 1938 נעצר על ידי הנ.ק.ו.ד. ונידון לשמונה שנות מאסר בגולאג. הוא נשלח למפעל שמור ששימש מעין כלא (כונה ברוסית "שאראשקה") לעבודה בתחומי מומחיותו. בשנות מלחמת העולם השנייה היה אחראי על פיתוח מנועים רקטיים המונעים בדלק נוזלי. בשנת 1944 שוחרר גלושקו ובשנת 1956 זוכה מן ההאשמות נגדו. בסיום מלחמת העולם השנייה גלושקו נשלח לגרמניה לתור אחר חלקי טילים מסוג וי 2, ביחד עם סרגיי קורוליוב ואנשי צבא.

מתכנן ראשי של מנועים רקטיים

גלושקו קיבל לניהולו משרד תכנון (משרד התכנון 456, לימים אנרגומאש), והחל בפיתוח שורה של מנועים רקטיים המונעים בדלק נוזלי. גלושקו קידם את המנועים הרקטיים המונעים באמצעות תערובת רעילה במיוחד של דלק ומחמצן, דבר שעורר את התנגדותו של סרגיי קורוליוב. באסון הקשה ביותר בתולדות פיתוח הטילים, נהרג מרשל ברית המועצות נדלין ועוד כמאתיים בני אדם, בהתפוצצות טיל בליסטי מפיתוחו של גלושקו. רבים מהנפגעים נחנקו מהמחמצן הרעיל - חומצה חנקתית בריכוז גבוה. הטיל המזוהה ביותר עם גלושקו הוא משגר הלוויינים הכבד פרוטון.

ראש תוכנית החלל של ברית המועצות

בשנת 1974, החליט מנהיג ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב לפטר את ואסילי מישין, לאור כישלונותיו החוזרים ונשנים של משגר החלליות לירח, N-1. במקומו מונה ולנטין גלושקו, כראש משרד התכנון מספר 1 (OKB-1) ובפועל כראש תוכנית החלל של ברית המועצות. בתפקיד זה החזיק עד מותו. במהלך פעילותו כראש משרד התכנון הראשי של ברית המועצות בתחום החלל פיקח על מיזמי ענק כמו תחנת החלל מיר, פיתוח מעבורת החלל בוראן והמשגר הכבד והחזק ביותר של ברית המועצות, "אנרגיה".
כחום הלילה

הפקה

במהלך השנים פורסמו דבריו של פואטיה, שגילם את טיבס, לפיהם בתסריט המקורי וירג'יל טיבס לא היה אמור לסטור לאריק אנדריקוט בחזרה, אך הסצנה שונתה בשל התעקשותו. העיתונאי מארק האריס חשף שהתסריט המקורי כבר כלל את מתן הסטירה בחזרה ושפואטייה לא אחראי לשינוי התסריט.
הסרט יצא בתקופת מתיחות בארצות הברית כאשר האזרחים האפרו-אמריקאים נלחמו על זכויותיהם. הסרט נחשב לפורץ דרך בנוגע לייצוג המגזר בקולנוע.

הכרה ומעמד הסרט

הסרט דורג בשלוש רשימות של מכון הסרטים האמריקאי; מאה שנים... מאה סרטים - הגרסה המעודכנת במקום ה-75, מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים במקום ה-19 עם הגיבור וירג'יל טיבס ומאה שנים... מאה ציטוטים במקום ה-16 עם הציטוט "They call me Mister Tibbs!".
ב-2002, נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס עקב תרומתו לקולנוע.
נכון לשנת 2012 הסרט זכה לדירוג של 96% באתר "Rotten Tomatoes" בהתבסס על 28 ביקורות.
רוז'ישצ'ה

תולדות היישוב

העיירה נוסדה בשנת 1377, ועד המאה ה-16 הייתה רכוש הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית. ב-1567 העניק לה זיגמונט השני אוגוסט מעמד של עיר, וב-13 באפריל 1598 הוענקו לה זכויות מגדבורג וחותם בדמות שני צלבים. עם חלוקת פולין השלישית ב-1795 עברה העיר לשלטון רוסיה. חיבור העיירה לקו מסילת הברזל קייב-ורשה בסוף המאה ה-19 האיץ את פיתוחה. ביוני 1915 נכבשה העיר על ידי צבאות אוסטרו-הונגריה, חרבה ברובה בשריפות וחלק מהתושבים נמלטו מזרחה. ב-1916 שבו הרוסים וכבשו את העיירה, ורוב תושביה שבו אליה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם להסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי רוז'ישצ'ה

יהודים התיישבו בעיירה מהמאה ה-18, ועד מהרה נעשו לרוב מוחלט בקרב תושביה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה למעלה מ-4,000 יהודים, כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל הבונד, תוך קיום בית ספר עברי ובית ספר יידי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939. ערב הכיבוש הגרמני התגוררו בעיר כ-6,000 יהודים, שהיוו כ-80% מאוכלוסייתה.

בשואה

ב-28 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הנאצים, לאחר קרב בן ארבעה ימים, בו נהרגו יהודים רבים. לאחר כניסת הגרמנים לעיירה, החלו האוקראינים המקומיים בביצוע מעשי התעללות ושוד בקרב יהודיה, והגרמנים הוציאו להורג 10 יהודים מהעיירה.
בחודש יולי 1941 רצחו הגרמנים 430 גברים יהודים מהעיירה, ויהודי העיירה הנותרים נצטוו לענוד סרט זרוע, שהומר בהמשך בטלאי צהוב. בהמשך, נצטוו יהודי העיירה לבצע עבודות כפייה, והוטלו עליהם סכומי כופר.
בפברואר 1942 רוכזו יהודי העיירה וכפרי הסביבה שלה בגטו סגור שהוקם בה. 71 צעירים יהודים מהגטו שנשלחו לעבודות כפייה בוויניצה, נספו שם.
ב-23 באוגוסט 1942 חוסל הגטו שבעיירה, עם רצח יושביו בבורות ירי בדרך לכפר קופצ'ווקה. יהודים מעטים שהצליחו להימלט מהאקציה חברו ליחידות פרטיזנים סובייטיות.
פיטר פומגרנט

פִּיטֶר פּוֹמֶגְרָנֶט (באנגלית: Peter Pomegranate) הייתה אוניית מפרשים מלחמתית אנגלית מן המאה ה-16, שבנייתה הושלמה והיא הוכנסה לשירות בצי ב-1510, בתקופת מלכותו של הנרי השמיני. היא נקראה קרוב לוודאי על שמם של פטרוס הקדוש, מייסד הכנסייה הנוצרית, והרימון, שהיה סמלה של המלכה קתרין מאראגון.‏ תפוסתה הייתה 450 טונות, אך ב-1536 היא נבנתה מחדש וממדיה הוגדלו לתפוסה של 600 טונות; באותה שנה, לאחר שסר חינה של המלכה קתרין ועם מותה, קוצר שם האונייה ל"פיטר". גורלה של האונייה אינו ידוע. היא מוזכרת בפעם האחרונה בתעודה היסטורית ב-1558.‏ "פיטר פומגרנט" הייתה בת-זמנה של "מרי רוז", שטבעה במהלך קרב סולנט ב-1545.
ב-1547 הייתה "פומגרנט" חלק מצי הפלישה שיצא נגד סקוטלנד בפיקודו של אדוארד קלינטון, והיא מופיעה ברשימת האוניות בשמה המלא.‏ באינוונטר של הנרי השמיני מלך אנגליה מ-1547 כתוב כי "פומגרנט" נבנתה מחדש ולה 185 מלחים, 185 חיילים ו-30 תותחנים. חימושה כלל: 2 חצי-קנונים מפליז, 2 קוּלְבֶרִינִים מפליז, 4 חצי-קולברינים מפליז, 4 סייקרים מפליז, קולברין אחד מברזל, 3 סייקרים מברזל, 9 תותחי אשנבים מברזל, 37 בָּסִים מברזל ו-11 ארקבוסים. כמו כן צוידה ב-259 קשתות, 160 האלברדים ו-160 רומחים מוריים.‏