google/wiki40b huggingface dataset:
ברניוס

עלייתו לשלטון

לאחר מותו של אביו, דאנבאלו, פרצה מלחמת אזרחים בינו לבין אחיו בלינוס, ואולם אף אח לא גבר על משניהו. לבסוף הוסכם על פשרה לפיה תחולק הממלכה - בלינוס ימלוך בדרומה וברניוס ימלוך בצפונה (בנורת'מברלנד).
חמש שנים לאחר שהושגה הפשרה ברניוס נשא לאישה את בתו של מלך נורווגיה בלי הסכמתו של בלינוס. בלינוס פלש לנורת'מברלנד לשם הגיעו באניה אשתו לעתיד של ברניוס ובלינוס כלא אותה ואת אביה. ברניוס בתגובה פלש לממלכת אלבה ודרש השבת אדמותיו ושחרור אשתו.
שני הצבאות נלחמו ביער קאלאטריום (Calaterium) ולבסוף בלינוס הביס את ברניוס, שנמלט לגאליה. כל שליטי גאליה לא הסכימו לסייע לו למעט דוכס האלוברוגס (Allobroges), אשר השיא את ביתו לברניוס, והבטיח לסייע לו במלחמתו אם יוולד לו בן זכר. הדוכס נפטר באותה שנה וברניוס ירש את כיסאו והפך לדוכס. בלינוס שב לבריטניה בראש צבא האלוברגוס אולם אימם שכנעה את הבנים לחתום על הסכם שלום ולשוב ולחלק את הממלכה ביניהם.

הפלישה לגאליה ולאיטליה

בעקבות הסכם השלום איחדו שני האחרים את צבאותיהם ופלשו לגאליה וכבשו אותה, ולאחר מכן יצאו בראש צבא אשר שילב בתוכו כוחות גאליים לאיטליה במטרה לכבוש את רומא. בהגיעם לרומא הם פגשו את הקונסולים הרומים גאביאס (Gabias) ופורסנה (Porsenna) אשר שילמו להם מס וחתמו על הסכם שלום איתם. בלינוס וברניוס קיבלו את המס וחתמו על ההסכם ויצאו עם צבאם לעבר גרמניה. בצאת הצבא צפונה הפרה רומא את הברית ותקפה את צבאות בלינוס וברניוס. ברניוס גילה את המזימה ותקף את הצבא האיטלקי בעת שהיו בלתי מוכנים וניצח בקרב. בלינוס וברניוס שבו לרומא וצרו עליה ולבסוף פרצו את חומות העיר ובזזו אותה.
לאחר כיבוש רומא וביזתה שבו בלינוס לבריטניה. וברניוס נשאר לשלוט ברומא עד יום מותו.

ראיות היסטוריות

אף שמרבית האירועים המתוארים בספרו של ג'פרי הם חסרי אסמכתאות היסטוריות, ישנם תיאורים על כיבוש העיר רומא ב-18 ביולי בשנת 390 לפנה"ס על ידי כוחות ברטונים שבראשם מצביא בשם ברנוס (Brennus).
ברמודה במשחקים האולימפיים לנוער

משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של ברמודה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. ספורטאי המשלחת הגיע להישגים בענפים אתלטיקה עם העפלה לגמר ריצת 200 מטר לנערים בה סיימו במקום החמישי ושיט בה סיימו במקום השישי בתחרות המפרשית ליחיד נערים. המשלחת לא הגיעה להישגים בענף הטריאתלון וסיימה בין המקומות האחרונים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שבעה ספורטאים שהתחרו בארבה ענפי ספורט. המשלחת הגיעה להישג בענף האתלטיקה עם העפלה לגמר קפיצה לגובה נערים בה סיימה במקום השמיני. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים טריאתלון, שחייה ושיט.
אסמ"י

אסמ"י הוא ארגון הספרנים והמידענים בישראל. הארגון נוצר בשנת 2009, כתוצאה מאיחוד בין אגודת אס"י ואגודת אסמ"י.
מ-2019 תשורה רטנר משמשת כיושבת-ראש הארגון.

אס"י

אס"י - ארגון ספרני ישראל היא אגודה אשר נוסדה בשנת 1952 מתוך הכרה בחשיבותן של הספריות הציבוריות וספריות בתי הספר, ומכך שהצלחת הספריות תלויה במקצועיותם של הספרנים.
אס"י הוקם על ידי משרד החינוך והתרבות והאוניברסיטה העברית בירושלים, השתייך להסתדרות הכללית, ושולב כחלק מהאיגוד המקצועי של הפקידים ועובדי הרשויות המקומיות. בשנת 1958 התקבל הארגון כחבר ב-IFLA, ארגון הספרנות הבין לאומי. עד שנת 1966 טיפלה ועדת התרבות של אס"י במפעל הקטלוג ואז העבירה אותו למרכז ההדרכה לספריות. בשנות השבעים והשמונים אס"י דאג להכשרה המקצועית של הספרנים. התעודות שהוענקו כונו "אס"י שלב א'", "אס"י שלב ב'", ו"אס"י שלב ג'". הארגון הוציא לאור את ביטאון אס"י "יד לקורא" והפיק כנס שנתי לספרנים. אס"י היה אף אחד הגופים אשר הקימו את מרכז ההדרכה לספריות הציבוריות. הארגון טיפל בטבלאות שכר לספרנים לא-אקדמאים ובתנאי העבודה השונים. בראש אס"י עמד יו"ר הארגון, ישראל שפירא, מנהל ספריית בית אריאלה בתל אביב. אחריו, בתקופה שלפני האיחוד עם אסמ"י, שימשה כיו"ר ורדה מאור, מנהלת הספרייה האזורית בעמק חפר.

אסמ"י

זמן קצר לאחר הקמת אס"י עלתה הדרישה להקים גוף מקביל אשר ידאג לספרנים ולמידענים בסקטורים האחרים. בדרך זאת הוקמה "אסמ"י - אגודת הספריות ומרכזי המידע בישראל", אשר בתחילה נקראה "איגוד ספריות מיוחדות בישראל". הגוף היוזם היה המרכז למחקר טכנולוגי ומדעי (מלמט"ם), אשר פעל אז כחלק מהמועצה הלאומית למחקר ופיתוח ומשרד ראש הממשלה. על מייסדיו נמנו אינג' לידיה וילנצ'וק, אסתר עמיאל וקרל קרן, מנהל מלמט"ם. אסמ"י הייתה לאגודה וולונטרית אשר לא נתמכה על ידי גוף כלשהו ואשר התקיימה ממיסי החברים. במשך הזמן הצטרפו לאגודה הספרנים האקדמאיים מהאוניברסיטאות ומהמכללות. היושבי ראש בשנים שלאחר מכן היו אסתר עמיאל, טובה מרקוביץ ואחרים. נקבעו שלשה סוגי חברות באגודה: חבר מן המניין, חבר אוהד, חבר מתלמד. כדי להתקבל כחבר מן המניין נדרש תואר אקדמי או תעודה מקצועית בספרנות, מידענות וכן המלצה של שני חברי אגודה.
בשנות התשעים, הוכרה האגודה כגוף משפטי והפכה לעמותה הרשומה ברשם העמותות. בתקנונה נקבע כי העמותה תנוהל על ידי ועד נבחר, בו מיוצגים נציגים נבחרים מכל סוגי הספריות. היו"ר וחברי הוועד מילאו את תפקידם בהתנדבות. מדי שנה הוועד כינס את האספה הכללית של החברים, המוסד העליון של האגודה, וגוף זה אישר את הבחירות ואת מאזני הכספים.
חנרל פיקו

היסטוריה

חנרל פיקו נוסדה ב-11 בנובמבר 1905 על ידי אדוארדו דה צ'פאאורואוחה (Eduardo de Chapeaurouge). משמעות השם היא "גנרל פיקו". העיר נקראה כך כהוקרה לגנרל גוסטבו אדוארדו פיקו, שהיה מושל לה פמפה בסוף המאה ה-19 (כשעוד הייתה טריטוריה פדרלית).

כלכלה

הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשייה וחקלאות, הכוללת גידול סויה, חיטה, חמניות, תירס, שיבולת-שועל, שיפון, שעורה, דורה ואלפלפה.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה חנרל פיקו, הנמצא במרחק של 5 קילומטרים מערבית למרכז העיר.
נדב איל

ביוגרפיה

בשנת 1997 התגייס לגלי צה"ל ושירת ככתב שטחים, ולאחר מכן כתב לענייני מפלגות ועורך יומני בוקר. 
סיים לימודי משפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים. 
הצטרף לערוץ 10 עם הקמתו ב-2002, ושימש ככתב מדיני ופוליטי בחדשות 10 אשר סיפקה את החדשות לערוץ החדש. כאשר מונה, ציין העיתון "הארץ" כי איל הוא "הכתב המדיני הצעיר ביותר שהטלוויזיה הישראלית ידעה".
בשנת 2003 הצטרף ל"מעריב" ושימש כתב פוליטי, ובשנת 2005 התמנה לפרשן הפוליטי של העיתון. סיקר את מערכות הבחירות הכלליות ב-1999, 2001, 2003 ו-2006 בשלושת כלי התקשורת בהם עבד. הגיש בגלי צה"ל עם ליעד מודריק את "תוכניות לשבת" כשנתיים (2005–2007). איל שימש כאחד משני המנחים של קורס העיתונות של גל"צ המועבר כל שנה למתגייסים החדשים (במשותף עם עו"ד יוסי עבאדי וחיליק שריר), אותם החליפו מתן חודורוב וישי הולנדר.
בשנת 2007 עבר איל ללונדון לצורך לימודים ולאחר שקיבל מלגה ממשרד החוץ הבריטי.  בתקופה זו זכה לתואר שני מבית הספר לכלכלה של לונדון בפוליטיקה גלובלית.
משנת 2008 שימש כשליחו של העיתון "מעריב" באירופה וככתב למשימות מיוחדות. במסגרת זו סיקר בין היתר את מתקפת הטרור במומבאי ב-2008, את הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, ואת משפטו של דמיאניוק בגרמניה. בנוסף, שימש כפובליציסט קבוע במדור הדעות של העיתון.
במרץ 2010 מונה לעורך חדשות החוץ של ערוץ 10 במקומו של ניצן הורוביץ. בתפקיד זה עומד איל בראש דסק החוץ של חדשות 10, כשלצדו כתב חדשות החוץ יונתן רגב וכתבי חדשות 10 ברחבי העולם אילן גורן בברלין, אריאל מרגלית בשנגחאי, יעל ויסנר-לוי בלונדון, גיל תמרי בוושינגטון, ונועה קולפ בניו יורק.
בפברואר 2011, כחצי שנה לפני תחילת מחאת האוהלים, החל לפרסם סדרה של מאמרים רחבי היקף ב"מעריב" שעסקו במעמד הביניים, המערכת הפוליטית בישראל והריכוזיות במשק הישראלי ("מאמרי המובארקים"). המאמרים העריכו כי מעמד הביניים הישראלי לא יוכל לעמוד במעמסה המוטלת עליו וצפויה תגובת-נגד משמעותית. המאמרים זכו לתהודה ופורסמו בעמוד הראשון של העיתון "מעריב". בינואר 2012 בחר בו מגזין "פירמה" של "גלובס" לאחד ממאה האנשים המשפיעים בתקשורת לשנת 2011, בשל מה שהוגדר כחלקו ב"ליבוי המחאה החברתית".
איל פוטר מ"מעריב" באוגוסט 2012. נטען כי השתלטותו של נוחי דנקנר על העיתון הובילה להצרת צעדיו בכתיבה בתחום החברתי, וכי העורך הראשי ניר חפץ הוביל להפסקת העסקתו על רקע האג'נדה שהציג. פחות משנה לאחר מכן, נרכש "מעריב" על ידי שלמה בן צבי ואיל שב לכתוב בעיתון במוסף השבת ובעמודי החדשות.
באוקטובר 2014 שודרה בערוץ 10 סדרת כתבות דוקומנטריות מאת נדב איל בשם "שנאה: מסע ללב האנטישמיות", המתעדת את עליית האנטישמיות באירופה בתקופה האחרונה.
מאוגוסט 2016 מפרסם איל מאמרים בעמודי הדעות של "ידיעות אחרונות". באותה שנה שידר את סדרת כתבות ההרחבה "טראמפלנד" שסיקרה קווי שבר בחברה האמריקנית ובחנה את האפשרות לניצחון אפשרי של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
ב-2017 זכה בפרס סוקולוב "על הישגים בולטים בתחום כתבות העומק בתקשורת האלקטרונית. על סדרת כתבות בולטות בשנתיים האחרונות בנושאים הקשורים בהשפעות הגלובליזציה, וביניהן סדרת הכתבות אודות גל הפליטים באירופה במסגרתן גם ליווה משפחות סוריות לאורך מסען. במסגרת כתבות אלה חידש איל את אופן סיקור חדשות החוץ בכך שיצא מהאולפן לשטח".

חיים אישיים

נולד באנגליה להורים ילידי הארץ וגדל בפרדס חנה. אביו רפי, השתתף כקצין צנחנים במבצע אביב נעורים ועוטר על פועלו בעיטור המופת. בצעירותו היה מדריך בשבט הצופים "אלון".
נשוי לעיתונאית והמגישה תמר איש-שלום. לזוג שתי בנות ובן. בן דודו הוא במאי הקולנוע אסף פולונסקי.
ננסי הוגסהד

ביוגרפיה

הוגסהד נולדה וגדלה באיווה סיטי, איווה. תקופה קצרה לאחר מכן עברה משפחתה לג'קסונוויל, שבפלורידה. כבר בהיותה בת 14 דורגה במקום הראשון בעולם. 
באליפות העולם בשחייה שנערכה במערב ברלין, מערב גרמניה בשנת 1978 זכתה הוגסהד במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:11.30 דקות, אחרי חברתה לנבחרת טרייסי קולקינס שהשוותה את שיא העולם (2:09.87 דקות) ולפני אנדריאה פולק ממזרח גרמניה שיאנית העולם (2:12.63 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:51.49 דקות.
הוגסהד נבחרה לייצג את ארצות הברית באולימפיאדת מוסקבה (1980) שהייתה אמורה להיות הגדולה שלה, אך היא לא השתתפה בה בגלל החרם האמריקאי. 
לאחר שנת לימודים ושחייה באוניברסיטת דיוק שבה קבעה 8 שיאי אוניברסיטה אחד החזיק מעמד עד בשנת 2007 וזכתה ב-4 תוארי אליפות ארצות הברית, היא הפסיקה להשתתף בתחרויות והתרכזה בלימודים. 
ב-1983 שנה לפני המשחקים האולימפיים, חזרה הוגסהד לשחות תוך כדי הפיכת סגנון החופשי לסגנונה העיקרי מסגנון הפרפר.

אלופה אולימפית

באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה הוגסהד ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בצוותא עם חברתה לנבחרת קרי סטיינסייפר בתוצאה של (55.92 שניות) לפני אנמארי ורסטאפן מהולנד (56.08 שניות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.43 דקות, לפני הולנד (3:44.40 דקות) ומערב גרמניה (3:45.56 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:08.34 דקות, לפני מערב גרמניה (4:11.97 דקות) וקנדה (4:12.98 דקות). מדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:15.17 דקות, אחרי קולקינס שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:12.64 דקות ולפני מישל פירסון מאוסטרליה (2:15.92 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:11.98 דקות, המנצחת במשחה הייתה בת ארצה מרי טי מאהר שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:06.90 דקות.
גדעון זינגר

קורות חייו

זינגר נולד ב-1926 בברנו שבצ'כוסלובקיה (כיום בצ'כיה). ב-1940 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, ושהה באונייה "פאטריה", שטובעה על ידי ארגון "ההגנה". בנעוריו גר בשכונת מחלול בתל אביב ולמד שירה ונגינה על כינור. סיים הכשרה מקצועית כמלטש יהלומים.
לחם בפלמ"ח ולאחר פציעה הצטרף לצ'יזבטרון. הוא היה הסולן בביצוע המקורי של שיר "הרעות". שיר זה הוקלט והופץ על ידי חברת התקליטים צליל בשנת 1949.
בשנות ה-50 וה-60 היה חבר בהרכב הזמר והבידור "רביעיית מועדון התיאטרון". הופיע פעמיים בפסטיבל הזמר וזכה במקום הראשון ב-1961 עם השיר "שאני עמך", שכתבה פנינה אבני, הלחין ועיבד צבי אבני. בן זוגו ברבות מהופעותיו היה יעקב בן סירא.
גדעון זינגר הופיע בדו-רה-מי, בהבימה, בקאמרי ובצוותא בהצגות "אופרה בגרוש", "הזוג המוזר", "הבה נתגרש", "אדם הוא אדם", "זעקי ארץ אהובה", "הלילה השנים עשר" ועוד. כמו כן השתתף במחזמר "איש למנשה" של המפיק גיורא גודיק והופיע בהצגות ילדים בתיאטרון לילדים מארץ עוץ. בסוף שנות השישים החל להופיע בתיאטרון באירופה ובברודוויי בתפקיד דון קישוט בהצגה "איש למנשה". בשנת 1977 חזר לישראל והצטרף לתיאטרון באר שבע.
סרטים שבהם השתתף: "רק בלירה", "השכונה שלנו", "הגמל המעופף", "איי לייק מייק", "תעלת בלאומילך", "חבורה שכזאת", "נחצ'ה והגנרל", "דליה והמלחים", "המניע לרצח", "עזית של הצנחנים" ,"רק היום", "מיליונר בצרות", "השועל בלול התרנגולות", "טעות במספר", "אמי הגנרלית", "חמש חמש" ועוד. זינגר הופיע גם בתוכניות טלוויזיה (כמו סדרת הילדים "דלת הקסמים" משנות השבעים, בה שיחק את הקוסם אדון קוק) וכן דיבב את אדון ינשוף בסדרה המונפשת "סיפורימפו".
ב-1983 פוטר מתיאטרון הבימה ובעקבות כך עזב את ישראל.
משנת 1987 התגורר בווינה ושיחק בתיאטרון Theater in der Josefstadt כשחקן מן המניין וחבר של כבוד. כמו כן השתתף בסרטים גרמניים ואוסטריים ובתיאטראות קיץ והשתתף בתוכניות טלוויזיה. זמן לא רב לפני מותו הופיע בתפקיד קטן בסרט "האישה בזהב".
משנת 2005 היה נשוי לאמנית שירה זינגר.
בשנת 2006 חגג לו תיאטרון הבימה את יום הולדתו ה-80 וזינגר הגיע לארץ לרגל האירוע.
היה אב לארבעה ילדים מנישואים קודמים: אחד מילדיו הוא עורך הדין יואל זינגר, שהיה היועץ המשפטי למשרד החוץ בתקופת המשא ומתן להסכמי אוסלו.
זינגר הלך לעולמו בבית החולים איכילוב כתוצאה מסיבוכים של ניתוח לב שעבר באוסטריה ב-11 במאי 2015 ונטמן בבית העלמין ירקון.
שמונה לאלף

שמונה לאלף (באיטלקית: otto per mille) הוא חוק איטלקי, המאפשר למשלם מס הכנסה לקבוע לאיזה גוף המספק שירותי דת, רווחה או תרבות להעביר 8 פרומיל ("שמונה לאלף") ממס ההכנסה האיטלקי (IRPEF‏ - Imposta sul reddito delle persone fisiche) שהוא משלם. החוק אינו מחייב את הממלאים דו"ח למס ההכנסה למלא סעיף זה, ובפועל שיעור המצהירים על יעד התרמה אינו עולה בממוצע על 40%. החוק קובע שבמקרה זה תחולק יתרת הסכום לפי אותו היחס שנקבע בין אלו שכן מילאו את הסעיף. שניים מהגופים הרשאים לקבל תרומה על פי חוק זה, התנועה הוולדנסית, והכנסייה של האסיפות של אלוהים באיטליה (Assemblee di Dio in Italia) מסרבים לקבל חלק זה ומוכנים לקבל תרומות רק מאלו שהצהירו על כך במפורש בטופס.

היסטוריה

במקור החלה הממשלה האיטלקית בראשות בניטו מוסוליני לשלם משכורת חודשית לאנשי הכמורה הקתוליים על פי ההסכמים הלטרניים שנחתמו ב-1929 עם הכס הקדוש. משכורת זו באה כפיצוי על הלאמת רכוש הכנסייה לאחר איחוד איטליה. משכורת זו הייתה מכונה "קונגרואה" (congrua). עם השנים החל להתערער מעמדם של ההסכמים הלטרניים. כך, למשל, קבעה החוקה הרפובליקנית של איטליה ב-1946 כי באיטליה יהיה שוויון בין כל בני האדם בלא קשר לדתם, ובכך השמיטה את הבסיס החוקי להיותה של הדת הקתולית דת המדינה, כפי שנקבע בהסכמים הלטרניים.
ב-1984 הוחלט לבצע רוויזיה בהסכמים הלטרניים. משא ומתן שהתנהל בין נשיא איטליה, בטינו קראקסי, לבין הקרדינל אגוסטינו קסרולי, האחראי על ענייני החוץ בוותיקן, הוביל להסכם חדש שנחתם ב-18 בפברואר 1984. על פי ההסכם נקבע כי תמיכת המדינה בכנסייה תעשה דרך חלוקת חלק מהכנסותיה (8 פרומיל) לכנסייה ולארגוני דת או רווחה אחרים. חוק ה"שמונה לאלף" נחקק ב-20 במאי 1985.
בשנים שבאו אחר כך חתמה ממשלת איטליה הסכמים דומים עם ארגוני דת נוספים. ארגון הקהילות היהודיות באיטליה הצטרף להסכם ב-1996, ונכון לשנת 2009 זכאים שישה ארגוני דת ליהנות מהסכם זה. ממשלת איטליה מנהלת מגעים עם ארגוני דת נוספים, ובהם בודהיסטים הינדואיסטים ומורמונים, לשם צירופם להסדר זה.
רבקה אהרנסון

רבקה אהרנסון (1892–1981) הייתה בתם הצעירה של מלכה ואפרים אהרנסון, ממייסדי זכרון יעקב, ואחותם של האגרונום אהרן אהרנסון, מייסד ומפקד ארגון הריגול ניל"י, ושל שרה, אלכסנדר, צבי ושמואל אהרנסון. היא הייתה לפי טענתה ארוסתו של אבשלום פיינברג, שלפני שנרצח, היה אף הוא פעיל מרכזי בארגון ניל"י.

ביוגרפיה

בראשית מלחמת העולם הראשונה עזבה עם אחיה אלכסנדר את ארץ ישראל, ועד אחרי המלחמה למדה ופעלה בארצות הברית. כפי הנראה, בזמן שהותה בארצות הברית היא התארסה עם יהודי אמריקאי בשם מקס לבנטל, אירוסים שבוטלו לאחר חזרתה לארץ. בתקופת המנדט הבריטי הקימה אהרנסון (יחד עם אחיה אלכסנדר) בבית המשפחה הישן בזכרון יעקב את מוזיאון "בית אהרנסון", וניהלה אותו עד מותה ב-1981.
אהרנסון לא התחתנה ולא היו לה צאצאים. היא ציוותה בצוואתה לייעד חלק מאדמות המשפחה שבלב המושבה זכרון יעקב להקמת בית אבות ולמוסדות ציבור אחרים (שחלקם אכן הוקמו ופועלים). כמו כן, ביקשה להעביר את המורשת החקלאית לדורות הבאים, ועל שמה נקראה חווה חקלאית ערוגות רבקה. בשנותיה האחרונות שימשה אהרנסון כשומרת הגחלת של מורשת ניל"י וייצגה אותה בציבור. כך, למשל, כאשר העניק הנשיא זלמן שזר את עיטור לוחמי המדינה בפעם הראשונה, ל-150 מן הזכאים לו, אנשי השומר, ניל"י, המחתרות והפרטיזנים, הייתה אהרנסון בין הבולטים שבמקבלי העיטור.
ב-1986 התפרסם השיר "אלף נשיקות", בביצוע יהורם גאון, שכתבה מירית שם אור והלחין צביקה פיק, המבוסס על מכתבו של אבשלום פיינברג שנכתב במרץ 1911 ושלטענת רבקה אהרנסון נכתב אליה -על אף שעל פי ממצאים ובדיקות שנערכו, הבלדה נכתבה חודשיים לפני שאבשלום הכיר את רבקה. הצלחת השיר הביאה לעניין רב ומחודש בדמותה של אהרנסון, וביחסיה עם פיינברג. כך היה גם עם הוצאתו לאור ב-2009 של הספר "אות מאבשלום" מאת נאוה מקמל-עתיר, רומן היסטורי המבוסס על דמותו של אבשלום פיינברג. אהרנסון ניהלה יומן, וכן התכתבות מסועפת עם אישים רבים ברחבי העולם, ובמיוחד עם אחיה אלכסנדר. מסמכים אלו נשמרים כיום ב"חטיבת רבקה אהרנסון" בארכיון בית אהרנסון, אך אינם פתוחים לקהל, שכן חלקם עוסקים באישים שעודם בחיים.
אם השנה

אם השנה, הוא תואר ופרס שניתן בערים או בשכונות בישראל, במשך שנות השבעים והשמונים למאה העשרים. הוא הוענק לאמהות בקרבת התאריך בו חל יום האם.
טקס הענקת פרס "אם השנה" עדיין מתקיים בערים בודדות, בהן העיר באר שבע.
לאטיום

לָאטְיוּם או לטיום (בלטינית: Latium) הוא שמו של חבל ארץ היסטורי במרכז איטליה החופף ברובו לשטחו של מחוז לאציו המודרני. החבל נקרא על שם תושביו בעת העתיקה, השבטים הלטינים. לפי המיתולוגיה הרומית החבל נושא את שמו של המלך האגדי לאטינוס (נקרא גם לאוויניוס).
בשיא גודלו השתרע חבל הארץ בין נהרות הטיבר והאניו מצפון, מורדות הרי האפנינים ממזרח, הרי טארקינה מדרום, והים הטירני ממערב. תושביו המקוריים של החבל, לפני ההגירה של השבטים ההודו-אירופיים דרומה, היו כנראה הליגורים או הסיקולים. לאחר נדידתם של ההודו-אירופאיים דרומה, התיישבו במקום שבטים לטינים, תחילה לאורכו של עמק הטיבר. לאטיום הוקפה מצפונהּ על ידי האטרוסקים, ממזרחהּ על ידי השבטים האומברו-סאבלים (סאבינים, אקווים, ההרניקים ומארסים) ומדרומהּ על ידי הוולסקים.
ידוע על כ-47 קהילות לטיניות כפריות שהתקיימו בלאטיום במאה ה-7 לפנה"ס, שהיו שותפות בברית מדינית דתית (הברית הלטינית) והחזיקו בפולחן דתי משותף. הנהגתה של הברית הייתה כנראה בידי העיר אלבה לונגה. לאטיום הייתה בתקופה זו תחת איום מתמשך של ההגמוניה האטרוסקית. עם עליית כוחה של רומא כעיר החזקה בלאטיום, תקף טולוס הוסטיליוס את העיר, כבשה ואלבה לונגה הוחרבה. הנהגת הברית עברה לידיה של רומא.
בצד כפיפותה לרומא שמרה הברית על עצמאות מסוימת עד פירוקה על ידי הרומאים בשנת 338 לפנה"ס. מזמן זה ואילך הפכה לאטיום לחלק בלתי נפרד מהמדינה הרומית. בתקופתו של אוגוסטוס הפך לאטיום למחוז מינהלי באיטליה תחת שלטון הפרינקפס, מחוז שנקרא "לאטיום וקמפניה" (Latium et Campania).
DirecTV

היסטוריה

החברה הוקמה לראשונה כחלק מחברת United States Satellite Broadcasting Company, Inc. שהייתה בבעלות איל התקשורת סטנלי הובארד, שנכנס לשותפות עסקית עם הווארד יוז.
השירות הושק ב-17 ביוני 1994 ועד 1999 החברה התרחבה בעקבות רכישות שביצעה והפכה לדומיננטית ביותר בשוק הטלוויזיה הלוויינית בצפון אמריקה. מאז יולי 2015 החברה נמצאת בבעלות AT&T שרכשה אותה תמורת 67.1 מיליארד דולרים, באישור ועדת התקשורת הפדרלית ומחלקת המשפטים של ארצות הברית. 
ב-2004 החברה נכנסה לשוק המקסיקני, לאחר שרכשה 41% ממניות חברת הטלוויזיה SKY México.. ב-2010, נכנסה גם לשוק הברזילאי לאחר שרכשה 93% ממניות חברת Sky Brasil.
ב-2007 החברה השיק תוכנית שכוללת 100 ערוצים באיכות HD. ב-2003 החברה נרכשה על ידי News Corporation (שבבעלות רופרט מרדוק) שרכשה 34% ממניות החברה. בדצמבר 2006 החברה הגדילה את אחזקותיה לכדי 38.5% שהבטיחו את הגדלת ההשפעה של משפחת מרדוק על שוק התקשורת האמריקאי. עסקת הרכישה נאמדה ב-11 מיליארד דולרים.
במאי 2014 חברת AT&T הודיעה על רצונה לרכוש את DirecTV. העסקה הוערכה בשווי של 48.5 מיליארד דולר, אך גדלה לכדי 67.1 מיליארד דולר, כולל כיסוי חובות. העסקה נועדה להגדיל את קהל הלקוחות של חברת AT&T וכניסתה לשוק הטלוויזיה. העסקה גם אפשרה לחברה לפרוץ לשוק באמריקה הלטינית, בה ל-DirecTV יותר מ-18 מיליון מנויים. העסקה אושרה רשמית על ידי הרשויות ביולי 2015
בנובמבר 2014 DirecTV הפכה לספקית הטלוויזיה הראשונה שהציעה תוכן באיכות 4K. ב-2016 החלה בשידורים חיים באיכות זו. 
באוקטובר 2016 AT&T ניהלה מגעים לרכישת תאגיד Time Warner על מנת להגדיל את אחזקותיה בתחום המדיה והתקשורת, בעסקה שהוערכה בסכום של 80 מיליארד דולרים והושלמה ביוני 2018 ולמעשה הכניסה תחת מטריה אחת את אולפני האחים ורנר, שירות הטלוויזיה HBO ושירות הטלוויזיה בלוויין DirecTV.
בעקבות רכישת Time Warner, ‏AT&T שוקלת למכור את אחזקותיה של DirecTV באמריקה הלטינית בעסקה שמוערכת ב-8 מיליארד דולר, אם כי החברה תמשיך להחזיק בחברת Sky Mexico.
בנובמבר 2016 החברה השיקה שירות סטרימינג אינטרנטי בשם DirecTV Now.
לקס לוגר

קריירה

פוהל החל את דרכו ב-WCW בשנת 1986 וצבר אט-אט פופולריות בקרב המעריצים. פופולריות זו התבטאה כאשר דמותו, לקס לוגר, החלה לזכות בתוארי האליפות בטורנירי הקרבות המבוימים של הארגון. לבסוף התקבל למופעי ה-WWE (אז עוד בשמו הקודם של הארגון - WWF), בתור דמות נרקיסיסטית ו"רעה". עם הזמן ופיתולי התסריט שינתה דמותו את פניה והפכה ל"טובה". התסריטאים שיווקו את דמותו כ"גיבור האמריקאי" וכמודל לחיקוי.
ב-1996 חזר פוהל ל-WCW ולמעמדו הקודם כאחת הדמויות הפופולריות ביותר בארגון. באותן השנים היה ה-WCW ארגון ההיאבקות המקצועית הפופולרי ביותר בארצות הברית, עד אשר לבסוף ב-2001 כשל ונקנה על ידי ה-WWE, שחזר למעמדו הדומיננטי. פוהל לא שרד את החלפת בעלים זו ועבר לארגוני היאבקות קטנים יותר, ולבסוף התמקם בארגון המתחרה TNA. בד בבד עם ההידרדרות בקריירה חלה גם הידרדרות בחייו האישיים. פוהל נעצר מספר פעמים, בין השאר בחשד לאחזקת סמים. הוא הורשע פעמיים, ואף נדון למאסר בן שבעה שבועות.
ב-2007 נפגע פוהל בצווארו, דבר שגרם לפגיעה עצבית ולשיתוקו. על אף טיפול ממושך, נותרו גפיו משותקות, ורופאיו סברו כי ייתכן שלא ישוב ללכת.
ב-2010 אמר לוגר בראיון כי כעת הוא מסוגל ללכת באופן חופשי ונוח ואף לנהוג ברכבו אחרי שהיה משותק מהצוואר מטה במשך מספר שנים.
קריית שאול

קריית שאול היא שכונה בגבול תל אביב ורמת השרון, צפונית לתל ברוך, דרומית לכפר הירוק, מערבית לדרך משה סנה ומזרחית לנתיבי איילון. כל חמשת רחובותיה של השכונה - הגנים, הפרחים, השדות, הבריכה והבאר - מצויים בתחום שיפוטה של רמת השרון. אזור זה מכונה "נווה גן". עם זאת, מקובל להתייחס גם ליתר האזור שממערב לדרך משה סנה וצפונית לצומת הפיל, רחוב מאיר בינט הנושק לבית העלמין קריית שאול ורחוב לילי מנחם, המצויים בתחום שיפוטה של עיריית תל אביב-יפו, כחלק מהשכונה.

היסטוריה

ראשוני תושביה של קריית שאול היו בני 14 משפחות של סוחרים יוצאי סלוניקי, תושבי תל אביב ויפו. המתיישבים רכשו קרקעות בשטח של כ-260 דונם ועברו להתגורר במקום ב-1922. הם שאפו להמשיך ולהחזיק בעסקיהם בערים, אך להתגורר באזור כפרי יותר, בו יוכלו להשלים הכנסה באמצעות גידולים חקלאיים, שכללו בעיקר ירקות ובקר. המייסדים גם הקימו באר ומגדל מים, אך המושבה הקטנה שהקימו סבלה בכל זאת ממצוקת מים, ו-11 מהמשפחות עזבו בתוך שנה. השכונה קרויה על שם הרב שאול גרשון (1854–1926), אביו של חיים גרשון, אחד מן המייסדים, וסבם של ניסים אלוני ושאול אלוני.
ב-1924 הגיעו מתיישבים חדשים, ובמקום התגוררו 15 משפחות. כדי לייעל את אספקת המים לחלקות החקלאיות הן חולקו מחדש. רוב הגידולים כללו עתה בננות והדרים. בסוף שנות ה-20 הגיעו משפחות חדשות, שרכשו קרקעות נוספות. שטח המושבה גדל ל-1,700 דונם. בתקופת המרד הערבי שימש מגדל המים גם לנקודת תצפית ועמדת שמירה, ונבנו בו חרכי ירי. ב-1949 הוחל בהקמת בית העלמין קריית שאול צפונית-מזרחית לשכונה.
המושבה נוהלה בידי ועד מקומי, אך זה התקשה באספקת שירותי תשתיות וחינוך. בראשית שנות ה-50 נדרשו התושבים להכריע האם ברצונם להסתפח לתל אביב או לרמת השרון. התושבים בחרו ברמת השרון, בשל מסי הארנונה הגבוהים בתל אביב. באותה העת, הייתה המושבה מרוחקת משתיהן, אך במהלך השנים התקרבה אליה תל אביב, עם הקמתן של השכונות הסמוכות - תל ברוך, צהלה ונאות אפקה. כך נוצר רצף טריטוריאלי בין השכונה לבין שכונות עבר הירקון של תל אביב, בעוד בינה לבין רמת השרון גופא מפרידים כביש 5, הכפר הירוק ושטחים חקלאיים. ניתוקה של השכונה מרמת השרון גרם לכך שחלק מהבעיות לא נפתרו, ועדיין היו קשיים באספקת שירותים לשכונה.

השכונה בהווה

בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה השכונה לשנות את פניה, עם אישורן של תוכניות לבניית בנייני מגורים רבי קומות במקומם של הבתים צמודי הקרקע. ב-2005 אוכלסו ראשוני הבניינים, וב-2011 נחנך בית ספר יסודי ראשון לילדי השכונה. הבנייה החדשה עוררה מחלוקות בין עיריות רמת השרון ותל אביב-יפו. עיריית תל אביב-יפו דרשה לספח אליה את השכונה, בשל הרצף הטריטוריאלי בינה לבין שכונת תל ברוך צפון הסמוכה לה, ושגם בה בתי מגורים יוקרתיים בעלי אופי דומה. בשנת 2007 החלה עיריית תל אביב-יפו לקדם תוכנית לחסימת הרחובות המחברים בין השכונה לבין תל ברוך צפון, כדי למנוע מעבר של כלי רכב בתל ברוך צפון. תושבי שכונת קריית שאול הגישו עתירה מינהלית נגד החלטה זו, ואילו עיריית רמת השרון סללה כביש גישה חדש, לכיוון הכפר הירוק. במקביל, הקים משרד הפנים ועדת גבולות לבחינה מחודשת של השיוך המוניציפלי של השכונה.
קבוצת ארמיות C

היסטוריה

קבוצת ארמיות C הוקמה ב-26 באוגוסט 1939, בפרנקפורט. היא לקחה חלק פעיל במהלך המערכה בפולין, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ערכה בעיקר התקפות קטנות על קו מז'ינו, במטרה למנוע מהצרפתים להעביר כוחות משם לגזרת המערכה העיקרית בארדנים. באפריל 1941, הועברה לפרוסיה המזרחית, ועם תחילת מבצע ברברוסה, אוחדה עם קבוצת ארמיות צפון. 
הקבוצה הוקמה מחדש בנובמבר 1943, ונשלחה לחזית האיטלקית, שם הובילה את הכוחות הגרמניים והאיטלקיים לכל אורך המערכה כנגד קבוצת הארמיות ה-15 של בעלות הברית. היא נכנעה לכוחות בעלות הברית ב-2 במאי 1945.
פטריק קייסמנט

פטריק ג'ון קייסמנט (באנגלית: Patrick John Casement; נולד ב-28 באוגוסט 1935) הוא פסיכואנליטיקאי בריטי.

ביוגרפיה

קייסמנט למד בצעירותו לתואר באנתרופולוגיה ותאולוגיה באוניברסיטת קיימברידג'. בהמשך עסק בעבודה סוציאלית. לאחר שנים הוכשר כמטפל ופסיכואנליטיקאי, וב-1973 הפך לחבר האגודה הבריטית לפסיכואנליזה. קייסמנט נשוי למרגרט רוז לויד ואב לשתי בנות.
ספרו הראשון, "On Learning from the Patient", פורסם ב-1985, תורגם ל-20 שפות, והפך לרב מכר עולמי. ספריו נכתבו על בסיס עבודתו הטיפולית בקליניקה הפרטית שלו בבריטניה; בספריו הוא מתאר דוגמאות ליחסי מטפל-מטופל וטכניקות פסיכואנליטיות בהן התנסה לאורך השנים, וכיצד הם התפתחו בעקבות התנסויותיו מול מטופליו. ספרו "Learning from Life: becoming a psychoanalyst", שנכתב בסמוך לפרישתו, הוא בחלקו אוטוביוגרפי, ומשלב תיאורים על מסעו המקצועי והאישי לאורך חייו. מאז פרישתו הוא ממשיך לכתוב ולהרצות ברחבי העולם.
ספרו "Learning from Our Mistakes" ‏(2002) זכה בפרס "גרדיבה" האמריקאי על תרומתו לפסיכואנליזה.