google/wiki40b huggingface dataset:
סרט לגו 2: החלק השני

תקציר העלילה

העלילה מתרחשת חמש שנים לאחר הסרט הראשון, חייזרי דופלו (לגו לקטנים, בעל קוביות גדולות יותר מהלגו הרגיל) משתלטים על בריקסברג והופכים אותה לעיר שממה, אשר נקראת אפוקליפסאברג. בינתיים אמט בריקובסקי, הבונה המיוחד אשר הציל את העולם מהנשיא ביזנס (הלורד ביזנס) מהסרט הקודם, חי את חייו בשמחה, בניגוד לכולם, אשר נעשו קשוחים וקשים, ונהפכים להיות מוכנים למלחמה. אמט מספר ללוסי על חלום שהיה לו על "האממדרגון" שכל העולם שלהם קורס. מאוחר יותר, אמט רואה חללית אינטר-גלקטית שעפה בשמים, לאחר שלוסי (ווילדסטייל) מסתכלת עם משקפת משוכללת, היא מבינה שזו חללית מעולמם של הדופלו (העולם של אחותו של פין, הילד שלו שייכת העיירה אפוקליפסאברג) החללית חוטפת את לוסי, באטמן, חדקרתולי (Unikitty), בני האסטרונאוט וזקן-מתכת הפיראט, לחתונה של המלכה לומשנלה מידומה. אמט מתכנן להציל את חבריו אבל אף אחד לא מעוניין לעזור לו, אנשי האפוקליפסאברג מזכירים לאמט שלפני זמן, הם שלחו חללית עם גיבורים למער-אחות הכוכבים (Sister System - משחק מילים) והם לא חזרו משם. למרות זאת, אמט מתכנן להציל את חבריו, בכדי להציל את חבריו אשר נלכדו בידי מיני בובה בשם גנרלית סוכרסטרופה, אשר אחדה כוחות עם חייזרי דופלו על מנת לשלוט על העולם, בפקודותה של המלכה לומשנלה מידומה משנה הצורה. בדרך, פוגש אמט גיבור אינטרגלקטי בשם רקס אפוד-מזהיר ומבקש את עזרתו. בזמן שהוא מנסה להקשיח את עצמו בעזרתו של רקס, הם מגיעים לכוכב שבו הם פוגשים את גיבורי העל שחקרו את חייזרי הדופלו ומבינים שהם אוהבים לחיות שם. לוסי מנסה להישאר קשה אך כל שאר החברים כבר נכנעו למוזיקת ה"catchy song". היא פוגשת את סוכרסטרופה ומגלה שאנשי הלגו הם השראתם ובלעדיהם לא היו קיימים, ואמט מנסה לבטל עדיין את החתונה בין לומנשלה מידומה לבין באטמן אך הוא מבין שרקס הוא אמט מהעתיד שנכלא מתחת למכונת כביסה כשבתחילת הסרט אמט התנגש במטאור. רקס הצליח לצאת מתחת למכונת הכביסה בעזרת כעס וזעם על חבריו שלא באו לחלץ אותו ולעזור לו. הוא בנה מכונת זמן וחזר אחורה בזמן כדי להציל את עצמו מהמטאור. בסופו של הסרט רקס מנסה להרוג את אמט כי הוא לא קשוח מספיק אך לוסי מצילה אותו, ובעקבות כך רקס לא היה קיים מההתחלה.

הפצה

הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-8 בפברואר 2019, ובישראל יצא ב-11 באפריל 2019.
מכלב

מַכְלֵב (בלשון הדיבור: "שדכן" או "מהדק") הוא מכשיר המשמש להידוק דפי נייר זה לזה. כן הוא מאפשר הידוק של דף נייר למצע רך כגון לוח שעם, עץ וכיוצא באלה.

מבנה והסבר אופן פעולה

המכלב בנוי משתי זרועות עיקריות, 'עליונה' ו'תחתונה', המחוברות בקצותן בציר ובקפיץ מחזיר. כאשר רוצים להשתמש במכלב כדי להדק יחד קבוצה של דפי נייר, מקבצים יחדיו את הדפים ומכניסים את הנקודה שבה רוצים שהדפים יהודקו בין הזרוע העליונה והתחתונה של המכלב, בקצה שאינו מחובר בציר. בפעולת לחיצה אחת על קצה הזרוע העליונה של המכלב מתנתק כליב (סיכה עשויה מתכת דמוית האות 'ח') בודד ממארז כליבים שנמצא בתוכה, ומוחדר דרך הדפים. המשך הלחיצה על הזרוע העליונה לוחץ את קצות הכליב כנגד משטח מתכתי, הנמצא בקצה הזרוע התחתונה, שבו שקעים בעלי עיצוב מיוחד. הלחץ של קצות הכליב כנגד השקעים במשטח המתכת מכופף את זרועות הכליב לכיוון מרכזו, עד להצמדתן למרכז לכדי צורה אופיינית המונעת את היפרדותן. סיכת הכליב המתכתית, לאחר שהוחדרה דרך מקבץ הדפים וכופפה עד לסגירתה, היא האוגדת כעת את מקבץ הדפים.
ישנם מכלבים שבהם משטח המתכת שבקצה הזרוע התחתונה מכיל שני מערכי שקעים. מערך אחד בנוי כך שלחיצת קצות המכלב אליו תביא לכיפוף זרועות הכליב לכיוון מרכזו (כמוסבר לעיל) ואילו מערך השקעים השני נועד לכיפוף זרועות הכליב "החוצה", כלומר, הרחק ממרכזו. גישת "הכיפוף החוצה" הזו נועדה למנוע מצב בו כיפוף הכליב בגישה הראשונה ("כיפוף פנימה", לכיוון מרכז הכליב) תגרום לחדירת קצות זרועות הכליב בחזרה לדפים ובכך ליצירת זוג חורים נוסף, בין זוג החורים שדרכם חדרו זרועות הכליב למקבץ הדפים בתחילה. גישת "הכיפוף פנימה" מניבה הידוק חזק יותר של מקבץ הדפים, אך מנגד, יצירת ארבעת החורים במרווח זעיר (כמוסבר לעיל) עלולה לגרום במרוצת הזמן למצב בו דפי הנייר מתפוררים בנקודת ההצמדה, ומתחילים להיפרד.
כאשר המכלב משמש להצמדת דף נייר ללוח רך (כדוגמת לוח שעם), התהליך אינו כולל את כיפוף הכליב: דף הנייר מוחזק כנגד הלוח הרך, קצה הזרוע העליונה של המכלב מוצמדת לדף הנייר בנקודה שבה רוצים להצמידו ללוח, לחיצה של זרוע המכלב כנגד דף הנייר והלוח גורמת להיפרדות כליב אחד ממארז הכליבים שבזרוע ולחדירתו דרך דף הנייר ללוח הרך. מאחר שבניגוד לתהליך העושה שימוש במכלב כדי לחבר יחדיו מקבץ דפים, לא מתבצעת במקרה זה לחיצה של קצות הכליב כנגד השקעים שבמשטח המתכת שבזרוע התחתונה של המכלב, הרי שזרועות סיכת הכליב נותרות ישרות. זרועות הכליב הישרות נותרות נעוצות בלוח הרך וכוח החיכוך בינן ובין הלוח הוא שמונע מהן מלהשתחרר ושומר שדף הנייר ישאר מהודק ללוח.
ההבדל העיקרי בין מכלבים שונים הוא גודל הכליבים שאליהם הם מותאמים וכפועל יוצא, מספר הדפים המרבי שהמכלב מסוגל לחבר.
מבחינה מכנית ניתן לומר כי בדרך כלל מכלבים הם מנופים מהסוג השני.
יעקב אור

ילדותו

אור נולד בשם יעקב מנדלסון וגדל בתל אביב ובחולון. בראיון עמו סיפר שבנעוריו צבר "היכרות אינטימית עם בית הדין לנוער".

שירותו הצבאי

אור התגייס ב-1964 לחטיבת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה. במלחמת ששת הימים שירת כסגן מפקד פלוגה ובתקופת מלחמת ההתשה כמפקד פלוגה בלחימה בבקעת הירדן ובחצי האי סיני. לאחר שסיים תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב, מונה למפקד פלוגה בבית הספר לקצינים ולאחר מכן למפקד סיירת גולני. לאחר מכן השתלם אור בלימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הצטרף לחטיבת גולני, כעוזרו של המח"ט אמיר דרורי, ולחם בקרבות הבלימה ברמת הגולן ובקרב על החרמון.
לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 17, שהועבר לבית הספר למכ"ים עם הקמתו. בהמשך דרכו הצבאית שימש כמפקד גדוד בבה"ד 1, ראש ענף הדרכה במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי וסגן מפקד חטיבה במהלך מבצע ליטני. ב-1979 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בית הספר לחי"ר. לאחר שליחות מטעם משרד הביטחון בסינגפור מונה למפקד חטיבת מילואים והשתתף בלחימה בלבנון. בשנים 1984–1986 שימש כמפקד חטיבת איו"ש. ב-1986 מונה לעוזר ראש מחלקת מבצעים וב-1987 למפקד אוגדה 80 בפיקוד הדרום.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה נקרא להקים את אוגדת עזה, וב-1988 מונה לראש מטה פיקוד הדרום. ב-1990 התמנה למפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון וב-1992 עבר לאגף המבצעים במטכ"ל בו הקים את חטיבת התורה וההדרכה. בפברואר 1997 קודם לדרגת אלוף ומונה למתאם פעולות הממשלה בשטחים, תפקיד בו כיהן עד יולי 2001. במהלך תקופה זו התמודד עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.

לאחר שחרורו

בספטמבר 2001 התמנה אור לממונה על ביקורת מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה. בין הדו"חות שחיבר היו הדו"ח שעסק בתפקוד העורף במלחמת לבנון השנייה, דו"ח על התנהלות משלחת שר הביטחון אהוד ברק בסלון האווירי בפריז, דו"ח על שיטת המינויים בצה"ל, דו"ח על קליטת כיפת ברזל ודו"ח על יחידת "קיסריה" של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. בפברואר 2012 הסתיימה כהונתו, אך אור המשיך לעבוד בהתנדבות כראש הצוות שבדק את פרשת מסמך הרפז. הדו"ח הסופי פורסם בינואר 2013.
על פועלו זכה באות אביר איכות השלטון לשנת 2012.
אור נשוי ואב לשלושה, בעל תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
דבי אלן

ביוגרפיה

אלן נולדה ביוסטון, טקסס. בתם השלישית של ויויאן וארתור אנדרו אלן. אחותה הגדולה היא כוכבת הסדרה "משפחת קוסבי" פלישה ראשאד.
אלן היא בוגרת אוניברסיטת הווארד עם תואר בספרות יוונית. היא בעלת תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת הווארד ובית הספר לאמנות של קרוליינה הצפונית.

משחק

בשנת 1980, לאחר שהועמדה לפרס טוני על הופעתה במחזמר "סיפור הפרברים", לוהקה אלן על ידי הבמאי אלן פארקר לדרמה הקולנועית המוזיקלית "תהילה" לתפקיד המורה לריקוד לידיה גרנט. תפקידה של אלן בסרט היה קטן ולא משמעותי אך מפיק הסרט דייוויד דה סילבה החליט ליצור בשנת 1982 גרסה טלוויזיונית לסרט, "תהילה" בה דמותה של לידיה גרנט הייתה לדמות הראשית. אלן זכתה להערכה רבה על משחקה ועל עבודת הכוריאוגרפיה שעשתה עבור התוכנית. היא קטפה את פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית וקיבלה 3 פרסי אמי בקטגוריית עבודת הכוריאוגרפיה הטובה ביותר. בשנת 2009 השתתפה אלן ברימייק לסרט "תהילה" בתפקיד אנג'לה סימס, מנהלת בית הספר לאומנויות.
בשנת 1982 היא הופיעה בדרמה ההיסטורית "רגטיים" של הבמאי מילוש פורמן, בתפקיד הצעירה ההריונית שרה. הסרט קיבל 8 מועמדויות לפרס האוסקר.
אלן השתתפה בסדרת הדרמה "האנטומיה של גריי" בתפקיד המנתחת האורולוגית ד"ר קתרין אייברי.

בימוי והפקה

אלן ביימה והפיקה 15 פרקים בסדרה "תהילה" ולאחר מכן הפיקה את קומדיית המצבים של ביל קוסבי "עולם אחר".
בשנת 1997 הפיקה אלן ביחד עם סטיבן ספילברג את הדרמה ההוליוודית התקופתית המוערכת "אמיסטאד".
אלן ביימה מספר פרקים לסדרות הקומיות המצליחות "כולם שונאים את כריס", "כל כך רייבן" ו"חברות". בין 2010 ל-2013 היא ביימה שישה פרקים עבור "האנטומיה של גריי".

חיים אישיים

אלן נשואה לכדורסלן העבר, נורם ניקסון, אשר שיחק בלוס אנג'לס לייקרס. להם שני ילדים - הרקדנית ויויאן ניקסון ושחקן הכדורסל נורמן אלראד ניקסון.
אלי שרייבר

אלי שרייבר (חתולי) (נולד ב-1942) הוא סופר, מתרגם וסאטיריקן ישראלי.
רורי קינן

ביוגרפיה

קינן נולד בדבלין שבאירלנד. הוא למד בבית הספר CUS בעיר דבלין, שם שיחק רוגבי. הוא משחק בעיקר בתיאטרון, והרבה להופיע בתיאטראות בלונדון. בנוסף להופעותיו בווסט אנד שיחק קינן מגיל צעיר גם בקולנוע ובטלוויזיה.
ב-2016 שיחק קינן במחזה "ז'אן ד'ארק" ובמחזה "Welcome Home Captain Fox" בתיאטרון דונמר ורהאוס. בטלוויזיה השתתף במיני-סדרה "מלחמה ושלום" ובסדרה "כנופיית ברמינגהאם".
עוד בתיאטרון עבד קינן עם התיאטרון המלכותי הלאומי במחזה "The Kitchen", במחזה "Damned By Despair and Liola", במחזה "פילדלפיה, הנה אני בא!", וב-"Dublin Carol" בדונמר ורהאוס.
קינן הופיע בתפקידים ראשיים באירלנד בתיאטרון אבי, וגילם את הדמות הראשית במחזות "המלט" ו"מקבת'". על הופעתו במחזה "The Last Days of the Celtic Tiger" זכה קינן בפרס התיאטרון של עיתון אייריש טיימס לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2017 החל קינן להופיע בתפקיד אריק בסדרת הדרמה של רשת RTE "חוקים משלה" בכיכובה של איימי הוברמן. ב-2018 גילם את לאופולד בסדרה "ורסאי" של ה-BBC.
רוזמרין רפואי

מקור השם

על פי הסברה, שם הצמח מקורו במילים הלטיניות Ros (טל) ו- Marinus (ים), בשל פרחיו התכולים המזכירים את הים, או בשל העובדה שלעיתים קרובות הוא גדל ליד הים. אגדה נוצרית מספרת שבעת בריחתה התרעננה מרים אם ישו בצמח, ופרחיו הלבנים הפכו למחרת לתכולים, ומכאן שמו "ורד" (Rose) "מרים" (Mary).

שימושי הצמח

בבישול מוסיפים את ענפי הרוזמרין כתבלין לתבשילים רבים. במטבח הצרפתי הוא משמש אחד המרכיבים בתערובת התבלינים הרב דה פרובאנס. במספר ארצות באירופה משרים ענפי רוזמרין ביין אדום ליצירת יין רוזמרין. בעבר השתמשו בתכונות האנטי-בקטריאליות של הצמח לשימור בשר לאחר שעיסו אותו ברוזמרין.
במסורות עממיות מסמל הרוזמרין זיכרון ונאמנות ונחשב למסייע בגירוש שדים. לכן נהגו בימי הביניים להניח ענפי רוזמרין בין המצעים כדי לגרש חלומות רעים ותלו אותו בספריות לשם סילוק מזיקים. במלחמת העולם השנייה נתלו ענפי רוזמרין בבתי חולים כחומר מחטא.
לפי כתבי הרמב"ם נחשב הרוזמרין ל"מטאטא גן עדן".
הצמח מכיל את הפנולים חומצה קרנוסולית (Carnosol) וחומצה קרנוסית (Carnosic) שהינן חומרים נוגדי חמצון. לשמן האתרי המופק מהצמח שימושים בתעשיות התמרוקים והתרופות.
שמן רוזמרין טהור בריכוז 0.6 אחוז מתקבל מאידוי ראשי הפרחים והעלים. מאידוי כל הצמח מתקבל שמן באיכות פחותה. מרכיביו העיקריים של שמן זה הם צינאול (Cineole), קאמפור (Camphor) ובורנאול (Borneol). השמן משמש בתעשיית התמרוקים בסבונים, בדאודורנטים ובתכשירים לשיער, בשל היותו דוחה כינים. ניתן גם ליצור שמן לעיסוי על ידי שריית נצרי רוזמרין בשמן צמחי למשך שבוע.
ברפואה העממית משתמשים בצמח מושרה במי אמבט כנגד תשישות, מיובש כאבקה לעצירת דימום בזרייה על המקום או לשתייה בחליטת הנצרים, הפרחים והעלים. יש המאמינים שהצמח יעיל לטיפול בכאבי ראש, במיגרנה, בתשישות כללית, בחולשה של מחזור הדם, ובבעיות עיכול הקשורות להפרעות רגשיות. כמו כן, משמש הצמח גם להרחקת נמלים.

תמונות

צולם בקדומים.
הקשה על התמונה לשם הגדלתה מאפשרת להתבונן בדבורים האוספות את צוף הפרחים.
החזית הבלטית השנייה

היסטוריה

ב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של החזית הבלטית לחזית הבלטית השנייה, ולמפקדה מונה מרקיאן פופוב.
החזית השתתפה במבצע לנינגרד-נובגורוד, ולאחר מכן לחמה במבצע סטאראיה רוסה-נובורז'ב. בקיץ 1944 לחמה החזית במתקפה הבלטית ובמבצע ריגה, ולאחר מכן מילאו כוחותיה חלק חשוב במצור על קבוצת ארמיות קורלנד הגרמנית.
ב-1 באפריל 1945 פורקה החזית, ויחידותיה הועברו לחזית לנינגרד.
סטיב קנאלי

קורות חיים

קנאלי נולד בשנת 1946 בברבאנק, קליפורניה ובשנת 1964 סיים את לימודי בית הספר התיכון בוואן נייס, קליפורניה. הוא שירת במלחמת וייטנאם כקשר בדיוויזיה המוטסת הראשונה של חיל הרגלים של ארצות הברית.
קנאלי החל את קריירת המשחק שלו בשנות ה-70 בשיתוף פעולה עם הבמאי והתסריטאי ג'ון מיליוס. קנאלי פגש במיליוס במטווח בקליפורניה, והשניים התיידדו. מיליוס דחף את קנאלי להיות שחקן, והמליץ עליו לבמאי ג'ון יוסטון לתפקיד בסרט "השופט רוי בין" בשנת 1972. סרטו הבא של קנאלי היה "דילינג'ר שביים מיליוס בשנת 1973. קנאלי הופיע בסרטיו של מיליוס "הרוח והאריה" (1975) ו"יום רביעי הגדול" (1978). כן הופיע בסרטו של סטיבן שפילברג "שוגרלנד אקספרס" בשנת 1974.
במקביל הופיע קנאלי בטלוויזיה בתפקידי אורח בסדרות כ"סטארסקי והאץ'", "המלאכיות של צ'ארלי", "ספינת האהבה", ו"הוואי חמש-אפס". תפקידו הידוע והמוכר הוא בסדרה "דאלאס", שם שיחק את ריי קרבס, הבוקר הקשוח, בנו הבלתי חוקי של אבי משפחת יואינג. קנאלי הופיע בסדרה בהצלחה רבה בין 1978 ל-1989 ועזב שתי עונות בטרם ירדה הסדרה מן המסכים. הסדרה נחשבה בתחילת שנות ה-80 לסדרה הפופולרית ביותר בטלוויזיה האמריקנית. במרץ 1982 ביקר קנאלי במדינת ישראל ביחד עם כמה משחקני "דאלאס" האחרים. הוא התקבל בכבוד רב, וזומן, עם חבריו, למפגש עם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין, אוהד מושבע של "דאלאס" לו נתן במתנה כובע בוקרים. קנאלי ביים שלושה מפרקי הסדרה, וכן השתתף באחד מסרטי ההמשך, "דאלאס: מלחמת בני יואינג" בשנת 1998.
קנאלי עודו מופיע לעיתים בטלוויזיה ובקולנוע, וכן שלח ידו בבימוי שני סרטים, "הצלף" (1997) ו"לעזוב את הארץ" (2002). בשנת 1994–1995 השתתף כשחקן קבוע באופרת הסבון הפופולרית "כל ילדיי".
קנאלי ואשתו ברט חיים בחווה באוג'אי, קליפורניה. קנאלי עוסק בציור בצבעי מים, ויצירותיו מוצגות בגלריות וזוכות להערכה.
פול סזאן

חייו ויצירתו

סזאן נולד בעיר אקס-אן-פרובאנס למשפחה בורגנית מבוססת. בשנת 1858 התחיל סזאן בלימודי משפטים ובשנת 1861 הפסיק את לימודיו ופנה לקריירה אומנותית.
לאורך כל חייו הרבה סזאן לצייר דיוקנים, מראות-נוף וטבע דומם, אך סגנונו השתנה חליפות במהלך חייו. הציורים מתקופתו המוקדמת עוסקים בתכנים בוטים ואלימים ("האורגיה", "הרצח", "אונס" ועוד) ומאופיינים בפלטת צבעים כהה. סגנון זה יוצא דופן בתקופתו ומושפע מיצירותיו של אז'ן דלקרואה. ציוריו המוקדמים מנבאים את חידושי הזרמים הפוביסטי והאקספרסיוניסטי.
מגעו עם האימפרסיוניסטים, ובעיקר עם קאמי פיסארו, בתחילת שנות השבעים של המאה ה-19 הוביל לשינוי עמוק בסגנונו של סזאן: הוא פנה ממשיכות מכחול סמיכות לעדינות ומצבעים כהים לבהירים (מראות הנוף של אובר, של פונטואז של מדאן ועוד). סזאן הציג מציוריו בתערוכה האימפרסיוניסטית הראשונה (1874) והשלישית (1877), אך הם לא זכו לאהדה רבה.
במהלך שנות השמונים של המאה ה-19 גיבש סזאן את הסגנון שמאפיין את יצירתו המאוחרת. בציוריו מתקופה זו ניכר ניתוח קפדני של הצבע כאמצעי ליצירת פרספקטיבה, וזאת בניגוד לשיטה המקובלת יותר בתקופתו, שיטת האור-צל. בתקופה זו צייר את סדרת ציורי הנוף בכפר ל'אסטק.
בשנות חייו המאוחרות סזאן העמיק את חקר הקומפוזיציה והעמיד מספר יצירות שלימים הפכו למכוננות בתולדות האומנות, וביניהן סדרת הציורים המתארים את הר סן-ויקטואר (1902-1898) "נער עם ווסט אדום" (1890-1899), וסדרת הציורים "הרוחצות" (1905-1898). סגנונו המאוחר של סזאן שואף לייצג את מהותם של מושאי הציור, ובניגוד לאימפרסיוניסטים, מבכר אותה על פני רשמים וויזואלים שמתקבלים מהתבוננות באובייקט המצויר.
השפעתו על הזרם הקוביסטי ועל הציור המופשט הייתה גדולה מאוד. עליו אמר אנרי מאטיס: "סזאן הוא אבי כולנו [המודרניסטים], כל אחד מאיתנו ממשיך ומפתח דבר מה שגילה בציוריו. אבל כל מה שעשינו מצוי כבר אצלו בצורה זו או אחרת".

יחס הקהל ליצירותיו

במהלך רוב חייו ציוריו של סזאן לא התקבלו על ידי הקהל והמבקרים, אך במאה ה-20 מצב זה השתנה עמוקות.
בשנת 2011 משפחת המלוכה של קטאר רכשה את יצירתו "שחקני הקלפים" תמורת סכום של 250 מיליון דולר, ובזמן זה, הייתה יצירת האומנות שנמכרה במחיר היקר ביותר בהיסטוריה. שיא זה נשבר בשנת 2015, כאשר הציור "מתי תתחתני" של פול גוגן נמכר לקונה קטארי ב-300 מיליון דולר.
בטי היידלר

ביוגרפיה

היידלר נולדה במזרח ברלין. 
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 סיימה היידלר במקום 11 ביידוי פטיש בתוצאה של 65.81 מטר. 
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה היידלר במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 72.73 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 סיימה היידלר במקום 29 ביידוי פטיש בתוצאה של 61.91 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 סיימה היידלר במקום חמישי ביידוי פטיש בתוצאה של 70.89 מטר.

אלופת עולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה היידלר במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 74.76 מטרים, שני סנטימטרים בלבד רחוק יותר מיפסי מורנו הקובנית שהסתפקה במדליית הכסף.
במשחקי אולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה היידלר במקום תשיעי ביידוי פטיש בתוצאה של 70.06 מטר בניסיון השלישי וזאת לאחר שפסלה בשני הניסיונות הראשונים. 
במשחקי האוניברסיאדה שנערכו בבלגרד, סרביה בתחילת יולי 2009 זכתה היידלר במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 75.83 מטר, לפני הסלובקית מרטינה הרשנובה (72.85 מטרים) ובת ארצה קתרין קלאס (70.97 מטר). באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בשיא גרמני חדש של 77.12 מטר, ובאליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2010 היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 76.38 מטרים.

שיאנית עולם

בתחרות שנערכה בהאלה ב-21 במאי 2011 קבעה היידלר ביידוי פטיש שיא עולם חדש של 79.42 מטר, שיפור לשיא העולם בן השנה של אניטה ולודרצ'יק מפולין (78.30 מטר). שיאה זה נשבר ארבע שנים לאחר מכן על ידי אניטה ולודרצ'יק, שיאנית העולם הנוכחית.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בסוף אוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף פעם שנייה ברציפות בתוצאה של 76.06 מטר, אחרי טטיאנה ליסנקו הרוסייה (77.13 מטר) ולפני ז'אנג וונשיו הסינית (75.03 מטר).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה במדליית ארד בתוצאה של 77.12 מטר, אחרי הזוכה טטיאנה ליסנקו מרוסיה שקבעה שיא אולימפי חדש של 78.18 מטר והפולנית אניטה ולודרצ'יק (77.60 מטר). זכייתה במקום השלישי הוכרה רק לאחר ערעור שהגישה בעקבות כישלון השופטים למדוד את זריקתה.

חייה האישיים

כיום, מתגוררת היידלר בפרנקפורט ועובדת בתמיכה לקבוצות ספורט מתאם המשטרה הפדרלית של גרמניה ולומדת עריכת דין.
תכריכים

תכריכים הם הלבוש שבו מלבישים את המת כשמכינים אותו לקבורה. הוא נקרא כך מלשון "כריכה", שכן המנהג היה לכרוך סביב גוף המת רצועות של פשתן. כבר בזמן המשנה כונה לבושו של המת תכריכין.

ביהדות

בביעור מעשרות, אומר המבער: "לֹא אָכַלְתִּי בְאֹנִי מִמֶּנּוּ, וְלֹא בִעַרְתִּי מִמֶּנּוּ בְּטָמֵא, וְלֹא נָתַתִּי מִמֶּנּוּ, לְמֵת, שָׁמַעְתִּי, בְּקוֹל השם אֱלֹהָי עָשִׂיתִי, כְּכֹל אֲשֶׁר צִוִּיתָנִי"" (דברים כ"ו, יד.) מסבירה המשנה (סדר זרעים, מסכת מעשר שני): "'ולא נתתי ממנו, למת' – לא לקחתי ממנו ארון ותכריכין למת" (פרק ה', משנה י"ב).
בתכריכים אין איסור שעטנז, ולכן מותר לתופרם מצמר ופשתן ביחד. הסיבה לכך היא שהמת פטור מן המצוות, ולכן לא חלה עליו מצוות לא תעשה של איסורי כלאיים. הכלל שמת פטור מן המצוות הוא המקור לכך שהמת היהודי מכונה במסורת היהודית "נפטר".

התפירה

בדורות עברו היו נשים צדקניות, תופרות את התכריכים ביום הפטירה, בחדר הנפטר, או בבית הכנסת בעזרת הנשים, והחשיבו זאת למצווה גדולה. כיום ניתן לקנות את התכריכים מן המוכן. תופרים אותם מפשתן לבן (גם החוטים יהיו חוטי פשתן) ובזהירות, כדי שהתפירות לא תיפרמנה ותפתחנה בעת ההלבשה. זהירות זו דרושה במיוחד, מכיוון שבתפירה זו אין לעשות שום קשר, אף לא שליבה בקצה החוט. צריך להקפיד על ניקיון התכריכים ולמנוע מהם כל לכלוך או קרע. אם נמצא בהם חור, יש לתופרו לפני הלבשת הנפטר.

הלבשת התכריכים

אותם אנשים שטיהרו את הנפטר (אנשי החברה קדישא) מלבישים אותו בתכריכים. אחר הטהרה מניחים את הנפטר על שולחן הטהרה, מכוסה בסדין בצניעות, ומלבישים אותו בזהירות, תוך הקפדה שלא יכנס דבר לתוך פיו. ההלבשה נעשית בסדר קבוע ובלווית הקראת פסוקים, מתוך ספר זכריה, ישעיהו, ויקרא ושיר השירים. בכל אחד מאיברי הגוף מלבישים קודם את הימני ורק לאחר מכן את השמאלי.

נפטרים הנקברים ללא תכריכים

בספר בראשית נאמר: "שֹׁפֵךְ דַּם הָאָדָם, בָּאָדָם דָּמוֹ יִשָּׁפֵךְ, כִּי בְּצֶלֶם אֱלֹהִים, עָשָׂה אֶת-הָאָדָם"" (ט', ו). חיילים שנהרגו בקרב ונרצחים, נקברים בבגדיהם ונעליהם, ללא טהרה וזאת כדי לקבור אף את דם החלל שלא ייאבד בטהרה, וכדי לעורר את נקמת אלוהים.
גם יולדת הנפטרת בשעת הלידה, קוברים אותה בבגדים, בלא תכריכין ובלא טהרה כמו הרוג. (דעת הרמ"א, בשו"ע, שם)
בגדים שנספגו בדם הנרצח או היולדת, נקברים עם הנפטר, שמא יש בהם "דם הנפש".

התכריכים בשימוש עמים קדמונים

הלבשת המת הייתה נהוגה כבר בימי קדם, ולא רק ביהדות נעשה שימוש בתכריכים. המצרים הקדמונים השתמשו בתכריכים בתהליך החניטה וכרכו את גוויות המתים בבד פשתן לאחר שמשחו אותן בצמחים ותכשירים שונים על מנת לשמרם. שימוש בתכריכים לשימור גופות נעשה גם בפרו, מקסיקו וסקוטלנד.
שער (מבנה)

שער הוא פתח בקיר של מבנה, או בחומה או בגדר המקיפים שטח תחום. השער עשוי לשמש למניעת מעבר דרכו או לביקורת על העוברים בו, והוא עשוי להיות פריט דקורטיבי בלבד. בשפה מדוברת אין הבחנה בין מבנה המסגרת של השער לבין הדלת או המחסום הקבועים בו.
גודלו של השער עשוי לנוע מפתח פשוט שדי בו כדי לאפשר מעבר, דרך מבנה שער (פורטיקו) או מבנה שכל כולו הוא למעשה שער (לדוגמה שער ניצחון). השער עשוי לשמש מבנה מכל סוג או שטחים בעלי גודל וייעוד משתנים. דוגמה אופיינית של שער בעל חשיבות היסטורית ואדריכלית היא "שער העיר".
מקורו של שער בענפי ספורט שונים היא בצורתו המזכירה שער, ושמו של עמוד שער בספר נובע מעקרון הכניסה לחלל.
מיכאיל קלינין

קורות חיים

קלינין נולד למשפחת איכרים במחוז טבר שברוסיה. ב-1889 עבר לעיר הבירה, סנקט פטרבורג, ועבד שם כפועל. ב-1898 הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, היה מהתומכים הראשונים בסיעה הבולשביקית של לנין והחל לעסוק בפעילות מהפכנית בסנקט פטרבורג ובטביליסי. הוא נאסר בעטיין ב-1899 וב-1903. במהפכת 1905 פעל כמארגן של קבוצות פועלים מהפכניים. 
לאחר מהפכת אוקטובר, ב-1917, התמנה לראש העירייה המהפכנית של פטרוגראד. בשנת 1919 נבחר לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ובהמשך אותה שנה מונה ליו"ר הוועד המרכזי הפועל של הסובייטים במקומו של יעקב סברדלוב שנפטר. משרה זו העמידה אותו, להלכה, בראשות המדינה הסובייטית. בתפקיד זה שימש עד 1938, אז מונה ליו"ר נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות, למעשה אותו התפקיד בהגדרה שונה. היותו הוותיק שבבכירי המפלגה הקומוניסטית שעדיין נטלו תפקיד פעיל במוסדותיה לאחר מותו של לנין היא העומדת בבסיס כינויו - "הקשיש".
בשנת 1925 מונה לחבר בפוליטביורו - הלשכה המדינית של המפלגה הסובייטית ומקור הכוח המרכזי במשטר הסובייטי. למרות מינוייו המכובדים ורמי המעלה לא היה קלינין בעל השפעה פוליטית ניכרת ונתפש בהיסטוריה הסובייטית יותר כסמל של השלטון הנתון רק לכאורה בידי הפועלים והאיכרים המיוצגים בסובייטים. 
ייתכן כי דווקא אפרוריותו הפוליטית והיעדר בסיס כוח של ממש סייעו לו לשרוד את תקופת הטיהורים במפלגה (1938-1935), וזאת בניגוד לרובה המוחלט של הגוורדיה הבולשביקית הוותיקה שחוסלה בידי סטלין באותן שנים. 
קלינין נפטר ממחלה ממושכת ב-1946, ונטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
למרות היותו דמות שולית וחסרת השפעה ממשית על הפוליטיקה הסובייטית הונצח קלינין לאחר מותו באופן כמעט חסר תקדים לאדם במעמדו. על שמו נקראו ארבע-עשרה ערים (הבולטות שבהן - קלינינגרד, לשעבר קניגסברג, בירת פרוסיה המזרחית, וקלינין - כיום, טבר), אוניברסיטאות, תיאטראות ושדרות קלינין במוסקבה.
פיטר דל וצ'ו

חייו

דל וצ'ו גדל בעיר קוינסי באזור החוף הדרומי של מסצ'וסטס, על גבול בוסטון. בשנת 1980 סיים את לימודיו בהפקת תיאטרון במכללה לאומנויות של אוניברסיטת בוסטון, ועבד בתיאטרון במשך 15 שנה. ב-1995, אחרי שעבד תיאטרון גאת'רי שבמינאפוליס במשך 10 שנים, גויס על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני, שם החל בניהול הפקה ולאחר מכן עבר להפקה.
דל וצ'ו הפיק עבור דיסני מספר סרטים. מלבד "לשבור את הקרח" (2013) הפיק גם את "הנסיכה והצפרדע" (2009), פו הדב (2011), ושימש כמפיק שותף בסרט כוכב המטמון (2002) שביימו ג'ון מוסקר ורון קלמנטס.
באביב של שנת 2015 הפיק את סרט האנימציה הקצר "קדחת הקרח" שהתבסס על הדמויות מהסרט "לשבור את הקרח" שגם הוא בוים על ידי לי ובאק.
במרץ 2015 הודיעה דיסני שדל וצ'ו יפיק את הסרט "לשבור את הקרח 2", סרט המשך ל"לשבור את הקרח", שגם הוא יבוים על ידי לי ובאק.
יצחק בר-יוסף

יצחק בר-יוסף (נולד ב-19 ביוני 1949) הוא סופר ישראלי.

ביוגרפיה

בר-יוסף נולד בתל אביב לצפורה-פייגה לבית גרינפלד, בת היישוב הישן בירושלים, דור שמיני בארץ, ולסופר יהושע בר-יוסף, יליד צפת, דור שישי בארץ. הוא בוגר החוג להיסטוריה של עם ישראל והחוג לתולדות התיאטרון, ומוסמך בחוג לספרות השוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1983–2008 היה חבר מערכת "ידיעות אחרונות". הוא אחיהם הצעיר של המחזאי והסופר יוסף בר-יוסף ושל חוקרת הספרות והמתרגמת בלהה רובינשטיין.
ב-1995 זכה בר-יוסף בפרס קוגל מטעם עיריית חולון, וב-2003 בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים. ספרו "מזכרת אהבה" יצא לאור בפראג ב-2007. סיפוריו תורגמו לשפות שונות ובהן אנגלית, רוסית, גרמנית, ספרדית, צרפתית, סינית וערבית.
בר-יוסף מתגורר בתל אביב.