ABC (רפואה)

ABC הוא סדר פעולות בטיפול בחולה הנעשית לרוב על ידי שני אנשי מקצוע רפואיים.
הצורה הרגילה של ABC היא Airway (נתיב אוויר), Breathing (נשימה) ו-Circulation (מחזור הדם).
שיטת הABC הומצאה לראשונה ככלי לזכירת סכמת הטיפול בהחייאה(CAB) וכיום משמשת לטיפולים באנשים מחוסרי הכרה או באנשים שאינם מגיבים. שיטת הABC עלולה להשתנות בהתאם למקום בו מבצעים אותה, למשל האות C יכולה לשמש כ-Compression (לחיצות) במקום המילה Circulation (מחזור הדם). ל-ABC עלולות גם להיווסף אותיות אחרות, כמו למשל האות D שיכולה לשמש כ-Defibrillator (מכשיר שנועד להחזרת סדירות קצב לב על ידי שוק חשמלי) או Disability (נכות).
בשנת 2010, יצא האיגוד האמריקני למחלות לב בהנחיות חדשות שלפיהן בהחייאות במקרים של דום לב יש לבצע תחילה את עיסויי הלב, ורק לאחר מכן לפתוח נתיב אוויר ולבצע הנשמות - כלומר לפעול לפי סכמת הטיפול CAB.

היסטוריה

שיטת הABC לזכירת רצף ביצוע ההחייאה הומצאה באותה התקופה בה הומצא ההליך עצמו, ומהווה חלק חשוב בהחייאות הלב-ריאה.
לאורך ההיסטוריה, היו מספר שיטות לביצוע החייאה, אך הן הניבו תוצאות לא יעילות. בשנת 1957, פיטר סאפאר כתב את הספר "ABC של החייאה", שהקים את הבסיס להחייאה. מושג חדש זה הופץ בווידאו הכשרה ונקרא "דופק החיים", שנוצר על ידי ג'יימס ג'וד, גיא ניקרבוקר ופיטר סאפאר.
ג'וד וניקרבוקר, יחד עם ויליאם קאוונאובן פיתחו את שיטת לחיצות החזה החיצוניות, ואילו סאפאר עבד עם ג'יימס עילם כדי להוכיח את יעילות ההנשמה המלאכותית.
הממצאים המשולבים הוצגו בכנס השנתי של האגודה הרפואית מרילנד ב-16 בספטמבר 1960 באושן סיטי, וזכו להכרה מהירה ונרחבת בעשור שלאחר מכן, בעזרת הווידאו והסיורים להם התחייבו הגברים.
שיטת הABC לאימוני ההחייאה אומצה מאוחר יותר על ידי איגוד הלב האמריקאי, שפרסם באופן רשמי תקנים להחייאה בשנת 1973.
החל משנת 2010, איגוד הלב האמריקאי בחר להתמקד בהחייאה על נושא צמצום ההפרעות ללחיצות, ושינה את הסדר בהנחיותיו לCAB - עיסויי לב לפני פתיחת נתיב אוויר והנשמות.

חשיבות

בכל רמות הטיפול, שיטת הABC נועדה כדי להזכיר לאדם את אופן הטיפול ואת החשיבות של נתיב האוויר, נשימה וזרימת הדם. איבוד של אחד מהפריטים הללו יוביל במהירות למותו של המטופל. שלוש הנקודות הללו כה חשובות לטיפול מוצלח בחולה כך שהן מהוות את הבסיס של הכשרת מגישי עזרה ראשונה וגם כאלה שמשתתפים בתוכניות הכשרה רפואית מתקדמות רבות. היפוקסיה, מצב שבו אין מספיק חמצן בדם, עלולה להיות קטלנית והיא אחת הגורמים הנפוצים לדום לב. דום לב הוא הסיבה האולטימטיבית של מוות קליני בכל בעלי החיים, והוא קשור להיעדר זרימת הדם בגוף. מסיבה זו, שמירה על זרימת הדם היא חיונית להעברת חמצן לרקמות ופחמן דו-חמצני אל מחוץ לגוף. לכן הסדר הוא נתיב אוויר, נשימה, ומחזור דם: אם דרכי הנשימה של החולה חסום, נשימה לא תהיה אפשרית, וחמצן לא יכול להגיע לריאות ולהיות מועבר סביב הגוף בדם, אשר יגרום לחוסר חמצן ודום לב. לכן הצעד הראשון בטיפול בכל חולה הוא וידוא שנתיב האוויר פתוח; לאחר שנקבע שנתיב האוויר של המטופל פתוח, חייבים להעריך את מצב הנשימה של המטופל, מכיוון שקיימים דברים רבים אחרים שעלולים להוביל להיעדרות של נשימה, חוץ מנתיב אוויר חסום.

יישום בהחייאה

היישום הבסיסי של עיקרון ABC הוא בעזרה ראשונה, ומשמש במקרים של חולים חסרי הכרה להתחלת טיפול או להערכת צורך בטיפול.
בשימוש זה, נדרש המטפל לפתוח את נתיב האוויר ולבדוק את מצב הנשימה. שתי פעולות אלה אמורות לספק ההערכה הראשונית האם החולה דורש החייאה או לא.
במקרה שהמטופל לא נושם בדרך כלל, ההנחיות הבינלאומיות הנוכחיות מצביעות על כך שיש להתחיל לחיצות חזה. בעבר, ההנחיות הצביעו על כך שאת בדיקת הדופק יש לבצע לאחר הערכת הנשימה, כלומר לפי הABC, אך בדיקת דופק זה כבר לא מומלצת למטפלים ללא ציוד רפואי.

מטופלים מחוסרי הכרה

בחולה מחוסר ההכרה, העדיפות היא ניהול נתיב אוויר, כדי למנוע היפוקסיה. דוגמאות לבעיות נפוצות בנתיב האוויר של חולה הן חסימה של הלוע על ידי הלשון, גוף זר, או קיא. ברמה בסיסית, פתיחה של דרכי הנשימה מושגת באמצעות תנועה ידנית של הראש תוך שימוש בטכניקות שונות, שהנפוצה ביותר היא הטיית ראש והרמת סנטר, אם כי ישנן שיטות אחרות כגון דחיפת הלסת, אשר יכולה לשמש במיוחד כאשר חושדים לפגיעה בעמוד השדרה, אם כי בחלק מהמדינות, השימוש בו אינו מומלץ מטעמי בטיחות. אנשים שמתרגלים ברמה ובתדירות גבוהה, כגון אנשי שירות חירום רפואי, יכולים להשתמש בטכניקות מתקדמות יותר, כמו למשל צנרור קנה, לפי שיקולם.

מטופלים בהכרה

במטופל בהכרה, ניתן להבחין בחסימה בנתיב האוויר כאשר ישנן תנועות חזה עם סתירה פנימית, כאשר האדם משתמש בשרירי עזר כדי לנשום, כאשר יש היסט של קנה הנשימה, כאשר כניסת או יציאת האוויר רועשת, וכאשר האדם מציג כיחלון.

מטופל מחוסר הכרה

במטופל מחוסר ההכרה, לאחר שנתיב האוויר נפתח, מעריכים את מצב הנשימה של המטופל, בעיקר כדי לבחון האם המטופל נושם בצורה תקינה - נשימה תקינה היא בכמות של בין 12-20 נשימות לדקה (במבוגר) אך מספר זה עלול להשתנות בהתאם לגילאים. אם מטופל נושם מתחת למספר הנשימות המינימלי, יש לשקול ביצוע החייאה (על פי האיגוד האמריקני למחלות לב). ישנם מטפלים מקצועיים שעשויים להשתמש בפרוטוקולים משלהם, כגון הנשמה מלאכותית.
מטפלים נזהרים מפני טעויות בהבדל בין נשימות אגונאליות, שהן סדרה של התנשפויות קולניות המתרחשות בכ -40% מקורבנות דום לב, לבין נשימה רגילה.
אם המטופל נושם, המטפל ימשיך עם הטיפול למטופל מחוסר ההכרה הנושם, שעשוי לכלול התערבויות כגון עמדת ההתאוששות וזימון אמבולנס.

מחזור הדם

ברגע שהחמצן יכול לעבור לריאות על ידי נתיב אוויר פתוח ונשימה יעילה, יש צורך בזרימת דם כדי להעבירו לשאר הגוף.

מטופלים שאינם נושמים

יש צורך בהערכת נוכחות או היעדר זרימת מחזור הדם, שנעשית בדרך כלל על ידי לקיחת דופק מהעורק התרדמני (עורק הצוואר). בפרוטוקולים מודרניים שלב זה הושמט עבור אנשים שאינם מנוסים עקב העובדה שלמטפלים עלול להיות קושי במציאת הדופק, וכי יש פחות סיכון של פגיעה בלב פועם על ידי לחיצות בחזה מאשר שלא לבצע אותן כלל כאשר הלב לא פועם. מסיבה זו, מטפלים ממשיכים ישירות להחייאה, ומתחילים בלחיצות חזה, אשר יעילות בהזרמה מלאכותית של הדם. על מנת לפשט את ההוראה הזו לכמה קבוצות, במיוחד ברמת העזרה הראשונה הבסיסית, C של Circulation (מחזור הדם) מוחלף לCPR (החייאת לב-ריאה) או לCompressions (לחיצות). יש לזכור, עם זאת, כי אנשי מקצוע בתחום הבריאות לעיתים קרובות עדיין עלולים לכלול בדיקת דופק בסימון ABC, אשר עשויה להיות כרוכה בצעדים נוספים כגון אק"ג מיידי כאשר יש חשד לדום לב - על מנת להעריך את קצב לב.