בוסטון ברואינס

עד מלחמת העולם השנייה

ב-1924 צפה צ'ארלס אדמס, בעל רשת מרכולים באזור בוסטון, בסדרת גמר גביע סטנלי והתאהב בהוקי קרח. הוא שכנע את ראשי ה-NHL, שעד אז הייתה ליגה קנדית בלבד, להתרחב לארצות הברית, וב-1 בנובמבר 1924 הוא קיבל את הזכיון הראשון לקבוצה הראשונה של ה-NHL בארצות הברית. הקבוצה התמקמה ב"בוסטון ארנה", אולם שהוקם עוד ב-1909.
אדמס הביא איתו לקבוצה החדשה את ארט רוס, שהיה אחד מכוכבי ההוקי קרח הגדולים בתחילת המאה ה-20, כמנכ"ל ומאמן. רוס היה זה שהגה את שם הקבוצה - "ברואינס", מילה אנגלית עתיקה לדובים חומים. רוס היה מאמן חדשני ורב תושיה. הוא היה, למשל, המאמן הראשון בתולדות הענף שנהג להוציא את השוער שלו כדי להכניס שחקן שדה נוסף במקרה של פיגור סמוך לסיום המשחק, כדי לנסות ולהשוות - טקטיקה שהפכה מקובלת ב-NHL ובעולם כולו.
ב-1 בדצמבר 1924 שיחקו הברואינס את משחק ה-NHL הראשון שלהם מול קבוצה נוספת שהצטרפה לליגה באותה עונה, מונטריאול מארונס, ב"בוסטון ארנה". הברואינס ניצחו במשחק הפתיחה 2:1, אולם את העונה סיימו עם 6 ניצחונות בלבד מ-30 משחקים.
רק בעונת 1926/27 הצליחה הקבוצה להפוך לגורם משמעותי בליגה. זה הייתה העונה בה הליגות שהתחרו ב-NHL נסגרו וגביע סטנלי הפך לנחלתה הלעדית של ה-NHL, כפי שהוא היום. ארט רוס ניצל את המצב והביא לברואינס מספר כוכבים מקבוצות הליגות שנסגרו, ובראשם את מי שיהפוך לכוכב העל הראשון של הברואינס, המגן אדי שור. הברואינס הגיעו בסיום העונה לראשונה לגמר גביע סטנלי, אך נוצחו על ידי אוטווה סנטורס.
ב-1928/29, בניצוחם של שור, השוער ססיל תומפסון והחלוץ ויקטור "דיט" קלאפר, הצליחו הברואינס לזכות בגביע סטנלי בפעם הראשונה עם ניצחון בסדרת הגמר על ניו יורק ריינג'רס. זו הייתה גם העונה הראשונה לאחר מעברם מה"בוסטון ארנה" אל הבוסטון גארדן, שעם השנים הפך לאולם המיתולוגי של הברואינס ומאוחר יותר גם של קבוצת ה-NBA בוסטון סלטיקס. ה"בוסטון ארנה" שאותו עזבו הברואינס נמסר לחזקתה של אוניברסיטת נורת'יסטרן, ונכון ל-2018 הוא עדיין פעיל תחת השם "מתיוס ארנה" - אולם ההוקי קרח הפעיל הוותיק בעולם.
עונה לאחר מכן המשיכו הברואינס להרשים, וסיימו את העונה הרגילה עם 38 ניצחונות ותיקו אחד מ-44 משחקים - 87.5 אחוזי הצלחה, שיא NHL שעדיין שריר וקיים גם היום. אולם בגמר גביע סטנלי, בניסיונם להגן על תארם, כשלו הברואינס מול מונטריאול קנדיאנס.
במהלך שנות ה-30 שמרו הברואינס על סגל קבוע יחסית, כאשר שור, תומפסון וקלאפר ממשיכים לככב בו.
בעונת 1933/34 היה שור מעורב בתקרית קשה, כאשר בעקבות תיקול חריף שלו על כוכב טורונטו מייפל ליפס אייס ביילי שבר ביילי את רגלו, איבד את הכרתו ולמעשה ניצל ממוות רק בזכות טיפול חירום שניתן לו על הקרח. ביילי נאלץ לפרוש ממשחק, וה-NHL ארגן לכבודו משחק כוכבים באותה עונה, שהיה למעשה אחד ממשחקי ה"אול-סטאר" הראשונים של הליגה. שור עצמו השתתף במשחק, ולמרות חששות מוקדמים קיבל אותו ביילי בסבר פנים יפות ולחץ את ידו.
הברואינס המשיכו להצליח במהלך שנות ה-30, וחמש פעמים סיימו את העונה הרגילה במאזן הטוב בליגה. עם זאת, בגביע סטנלי נוסף הצליחה הקבוצה לזכות רק ב-1939. ארט רוס ויתר באותה עונה על השוער תומפסון, בצעד שעורר פליאה, והביא במקומו את השוער האמריקאי הצעיר פרנק ברימסק בעונתו הראשונה בליגה. ברימסק התגלה כשוער מצטיין, זכה בגביע קאלדר (רוקי העונה) ובגביע וזינה (שוער העונה) והיה חלק מרכזי בזכייה בגביע סטנלי, לצידם של שור, קלאפר, ושלושה חלוצים מצטיינים שכונו "הקו הגרמני" (The Kraut Line), כיוון שהיו כולם ממוצא גרמני - מילט שמידט, וודי דומרט ובובי באוור. במחצית השנייה של העשור הועברה נשיאות הקבוצה מידי המייסד, צ'ארלס אדמס, לבנו ווסון.
ב-1940/41, אף על פי שאדי שור עזב לעונת פרישה בניו יורק אמריקנס, זכו הברואינס בגביע סטנלי שלישי. זה היה סופו של עידן ותחילתה של בצורת ארוכה בעידן "שש המקוריות".

עידן "שש המקוריות"

מלחמת העולם השנייה פגעה בליגה כולה, אך הפגיעה בברואינס הייתה קשה במיוחד. חלק ניכר מהסגל, בראשות השוער ברימסק וכל שלושת חברי "הקו הגרמני", גויסו למלחמה מיד אחרי הזכייה בגביע סטנלי ב-1941. הם חזרו לשחק בעונת 1945/46 רק לאחר המלחמה. דיט קלאפר הוותיק שימש כמאמן-שחקן, והוביל את הקבוצה לגמר גביע סטנלי, בו נוצחו על ידי מונטריאול קנדיאנס. קלאפר פרש ממשחק בתום העונה ונשאר כמאמן, אולם כשלונות בשלוש העונות הבאות הביאו להתפטרותו.
השוער ברימסק, שירד מאד ביכולתו לאחר המלחמה, הועבר לשיקגו בלאקהוקס ב-1949 ומייד לאחר מכן נחתה על הברואינס מכה כאשר השחקן שנחשב לכוכב העתיד שלה, דון גלינג'ר, נתפס בהימורים בלתי חוקיים והושעה מהליגה לכל ימי חייו.
ב-1951 העיקו בעיות כלכליות קשות על הברואינס. ווסון אדמס נאלץ למכור את הקבוצה, ועל המציאה קפץ וולטר בראון, המנהל של הבוסטון גארדן והמייסד והבעלים של בוסטון סלטיקס. הברואינס הגיעו שלוש פעמים בשנות ה-50 לסדרת גמר גביע סטנלי, ובכל פעם נתקלו ונוצחו על ידי מונטריאול קנדיאנס. בתווך איבדו הברואינס את המנכ"ל האגדי והמאמן לפרקים, ארט רוס, שפרש לגמלאות אחרי 30 שנה בקבוצה. בעונה האחרונה בה הגיעו לגמר, 1957/58, עשו הברואינס היסטוריה כאשר בקבוצה שיחק ווילי או'רי - שחקן קנדי שחור, השחקן השחור הראשון בתולדות ה-NHL.
מאז 1960 ועד התרחבות ה-NHL ב-1967 שקעו הברואינס בבינוניות ולא עלו כלל לפלייאוף, אולם בתווך חל שינוי עמוק בקבוצה, כאשר בעקבות מותו של וולטר בראון חזר ווסון אדמס לנשיאות הקבוצה.
אדמס החל לחזק את הסגל בשחקנים צעירים שיתנו את הטון בליגה בעשור הבא. ב-1965 צורף החלוץ בן ה-20 וויין קשמן, ובקיץ 1966 גייסו הברואינס לשירותם את השחקן המשמעותי ביותר, מגן בן 18 שסומן ככוכב מגיל צעיר מאד, והוחתם על ידם כבר בגיל 14 - בובי אור.
אור היה השחקן הראשון ב-NHL שהיה לו סוכן - אלן איגלסון, ששנה מאוחר יותר הקים את איגוד שחקני ה-NHL. איגלסון דרש עבור אור משכורת עתק במונחי אותם ימים. אדמס היה מוכן לשלם ולהפוך את הנער בן ה-18 למשתכר הגבוה ביותר בליגה, וקיבל לידיו את מי שיתברר כאחד השחקנים הגדולים בכל הזמנים.

שנות ה-80 וה-90

שנות ה-80 היו עידן של הצלחה מעורבת בבוסטון. הברואינס הגיעו לפלייאוף בכל שנות העשור, אולם פרט למקרים יוצאי דופן נשרו בסיבובים המוקדמים, לעיתים מול קבוצות שדורגו מתחתיהם בעונה הרגילה. דון צ'יברס, שוער הקבוצה המצליחה של שנות ה-70, נכנס לתפקיד המאמן, והברואינס נסמכו שוב על שחקן הגנה שהתגלה ככוכב, אותו בחרו בדראפט 1979 - ריי בורק. בורק הפך לעוגן של הקבוצה עד פרישתו ב-2001.
רק ב-1987/88 הצליח בורק, בסיועו של החלוץ קמרון "קאם" נילי, להוביל את הברואינס לסדרת גמר גביע סטנלי, אך שם נתקלו באחת הקבוצות הגדולות בתולדות ה-NHL - אדמונטון אוילרס על שלל כוכבי העל שלה, ביניהם וויין גרצקי, מרק מסיה ויארי קורי. האוילרס ניצחו בקלות 4:0 בסדרה. ב-1989/90, עם השוער אנדי מוג שהגיע מהאוילרס בעונה הקודמת, הגיעו שוב בורק וחבריו לגמר גביע סטנלי, שוב מול האוילרס. גם אנדי מוג לא הצליח לסייע לברואינס לנצח את קבוצתו הקודמת, והאוילרס זכו שוב בגביע. בשתי העונות לאחר מכן הגיעו הברואינס עד גמר חטיבת נסיך ויילס (היום החטיבה המזרחית), אך נוצחו פעמיים באותו מעמד על ידי פיטסבורג פינגווינס וכוכבה מריו למיה. הברואינס נאלצו להסתפק בעובדה שלפחות הדיחו ב-1988, ב-1990 וב-1992 את מונטריאול קנדיאנס, שמיררו את חייהם בשנות ה-70.
ב-1995 באה הפרידה מהאולם המיתולוגי, הבוסטון גארדן. המשחק הרשמי האחרון באולם היה הפסד 3:0 בפלייאוף מול ניו ג'רזי דווילס, שהדיח את הברואינס. הברואינס שיחקו עוד משחק ראווה אחד באולם ב-28 בספטמבר מול יריבתם המושבעת מונטריאול קנדיאנס, ואת עונת 1995/96 פתחו כבר באולמם הנוכחי, "פליט סנטר" (כיום טי די גארדן).
ב-1996/97 נכשלו הברואינס ולא עלו כלל לפלייאוף. זו הייתה הפעם הראשונה מזה 30 עונות, והפעם הראשונה מאז עידן "שש המקוריות", שהברואינס החמיצו את הפלייאוף. 30 שנות הרצף מהווים עד היום שיא של כל ארבע הליגות המקצועניות העיקריות של צפון אמריקה.

תחילת המאה ה-21

מייק קינן היה מאמן הברואינס עם תחילת שנות ה-2000, והכוכב הגדול שלהם במחצית הראשונה של העשור היה החלוץ ג'ו ת'ורנטון. בעונת 2000/01 החמיצו הברואינס את הפלייאוף, אולם ב-2001/02 זכו באליפות הבית הצפון-מזרחי, אליפות הבית הראשונה שלהם מאז 1993, ודורגו ראשונים במזרח לקראת הפלייאוף. בפלייאוף שוב נחלו אכזבה כשכשלו מול המדורגת 8 - שוב, יריבתם העיקשת מונטריאול קנדיאנס. גם בשנתיים הבאות כשלו הברואינס בסיבוב הראשון בפלייאוף.
עונת 2005/06, אחרי עונה שבוטלה בליגה בשל סכסוך עבודה עם השחקנים, הייתה קשה לברואינס בעיקר בשל שתי עסקאות כושלות. האחת הייתה ויתור על שחקנים צעירים והבאתם של כוכבים בגיל מתקדם שנטו להיפצע, והשנייה הייתה ויתור על החלוץ המצטיין ג'ו ת'ורנטון בעסקה עם סן חוזה שארקס. הברואינס החמיצו את הפלייאוף לראשונה מזה 5 עונות.
לקראת עונת 2006/07 השיגו הברואינס את אחד המגינים המבוקשים בליגה, הסלובקי זדנו כארה, ואת החלוץ מרק סבארד שהצטיין באטלנטה ת'ראשרס עונה קודם לכן. העונה הראשונה עם השניים הייתה קשה, והברואינס סיימו אחרונים בבית הצפון-מזרחי. הברואינס הגיבו בהבאתו של מאמן חדש, קלוד ז'וליאן, המאמן הרביעי שלהם ב-6 שנים. ז'וליאן ייצב את הקבוצה שהצליחה ב-2007/08 לחזור לפלייאוף, שם כשלו שוב מול הקנדיאנס.
ב-2008/09 פגשו הברואינס שוב את הקנדיאנס בסיבוב הראשון בפלייאוף, והפעם הצליחו לעבור אותם אחרי סדרת כשלונות, אך נוצחו בסיבוב השני בסדרה של 7 משחקים על ידי קרוליינה הוריקנס. ב-2009/10 שוב עברו הברואינס סיבוב בפלייאוף על חשבונה של באפלו סייברס, אך בסיבוב השני מול פילדלפיה פליירס נוצחו 4:3 אף על פי שהובילו 3:0 בסדרה, ובכך הפכו לקבוצה השלישית בתולדות ה-NHL שמשמיטה יתרון של 3:0 בסדרת פלייאוף ומפסידה בה.

ריצת הפלייאוף של 2011

עונה רגילה טובה ויציבה שהסתיימה עם 46 ניצחונות ו-103 נקודות בטבלה הביאה לברואינס את אליפות הבית הצפון-מזרחי, ועלייה לפלייאוף מהמקום השלישי בחטיבה המזרחית. השוער טים תומאס, שהשתלט על עמדת השוער הראשון, בלט ביכולת משובחת וסיים את העונה עם אחוז הצלות של 93.8 - שיא NHL חדש ששבר את שיאו הוותיק של דומיניק האשק. בסיום העונה נבחר תומאס לשוער העונה בליגה וזכה בגביע וזינה.
בסיבוב הראשון בפלייאוף נקלעו הברואינס לפיגור משמעותי כאשר הפסידו בביתם בשני המשחקים הראשונים מול יריבתם המסורתית מונטריאול קנדיאנס. הברואינס התאוששו, חזרו לסדרה בשני ניצחונות במונטריאול, וניצחו אותה בשבעה משחקים. בסיבוב השני הביסו הברואינס את פילדלפיה פליירס בארבעה משחקים ועלו לגמר החטיבה המזרחית לראשונה מאז 1992.
בגמר החטיבתי פגשו הברואינס את טמפה ביי לייטנינג לסדרה נוספת שהגיעה למשחק שביעי מכריע. שער בודד של ניית'ן הורטון בשילוב יכולת מעולה של טים תומאס בשער הביאו את הברואינס לניצחון ולעלייה לסדרת גמר גביע סטנלי, מול אלופת המערב והזוכה בגביע הנשיאים, ונקובר קנאקס.
בששת המשחקים הראשונים ניצחה כל אחת מהקבוצות את משחקיה הביתיים, אם כי ניצחונותיה של בוסטון היו גבוהים במיוחד ואילו ניצחונותיה של ונקובר היו כולם על חודו של שער. הסדרה הייתה קשוחה מאד, ושיאה היה פגיעה קשה של שחקן הקנאקס, ארון רום, בניית'ן הורטון במהלך המשחק השלישי בסדרה. הורטון נפצע לשארית הסדרה, ואילו רום הושעה על ידי ה-NHL וסיים אף הוא מוקדם את הסדרה.
במשחק השביעי והמכריע, בעזרת משחק מצוין נוסף של טים תומאס, הביסו הברואינס את הקנאקס 4:0 וזכו בגביע סטנלי לאחר בצורת של 39 שנים. תומאס נבחר ל-MVP של הפלייאוף והוסיף לגביע וזינה בו זכה גם זכייה בגביע קון סמיית'. החלוץ הוותיק מרק רקי פרש מפעילות בסיום העונה כאלוף.

2012 - ההווה

בעונת 2011/12 הפגינה הקבוצה יכולת טובה, וסיימה את העונה הרגילה כאלופת הבית הצפון-מזרחי וכמדורגת שנייה בחטיבה המזרחית. למרות יתרון הביתיות, כשלו הברואינס בסיבוב הראשון של הפלייאוף מול וושינגטון קפיטלס ואיבדו את תוארם.
לקראת עונת 2012/13 איבדה הקבוצה את שוערה הוותיק טים תומאס, גיבור עונת האליפות שנתיים קודם לכן. סכסוך חוזי שהתגלע בין תומאס לקבוצה גרם להעברתו לניו יורק איילנדרס, ותומס שסירב להעברה לא שיחק כלל באותה עונה. השוער הפיני טוקה ראסק נכנס בהצלחה לנעליו של תומאס, וביחד עם הגנת הקבוצה שהצטיינה לצידו הגיעו הברואינס עד סדרת הגמר תוך ניצחונות משכנעים בדרכם לשם. בסדרת הגמר לא עמד להם כוחם, והם נכנעו לשיקגו בלאקהוקס בשישה משחקים.
עונה אחת לאחר מכן הוכתרו הברואינס שוב כאלופי בית, הבית האטלנטי אליו עברו במסגרת ארגון מחדש של הליגה. בפלייאוף נחלו הברואינס אכזבה כשהודחו בסיבוב השני במשחק שביעי ומכריע על ידי יריבתם המושבעת, מונטריאול קנדיאנס. בעונת 2014/15 החמיצה הקבוצה את הפלייאוף לראשונה מאז 2006/07, וכך היה גם עונה לאחר מכן. הברואינס שבו לפלייאוף בשלוש העונות שלאחר מכן, אך לא הצליחו לעבור מעבר לסיבוב השני.
בעונת 2018/19 הגיעו הברואינס לגמר גביע סטנלי אולם הפסידו במשחק השביעי והמכריע לאלופת עונה זו - סנט לואיס בלוז.

יריבויות מסורתיות

היריבות הגדולה ביותר של בוסטון ברואינס, ללא ספק, היא עם מונטריאול קנדיאנס, אותה פגשו ב-31 סדרות פלייאוף לאורך השנים. היריבות נבנתה בעיקר בשנות ה-70, בהם מנעה מונטריאול מהקבוצה הגדולה ביותר בתולדות הברואינס זכייה במספר גביעי סטנלי.
יריבות מסורתית קיימת גם עם ניו יורק ריינג'רס.
יריבות מן העבר היא היריבות עם ניו אינגלנד ויילרס ועם גלגולה המאוחר יותר, הרטפורד ויילרס, כקבוצה נוספת באזור ניו אינגלנד. היריבות דעכה כאשר הויילרס עברו מניו אינגלנד לצפון קרוליינה והפכו לקרוליינה הוריקנס.