google/wiki40b huggingface dataset:
אילנה רביב

ביוגרפיה

אילנה רביב נולדה בתל אביב ליצחק ופניה אופנהיים. אח סב סבה, היה דניאל מוריץ אופנהיים (Moritz Oppenheim), אשר כונה "הצייר היהודי הראשון באירופה". רביב גדלה בישראל ואמנותה הושפעה מנופי הארץ. במהלך שנות ה-80, התגוררה עם משפחתה בניו יורק, שם למדה אמנות ב"ליגת הסטודנטים לאמנות" (The Art Students League). בין מוריה היו רוברטו דלמוניקה, ברוס דורפמן ורב האמן האמריקאי, נוקס מרטין.
בשנת 2008, קיבלה את "אות אשת העיר תל אביב-יפו" בתחום האמנויות.
עבודותיה מצויות באוספים פרטיים ונמצאות במספר מוזיאונים וגלריות ברחבי העולם. תערוכת יחיד של אילנה ובה 50 ציורים שהוצגו במוזיאון הממלכתי הרוסי בסנט פטרסבורג (בין אוקטובר 2007 לינואר 2008) ותערוכת יחיד נוספת של 100 ציורים הוצגה במוזיאון לאמנות מודרנית במוסקבה (מדצמבר 2008 עד סוף ינואר 2009). בשני המוזיאונים הייתה ילידת הארץ הראשונה שעבודותיה הוצגו שם. בשני המוזיאונים זכו התערוכות להצלחה רבה. במוזיאון הממלכתי הרוסי אף התבקשה להאריך את זמן הצגת התערוכה בעקבות לחץ קהל. בשני המוזיאונים הושוו יצירותיה באיכותן ליצירותיהן של האמניות הגדולות של רוסיה וכן לגדולי אמני המאה ה-20:
"...עולמה של אילנה רביב, אמנית ישראלית מאסכולת הציור האמריקנית, מוצג לראשונה בפני הצופה הרוסי. במהלך זיהוי וביטוי עולמה ברוסית נוכל להשוותו לעבודות הדרמטיות והאקספרסיביות של אמזונות האבאן גארד, דימויים אפוקליפטיים של נטליה גוצ'רובה, מחזור הקלפים של אולגה רוזנובה..."
לובוב שקירובה - אוצרת המוזיאון הלאומי של רוסיה- סנט פטרסבורג
"...כאן, באולמות אלה, אנו רואים ציורים כאלה, פרי עבודתה של אילנה רביב. יצירותיה מזכירות את עבודות גדולי האמנים של המאה העשרים. לא רק את מאטיס ופיקאסו, אלא גם אלבר מארקה או ראול דופי, הציירים הצרפתיים המופלאים מקבוצת הפוביסטים. הפשטות, הלאקוניות, האנרגטיות המרובה בכל נקודה, אלה גם המאפיינים בעבודות המצוינות של אילנה רביב. מבחינה זו, לדעתי, אילנה היא ממשיכת דרכם האמיתית של האמנים הבולטים במאה העשרים..."
ד"ר אנדריי טולסטוי - ראש מחלקת המחקר של המוזיאון לאמנות מודרנית במוסקבה, חבר האקדמיה הרוסית לאמנויות.
בנוסף למוזיאונים ברוסיה, מוצגת יצירה בנושא השואה, כבר שנים רבות באוסף הקבוע של מוזיאון השואה האמריקני בוושינגטון די סי. ביצירתה חושפת אילנה את ההיבט המפלצתי של נושא השואה, יותר מאשר להישיר מבט אל תוצאותיה. בציור נראות עשרת דיברות האלוהים כשהן עולות בלהבות, בהדגשה על "לא תירצח". מאבקן להישרד מתבטא אך ורק במיזוג צבעים.
ציורה "סוכת השלום – מחווה לזכריה" (אקריליק על בד 10 2.12x מטר) פתח את חגיגות 40 שנה למדינת ישראל בניו יורק בסוכה הגדולה בעולם. לאחר מכן הוצג במשך שמונה שנים באולם הכניסה הראשי לבנייני האומה בירושלים.
אילנה רביב נשואה ואם לשלושה. במהלך חייה, הציגה את עבודותיה בתערוכות רבות ביניהן, תערוכה ללא רווח, שהוקדשה לארגון "זרעים של שלום" – Seeds Of Peace, שמטרתו להעניק השראה ולחבר בין נוער ערבי ליהודי.
"...בעבודותיי אין מניפסט פוליטי או הצהרת כוונות. אינני נכנסת למשבצת של שם, מקום, טרנדים, טעם ואופנות מתחלפות. היצירה עצמה והתהליך שנובע ממנה, הוא המציע כל רגע ורגע את עצמו מחדש מתוך עצמו בלבד, כשההתייחסות היא לפורמט כולו: מימין לשמאל, מלמעלה למטה, מתהווה ומשתנה מרגע לרגע ומפתיעה את עצמי מחדש..."
"...ניתן להשוות את עבודותיי לתנועה הנוצרת בקלידוסקופ, שתוך כדי סיבובו, מציע את עצמו בכל פעם מחדש..."
אילנה רביב-אופנהיים
קפולסקי

קפולסקי היא יצרנית עוגות ישראלית שהייתה במשך עשרות שנים גם רשת בתי קפה שנסגרה, ובדצמבר 2018 נפתח מחדש סניף ראשון של הרשת.
משפחת קפולסקי כללה מספר אחים (פולה, עקיבא, דורה, דינה וזליג) שעוד במולדתם ליטא היו קונדיטורים בשנות השלושים ובעלי רשת קונדיטוריות מצליחה שם. כשעלו לישראל פתח זליג יחד עם אחיו עקיבא את הסניף הראשון ברחוב אלנבי בתל אביב.
בהמשך נפתח סניף ירושלמי על ידי בן דוד שלהם, מנשה קפולסקי ובניו אריה וישראל בכיכר ציון בירושלים. באלנבי נפתח עוד סניף של "האחים קפולסקי". בהמשך זליג נפרד מעקיבא והקים קונדיטוריה משלו בשם "קפולסקי", בהתחלה בצפון קריית עמל (אשר הפכה בשנת 1958, עת איחוד העיר טבעון עם קריית עמל אשר מצדו הדרומי של כביש 75, לקריית טבעון) ואחר כך בחיפה. 
בנו של זליג, מיקי, החליט לעבוד גם בקפולסקי לאחר שסיים את שירותו הצבאי, ולשם כך טס להולנד לשנה ללמוד קונדיטוריה, שם למד ועבד במאפייה גדולה של קרובי משפחה באמסטרדם. לאחר שהות של שנתיים בהולנד חזר לישראל והתחיל לעבוד עם אביו זליג בקונדיטוריה "קפולסקי" בחיפה, שנוסדה בשנת 1958. זליג עבד בסניף החיפאי ברחוב מיכאל בהדר, עד שבנו מיקי נפטר בשנת 1971 מתאונת דרכים בגיל 26, וזליג הפסיק לעבוד בקפולסקי. במקביל עבד עקיבא בסניף באלנבי. מי שהפך את הרשת לרשת משגשגת הוא דוד, בנו של עקיבא, אחרי שמיקי נפטר.
בשנת 1977 פתח דוד את בית הקפה הראשון של "קפולסקי" בנאות אפקה. הרשת זכתה להצלחה גדולה, והחלה למכור זכיונות למפעילים נוספים. בשנת 2001 היו לרשת כ-50 סניפים ברחבי ישראל, אולם בהמשך, עם עליית רשתות בתי קפה חדשות, כמו ארומה וארקפה, איבדה קפולסקי את מקומה המרכזי בתחום, וכל סניפי בתי הקפה של הרשת נסגרו בזה אחר זה.
בשנת 2002 מכר דודי קפולסקי, בן דודם של זליג ועקיבא, את רשת קפולסקי לחברת ויטה פרי-גליל תמורת כ-4.4 מיליון שקלים וירד מישראל לאוסטרליה.
בשנת 2015 החלה קונדיטוריית אנגל בבעלות דורון ולירון אנגל בהליכי רכישה של קפולסקי, והודיעה על כוונתה לחדש את פעילותה של קפולסקי כרשת בתי קפה.
בדצמבר 2018 נפתח מחדש סניף ראשון של הרשת ברמת השרון.
וולטר דאמרוש

ביוגרפיה

דאמרוש נולד בברסלאו, פרוסיה (כיום ורוצלב, פולין). נודע בעיקר כמנצח על יצירות של ריכרד וגנר. כמו כן היה חלוץ בביצוע מוזיקה ברדיו, ובתור שכזה היה לאחד הגורמים העיקריים בקירוב מוזיקה קלאסית לציבור הרחב בארצות הברית.
אף כי דאמרוש זכור כיום בעיקר כמנצח, הרי לפני שידורי הרדיו שלו נודע בה במידה כמלחין. במהדורת 1911 של אנציקלופדיה בריטניקה נכתב עליו:
"דאמרוש... מנצחה הנודע של התזמורת הסימפונית של ניו יורק ושל מיזמים אופראיים שונים, ביסס את מעמדו כמלחין מקורי ופיוטי, לא רק באופרה שלו, "אות השני", אלא גם בשירים כמו "דני דיבר", בעל העוצמה הדרמטית המרשימה." 
דאמרוש כתב חמש אופרות, המבוססות על סיפורים כמו "סיראנו דה ברז'ראק" (1913) ו"האיש ללא ארץ"
(1937). האופרות הללו כמעט שאינן מבוצעות עוד כיום. בשנת 1928 החל בסדרה משודרת של הרצאות פופולריות על מוזיקה, לסטודנטים. את הקלטות וגנר שלו אפשר להשיג עדיין היום. 
אחיו היה המנצח פרנק דאמרוש, מייסד ג'וליארד, ואחותו הייתה קלרה מאנס, פסנתרנית ומורה, שייסדה עם בעלה דייוויד מאנס את בית ספר מאנס למוזיקה במנהטן.
וולטר דאמרוש החליף את אביו, לאופולד דאמרוש, בניהול מוזיקלי של האגודה הסימפונית של ניו יורק, ואף הקים את "אגודת דאמרוש לאופרה", שהציגה אופרות של וגנר ברחבי אמריקה. בשנות מלחמת העולם הראשונה הדריך את חילות ארצות הברית במוזיקה צבאית. אחרי המלחמה יצא עם תזמורתו לסיור באירופה. 
וולטר דאמרוש מת בניו יורק בשנת 1950.
ציפוי שיניים

היסטוריה

השימוש בחרסינה ברפואת שיניים החל במאה ה-17. רופא שיניים צרפתי בשם אלקסיס דושאטו גילה את השיטה לשימוש בחרסינה בשנת 1744. רופא שיניים צרפתי אחר בשם ניקולא דה-שמאן שכלל את השיטה והביא אותה לאנגליה עם הגירתו למדינה זו. 
בהתחלה, השימוש בחרסינה התאים רק להכנת שיניים תותבות. בשנת 1808, רופא שיניים איטלקי בשם ג'יוזפנג'לו פונצי פיתח שיטה להצמדת שן בודדת מחרסינה לחניכיים באמצעות פין מתכתי. מלבד התרומה להתפתחות העתידית של טכניקת ציפוי השיניים, הדבר גם היווה תחליף מבורך לשימוש בשיני גוויות כתחליף לשיניים חסרות.
מהפכת הסרטים המדברים בהוליווד הובילה להמצאת הטכניקה הראשונה של ציפוי שיניים. בשנות ה-20 של המאה הקודמת היגיינת השיניים הייתה בשפל היסטורי בארצות הברית. מצד אחד סוכר ומאכלים עשירים בסוכר הפכו לזמינים ופופולריים מאוד; מצד שני צחצוח שיניים לא היה נפוץ במיוחד. לשחקנים רבים היו שיניים פגומות מבחינה אסתטית וכעת, משהיה עליהם לדבר בסרטים, הדבר הפך למפגע אסתטי עבור המפיקים שרצו ב"חיוך הוליוודי" מושלם.
בשנת 1928, מקס פקטור, מבכירי המאפרים בהוליווד, פנה לרופא שיניים בשם צ'ארלס פינקוס על מנת שימצא פתרון לבעיה. פינקוס יצר יציקות מחרסינה שהולבשו על השיניים וכך הסתירו את הפגמים והעניקו לשיניים את המראה המושלם הנדרש. ציפוי שיניים זה היה זמני: לא היה ניתן להדביק את הציפוי לשיניים, היציקות העדינות היו שבירות מאוד, היה בלתי אפשרי אפילו לאכול איתן ולעיתים, אפילו דיבור אגרסיבי מדי היה גורם לסדיקתן. בהמשך, פינקוס החל להשתמש בחומרים אקריליים שהיו מעט עמידים יותר אך עדיין היה מדובר בפתרון זמני בלבד. 
החל משנת 1955, ד"ר מיכאל בואנוקור, רופא שיניים וחוקר מארצות הברית פרסם סדרת מחקרים שהראו כיצד ניתן לשפר את הדבקתם של חומרים אקריליים לזגוגית השן באמצעות שימוש בצריבה של הזגוגית. כך נפרצה הדרך למחקרים נוספים בתחום של הצמדות חרסינה לאמייל השן. בשנת 1982, מחקר שנערך על ידי סימונסן וקלימיה בארצות הברית הראה שחרסינה ניתן לצרוב באמצעות חומצה הידרו-פלואורית ובאמצעות דבקים רזיניים ניתן להשיג אחיזה שתאפשר חיבור קבוע של החרסינה לפני השן. התאוריה הזו אומתה במאמר נוסף של קלימיה שתיאר טכניקה לייצור והדבקה של ציפוי שיניים צרוב ובמאמר של הורן שתיאר טכנולוגיה של יצירת ציפוי באמצעות שימוש בעלה פלטינה.
כיום, עם חומרי קישור והדבקה משופרים, ניתן ליצור ציפויים בעלי תוחלת חיים ארוכה של 10–30 שנה. סדקים, שחיקה, שינוי צבע, עששת משנית, נסיגת חניכיים או עקב נזק משחיקת שיניים מחייבים להחליף את הציפוי לאחר תקופה זו. סיכויי הצלחה של ציפויי חרסינה מגיעים ל-93.5%.

חומרים

החומרים השונים המשמשים כיום לציפוי שיניים משתייכים לשני סוגים: ציפויים ישירים וציפויים לא-ישירים. שלא כמו בחומרי ציפוי ישירים, ציפוי שיניים עם ציפויים לא ישירים מחייב שימוש במעבדה.

לקריאה נוספת

Núbia Pavesi Pini, Advances in dental veneers: materials, applications, and techniques, Clin Cosmet Investig Dent. 2012; 4: 9–16.
אליסאנוס

אליסאנוס או אליסאונוס (Alisanos או Alisaunus) הוא אל ממיתולוגיה הקלטית שפולחנו התקיים בגאליה, באזור קוט ד'ור שבבורגון ובאזור אקס-אן-פרובאנס של ימינו.
אליסאנוס היה ככל הנראה אל עצי החוזרר (עצי הפירוס) (rowan) - עץ מקודש עבור הקלטים, אשר סימל את החודש בלוח השנה הקלטי. ייתכן שהעיר הקדומה אלסיה שבגאליה נקראה על שמו.
זכריה סטאנקו

זכריה סטאנקו (ברומנית: Zaharia Stancu;‏ 5 באוקטובר 1902 בסאלצ'יה, מחוז טלאורמן - 5 בדצמבר 1974 בבוקרשט) היה סופר, פובליציסט ומשורר רומני. נודע ברומנים בעלי ליריזם מרתק, הרומן שלו "Desculț" ("יחף") (1948) על חיי הדיכוי של האיכרים הרומנים בתחילת המאה ה-20. היה חבר האקדמיה הרומנית החל משנת 1955. שירתו הסנטימנטלית, המלנכולית, מקרבת אותו במידה מסוימת למשורר שהעריץ ותירגם, סרגיי יסנין. 
בזכות דעותיו השמאליות והאנטי-פאשיסטיות, בימי השלטון הקומוניסטי זכה סטאנקו לכהן בתפקידים רמי דרג - יושב ראש איגוד הסופרים (1950-1949 ו-1974-1966), מנהל התיאטרון הלאומי בבוקרשט, בשנים 1950-1948, ושוב ב-1968-1960 חבר באספה הלאומית הגדולה (פרלמנט) מטעם מפלגת השלטון. ב-1969 חבר משנה בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.

חייו

זכריה סטאנקו נולד בשנת 1902 בכפר סאלצ'יה, במחוז טלאורמן שמישור של דנובה. אחרי שנטש את בית הספר בגיל 13, עבד במקצועות שונים עד שנת 1919 ובשנת 1921 בעידודו של הכומר והסופר גאלה גאלקטיון, התחיל לכתוב בעיתונים. עשה בהמשך לימודי ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט.
בשנת 1924 התחיל לכתוב בכתב העת הלאומני לתרבות Gândirea ("גנדיריה"-"החשיבה") ובהמשך עמד בראש הנהלתו. 
אחרי סיום לימודיו התמסר לכתיבה ספרותית ועיתונאית. בשנת 1932 הוציא לאור את כתב העת "Azi" ("אז", "היום" ברומנית). בשנת 1937 הוציא לאור את העיתון הדמוקרטי "Lumea românească" ("לומיה רומניאסקה" - "העולם הרומני"). שני כתבי העת הוצאו מחוץ לחוק על ידי ממשלת גוגה-קוזה לאומנית קיצונית. לסטאנקו נאסר לפרסם ואף נאסר בשנת 1942 למשך 3 חדשים במחנה המאסר לאסירים פוליטיים בטרגו ז'יו.
אחרי נפילת המשטר הרודני של אנטונסקו, בשנת 1945 התקבל סטאנקו לשורות המפלגה הקומוניסטית שכבשה תוך כמה שנים את השלטון, בתנאי הכיבוש הסובייטי. בשנת 1946 התמנה זכריה סטאנקו כמנהל התיאטרון הלאומי בבוקרשט, תפקיד שבו כיהן בעת המשטר הקומוניסטי פעמיים. כעבור 3 שנים התקבל לאיגוד הסופרים הרומנים. הוא ניהל את איגוד הסופרים כיושב ראש שלו בשנים 1949-1950 ושוב ב-1966-1974.
במרץ 1950 סולק סטאנקו מן המפלגה הקומוניסטית (אז מפלגת הפועלים הרומנית) בטענה שבצעירותו היה סוכן של הבולשת הבורגנית ושבשנת 1939 גינה מעל דפי העיתון את המתקפה הסובייטית נגד פינלנד. בהמלצת מנהיג המפלגה גאורגה גאורגיו-דז' לא ננקטו אמצעי דיכוי נוספים נגדו והורשה להמשיך לפרסם. כעבור מספר שנים התקבל בחזרה למפלגה.
סטאנקו נבחר בשנת 1955 כחבר האקדמיה הרומנית. סטאנקו כיהן גם בתפקיד של יושב ראש איגוד הסופרים של רומניה.
מעוניין בכנות בהתפתחות התרבות הרומנית, כיושב ראש איגוד הסופרים נהג הדיפלומטיות והשתדל לנצל את הקשר עם מנהיגי המפלגה הקומוניסטית כדי לעודד את פריחת המגזינים לספרות, את ההוצאה לאור Cartea Românească ("קארטיה רומניאסקה" - הספר הרומני)
ואת הדור הצעיר של פרוזאיקנים ומשוררים משנות ה-1960, ביניהם ניקיטה סטנסקו, ד.ר. פופסקו ואחרים.
 
זכריה סטאנקו פרסם עד שנות ה-40 שישה קובצי שירה. קטעי שירה מופיעים גם בתוך הרומנים שכתב.
הרומן שלו "יחף" "הסתובב בעולם בסנדלי זהב" כפי שנאמר באמרה שחוקה בזמנו, שהתייחסה לעובדה כי הספר תורגם לשפות רבות (עד שנת 1988 - 24 שפות), כולל יפנית, אורדו או וייטנאמית. הספר חטא, לפי דעת מבקרים אחדים, בשימוש מופרז ב"סגנון העיתונאי". ובהגזמות בעלות נימה תעמולתית. למשל האפיזודה שבה הבויאר מצווה על האיכרים לחבוש מחסומים בפה פן יאכלו מן הענבים שהם קוטפים, נחשב על ידי מבקרים מסוימים כסיפור מופרך
בנו, הוריה סטאנקו, (1983-1926) היה גם הוא סופר, מחבר רומנים היסטוריים.
יורם פורת

ביוגרפיה

פורת הוא בוגר תואר שני של החוג למדיה בהאנטר קולג' בניו יורק, ובוגר החוג לצילום במכללת הדסה. 
בשנת 2000 החל פורת לצלם ולכתוב עבור המגזין נשיונל ג'אוגרפיק ישראל, ובמסגרתו הוציא עשרות כתבות מצולמות. ב-2003 הקים את חברת ההפקה "Outline films” אותה הוא מנהל ובמסגרתה הוא יוצר. ב-2007 זכה בפרס סאלינג'ר לסרט דוקומנטרי מצטיין בפסטיבל ניו יורק, ובשנת 2010 זכה בפרס הבמאי המצטיין בפסטיבל Golden wheel במקדוניה.
פורת הוא חבר איגוד עובדי הקולנוע והטלוויזיה, חבר פורום היוצרים הדוקומנטריים ובעל תעודת עיתונאי.

יצירה

עבודתו התיעודית של פורת מתרכזת בהתנגשות בין תרבויות ודתות, זכויות אדם וסביבה. סרטיו עוסקים בדיכוי קבוצות מיעוט ובמאבקן של אלו לשרוד בעולם הנשלט על ידי כלכלה גלובלית. 
המוטיבציה של פורת באה מתוך רצון להתחקות אחר טבע האדם. הוא מרכז את עבודתו ביחידים וקבוצות מחוץ לזרם המרכזי של החברה.
הסגנון הקולנועי של פורת הוא פואטי ונשען על נראטיב דינאמי. סגנון הצילום שלו הוא מינימלי ומושפע מהאסתטיקה של צילום סטילס, התרכזות בקומפוזיציות סטטיות ובאור טבעי.
הדובה הגדולה

גרמי שמיים עמוקים

ישנן מספר גלקסיות בדובה הגדולה, שכוללות את הצמד M81 ו-M82 מעל ראש הדובה, וגלקסיית גלגל הרוח שהיא גלקסיה ספירלית מצפון-מזרח לאלקאיד. עצמי מסיה נוספים כוללים את ערפילית הינשוף ושתי גלקסיות מוט ספירליות M108 ו-M109. הקואורדינטות לעצם M40 הן של כוכב כפול. בסך הכל קבוצת הכוכבים מכילה כ-50 גלקסיות, שבהירות רובן היא מדרגה 10 או יותר.
יעקב דרור

פרופ' יעקב דרור (קלאוס דרייער, 1909 – 1999) היה רופא, פרופסור לרפואה תעסוקתית. הוא שימש הרופא הראשי של הפלמ"ח בשנים 1942 – 1944.

ביוגרפיה

קלאוס יעקב נולד בקלן, גרמניה, למשפחה יהודית מתבוללת. קלאוס יעקב סיים בית ספר עממי פרוטסטנטי, התקבל לפקולטה לרפואה בפרייבורג, המשיך במינכן וסיים בקלן. בשנת 1936 היה מדריך בעליית הנוער. ביולי 1936 עלה לארץ-ישראל. התיישב בנהריה ועסק בחקלאות אבל בתחילת מלחמת העולם השנייה חזר לעסוק ברפואה.
שירת בפלמ"ח, במטה הפלמ"ח ובפלוגה ב'. משנת 1942–1944 היה רופא ראשי של הפלמ"ח. עוזרו היה אלישע אליעזר פרידמן. משנת 1947 חזר לשירות פעיל ב- הגנה, באפריל 1948 התמנה לקצין רפואה אחראי על שלוש חטיבות הפלמ"ח, באוקטובר 1948 התמנה לאחראי על שרות הרפואה בנגב ובנובמבר 1948 אחראי על שרותי הרפואה בחזית הצפון.
הד"ר טובה ברמן ישורון אשר הקימה את המחלקה התעשייתית בקופת חולים כללית, ולאחר קום המדינה הייתה המנהלת הרפואית של הקופה, החזירה את קלאוס יעקב לעבודתו בקופת חולים, בחיפה ובשנת 1951 יצא לאוניברסיטת סינסינטי, בדרום מערב מדינת אוהיו בארצות הברית להתמחות ברפואה תעסוקתית.
עד שנת 1959 ניהל את המחלקה לרפואה תעסוקתית בקופת חולים כללית בחיפה. בהמשך היה מנהל המחלקה לרפואה תעסוקתית במרכז קופת חולים ויו"ר איגוד רופאי התעשייה בישראל.
בשנת 1970 התמנה לפרופסור בבית הספר לרפואה, באוניברסיטת תל אביב. פרסם עשרות עבודות מחקר.
נפטר ב-1999. השאיר אישה, שני בנים ובת.
לוי ביסטריצקי

הרב לוי ביסטריצקי (ח' באייר תש"ט, 7 במאי 1949 - י"ט באב תשס"ב, 28 ביולי 2002) היה רבה הראשי של העיר צפת, מנהל מחלקת הכשרות של הרבנות הראשית לישראל, חבר בית דין רבני חב"ד ומחבר ספרי הלכה.

ביוגרפיה

ביסטריצקי נולד בוגיינט שבניו ג'רזי לרב יהודה לייב ולאיטא, לאחר מספר שנים עברו לגור בשכונת קראון הייטס שבברוקלין, למד בישיבת תומכי תמימים במונטריאול. בשנת תשל"א ותשל"ב (1972) עשה 'שימוש' בבית הדין במונטריאול, בענייני גיטין, חליצה, ושחיטה. וגם אצל הרב זלמן שמעון דבורקין הרב של שכונת קראון הייטס.
בתשל"ג (1973) התחתן עם אסתר שולמית בתו של המחנך הרב חיים מנחם טייכטל מירושלים, בנו של הרב ישכר שלמה טייכטל.
בחודש שבט תשל"ו, 1976 נשלח על ידי הרבי מחב"ד לארץ ישראל, כחלק מקבוצה של שלוחים, שם למד בכולל אברכים בעיר צפת, בשנת תשל"ח (1978) התמנה כרב הקהילה, והתחיל להתעסק בנושא הכשרות בצפת וחל לשכנע את בעלי העסקים בצפת לשמור כשרות.
בשנת תש"ם נתמנה על ידי הרבנים הראשיים לצפת לאחראי מטעמם על מחלקת העירובין ומקוואות בצפת. בשנת תשמ"ז התמנה ל'וועדת שמיטה מיוחדת' שתספק את כל התצרוכת של כל הציבור החרדי באזור הגליל. לאחר פטירת רבה של צפת, הרב שמחה קפלן, בשנת תשמ"ט, מילא את מקומו ברבנות במשך ארבע שנים בהתנדבות. באב תשנ"ג נבחר לתפקיד רבה הראשי של צפת והגליל העליון יחד עם עמיתו הרב שמואל אליהו. בכסלו תשנ"ד נערך טקס ההכתרה בהשתתפות הרבנים הראשיים לישראל. לאחר בחירתו לרבנות העיר התמנה גם לחבר בבית דין רבני חב"ד בישראל.
ביסטריצקי הקים מערכת כשרות מהדרין בעיר צפת, ובשנת תשנ"ה מונה כיו"ר מחלקת הכשרות של הרבנות הראשית לישראל.
בשנת תשנ"ט התמודד למועצת הרבנות הראשית לישראל ונבחר למקום השישי. בשנת תש"ס, (2000) נדרס בכוונה תחילה על ידי תמהוני, ונפצע בינוני-קשה, הדורס לא הועמד לדין, זאת לאחר בדיקה שקבעה שאינו כשיר לעמוד לדין מבחינה נפשית, בעקבות ניסיון הרצח נערך בצפת כנס חירום בהשתתפות רבני צפת ועוד.
בשנת תשס"ב (2002) הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות לתפקיד הרב הראשי לישראל ופתח במערכת בחירות בה קיבל תמיכה של רבים מרבני הציבור החרדי, אך בי"ט אב אותה שנה נפטר לאחר התקפת לב קצרה. בהלוייתו שהתקיימה בבית כנסת חב"ד בצפת בהשתתפות אלפים. ספדו לו הרב ישראל מאיר לאו, הרב מאיר ברנדסדורפר חבר הבד"ץ העדה החרדית בירושלים, הרב שמואל אליהו, הרב מרדכי שמואל אשכנזי והרב יוסף יצחק וילשאנסקי. נטמן בחלקת הרבנים בבית העלמין העתיק בצפת, בסמוך לציונו של ר' פנחס בן יאיר. לימים נטמן לידו רבה של קהילת ברסלב בעיר הרב אלעזר מרדכי קניג.

פעולות לזכרו

בשנת 2003 הקימה משפחתו לזכרו את ארגון החסד "חסדי לב". הארגון פועל בעיקר בקרב תושבי הגליל העליון. פעילות הארגון היא בעיקר עזרה בתחום הכלכלי למשפחות במצוקה. לארגון יש מחלקת הוצאה לאור המוציאה עיתון חינמי המפרט כיצד יש לנהל כלכלה נכונה. בנוסף הוציאה מחלקת ההו"ל את הספרים: "הלב של צפת, תולדותיו של הרב לוי ביסטריצקי" (2004). ואת "כשרות, מאסף הלכתי לזכרו של הרב לוי ביסטריצקי, שני כרכים".
אלישע רודין

אלישע רוֹדִין (ברוסית: Элиша Родин; א' בשבט תרמ"ח, 1888, מסטיסלאב, פלך מוהילוב, האימפריה הרוסית – חשוון תש"ז, נובמבר 1946, מוסקבה) היה משורר עברי ויידי בברית המועצות.

תולדותיו

אברהם אליהו רודין (מאוחר יותר שינה את שמו, על שם אלישע בן אבויה) נולד למשפחה מסורתית ואמידה במסטיסלאב שבפלך מוהילוב, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. בנעוריו רכש השכלה כללית, והחל לעבוד בהנהלת חשבונות. רודין הצטרף לחוגי מהפכנים, ונדד ביניהם ברחבי רוסיה, ליטא ופולין. הוא נישא ונולד לו בן, שאותו שיכל בשנת 1942, בחזית הקרבות בין הצבא הרוסי לבין הצבא הגרמני הנאצי במלחמת העולם השנייה.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917 ועליית הבולשביקים לשלטון ברוסיה, הוצרו צעדיהן של התרבות והיצירה העברית והיהודית על ידי השלטונות בברית המועצות, עד שנאסרו לחלוטין; למעוניינים הוצעה חלופה תרבותית ויצירה ביידיש. בשל יצירתו ופרסומיו בעברית, השלטונות הסובייטים מיררו את חייו; בשנת 1943 נשלח למחנה מעצר בסיביר, והעלייה לארץ ישראל נמנעה ממנו. לאחר שנות סבל, מחסור ומחלות, נפטר שבור ורצוץ בבית חולים במוסקבה.
על שמו נקראו רחובות בישראל. על שמם של רודין ועמיתו חיים לנסקי נקרא רחוב חיים ואלישע בתל אביב.

יצירתו

פרסומה הפומבי של יצירת רודין, בעברית וביידיש, החל ב-1913. לאחר מהפכת אוקטובר 1917 ולמרות גזירות השלטונות הסובייטים כנגד השפה העברית, בחר רודין לדבוק במקורות העבריים הקדומים וביצירה העברית. כך למשל כתב בשירו: 
לא כבתה האש שהציתו אבותַי!
העברית עוד הומה בקרבי כיין,
עצורה וחתומה האש בעצמותי -
שפת עמוס הנוקד ושירת ישעיה,
כאש היא צורבת, כפטיש הולמת,
הברית שבינינו לעד היא קיימת.
 
שיריו בשפה העברית נשלחו לארץ ישראל ופורסמו בכתבי העת "הארץ", "גליונות" ו"דבר". כולם נאסרו לפרסום על ידי שלטונות ברית המועצות, במדינה ומחוצה, מלבד קינתו על בנו. במכתבו לצנזור הצבאי הרוסי כתב רודין: "השירים כתובים בשפת הביבליה (=התנ"ך), שהיא לשון ילדותי, לשון עמי, ואשר אוהבנה ככלי-הנגינה שלי, כי רק בלשון זו ביכולתי להביע את חוויותי הבעה נפשית מלאה ביותר. 
בעיתון "דבר" כתב עליו ולזכרו, שלוימקה, אחד מחבריו: "אלישע רודין – סמל הציונות הרוסית, שלא בטלה ולא נגוזה. בכל תהפוכות הגורל והסבל: שלא נכנעה למלשינותם של אוכלי-קורצא יהודים, יאֶבסקים האכולים נחיתות לאומית עד לשד עצמותיהם. אלישע רודין – משיירי הדור הציוני הקודם ברוסיה ... [וגם] מראשוני הדור החדש של נוער יהודי ברוסיה. כי עוד צעוד יצעד הנוער הזה והתרונן בדרך העולה לציון". 
הקינה על בנו מפרי עטו הולחנה על ידי יצחק אדל.
בריטניה הגדולה

הגדרה גאוגרפית

שטחו של האי בריטניה הגדולה הוא 218,595 קילומטר רבוע. זהו האי הגדול ביותר באירופה, הגדול באיים הבריטיים, והתשיעי בגודלו בעולם. הוא האי השלישי המאוכלס ביותר בעולם לאחר ג'אווה והונשו.
בריטניה הגדולה משתרעת על-פני כעשר מעלות של קווי רוחב, על צירה הארוך, הצפוני-דרומי. לפני סוף עידן הקרח האחרון, בריטניה הגדולה הייתה חצי אי של אירופה. הפשרת הקרח בסוף עידן הקרח גרמה לעליית מפלס הים ולהיווצרות תעלת למאנש, המפרידה כיום את בריטניה הגדולה מהיבשת העיקרית של אירופה.
האקלים של בריטניה הוא מתון יחסית לאזורים אחרים בחצי הכדור הצפוני באותו קו-רוחב, כיוון שהמים החמים של זרם הגולף עוברים דרך האיים הבריטיים וגורמים להשפעה ממתנת על מזג האוויר. מזג האוויר מאופיין במרבית השנים, בטמפרטורות קרות, עננות יחסית, וגשמים רבים.

הגדרה פוליטית

מבחינה פוליטית, המונח "בריטניה הגדולה" מתאר את השילוב של אומות הבית אנגליה, סקוטלנד וויילס המהוות 94.3% משטחי הממלכה המאוחדת. הוא כולל איים אחרים כגון האי וייט, אנגלסי, האי סילי, האיים ההברידיים, קבוצת האיים אורקני ושטלנד אך אינו כולל את האי מאן או את איי התעלה.
במהלך המאות, בריטניה הגדולה התפתחה מבחינה פוליטית ממספר מדינות עצמאיות (אנגליה, סקוטלנד וויילס) דרך שתי ממלכות תחת כתר משותף (אנגליה וסקוטלנד), ממלכת בריטניה הגדולה יחידה בכל האי, עד למצב שלאחר 1801, אז בריטניה הגדולה ביחד עם האי אירלנד הרכיבו את הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד. ב-1927 הצטמצמה הממלכה לממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד בעקבות השגת העצמאות של העם האירי על חמש-השישיות מהאי אירלנד.

מקור התואר "הגדולה"

הגאוגרף היווני תלמי קרא לאי הגדול "מגאלה ברטניה" (Megale Brettania; בריטניה הגדולה), ולאי הקטן יותר, אירלנד, "מיקרה ברטניה" (Micra Bretannia; בריטניה הקטנה). לפיכך, במקור, המונח "בריטניה הגדולה" התייחס לאי הגדול ביותר מבין האיים הבריטיים, כפי שהאי הגדול ביותר מבין איי קומורו נקרא "גראנדה קומורו" (Grande Comore).
החל מימי הביניים נקרא האי "בריטניה הגדולה", על מנת להבדילו מ"בריטניה הקטנה" (Less, Lesser or Little Britain), היא ברטאן.
יהודי (דמות מקראית)

יהודי הוא שם אדם המופיע בספר ירמיהו. שם אביו היה נתניהו, שם סבו שֶלֶמְיָהוּ, ושם אבי סבו כושי.

אזכורים בתנ"ך

בספר ירמיהו מופיע יהודי כשליח של חשובי העם אל ברוך בן נריה, להודיעו שיביא את מגילת נבואות  ירמיהו. בהמשך נזכר יהודי כשליח המלך יהויקים להביא את מגילת הנבואות אליו לאחר שהשרים  עצמם לא הביאו אותה. יהודי מביא את המגילה מלשכת אלישמע הסופר ומקריאה לפני המלך והשרים. לאחר ששומע המלך ארבעה קטעים מהמגילה הוא קורע אותה בתער ומשליכה אל האח הבוערת בארמונו.
סאן דור

היסטוריה

החברה הוקמה ב-1 באוקטובר 1977 כחברת בת של אל על בשם "אל על שירותי שכר בע"מ". בשנת 1981 שונה שמה ל"סאן דור" ומאוחר יותר ל"סאן דור, נתיבי אוויר בינלאומיים". השם מורכב מהמילה האנגלית לשמש והמילה הצרפתית "d'or" שמשמעה "של זהב", ועל כן משמעותו "שמש זהב". תחזוקת מטוסי החברה והשירות על הקרקע ובאוויר נעשו על ידי עובדי אל על, ומועדון הנוסע המתמיד של חברת אל על היה משותף עם זה של חברת סאן דור. באפריל 2001 גדלה חברת סאן דור והפכה לחברה משמעותית בשוק טיסות השכר הישראלי כשהפעילה טיסות גם לתיירים הנכנסים לישראל. ביולי 2001 החלה סאן דור לפעול עם קוד עצמאי משלה.
בניגוד לאל על, חברת סאן דור הייתה פטורה מהאיסור לטוס בשבתות ובמועדי ישראל. הטיסות בשבתות מופעלות ברובן על ידי מטוסי החברה עצמה, וחלקן על ידי מטוסי אל על, אשר הסמלים והכתובות (של אל על) מכוסים. הצוותים בטיסות אלה הם צוותי אל על, ורק קוד הטיסה ב IATA הוא 2U. עם זאת במהלך שעורר את זעמם של החרדים, שינתה חברת אל על ב-23 בפברואר 2007 את קוד הטיסה של מטוס אשר המריא מטורונטו ויעדו תל אביב אך נחת בלונדון בשל חשד לתקלה, ושונה לקוד סאן דור לאחר שנכנסה השבת כדי שיוכל להמשיך בדרכו לכיוון היעד.
ב-1 באפריל 2011 שללה רשות התעופה האזרחית מחברת סאן דור את רישיון ההפעלה המבצעי, בעקבות אי-עמידתה בתקנות הישראליות ובסטנדרטים בינלאומיים. בין השאר נאמר כי החברה פעלה ללא שלד ניהולי וביצועי מלא כנדרש מחברת תעופה וכי התבססה לחלוטין על התשתיות של חברת האם אל על. בעקבות שלילת רישיונה החלה החברה לפעול כמשווקת טיסות שכר עבור אל על ובמקביל פעלה לחידוש הרישיון.
יעדי החברה בקיץ 2019 הם אודסה, אמסטרדם, ברצלונה, ז'נבה, דבלין, דוברובניק, זאגרב, זלצבורג, טביליסי, ליובליאנה, מאלגה, נאפולי, סלוניקי, קטאניה, קרקוב ורומא.

מיתוג ושיווק

בשנת 2009 סאן דור עברה תהליך מיתוג, במהלכו הוחלט לחבר את סאן דור לקטגוריית החופשה, ותחת ההבטחה המותגית "לעולם בעקבות השמש" - למצב את החברה כמתמחה בנופש, שבה חווית החופשה מתחילה עם רגע העלייה למטוס. הקונספט הקריאייטיבי, התמקד בהפיכת הטיסה מחוויה פונקציונאלית לחוויה כיפית ותחתיו גובשה למותג שפה קלילה וידידותית. השמש העומדת בבסיס המותג, היוותה השראה ליצירת דמות מותג בשם סאני - אפרוח תזזיתי שנהנה במסעותיו בעולם. דמותו של סאני מופיעה באלמנטים השונים בשפת המותג, ומלווה בשפה איורית ומילולית הומוריסטית, המותאמת ליעדים השונים של החברה. החל בשנת 2015, סאן דור מיתגה את מטוסיה במיתוג החדש הכולל את סאני.