הפוליס

ההתחלה

בשנת 1976, היה סטינג (גורדון מת'יו סאמנר) זמר, נגן בס וכותב המלים בלהקה Last Exit מניוקאסל בצפון אנגליה, וסטיוארט קופלנד היה המתופף של הלהקה המפורסמת יחסית Curved Air. בחג המולד של שנת 1976 הופיעה להקתו של קופלנד בקולג' בניוקאסל ובתום ההופעה, לאחר שחברי הלהקה ידעו שההרכב שלהם מתפרק, קופלנד וסולנית הלהקה, סוניה קריסטינה, ביקשו מהקהל לכוון אותם ללהקה אחרת שמנגנת בניוקאסל באותו יום. הם הלכו לראות את להקתו של סטינג, וקופלנד, שלא התלהב מהלהקה, החליט שהוא רוצה לפגוש את הזמר, סטינג.
קופלנד וסטינג החליטו לעבור ללונדון ולצרף אליהם את הגיטריסט הנרי פדובני, יליד קורסיקה, שהיה מזוקן ובעל שיער ארוך. הם הקליטו את הסינגל הראשון של להקת פוליס ב-12 בפברואר 1977, שנקרא Fall Out (נשורת). בהתאם לרוח התקופה, היה השיר בעל מקצב מהיר והרבה גיטרה חשמלית. תקציב ההפקה היה 150 פאונד שלוו מחבר של קופלנד. סטינג היה עדיין מהוסס בנוגע להצלחת הלהקה, ובאותו חודש שר עדיין עם להקתו הקודמת, כאשר באו חבריו לביקור בלונדון, אך זו הייתה שירת הברבור של Last Exit ושני חברים מהלהקה החליטו לחזור לניוקאסל.
קופלנד, בעזרתו האדיבה של אחיו מיילס קופלנד, שלימים יהפוך למפיק של הלהקה, סידר לסטינג ולו לנגן בהופעה של Cherry Vanilla בעבור 15 פאונד ללילה. הם ניגנו במהלך ההופעה 13 שירים שקופלנד כתב במשך 20 דקות. הם הופיעו עם הלהקה הזו ועם הופעה כושלת אחרת - של Wayne County - בווילס, אנגליה, הולנד וצרפת, אך לא זכו לאהדה. סטינג עצמו הודה, בביקורת עצמית נוקבת, שהוא היה מזועזע. "זה היה פשוט נורא". הם היו זקנים מדי (בני 25 ו- 26), מוזיקליים מדי, ובעיקר הם לא היו ה"דבר האמיתי". קופלנד, לעומתו, לא נשבר, גם כשהימים היו קשים. הם הפיקו 2000 עותקים של הסינגל Fall Out ועברו בעצמם בין חנויות התקליטים כדי למכור אותם. את הפרסומות הם הדביקו בעצמם על גבי לוחות המודעות.
ב-29 במאי באותה שנה הזמין מייק הוולט את סטינג לנגן עם הלהקה שלו, סטרונציום 90 (על שם האיזוטופ הרדיואקטיבי), בפריז. קופלנד התנגד אך התנגדותו פחתה כאשר הוא הוזמן להחליף את מתופף הלהקה שפרש ברגע האחרון (כריס קאטלר, מתופף להקת הנרי קאו), ושם סטינג וקופלנד פגשו את הגיטריסט המוביל של הלהקה, אנדי סאמרס. לאחר הפגישה ביניהם רצו קופלנד וסטינג שסאמרס יצטרף לפוליס, או כפי שקופלנד אמר "מייק רצה לגנוב את הלהקה שלי, אז אני אגנוב את שלו". סאמרס עצמו רצה להצטרף, אך כל עוד אף אחד לא נפגע. בסופו של מאבק קצר הוקמה פוליס בהרכב המוכר שלה.

הקו הקשה, שנים 1976-1978

סאמרס רצה להצטרף ללהקה, אך באותה מידה חשב שהגיטריסט הנוכחי, הנרי פדובני, חייב ללכת והלהקה צריכה להיות שלישייה. קופלנד התנגד, מתוך נאמנות לגיטריסט הנוכחי, אבל סאמרס הוכיח את רצינותו כאשר התפטר מהעסקה המוצלחת שהייתה לו עם קֶווין אַיֵירס. סטינג הסכים ובסופו של דבר סאמרס הצטרף ב-25 ביולי 1977. הם ניגנו כרביעייה בפסטיבל מונט-דה-מרסאן ליד בורדו בצרפת, אבל כשהלהקה התכנסה להקלטת האלבום הנרי לא הוזמן. ההקלטה נכשלה לבסוף, לאחר שחברי הלהקה לא מצאו שפה משותפת עם המפיק ג'ון קייל, שהיה נגן הגיטרה בס לשעבר של ולווט אנדרגראונד. השלישייה הופיעה לראשונה ב-18 באוגוסט 1977 בבירמינגהם ולאחר מכן עברה לסבב הופעות באירופה, שכלל את רוטרדם ופריז אך ללא הופעות של ממש, לאחר שהסתבר כי ההזמנות שדווח עליהן לא בוצעו בפועל. עם זאת, תוצר חיובי שיצא מהסבב הזה היה שסטינג ראה בפעם הראשונה את רובע החלונות האדומים וכתב את השיר רוקסן, שלימים הפך לאחד הלהיטים הגדולים של הלהקה.
בתור להקת פאנק הביקורות קטלו את הלהקה. ההופעות פחתו והשלישייה חזרה לבצע עבודות מזדמנות במקומות שונים. אחת מהן הוכחה כמשמעותית במיוחד, כאשר סטינג, דרך קשריה של אשתו השחקנית, השיג לשלישייה הופעה בפרסומת למסטיק, שם הם נדרשו לצבוע את שיערם לבלונדיני, דבר שיהפוך לסמל ההיכר של הלהקה.
השינוי הגיע כאשר קופלנד פנה לאחיו הגדול, מיילס קופלנד, וקיבל ממנו 1500 פאונד. בין החודשים ינואר 1978 ויולי 1978 הקליטה הלהקה, בהפסקות רבות, את אלבומה הראשון בסטודיו הלא-מוכר אז של נייג'ל גריי. כשמיילס קופלנד הגיע לביקור באחת הפעמים הוא שמע הקלטה ראשונית של השיר רוקסן, ומיד הבין שמדובר בלהיט פוטנציאלי. הוא מכר את ההקלטה לחברת A&M והחתים את הלהקה כחימום ללהקה האמריקאית ההיפית ספיריט, שהיה שילוב מוזר, אך השלישייה הייתה זקוקה נואשות להופעות ולכסף.
רוקסן עלה לשידור באפריל 1978, אך זכה להשמעות מועטות בשל הנושא השנוי במחלוקת. בסופו של דבר השיר לא הגיע למצעדים, אך זכה לביקורות מוצלחות. הלהקה הבינה שהפאנק מפנה את מקומו לגל החדש ושיש משהו בשילוב של רוק ורגאיי, כפי שבא לידי ביטוי ברוקסן. סטינג המשיך לעבוד על הסגנון החדש הזה ויצר את Can't Stand Losing You, שיצא גם הוא ב- A&M, ונכשל גם הוא. לבסוף יצא אלבומם הראשון, Outlandos D'Amour (במעין שפה בינלאומית "גנבי האהבה") בנובמבר 1978, בעבור 10,000 לירות שטרלינג על חשבון זכויות עתידיות, ששימשו היטב לכיסוי החובות.
בין לבין הספיק קופלנד להוציא, תחת שם בדוי קלארק קנט, שיר פאנק בשם Don't Care, שזכה להצלחה באנגליה, וגרם לכך שקופלנד יוזמן להופיע בתוכנית המוזיקה המפורסמת של ה-BBC, Top of the Pops. בתוכנית הופיעה רביעייה במסכות, שאולי כללה את קופלנד, כזמר, סטינג, סאמרס וקים טרנר. קופלנד הכחיש.
הלהקה המשיכה משם לסיבוב הופעות בארצות הברית, שמטרתו הייתה ליצור כיסי אהדה בקהל של תלמידי מכללות והאזנה בתחנות הרדיו המקומיות. מיילס קופלנד הגדיר זאת במטאפורה מתחום הגרעין כיצירת מסה קריטית. ב-20 באוקטובר 1978 טסו השלושה לניו יורק עם הגיטרות והתופים כמטען. בחודש שלאחר מכן הם נסעו מאות קילומטרים ביום, ביצעו 23 הופעות ב-27 ימים, ב-200 דולר להופעה, חולקים בנהיגה עם קים טרנר, שהפך למפיק-שותף של מיילס קופלנד. עיקר ההצלחה של המסע הייתה בהפיכת השלושה, שכל אחד מהם בעל אגו וכולם בעלי רקע שונה, לחבורה מלוכדת.

האלבומים הראשונים 1979-1981

בפברואר 1979 חזרה הלהקה להקליט את אלבומה השני באולפן המשודרג של נייג'ל גריי. הפעם העבודה הייתה קשה יותר. אמנם, ההשראה לא פחתה בסגנון הרוק-רגאיי של הלהקה, אבל לא היו להם מספיק שירים. סטינג כתב שלושה להיטים לעתיד Message in a Bottle, Walking on the Moon ו- The Bed's Too Big Without You, אבל לא היה חומר נוסף. לבסוף הם השלימו את האלבום באמצעות שירים מ"קצה המחברת" של סטינג וקופלנד וקראו לאלבום "Reggatta De Blanc" (או בתרגום חופשי משפה בינלאומית מומצאת - רגאיי לבן). האלבום יצא לאור באוקטובר באותה שנה והמבקרים היללו את איכות השירים של סטינג, אם כי ביקרו קשות את השירים הציניקניים של קופלנד. בזמן העבודה על האלבום הלהקה יצאה למסע הופעות נוסף באפריל 1979 בארצות הברית. בעקבות ההשמעות ברדיו, הגיע רוקסן למקום 32 בארצות הברית, ו-A&M הוציאו אותו מחדש באנגליה, שם הגיע השיר למקום 12, וגרם לאלבום Outlandos להגיע למקום שישי ברשימת המכירות באנגליה ו-23 בארצות הברית.
מכאן הייתה ההצלחה רק עניין של עבודה קשה, והלהקה יצאה למסע הופעות עולמי שנמשך שנה שלמה, עם הופעות שהחלו ב-2000 מושבים והגיעו ל-20,000 צופים בפסטיבל רדינג המפורסם. בעקבות ההצלחה יצא בספטמבר Can't Stand Losing You מחדש והגיע למקום ה-2 במצעד הבריטי. Message in a Bottle, השיר הראשון של Reggatta שיצא לאור כסינגל, הגיע בספטמבר 1978 למקום הראשון באנגליה, השיר הראשון של הלהקה שהגיע למקום ראשון באיזה שהוא מקום והאלבום עצמו היה במקום הראשון במשך ארבעה שבועות במצעד האלבומים. בדצמבר Walking on the Moon הגיע למקום ראשון.
בשלב הזה, על אף ההצלחה באנגליה, הלהקה לא הצליחה לבסס את עצמה בשוק האמריקאי הגדול. מיילס קופלנד הבין שאין טעם להתעקש על השוק האמריקאי, והחליט להוציא את הלהקה למסע עולמי, שטרם נראה כמותו אי פעם: 37 ערים ב-19 מדינות. המסע החל בינואר 1980 בגרמניה, עבר לבאפלו במדינת ניו יורק בארצות הברית ומשם להונג קונג, ניו זילנד, הודו ומצרים. שתי המדינות האחרונות היו חדשות על המפה של להקות הרוק, ועל אף הקושי לבצע בהן הופעות חלוציות כאלה, ההופעות זכו לתקשורת אוהדת מאוד באירופה.
סיום מסע ההופעות היה בחזרה דרך יוון, איטליה, ספרד, גרמניה ולבסוף הופעה בעיר הולדתו של סטינג, ניוקאסל, שם 40,000 אוהדים התחרו על 4,000 מקומות באולם העירוני. הלהקה הגיעה סוף סוף למסה הקריטית שמיילס קופלנד קיווה לה, ומעכשיו נכנסה לשגרה המעייפת של "אלבום-מסע הופעות-אלבום-מסע הופעות". לאחר מסע ההופעות הייתה הלהקה צריכה לכתוב שירים חדשים כדי להקליט את האלבום הבא: Zenyatta Mondatta. סטינג פרש לביתו החדש בבוסום, הולנד והחל לכתוב שירים חדשים שבמפתיע לא התרכזו יותר ב"אני" אלא ב-"עולם". סטינג הסביר את זה בפשטות, שעד אז הוא לא ראה את העולם ולכן המסע האחרון הרחיב את אופקיו.
הקלטת האלבום הייתה לחוצה במיוחד, לאור ההצלחה האחרונה של הלהקה. הם הקליטו את האלבום באולפן משוכלל בעיר הילברסום, הולנד עם נייג'ל גריי הנאמן. אבל הלחץ, המחסור בשירים, סשנים לא מוצלחים של הקלטות ועייפות של חברי הלהקה גרמו לכך שזמן ההקלטות, שנקבע לחודש ביולי 1980, היה כמעט בלתי מספק. הלהקה סיימה את הקלטת האלבום בארבע בבוקר ביום בו הם החלו את מסע ההופעות העולמי החדש שלהם, הלכו לנוח והמשיכו מיד להופעה הראשונה שלהם בבלגיה. כל אלה, ובנוסף ריב בין גריי למיילס קופלנד על כסף, גרם לכך שגריי הועף מהלהקה.

תהילה חובקת עולם 1980-1982

עם יציאת האלבום Zenyatta Mondatta יצאה הלהקה למסע הופעות עולמי נוסף, כשהם עוצרים רק לחגוג את הצלחת האלבום באנגליה, מקום ראשון לאורך ארבעה שבועות בסתיו 1980, ובארצות הברית, מקום ב-20 העליונים במשך שישה חודשים, עם דירוג מרבי של מקום 5 ומכירות של אלבום פלטינה (מעל מיליון מכירות). גם הסינגלים הבולטים: Don't Stand So Close to Me ו- De Do Do Do, De Da Da Da זכו להצלחה ניכרת, כולל בארצות הברית, לראשונה מאז רוקסן.
מיילס קופלנד שלח אותם שוב למסע גרנדיוזי, שהחל בארגנטינה בדצמבר 1980, ולאחר מכן חזרה לאנגליה לקראת חג-המולד. בינואר 1981 הלהקה מילאה את המדיסון סקוור גארדן בניו יורק, מוכיחים שוב את ההצלחה שלהם בארצות הברית. משם הם יצאו ליפן ואוסטרליה. אבל החברים החלו להישבר, ובפברואר 1981 הם ביטלו מספר הופעות באירופה, עם שמועות על מתחים בנישואים של סטינג ושל סאמרס.
עם זאת, הלהקה החליטה להמשיך ולפעול בקצב מטורף, על אף שלא הופעל עליהם לחץ מחברת ההקלטות A&M. ב-15 ביוני הם החלו בהקלטת האלבום הרביעי במונטסראט שבאיים הקריביים, בית לאולפן ההקלטות המפורסם AIR ששירת גם את חברי הביטלס. במקום נייג'ל גריי הם מינו את יו פדהאם, מפיק צעיר אך מנוסה, שהצליח כמפיק שותף של פיל קולינס. 
הפעם האלבום הוקלט בקלות יחסית, עם שירים רבים שסטינג כתב במהלך השנה, ועם שילוב של קלידים, שנוגנו על ידי כל חברי הלהקה בשירים שונים וסקסופון, שסטינג החל ללמוד כמה חודשים לפני כן. שם האלבום - Ghost in the Machine - היה בהשראת הפילוסוף ארתור קסטלר ושיקף את המוזיקה האנושית שהם מפיקים מכל הטכנולוגיה באולפן. בהחלט שינוי מרענן מהשמות המשונים בתחילת דרכם. 

הצלחת האלבום והשירים הבולטים בו לא הפתיעה איש, עם Invisible Sun במקום שני באנגליה (לא יצא בארצות הברית), Ghost in the Machine למקום ראשון, Everything She Does is Magic במקום ראשון באנגליה ושלישי בארצות הברית והאלבום עצמו שהה במקום שני למשך שישה שבועות. מסע ההופעות היה פחות אינטנסיבי, עם הופעות גדולות יותר ומועטות יותר ביחס לעבר, והחבורה המגובשת אפשרה לכל חבר למצוא את עצמו מחדש.
סטינג פצח בקריירת משחק ככוכב הסרט Brimstone and Treacle, קופלנד כתב את המוזיקה לסרט של פרנסיס פורד קופלה Rumble Fish ולבלט "המלך ליר" שבוצע על ידי הבלט של סן פרנסיסקו. סאמרס הקליט אלבום עם חבר נעוריו, רוברט פריפ, שהגיע למקום השישים במצעד האמריקאי.
תחילת דיבורים על גיבוש מחדש והקלטת האלבום הבא לוותה בקיץ בו סטינג תבע את חברת Virgin על הפרת החוזה שלו אצלם מימיו ב-Last Exit, שלבסוף הסתיימה בהסכם לשביעות רצונו של סטינג, ובנוסף הוא נפרד מאשתו הראשונה פרנסיס, בפירוד שעירב גם את הילדים ואת טרודי סטיילר, בת הזוג החדשה של סטינג. סטינג עזב לאחוזה ששימשה את איאן פלמינג בכתיבת סדרת ספרי המתח והפעולה ג'יימס בונד בג'מייקה ושם תרגם את התקופה הרעה שעברה עליו לרצף השירים שמרכיב את האלבום החמישי - Synchronicity. הלהקה חזרה בסוף 1982 להקלטות באולפן במונטסראט ושם החברים נאלצו לבחור בין 20 השירים שיצרו החברים ביניהם. לבסוף הם בחרו בשיר אחד של קופלנד ואחד ו"חצי" של סאמרס, באלבום שנחשב לטוב ביותר של הלהקה. ללא ספק הוויכוחים במהלך הקלטת האלבום זרעו את זרעי הפירוד בעתיד.

הסוף ואחריו

האלבום החדש היה שונה מקודמיו, בין היתר בשל להקות חיקוי רבות שצצו במהלך השנים, ובהן גברים בעבודה האוסטרלית, שהצליחה מאוד בארצות הברית. סטינג הקליט את השיר Synchronicity כמעט לבדו, בהתבסס על ההשפעות הפסיכו-תרפיות של יונג. האלבום כלל את להיטה הגדול והמזוהה ביותר עם הלהקה: Every Breath You Take. השיר היה חלק מהתרפיה של סטינג מהשנה הקשה שעברה עליו. הוא נע בין הרומנטיות לתחושות מעקב וקנאה שסטינג הרגיש.
ביוני 1983, מיד לאחר שסטינג צילם את חלקו בסרט חולית, שני השירים זיכו את הלהקה בשיא שלה, לאחר עבודה קשה לאורך השנים. שני השירים הגיעו למקומות הראשונים במצעדים באותו זמן במדינות רבות ובארצות הברית הם החזיקו מעמד במקום הראשון לאורך 8 שבועות ו- 17 שבועות. וזה עוד בשנה בה מייקל ג'קסון הוציא את אלבומו המצליח Thriller. מגזין המוזיקה הנודע רולינג סטון הגדיר את הלהקה כ"אהובה ביותר בימינו" באותה שנה.
במסע העולמי שליווה את האלבום ההופעות היו גדולות מאי-פעם, ויחד עם זאת החברים ניצלו את היכולות שרכשו לאורך השנים כדי ליצור הופעה ספונטנית. אבל, עם כל ההצלחה, והופעה באצטדיון Shea Stadium בניו יורק בפני 70,000 אוהדים שהזכירה לרבים את הביטלס, הם הגיעו לתחושה ש"זה לא יהיה יותר גדול מזה". הופעה נוספת שזכתה להצלחה ענקית הייתה הופעה באטלנטה ג'ורג'יה בארנה "אומני" (The Umni). הופעה זו תועדה בווידאו (ומאוחר יותר ל DVD) והופצה כמזכרת למעריצי הלהקה תחת השם  The Police Synchronicity Concert -Tour 1983.   מייד בתום הסיבוב ההרגשה הייתה שזו תחילת הסוף.
בסוף 1983 ההרגשה הייתה שלא ניתן לגבור על הלהקה, אבל דווקא החברים החלו להרגיש שזה לא זה. ב-1984 החלו להקליט אלבום הופעות שלא יצא לפועל. לקראת תום השנה ניסו להקליט אלבום אולפן במונטסראט, שגם הוא בוטל. ב-1985 ניסו שוב להקליט אלבום חדש, שישי במספר, אבל לבסוף כל מה שיצא מהאולפן היה ביצוע חדש ללהיט הוותיק Don't Stand So Close to Me. התחושה הייתה של להקה לשעבר. החברים עצמם פצחו בקריירות סולו, סאמרס הקליט אלבום שני עם רוברט פריפ, סטינג הופיע בשני סרטים, קופלנד הקליט אלבום בקמרון ובקונגו. אבל ללא ספק המסמר האחרון והמרכזי היה אלבום היחיד המוצלח מאוד של סטינג The Dream of the Blue Turtles, שיצא ב-1985 והגיע למקום שלישי באנגליה ושני בארצות הברית. סטינג גם שר בנפרד מהלהקה במופע Live Aid ב-13 ביולי 1985.
לא הייתה הודעה רשמית על פירוק הלהקה אבל פוליס לא שבה להקליט עוד. הסיבות היו ברורות. העושר הגדול, השובע של חברי הלהקה, העייפות ממסעות עולמיים ובעיקר המתח שבין קופלנד, מייסד הלהקה והרוח החיה בימיה הראשונים, לבין סטינג.