google/wiki40b huggingface dataset:
הורדוס (בן הורדוס הגדול)

הורדוס היה נסיך יהודי מבית הורדוס. בנו של הורדוס, מלך יהודה, ממרים בת הכהן הגדול.

ביוגרפיה

לאחר ששמע המלך הורדוס על מרים, בתו של הכהן הירושלמי שמעון בן ביתוס מאלכסנדריה (מיסד שושלת הכהנים בית ביתוס), "שנחשבה ליפה בבנות באותו הזמן", החליט לשאתה לאשה. מכיוון שמשפחתה לא נחשבה מיוחסת מספיק, מינה הורדוס את אביה לכהן גדול במקום ישוע בן פיאבי לפני שהתחתן איתה. על פי יוסף קלוזנר, מונה אביה בשנת 23 לפנה"ס לערך. על פי ניקוס קוקינוס, נישואיהם התרחשו בשנת 27/28 לפנה"ס ובאותה העת היא הייתה בת שלוש עשרה, והוא בן ארבעים וחמש. מרים ילדה לו את הורדוס, הנקרא בשמו.
בשנת 7 לפנה"ס לערך, הוציא המלך הורדוס להורג את בניו ממרים החשמונאית, אחיו למחצה של הורדוס הבן. מתוך דאגה לנכדיו היתומים, החליט המלך על זיווגים בתוך משפחת המלוכה, ולהורדוס אירש את הרודיאס בת אחיו אריסטובולוס (ואחות אגריפס הראשון).
בצוואה שכתב, מינה המלך הורדוס את בנו אנטיפטרוס למלך אחריו ואת בנו הורדוס ליורש כסאו. אולם לאחר שנתגלה שמרים בת הכהן הגדול ידעה על הניסיון להרעיל אותו, מחק המלך את הורדוס בנו מצוואתו כדי להענישה. בנוסף לכך, גירש אותה והדיח (בשנת 5 לפנה"ס) את אביה מהכהונה הגדולה.
הורדוס נישא לכלה שייעד לו אביו ובשנת 14 לספירה לערך ילדה לו הרודיאס את שלומית. נישואין אלו לא החזיקו מעמד זמן רב. כאשר היה אחיו למחצה (ממלתקי השומרונית) הורדוס אנטיפס בדרכו לרומא, התארח בביתם של הורדוס והרודיאס. אנטיפס, שלהבדיל מהורדוס זכה לרשת חלק מהממלכה של אביהם ושלט בטטרארכיה של הגליל, חשק באשת אחיו ולמרות שכבר היה נשוי לבתו של חרתת מלך הנבטים, העז להציע להרודיאס להינשא לו. הרודיאס נענתה להצעה והם הסכימו שתעבור לביתו לכשישוב מרומא ויגרש את אשתו.
בשנת 20 (או 27) לערך, עזבה הרודיאס את הורדוס ונישאה לאחיו. יוסף בן מתתיהו מדגיש כי הרודיאס עזבה את בעלה בעודו בחיים לטובת אחיו ובכך הפרה את "חוקי האבות". קביעתו מתבססת על כך שאשה אינה יכולה לתת גט לבעלה ויכולה להתגרש ממנו רק בהסכמתו. מאחר שהרודיאס עזבה את הורדוס בעודו בחיים וללא הסכמתו, הרי שעל-פי המשפט היהודי (עניין המודגש אצל יוסף גם במקום אחר) חל איסור עריות על אנטיפס להינשא לאשת אחיו.
גאריסון קיילור

ביוגרפיה

גאריסון קיילור (גארי אדווארד קיילור) נולד בעיירה אנוקה במדינת מינסוטה בארצות הברית וגדל במשפחה נוצרית פונדמנטליסטית. בשנת 1966 הוא סיים את לימודיו לתואר בוגר באנגלית באוניברסיטת מינסוטה, שם גם החלה קריירת הרדיו שלו. 
קיילור נשוי כיום בשלישית לכנרת ג'ני לינד נילסון, ולהם בת משותפת בשם מיה. בנוסף, לקיילור בן נוסף (ג'ייסון) מנישואיו הראשונים.
קיילור ומשפחתו מתגוררים בסיינט פול, מינסוטה.

עבודתו ברדיו

בשנת 1969 החל קיילור לעבוד ברדיו הציבורי של מינסוטה, כשדר של תוכנית בוקר בת שלוש שעות שכבר אז נקראה שותף לחיים בערבה. בנוסף לעבודה זו, כתב קיילור עבור מגזין ה-"ניו יורקר".
לאחר היכרות עם תוכניות רדיו אשר עסקו במוזיקת קאנטרי, החליט קיילור ליצור תוכנית רדיו בשידור חי. גם זו נקראה בשם שותף לחיים בערבה, ועסקה בחדשות העיירה הדמיונית לייק וובגון (Lake Wobegon), שבה "כל הנשים חזקות, כל הגברים יפים וכל הילדים מעל הממוצע". התוכנית כללה הופעות חיות של מוזיקה ובידור, והזכירה במידה רבה את תוכניות הבידור ששודרו ברדיו כמה עשרות שנים קודם לכן. 
בכורת התוכנית התקיימה ב-1974, ולאחר שהתוכנית נחלה הצלחה בקרב ציבור המאזינים, היא המשיכה להיות משודרת עד שנת 1987. באותה שנה התפנה קיילור לעסוק בפרויקטים אחרים ברדיו, ורק בשנת 1993 חזר להפיק את "שותף לחיים בערבה", ששודרה מדי שבוע ברדיו הציבורי של מינסוטה וכן ביתר מדינות ארצות הברית. בנובמבר 2017 פוטר בשל התנהגות לא נאותה כלפי גורם שעבד עמו.

כתיבתו

קיילור כתב מאמרים רבים בעיתונות האמריקאית, וכן יותר מעשרה ספרים למבוגרים וילדים. הוא כתב עבור מגזין הניו יורקר, עבור כתב העת The Atlantic ואתר האינטרנט הפופולרי Salon.com. כמו כן, מנחה קיילור את פינת The Writer's Almanac ברשת הרדיו הציבורית של ארצות הברית. למרות הרקע המשפחתי השמרני, ידוע קיילור בביקורתו כלפי ממשלו של הנשיא ג'ורג' בוש.
בשנת 2006 יצא לאקרנים הסרט "המדריך לחיים בכפר" ("A Prairie Home Companion"), בבימויו של רוברט אלטמן לפי תסריט של גאריסון קיילור, ובו קיילור אף שיחק את התפקיד הראשי - תפקיד של מנחה תוכנית רדיו.
בספטמבר 2007 יצא לאור ספרו החדש, העונה לשם "Pontoon: A Novel of Lake Wobegon".
חכים זיאש

קריירה

זיאש נולד בהולנד למשפחה ממוצא מרוקאי. הוא התחיל לשחק כדורגל בקבוצות כדורגל מקומיות בדרונטן, עיר הולדתו. בגיל 11 הצטרף למחלקת הנוער של הירנפיין. ב-2 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בניצחון 4–0 על ראפיד בוקרשט במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. עשרה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית, בהפסד 0–2 לניימכן.
ב-18 באוגוסט 2014 חתם לארבע שנים בטוונטה. בעונת 2015/2016 הבקיע 17 שערים ב-26 משחקי ליגה, סיים כמלך שערי הקבוצה וחמישי ברשימת הכובשים בליגה.
ב-30 באוגוסט 2016 חתם לחמש שנים באייאקס. בעונת הבכורה שלו העפיל עם הקבוצה לגמר הליגה האירופית 2017, שם פתח בהרכב בהפסד קבוצתו 0–2 למנצ'סטר יונייטד.
בעונת 2018/2019 היה בורג מרכזי בהגעת הקבוצה לחצי גמר ליגת האלופות, כשהיא מדיחה בשמינית הגמר את ריאל מדריד ואת יובנטוס ברבע הגמר, אך הודחה על ידי טוטנהאם הוטספר בחצי הגמר. באותה עונה זכה עם הקבוצה גם באליפות הולנד ובגביע.

קריירת נבחרות

זיאש שיחק בצעירותו בנבחרות הצעירות של הולנד, ובמאי 2015 קיבל זימון ראשון לנבחרת הולנד, אך לא ערך הופעה במדיה.
ב-23 בספטמבר 2015 קיבל זימון לנבחרת מרוקו. ב-9 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–1 לחוף השנהב. ב-27 במאי 2016 הבקיע את שני שעריו הראשונים בנבחרת בניצחון 2–0 על הרפובליקה של קונגו.
בשמינית הגמר אליפות אפריקה 2019 מרוקו פגשה את בנין. כשהתוצאה הייתה 1–1 בדקה ה-96, החמיץ זיאש פנדל ומרוקו הודחה לבסוף בבעיטות הכרעה. ב-8 ביולי 2019 הודיע כי פרש מהנבחרת.
יחסי צ'ילה–קרואטיה

היסטוריה

הסנאט של צ'ילה העניק לנשיא הקרואטי סטייפן מסיץ' צו הצטיינות, על מנת לכבד את השיפור של היחסים הבילטרליים בין קרואטיה וצ'ילה. סגן נשיא הסנאט בצ'ילה, באלדו פרוקוריקה, ציין כי מצא תחומים לשיתוף פעולה חזק יותר בעתיד במחקרי נפט וגז, ובמספנות, והביע עניין בקבלת מלגות לסטודנטים מצ'ילה בקרואטיה.
נודע כי ישנם עד ל-380,000 צ'יליאנים ממוצא קרואטי (המזהים בבירור את עצמם כצ'יליאנים-קרואטים), אף על פי שחלק מהקרואטים היו מעורבים או למעשה סרבים שמתגוררים בצ'ילה (בעיקרם הסרבים אשר עברו לצ'ילה על מנת להימלט ממלחמת יוגוסלביה).
מרכז רפואי קפלן

מידע כללי

הוא נקרא על שמו של אליעזר קפלן, ממנהיגי תנועת העבודה ושר האוצר הראשון של מדינת ישראל. בבית החולים מעל לחמש מאות מיטות אשפוז והוא משרת בעיקר את תושבי השפלה הדרומית. יש למרכז הרפואי קפלן שלוחה בגדרה – המרכז הרפואי הגריאטרי הרצפלד, המתפקד כבית חולים גריאטרי-סיעודי. 
בית החולים קפלן מסונף לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ופועל בו אחד מבתי הספר לסיעוד של האוניברסיטה.

היסטוריה

אבן פינה לבית החולים הונח ביוני 1950. על פי התוכנית של זאב רכטר, בית החולים כלל 11 ביתנים: חמישה לחמש מחלקות: יולדות, כירורגית, 2 פנימית וילדים, ועוד ששה ביתנים להנהלה, מיון, מטבח ואחזקה. התוכנית גם כללה מבנה לבית ספר לאחיות ושיכונים לצוות העובדים. בית החולים יועד לשרת את כל אזור דרום ישראל. ביולי 1950 הוצא צו של בית משפט להפסקת העבודות, שנעשו ללא רישיון, אך עבודות הבנייה נמשכו. בית החולים נפתח ביוני 1953[5][./מרכז_רפואי_קפלן#cite_note-5 [5]] והופעלו בו בתחילה שתי מחלקות: כירורגית ופנימית. את המחלקה הפנימית ייסד וניהל הפרופ' פנחס אפרתי. ביולי 1953 הופעל גם מחלקת הילדים ונערך טקס חנוכה רשמי. בסוף שנות השישים של המאה העשרים הניח הכירורג הד"ר אורי וקסלר את היסודות לניתוחי כירורגית ילדים.
בשנת 1989 הקים הפרופ' ברנרדו וידנה את מחלקת כירורגית חזה ולב.
תרבות המערב

תרבות המערב בעת החדשה


בתחילת העת החדשה יצוגה של תרבות המערב בעולם היה הקולוניאליזם והאימפריאליזם של מעצמות אירופה באסיה, אפריקה ואמריקה אשר התחילו עם עידן התגליות.
בנוסף לקודם, עידן האורות הביא לחילון החברה המערבית, להקטנת שיעור האנלפבתים והעלת רמת השכלתה.
מזכיר המדינה (ממלכת אנגליה)

היסטוריה

מתחילת המאה ה-14, הפך מזכיר המדינה לתפקיד השלישי בחשיבותו בממלכה. רוב העניינים הניהוליים עברו דרך משק בית המלוכה  (המקבילה בימי הביניים לממשלת בריטניה), במיוחד דרך שר המלתחה . בסוף ימי הביניים, צווי החותם גדלו בקצב מהיר הן בכמות והן בתדירות. צווים אלו, הוצאו על ידי שר המלתחה  אשר סמכותו הייתה להחתים מסמכים בשם המלך. בעת מלחמה לקח עמו את החותם בכל אשר הלך. הממונה עליו היה מזכיר המדינה שהיה אחראי על כל המשימות הצבאיות והדיפלומטיות.
לשליטי אנגליה הראשונים היה פקיד, אשר שימש כמזכיר שלהם. החובה העיקרית של משרד זה הייתה על התכתובת הרשמית של המונרך, אך בתקופות שונות שימש גם כיועץ הכתר. עד תקופת שלטונו של המלך הנרי השמיני (1509-1547), היה בדרך כלל רק מזכיר אחד בכל קדנציה, אך מאז תקופתו היו 2 מזכירים שכיהנו במקביל. בסוף שלטונה של בתו של הנרי, אליזבת הראשונה (1558-1603), המזכירים החלו להיקרא בתואר "מזכיר המדינה".
לאחר הרסטורציה של 1660, התפקיד פוצל למזכיר המדינה למחלקה הצפונית ולמזכירת המדינה למחלקה הדרומית. שני נושאי המשרה עסקו בענייני פנים וחילקו את ענייני החוץ ביניהם. האחד היה אחראי על צפון אירופה (מדינות פרוטסטנטיות) והשני על דרום אירופה. בעקבות המהפכה המהוללת של 1688, הקבינט השתלט על עניינים שהיו בעבר באחריות המועצה המלכותית, וכוחם ותחום אחריותם של שני מזכירי המדינה גדל.
יאן ויקטור אולסון

קריירה

אולסון עלה לקבוצה הבוגרת של גאיס מליגת העל השוודית בשנת 1965, שם ערך 92 הופעות והבקיע 23 שערים. בשנת 1967 קיבל אולסון את זימון הבכורה לנבחרת שוודיה. בשנת 1969 החל אולסון לשחק כדורגל מקצועני בשטוטגרט. בעונתו הראשונה בשטוטגרט, 1969/70, ערך אולסון 30 הופעות וסיים כשיאן הכיבושים של הקבוצה עם 12 הבקעות, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם מנפרד ויידמן, הורסט האוג וקרל-היינץ הנדשו. שטוטגרט סיימה עונה זו במקום השמיני בבונדסליגה. בתום עונה זו השתתף אולסון עם נבחרת שוודיה במונדיאל 1970, בו פתח בהפסד לנבחרת איטליה ובתיקו מול נבחרת ישראל, אך לא שותף בניצחון על נבחרת אורוגוואי. אולסון הציג במונדיאל יכולת טובה מאוד בקישור, כאשר הוא נחשב למתקל מצוין, וזכה לשבחים על העובדה ששמר היטב את החלוץ האיטלקי לואיג'י ריבה. על אף זאת, שוודיה הודחה ממונדיאל זה בשלב הבתים.  בתום שנת 1970, זכה אולסון בתואר כדורגלן השנה בשוודיה, הן בזכות עונתו הטובה בשטוטגרט והן בזכות המונדיאל המוצלח. בעונתו השנייה בשטוטגרט, 1970/71, הבקיע אולסון שמונה שערים, ושטוטגרט סיימה את העונה במקום ה-12. בתום עונת 1970/71, חזר אולסון לגאיס, שם שיחק שלוש עונות נוספות. בשנת 1973 ערך אולסון את הופעתו ה-22 והאחרונה במדי נבחרת שוודיה. בשנת 1975 עבר לאורגריטה השוודית, בה סיים את הקריירה בשנת 1977.
בעונת 1994/95 אימן אולסון את איינטרכט בראונשווייג. אולסון החל את עונת 1995/96 בקבוצה, אך פוטר כבר בספטמבר 1995.
הטאמולי

עלילה

הסדרה מתחילה בתיאור של נץ, הנקרע בין חובותיו. נץ הוא גם האביר של המלכה אלנה, נסיך, אב, וראש מסדר אבירי העיט (במינוי זמני, עם העדרו של ואניון). לאחר שנשלח בגסות רוח ללאמורקאנד על ידי דולמאנט, במסגרת חובותיו למסדר אבירי העיט, אלנה מגיעה לביקור מלכותי בשירלוס, ומזכירה לדולומנט כי נץ נשוי לה. בשירילוס אלנה ונץ מכירים את אוסקיין, שר החוץ של האימפריה הסמוכה, אימפרית הטאמולי. אימפריית הטאמולי היא אימפריה רחבה המורכבת מכמה עמים שונים זה מזה. אוסקיין מתאר לאלנים, כי אירועים על טבעיים החלו להתרחש בממלכה, וכי הם עומדים על סף מרד. לכל אחד מהעמים המרכיבים את האימפריה, ישנו גיבור תרבות מיתולוגי. אותם גיבורים חוזרים לתחיה, מקימים צבאות שלמים של לוחמים מתים, וקוראים להאבק באימפריה. האימפריה חילונית ומעשית. היא אינה יכולה להתמודד עם כוחות על טבעיים. זלאסטה מהסטיירקום, אחד האזרחים המכובדים ביותר סיפר לקיסר אודות נץ ובליום. הקיסר ביקש מאוסקיין לבוא ולבקש מנץ עזרה. הם מחליטים לצאת לביקור מלכותי, של אלנה, לקיסר טאמולי, כדי להסוות את העובדה שהם זקוקים לעזרתו של איש אחד. מסעם דרך היבשת מלווה בהתקפות של לוחמים מהעבר, לוחמים אמיתיים, וטרולים, שעזבו את ביתם בתאלסיה. זלאסטה קונה את אמונם כאשר נלחם במפלצת עצומה שתקפה אותם. בדרך לטאמולי הם עוברים בסארסוס ואוספים את ספרניה ואת ואניון. כאשר הם מגיעים למארתיון הם מגלים כי הקיסר סארביאן אינו הבובה על חוט שחשבו. הם מבינים כי משרד הפנים עומד מאחורי ההפיכה ומצילים את הקיסר מפניהם. 
נץ וחליל יוצאים לאסוף את בליום. בדרכם חזרה נץ ובליום לומדים לעבוד ביחד. נץ מבין כי בליום בעלת רצונות ומחשבות משל עצמה, וכי הוא קשור אליה קשר עמוק. בדרכם חזרה הם נתקלים בזוהרים. על הזוהרים (בני העם הדלפי) מוטלת קללה. הם גורמים לריקבון המוות בכל דבר בו הם נוגעים. הזוהרים רוצים שנץ יחתום את העמק שלהם כך שאיש לא יוכל להיכנס ולצאת ממנו. בתמורה קסטניה מצטרפת לחבורה, והיכולת שלה לשמוע את מחשבותיהם של האחרים מתגלה כנכס יקר ערך. ספרניה מגלה את שנאתה העמוקה לזוהרים כיוון שהאמינה שהם אלה שהרגו את הוריה. קסטניה מגלה להם כי זלאסטה הוא המוח העומד מאחורי כל האסונות שהתרחשו בעולם (כפי שמתואר בסדרה הזאת והקודמת). זלאסטה היה מאוהב בספרניה, וניסה להניח את ידיו על בליום כדי להרוג את אפראל. הוא האיש שהסיט את אניאס לחטא, והוא זה שהוביל את ההפיכה כנגד הקיסר, הכל במטרה לגרום לנץ להביא את בליום. הם עומדים לעצור את זלאסטה כאשר הוא מצליח להתחמק והם חוטפים את אלנה.
סקראפה, בנו של זלאסטה מחזיק את אלנה בשבי בנאטיוס. החבורה משתמשת בכוחותיהן המשולבות של ספרניה וקסטניה כדי להחליף את המראה של כל החברים. כך חלאד ובריט יוצאים לדרכם כדי להעמיד פנים כי הם משתפים פעולה בעוד כל שאר החבורה סוגרת על המהפכנים. נץ משחרר את אלי הטרולים מבליום מהם משתלטים מחדש על הטרולים. זלאסטה משתף פעולה עם סירגון, האל של סירגה. סירגון הוא אל מטומטם, והוא מזמן את קליל, יצור אימים שווה כוח לבליום עצמה. כל הכוחות מגיעים בסוף לסירגה, שם הם נלחמים. הם משחררים את אלנה, נץ הורג את סירגון, ובליום משתלטת על קליל. בסוף הספר קסטניה עורכת את טקס הנישואין של ואניון וספרניה (שלא יכולים להנשא לפי הדת האלנית, או הסטיירית). זלאסטה תוקף אותם, ואל האש הטרולי, נוקם בו את נקמתו. נץ ואלנה חוזרים הביתה לסימורה והשקט חוזר לממלכה.
ג'ון קולייר

ביוגרפיה

קולייר נולד למשפחה רבת השפעה. סבו, ג'ון קולייר, היה סוחר קווייקר שכיהן בפרלמנט. אביו היה אף הוא חבר פרלמנט, ושימש תובע כללי ושופט במועצת המלך. אחיו הבוגר היה שר המלחמה בממשלה ויושב ראש מועצת מחוז לונדון.
במהלך השנים הפך קולייר לחלק אינטגרלי ממשפחתו של תומאס הנרי הקסלי. קולייר נשא את שתי בנותיו של הקסלי והיה ידיד קרוב של בנו, הסופר לאונרד הקסלי. בשנת 1879 נשא קולייר את מריאן (מאדי) הקסלי, שהייתה אף היא ציירת ולמדה עמו בבית הספר לאמנות סלייד. לאחר הולדת בתם היחידה ג'ויס סבלה מריאן מדיכאון שלאחר לידה. היא נסעה לקבל טיפול בפריז אולם שם חלתה בדלקת ריאות ונפטרה בשנת 1887. 
בשנת 1889 קולייר נשא את אחותה הצעירה של מריאן, אתל הקסלי. מכיוון שנישואין כאלה (לאחות אישה שנפטרה) היו אסורים באנגליה עד לשנת 1907 הטקס התקיים בנורווגיה. מנישואין אלה נולדו לקולייר בת ובן (סר לורנס קולייר, אשר כיהן כשגריר הבריטי בנורווגיה בין 1941-1951).

המודלים

מגוון הסובייקטים שצייר קולייר היה רחב מאוד. בשנת 1893 צייר, בין היתר, את הבישופ משרוסברי (סר לאבלס סטיימר), את סר ג'ון לובוק, את סר אדוארד אוגוסטוס אינגלפילד (אדמירל וחוקר האזור הארקטי). 
קולייר צייר גם אישים בכירים ברשויות השלטון השונות. בשנת 1901 צייר את דיוקנו של דוכס יורק, לימים ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת. כמו כן צייר שני לורד צ'נסלורים (רוזן סלבורן בשנת 1882, ורוזן האלסבורי בשנת 1897), את יושב ראש בית הנבחרים הבריטי ויליאם גאלי (1897), את נשיא בתי המשפט לורד אלוורסטון (1912), ואת שומר המגילות (ראש בית המשפט לערעורים) סר ג'ורג' ג'סל (1881).
עוד צייר את הסופר רודיארד קיפלינג, את הצייר, שהיה ידידו ומורו, לורנס אלמה-טדמה, את השחקנים ג'ון לורנס טול הרברט בירבום טרי, ומדג' קנדל, את ראשי מוסדות החינוך בייליול קולג' (אדוארד קיירד), ואדהם קולג' ואיטון קולג', אנשי צבא כמו הוריישו קיצ'נר, שני מהרג'ות, מדענים כמו צ'ארלס דרווין, תומאס הנרי הקסלי, ג'יימס ג'ול ועוד.
עותק של פנקס המודלים של קולייר שהוכן בשנת 1962 (המקור מצוי בידי המשפחה) נמצא בגלריית הדיוקנאות הלאומית (לונדון). בפנקס ישנו תיעוד בכתב ידו של האמן של כל הדיוקנאות שצייר, לרבות שם הסובייקט, תאריך, שכר ופרטים על תצוגות חשובות של הציור.

היחס ליצירתו לאחר מותו

קולייר נפטר בשנת 1934. הערך עליו במילון הביוגרפיה הלאומית (כרך שפורסם בשנת 1949) משווה את עבודתו לזו של פרנק הול בשל טקסיותה. אבחנה זו נכונה, עם זאת, רק ביחס לדיוקנאות של גברים בוגרים (להבדיל מדיוקנאות של גברים צעירים, נשים וילדים וציורים אחרים).
ג'פרי אשטן בערך שכתב עליו בכרך 7 של המילון לאמנות (1996), מעיר כי לא ניתן להבחין במשיכות המכחול של קולייר וכי מדובר ב"שימוש לא מרגש ותפל בצבע" אבל בה בעת משבח את "חוש הצבע" המפתיע והחזק של האמן היוצר תחושה מציאותית - הן מבחינת המראה והן מבחינת הלך הרוח.
המילון של ציירי הדיוקנאות בבריטניה עד לשנת 1920 (פורסם בשנת 1997) מתאר את הדיוקנאות של קולייר כציורים שבהם נעשה שימוש מרענן באור וצבע.

נגישות

ששה-עשר דיוקנאות של קולייר מוצגים בגלריית הדיוקנאות הלאומית (לונדון), שניים בגלריית טייט, ודיוקן עצמי מוצג בגלריית אופיצי.
ציורים אחרים נמצאים אף הם בבתים ובמוסדות הפתוחים לציבור. לדוגמה, דיוקנו של רוזן אונסלו (1903) מוצג בקלנדון פארק; דיוקנו של צ'ארלס מנדר מוצג באחוזת אולפן; דיוקנה של קליטמנסטרה מצוי בגלריית גילדהול בלונדון.
העתקים של עבודות רבות מצויים בספריית היינץ בגלריית הדיוקנאות הלאומית. מבחר יצירות מופיעות בספרו של פולוק The Art of the Honourable John Collier משנת 1914.
קרב המינים (סרט)

עלילה

הסרט מציג בצורה דרמטית את האירועים שהובילו למשחק הטניס שנערך בשנת 1973 בין בילי ג'ין קינג (בסרט: אמה סטון) לבין בובי ריגס (סטיב קארל), ואת חייהם האישיים.
קינג וגלדיס הלדמן (שרה סילברמן) מתעמתות עם ג'ק קרמר (ביל פולמן) שהכריז על טורניר טניס שבו שווי הפרס הראשון לנשים הוא שמינית מערך הפרס הגברים, אף על פי שמכירות הכרטיסים היו באותה הכמות. הן מאיימות עליו שיארגנו טורניר נשים משל עצמן, אך קרמר לא נכנע לאיומים ולא מוכן לשנות את התנאים, בעודו מסביר להן את הנחיתות של ספורט טניס הנשים לעומת הגברים.
מאוחר יותר הוא מונע מהנשים להצטרף לטורניר של איגוד הטניס. טורניר הנשים חווה קשיים בהקמה, עד שהלדמן מצליחה לגייס חסות משתלמת לטורניר מחברת הסיגריות "וירג'יניה סלים".
בילי ג'ין מתחילה לנהל רומן עם מרילין ברנט (אנדריאה ריזבורו), הספרית שלה, מה שמאיים על נישואיה ללארי (לורנס) קינג (אוסטין סטואל).
בינתיים, נישואיו של ריגס לפריסילה גלן העשירה (אליזבת שו), נתקלו בקשיים בעקבות בעיות ההתמכרות של ריגס, בין היתר, להימורים. כאשר אשתו של ריגס מגלה שהוא עדיין מהמר (הוא זוכה במכונית רולס רויס בהימור טניס) למרות ההבטחות החוזרות ונשנות שלו להפסיק, היא זורקת אותו מהבית, ואז עולה בראשו הרעיון ליזום משחק אתגרי בינו לבין האישה המובילה בטניס התחרותי בארצות הברית, והוא מתגאה שאפילו בגיל 55 ושנים אחרי שפרש מספורט תחרותי הוא עדיין יכול לנצח כל אישה. הוא מציע את האתגר לקינג, שמסרבת, אבל מרגרט קורט, שחקנית שהביסה לאחרונה את קינג במשחק, מקבלת את ההצעה של ריגס. המשחק מתבצע וריגס מביס בקלות את קורט. לאחר ההפסד הזה קינג מחליטה שהיא חייבת לקחת על עצמה את האתגר הזה ולהביס את ריגס. היא עונה לריגס שהיא מסכימה אך בתנאי שהיא תהיה זו שתאמר את המילה האחרונה בכל מה שקשור למשחק. קינג מתאמנת לקראת המשחק הזה באינטנסיביות רבה, בעוד ריגס נשאר יחסית אדיש וממשיך בחייו. קינג מתנגדת לעובדה שג'ק קרמר ישדר את המשחק, ומאיימת שהיא לא תשחק אם הוא אכן יהיה השדרן במשחק הזה, ובסופו של דבר הוא מוותר על השדרנות במשחק. ההתחלה מעט איטית עבור קינג אך בהמשך היא דוגלת באסטרטגיה אותה בנתה, מתישה את ריגס במשחק מהיר ויעיל, ומנצחת את המשחק בהפרש גדול.

הפקה

הפקת הפרויקט הוכרזה בשנת 2015. ברי לארסון הייתה, לתקופה קצרה, מועמדת להחליף את סטון, בגלל קונפליקטים שעלו בתזמון, שבסופו של דבר נפתרו. במרץ 2016 אנדראה רייסבורו לוהקה לתפקיד של מרילין ברנט. מאוחר יותר באותו חודש בוצעו שלושה ליהוקים נוספים לסרט: אליזבת שו כאשתו של ריגס; אוסטין סטואל כלארי קינג, בעלה של בילי ג'ין, ושרה סילברמן כגלדיס הלדמן, מייסדת כתב העת World Tennis. ארבעה שחקנים נוספים הצטרפו לצוות באפריל: אריק כריסטיאן אולסן כלורני קוהל, ג'סיקה מקנמי כטניסאית מרגרט קורט, אלן קאמינג כמעצב טד טינלינג, ונטלי מוראלס כשחקנית רוזמרי קזאלס.
גטים

הגטים (בלטינית: Getae, ביוונית עתיקה: Γέται), עם קדום ששכן בטריטוריות שמהוות היום את צפון בולגריה, מונטניה ודוברוג'ה. זהו עם ממוצא תראקי המקורב מאוד לדאקים והם דיברו אותה שפה. למעשה ההבדלה בין הגטים ובין הדאקים נעשתה רק על פי מקום מושבם, הדאקים חיו בהרים והגטים במישורים. הגטים מוזכרים לראשונה על ידי הרודוטוס המשבח אותם כהגונים והאמיצים שבין התראקים.
בשנת 339 לפני הספירה הגטים חיו על שתי גדותיה של הדנובה התחתונה, ממפלי הדנובה ומטה. בתקופת מלחמתו של דריווש הראשון נגד הסקיתים, בשנת 513 לפני הספירה, הגטים התנגדו לכובש הפרסי, אך הוכנעו יחד עם יתר העמים התראקים שבגדה הימנית של הדנובה. לאחר הסרת הכיבוש הפרסי היו הגטים שמדרום לדנובה חלק מממלכת אודריסה עד שהוכנעו על ידי פיליפוס השני, מלך מקדוניה. על סמך שליטתם בגטים שמדרום לדנובה, תבעו ממשיכי פיליפוס את השלטון על הגטים שמצפון לדנובה, אך ניסיונותיו של ליסימכוס להכניעם לא השיגו תוצאות.
הגטים שנשארו חופשיים ניהלו קרבות ממושכים עם הבסטרנים, עם ממוצא גרמנו-קלטי שתפס את המורדות הצפון מזרחיים של הרי הקרפטים. הדאקים, תושבי ההרים, ניצחו את הבסטרנים והתפשטו עד הדניסטר. הגטים והדאקים התמזגו ביניהם כשבצפון משתמר יותר שם הדאקים ובדרום שם הגטים. למרות האמור לעיל, עם בוא הכיבוש הרומאי, עדיין היו בדוברוג'ה שלושה מלכים גטים קטנים, "רולס", "דאפיקס" ו"זיראקסס". לאחר הכיבוש הרומי, המחוזות המיושבים גטים ותראקים כונו מואסיה והגטים כונו מואסים.
הירונימוס בכתביו מתאר את הגטים כאדומים ובעלי שער צהוב.

הבלבול בין הגטים ובין הגותים

במהלך ההיסטוריה היו מרושמי דברי הימים שבלבלו בין הגטים ובין הגותים. הקיסר הפילוסוף יוליאנוס היה כנראה הראשון ששגה בכך, אחריו טעו בכך גם ההיסטוריון הלטיני קלאודיאנוס (Claudianus) בתחילת המאה ה-5 שייחס את הויזיגותים אל הגטים, אורוסיוס, קסיודורוס ויורדנס שביצירתו "גטיקה" (Getica) העוסקת בגותים החשיבם כזהים לגטים. גם ביצירה החשובה, "ספר גיבורי האומה הגרמנית" שנכתבה על ידי היינריך פנטלאון (Heinrich Pantaleon) מוצגים המלכים הדאקים, כגותים.
יבגני לאונוב

ביוגרפיה

יבגני לאונוב נולד במוסקבה, ברית המועצות. במהלך ילדותו חלם להיות טייס קרב, חלום נפוץ בקרב ילדים סובייטים במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך תקיפת הנאצים את ברית המועצות, עבדו לאונוב וכל משפחתו במפעל לייצור נשק. בתום המלחמה החל ללמוד בבית הספר של התיאטרון האמנותי של מוסקבה.

קריירה

לאחר שסיים את לימודיו פנה לתעשיית הקולנוע. בשנת 1949 השתתף בפעם הראשונה בסרט, בתפקיד ניצב. עם הזמן, התחבר עם הבמאי גיאורגי דאנליה והפך לחברו הטוב ביותר. לאונוב השתתף ברוב סרטיו של דאנליה. הוא השתתף בעשרות סרטים נוספים בתפקידי משנה ורק בשנת 1957 קיבל תפקיד חשוב ורק בשנת 1965 קיבל תפקיד מרכזי בסרט "שלושים ושלוש". בין סרטיו הידועים ביותר ניתן למנות את: "ג'נטלמנים של מזל" ו"תחנת בלורוסקי", שניהם צולמו בשנת 1971.
בשנת 1980 לאונוב קיבל את פרס 'השחקן המצטיין' על תפקידו בסרט "מרתון של סתיו" בפסטיבל הסרטים של ונציה.
לאונוב נחשב לאחד השחקנים הדגולים של הקולנוע הסובייטי וזמן רב החזיק בתואר "השחקן האהוד ואהוב בברית המועצות".]
בשנת 1991, במהלך טיול בגרמניה, קיבל התקף לב ומת מוות קליני למשך 10 ימים. לאחר ניתוח מסובך ניצלו חייו והוא אף חזר להופיע בתיאטרון.
לאונוב מת ב-29 בינואר 1994, בדרכו להופעה בתיאטרון לנקום. לאחר שהודיעו לקהל הצופים על מותו, כל הקהל קם באופן ספונטני והלך להדליק נרות זיכרון בכנסייה ממול. בטקס הזיכרון שנערך לו השתתפו כחצי מיליון אנשים שבאו לחלוק כבוד לשחקן בקור מקפיא. לאונוב נקבר בבית העלמין נובודוויצ'י במוסקבה.
לאונוב השתתף בסך הכל בכ-70 סרטי קולנוע, תרם את קולו ל-12 סרטים מצוירים, ביניהם פו הדב בדיבוב לרוסית והשתתף בעשרות הצגות תיאטרון במהלך 54 שנות הקריירה שלו.
מהפכת פברואר

מהפכת פברואר של 1917 באימפריה הרוסית הייתה השלב הראשון במהפכה הרוסית. תוצאתה המיידית הייתה ויתורו של הצאר ניקולאי השני על כס המלוכה ברוסיה.

תולדותיה של המהפכה

חוסר שביעות הרצון מדרך ניהול המדינה בידי הצאר, ובעיקר מהשתתפותה של רוסיה במלחמת העולם הראשונה היו מהגורמים העיקריים למהפכה. המהפכה נעשתה על ידי נטילת סמכויותיו של הצאר. המשטר החדש הורכב מברית בין הליברלים ובין הסוציאליסטים שרצו לחולל רפורמה פוליטית ולכונן רשות מבצעת ואספה נבחרת שייבחרו באופן דמוקרטי.
הפגנת נשים בפטרוגרד בקריאה ל"לחם ושלום", הביאה למהפכה עממית נרחבת שמיגרה את המשטר הצארי. במחצית הראשונה של חודש פברואר גרם מחסור במזון למהומות בבירה פטרוגרד. ב-18 בפברואר (על פי הלוח היוליאני הישן, 3 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) הכריזו עובדי בית החרושת הגדול בעיר, "בית חרושת פוטילוב", על שביתה; השובתים פוטרו וכמה חנויות נסגרו, מה שעורר תסיסה במפעלים אחרים. ב-23 בפברואר (לפי הלוח היוליאני. ב-8 במרץ לפי הגרגוריאני) נערכו פגישות ואספות לרגל יום האישה הבינלאומי, שלבשו בהדרגה אופי פוליטי וכלכלי. אלה נמשכו גם בימים שלאחר מכן. גדוד חיילים נשלח לדכא את ההתקוממות, אבל רבים מן החיילים ירו בקציניהם או ערקו והצטרפו למתקוממים. היה ברור שהצאר איבד כמעט לגמרי את השליטה במדינה. מקורביו פנו אליו בבקשה לוותר על הכס לטובת אחיו, מיכאיל אלכסנדרוביץ'. הצאר ניקולאי השני נשמע להם, ויתר  על כסאו ב-2 במרץ (לוח יוליאני, 15 במרץ לוח גרגוריאני), אך מיכאיל סירב לקבל עליו את המלוכה. בנקודה זו, כאשר מוסרות השלטון בלאו הכי כמעט והותרו, איבדה המלוכה את שארית סמכויותיה, ואלו עברו לידי ממשלת המעבר.
בראשות ממשלת המעבר שהחליפה את הצאר עמד בתחילה אריסטוקרט ליברלי, הנסיך גאורגי לבוב, אבל בעקבות כישלונותיה של ממשלתו הוחלף בידי הסוציאליסט אלכסנדר קרנסקי. בימי קרנסקי הוסיפה רוסיה להיות מעורבת במלחמת העולם הראשונה, והוא לא הצליח להתמודד עם הבעיות שעמדו בפני רוסיה. הלחצים מימין (מצד כוחות כדוגמת אלה שעמדו מאחורי פרשת קורנילוב, שחולל הפיכה צבאית כושלת באותה תקופה) ומשמאל (בעיקר מידי הבולשביקים) הקשו מאוד על הממשלה. ב-1 במרץ 1917 פרסם "הסובייט של פטרבורג של נציגי הפועלים והאיכרים" את "הוראה מס' 1", שהורתה לצבא להישמע להוראותיה ולא להוראות ממשלת המעבר. בסופו של דבר הופלה ממשלת המעבר בכוח במהפכת אוקטובר.
עקומת הסינוס של הטופולוגים

בטופולוגיה, עקומת הסינוס של הטופולוגים היא דוגמה קלאסית למרחב טופולוגי קשיר שאינו קשיר מסילתית.

הגדרה פורמלית

עקומת הסינוס של הטופולוגים מוגדרת כתת המרחב של \ R^2, המורכב מגרף הפונקציה \ \sin \left(\frac{1}{x}\right) בקטע \ (0,\infty) ומהקטע הסגור \ \{ 0\}\times [-1,1].
כלומר, מדובר בתת-הגרף של המישור האוקלידי המוגדר על ידי הקבוצה: \  \{(x,\sin(1/x)): x>0\} \cup \{ 0\}\times [-1,1]

תכונות

ניתן להוכיח שעקומה זו קשירה, אך אינה קשירה מסילתית ואינה קשירה מקומית. זוהי הדוגמה הקלאסית למרחב טופולוגי קשיר שאיננו קשיר מסילתית.
עקומת הסינוס של הטופולוגים היא קומפקטית מקומית ואף קומפקטית. עם זאת עקומת הסינוס של הטופולוגים הפתוחה, בפירוט, תמונת הפונקציה הרציפה המוגדרת \ f(x)=(x,\sin(1/x)) לכל \ x>0, ו- \ f(x)=(0,0) עבור \ x = {-1} של המרחב \ \{-1\}\cup (0,\infty) היא תמונה רציפה של קומפקטית מקומית בעוד שאינה קומפקטית מקומית בעצמה.