google/wiki40b huggingface dataset:
תל ברי

תל ברי הוא אתר ארכאולוגי במחוז אל-חסכה שבצפון-מזרח סוריה. אתר זה הוא מקומה של עיר עתיקה בשם כַּחַת. הזיהוי של העיר העתיקה עם האתר הוכח על פי ממצא שנמצא באתר. התל שוכן ליד נהר ג'קג'ק (Wadi Jaghjagh), שהוא יובל של נהר החבור.

היסטוריה

השכבות המוקדמות ביותר בתל משויכות לתרבות חלף. היישוב שכן באזור הג'זירה ונהנה מגשמים חורפיים ומי נהר, מה שהביא לפיתוח החקלאות באזור. האתר היה מיושב מהאלף הרביעי לפנה"ס. באלף השלישי לפנה"ס נכנס היישוב לתחום השפעתה של תרבות האימפריה האכדית. העיר שכנה בקרבת העיר הגדולה נגר, שהייתה בירתה של ממלכה אזורית גדולה.

העיר העתיקה כחת

במאה ה-18 לפנה"ס, העיר נודעה בשם כחת. שמה של העיר מופיעה בטקסטים שנמצאו בארכיון מארי. העיר נשלטה על ידי מלכים מקומיים, עצמאיים למחצה. לאחר ששמשי-אדד הראשון נוצח על ידי מלך מארי יחדומלים (Yahdun-Lim) בתקופת המאבק ביניהם, ברח שמשי אדד לכחת. לאחר מכן נכנסה העיר לתחום הממלכה שהקים שמשי-אדד הראשון בצפון מסופוטמיה, שבירתה שובת אנליל שכנה מצפון מזרח לעיר כחת. זימרילים, היורש של יחדום-לים, ניהל מאבק על שלטונו במארי, עליה שלט ישמח-אדד בנו של שמשי אדד. בשנת 1775 לפנה"ס כבש זימרילים את מארי, ובשנה הראשונה למלכותו יצא לכיוון עמק נהר החבור וכבש את כחת, שמלכה ירים-אדו היה מלך וסל של שמשי-אדד ואחר כך של בנו אשמי-דגן הראשון, שירש אותו וישב באכלתום. לאחר מכן נשלטה העיר על ידי מארי. לאחר שממלכת נגר, ששכנה מדרום מערב לה, ירדה מגדולתה במאה ה-18 לפנה"ס, היא נשלטה על ידי כחת.
לאחר מספר מאות שנים, במאה ה-15 לפנה"ס, הפכה העיר למרכז דתי בממלכת מיתני החורית. מקדש העיר לאל הסערה והשמיים החורי תשוב (Teshub) מוזכר באמנה שנחתמה במאה ה-14 לפנה"ס, בין המלך החורי שתיוואזה (Shattiwaza) והמלך החתי שופילוליומש הראשון. לאחר מכן נפלה העיר בידי אשור. בתקופה הנאו-אשורית, בימי המלך תוכולתי-נינורתה השני, שמלך בין השנים 891 עד 884 לפנה"ס, נבנה בעיר ארמון. העיר המשיכה להתקיים גם לאחר נפילת האימפריה האשורית במאה ה-7 לפנה"ס. בתקופות מאוחרות יותר, האימפריה הבבלית, האימפריה האחמנית, הממלכה הסלאוקית, האימפריה הרומית והאימפריה הפרתית השאירו עקבותיהם באתר. האתר היה מיושב גם בתקופה הערבית.

ארכאולוגיה

גובה התל עליו שכנה העיר הוא 32 מטר מעל סביבתו וגודלו 370 דונם. החפירות הארכאולוגיות באתר החלו ב-1980 על ידי משלחת ארכאולוגית איטלקית מאוניברסיטת פירנצה. ראשי המשלחת היו אמליו פאולו פצורלה (Paolo Emilio Pecorella) ומירזו סלביני (Mirjo Salvini). ב-2006 החלה משלחת חדשה, בראשות רפאלה פיירובון-בנואיט (Raffaella Pierobon-Benoit) מאוניברסיטת נאפולי פדריקו השני, לחפור באתר. 
באלף השני לפנה"ס העיר הוקפה בחומה ובמרכזה נבנה אקרופוליס. בנוסף, נמצאו באתר קברים. בשכבות השונות נמצאה קרמיקה רבה, שסייעה לזהות את השכבות השונות על פי הסטרטיגרפיה באתר ולשייכן לתקופה בה הן נוצרו. בנוסף, נמצאו באתר לוחות בכתב יתדות שהועברו למוזיאון הלאומי של חלב. בנוסף, נמצא באתר מתחם מקודש מהאלף השלישי לפנה"ס, ארמון מלכותי של תוכולתי נינורתה השני וחומה גדולה שהקיפה את התל, שתוארכה לתקופה הפרתית. בנוסף לאלה, נמצאו שרידים מעטים להתיישבות רומאית. במדרון הצפוני של התל נמצא רובע מגורים מהתקופה האיסלאמית.
רתך

רתך הוא איש מקצוע שמתמחה בריתוך חומרים זה לזה. החומרים אותם הוא מרתך יכולים להיות מתכות (כגון פלדה, אלומיניום, ברזל וכדומה), וכן חומרים פלסטיים או פולימרים אחרים. רתכים צריכים להיות בעלי מיומנות, יכולת מוטורית עדינה ותשומת לב לפרטים, וכן בעלי ידע טכני מסוים על החומרים המרותכים ועל נוהלי העבודה המקובלים.

בטיחות

בגלל השימוש באמצעי הלחמה רבי עוצמה ובלהבות, יש בעבודת הרתך סיכון משמעותי לכוויות קשות, ועל-כן משתמשים הרתכים בבגדי עבודה מיוחדים כגון כפפות עור עבות וסרבל בעל שרוולים ארוכים. רמת הבוהק הגבוהה באזור הריתוך עלולה לגרום לפוטוקרטיטיס, דלקת שמקורה בחשיפת הקרנית לקרינת אור על-סגולה. משקפי מגן וקסדות ריתוך כהים נחבשים כדי למנוע חשיפה לאור זה. בשנים האחרונות הוחל בייצור קסדות חדשות בעלות סוכך המתכהה עם חשיפה לכמויות גדולות של  אור על סגול.
הרתכים חשופים בעבודתם גם לגזים רעילים וחלקיקים מזיקים. בעבודות ריתוך שונות נוצר עשן ובו סוגים שונים של תחמוצות מתכת, שחשיפה אליו עלולה לגרום לקדחת המתכות. רעילות האדים עומדת ביחס הפוך לגודל החלקיקים: ככל שהחלקיקים קטנים יותר גוברת הסכנה. בנוסף, חלק מהתהליכים גורמים להשתחררות גזים דוגמת פחמן דו-חמצני ואוזון שעלולים להסב נזק בהיעדר אוורור מספק.
מאיר גריינימן

קורותיו

נולד בווילנה לרב שמואל שהיה עוזרם הקרוב של החפץ חיים והרב חיים עוזר גרודזנסקי, ממייסדי ועד הישיבות בווילנה ומפעיליו המרכזיים, מייסד "מרכז חינוך התורה" בארץ ישראל, והמוציא לאור של ספרי גיסו החזון איש. ולאמו צביה אחותו של החזון איש. שמו מאיר ניתן לו על פי הוראת החזון איש שהורה כך מחמת חלום שחלם באותם ימים.
בשנות ילדותו בווילנה, היה במשך תקופות ארוכות תחת אחריותו של דודו (אחי אמו) הרב אברהם ישעיהו קרליץ, שהיה מתגורר בדירת משפחת גרינימן, ועקב היעדרויות תכופות של ראש המשפחה, הרב שמואל, מביתו (בנסיעות לחו"ל לעניינים ציבוריים), הוטלה על גיסו, הרב קרליץ, האחריות לדאוג לשלומם וחינוכם של ילדי משפחת גריינימן.
בשנת תרצ"ה (1935), שנתיים אחרי עליית דודו החזון איש, עלה הילד מאיר עם הוריו ויתר משפחתו לארץ ישראל. בארץ ישראל למד בישיבות בבני ברק ובבגרותו במשך תקופה מסוימת התגורר בירושלים אצל אחיו הגדול רבי חיים גריינימן ללמוד עמו בצוותא.
נשא לאשה את צלה בתו של הרב בנימין זאב סוקולובסקי. דודו מצד אשתו היה הרב דב סוקולובסקי.
היה ראש כולל באור עקיבא. בשנים האחרונות לומד ביחידות בזכרון יעקב.

חיבוריו

חיבר את סדרת הספרים "אמרי יושר" אשר כתובה בדומה לסגנון הכתיבה של דודו החזון איש, ומתייחדת בכך שמובאות בה שמועות רבות ופסקי הלכות מדודו. בשונה מהחזון איש הוא מרבה לכתוב גם הערות קצרות וכותב גם בענייני אגדה.
חיבר את הספר "דינים והנהגות ממרן החזון איש", שנערך תוך התייעצות מרובה עם יתר תלמידי החזון איש, תוך זמן קצר נעשה הספר לרב-מכר.
הנרי קאר

ביוגרפיה

קאר נולד במונטגומרי, אלבמה וגדל בדטרויט, מישיגן. הוא למד באוניברסיטת המדינה של אריזונה. 
באליפות המכללות (NCAA) שנערכה בשנת 1963 זכה קאר בתואר בריצת 220 יארד. אותה שנה הוא זכה בריצה זו גם באליפות איגוד האתלטים החובבים (AAU).

שיאן עולם

בתחרות שנערכה באוניברסיטת המדינה של אריזונה ב-23 במרץ 1963 קבע קאר בריצת 200 מטר שיא עולם חדש של 20.3 שניות, שיפור לשיאו של פול דרייטון מארצות הברית (20.5 שניות). שנה לאחר מכן, באליפות איגוד האתלטים החובבים שנערכה אף היא באוניברסיטה זו ב-4 באפריל 1964 הוא שיפר את שיאו העולמי והעמיד אותו על 20.2 שניות. שיאי עולם אלו נקבעו במסגרת ריצת 220 יארד.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה קאר בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר בשיא אולימפי חדש של 20.36 שניות, לפני דרייטון (20.58 שניות) ואדווין רוברטס מטרינידד וטובגו (20.63 שניות) ובריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם אולן קאסל, מייק לאראבי ויוליס ויליאמס, בשיא עולם חדש של 3:00.7 דקות, לפני בריטניה (3:01.6 דקות) וטרינידד וטובגו (3:01.7 דקות). הזמן הידני שנמדד לו בריצת השליחים היה 44.5 שניות, התוצאה המהירה במשחקים (בלתי רשמי).
לאחר המשחקים האולימפיים שיחק קאר פוטבול במסגרת ליגת ה-NFL בקבוצת ניו יורק ג'איינטס 3 עונות בשנים 1965–1967.
ג'ק דניאל'ס (ויסקי)

מותגים

Old No. 7 Black Label - הבקבוק המוכר והנמכר ביותר, 40% אלכוהול (עד אוקטובר 2004 הכיל הוויסקי כ-43% אלכוהול).

מספר אגדות אורבניות נקשרו במשמעות המספר "7" המוטבע על מותג זה, אך לא ברור אם ישנה משמעות לכך ומהי.
Gentleman Jack- ויסקי מעט מעודן יותר, עובר סינון כפול דרך פחם עץ מייפל, חלק יותר לשתייה מה-No. 7 - בעל 40% אלכוהול.
Silver Select - ויסקי סינגל ברל בעל 50% אלכוהול.
אף על פי שהתיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית ביטל את האיסור על משקאות חריפים ברמה הפדרלית, החוקה איננה אוסרת על מדינות ומחוזות לחוקק חוקים מקומיים המגבילים את הסחר באלכוהול בתחומם. מזקקת ג'ק דניאלס עצמה נמצאת במחוז מור (Moore) שהוא "מחוז יבש" ואסורה בו מכירת אלכוהול, ולכן ג'ק דניאלס איננו נמכר כלל במחוז בו הוא המיוצר, למעט בחנות המזכרות של המזקקה עצמה.
דריל האנה

ילדות

האנה נולדה בשיקגו שבאילינוי לדונלד ולסוזן. הוריה התגרשו זמן קצר לאחר לידתה ואמה נישאה לג'רולד וקסלר, איש עסקים ואחיו של חזקיאל וקסלר, צלם קולנוע נודע. כבר מילדות משפחתה תמכה בקריירת המשחק של הילדים האנה ושני אחיה הפכו בבוא הימים לשחקני קולנוע כמו גם אחותה למחצה.
האנה, צמחונית מגיל 7, הייתה ילדה מאוד ביישנית בילדותה. היא אובחנה כאספרגרית וסבלה מנדודי שינה שסיפקו לה זמן צפיה רב מול הטלוויזיה שם התחילה אהבתה לקולנוע. בבית הספר שיחקה בקבוצת כדורגל ובאוניברסיטה למדה תיאטרון. בעקבות תאונה איבדה חלק מהאצבע המורה.

קריירה

הופעת הבכורה שלה הייתה ב-1978, כאשר השתתפה בסרט אימה בשם "הזעם", אך היא פרצה לתודעה רק בשובר הקופות הראשון שלה, סרטו של רידלי סקוט מ-1982 בלייד ראנר. ב-1984 שיחקה בסרטו המצליח של רון הווארד "ספלאש" כבתולת ים. הסרט שנחשב להצלחה גדולה באותה תקופה (62$ מיליון) וביסס את מעמדה כאחת השחקניות הלוהטות של אותה תקופה.
לצד סרטים מצליחים בהם השתתפה באותה תקופה דוגמת "מגנוליות מפלדה" ו"וול סטריט" זוכה הפרסים, ניתן למצוא גם כישלונות צורבים כמו "שבט דוב המערות" מ-1986. ב-1990 הופיעה האנה בעיבוד מחודש לסרט האימה הקלסי מ-1958 "התקפת האישה בגובה 50 רגל". ב-1995 נבחרה האנה לאחת מ-100 הנשים הנחשקות בתולדות הקולנוע על ידי מגזין "אמפייר". ב-1997 השתתפה בסדרה האנתולוגית של ABC "אקדח" בהפקתו של רוברט אלטמן. בשנת 1998 שיחקה במותחן של רוברט אלטמן "ג'ינג'רברד", לצד קנת בראנה. ב-1999 שיחקה בסרט "פרחי בר".  
מסוף שנות התשעים הקריירה של האנה נמצאה בתקופת שפל והיא השתתפה בסרטים שוליים בלבד כמו "מצילים: סיפורי אומץ: שתי משפחות" לצד לינדה המילטון, "כביש מהיר" לצד פטסי קנזיט, "הג'וב" לצד אריק מביוס, עד לשנת 2003 בה הופיעה בתפקיד "אל דרייוור" בסרטו של קוונטין טרנטינו "להרוג את ביל". סרט זה, יחד עם סרטים נוספים כגון "עיר הכסף", הקפיצו שוב את מעמדה בקרב שחקני הוליווד ומבקרי קולנוע רבים תיארו את התקופה כקאמבק קולנועי. ב-2004 הצטלמה למגזין "פלייבוי". ב-2005 הציגה האנה משחק לוח הנקרא "מבוך" כחלק מתפנית עסקית שהחלה בחייה. ב-2006 שיחקה בקומדיה "ראש בראש עם משפחת שטיין" לצד ג'רמי פיבן. ב-2007 שיחקה בסרט הקנדי "המשורר" לצד קולם פיור. בשנת 2008 כיכבה בסרט אימה לטלוויזיה "נחיל כרישים" לצד ג'ון שניידר.  
בשנת 2013 שיחקה בסרט הטלוויזיה "סיוט חברתי". בשנת 2015 שיחקה בסרט הפעולה הבריטי "רוצח שכיר בלונדון" לצד אריק רוברטס. בשנת 2017 שיחקה בדרמה הביוגרפית "אני מיכאל" לצד ג'יימס פרנקו וזאכרי קווינטו. ב-2018 כיכבה בסרט הדרמה "פאפא".

חייה האישיים

האנה שומרת על תזונה טבעונית אדוקה. ב-2005 החליטה האנה לעזוב את קריירת המשחק והצטרפה לתנועת איכות הסביבה. היא נוסעת ברכב המונע בביו דיזל ומשתמשת באנרגיה סולרית. ב-2006 נעצרה ביחד עם 17 חבריה מתנועת הסביבה כאשר התבצרה על עץ בחווה קהילתית ליד מרכז העיר לוס אנג'לס שנועדה להריסה. במקום החווה נוסדה גינה בעקבות מהומות לוס אנג'לס של 1992 ונועדה לגידול מזון לצרכים האישיים של חקלאי האזור.
האנה קיימה זוגיות עם מספר ידועים בציבור ביניהם ג'ון קנדי ג'וניור, רובי ויליאמס וואל קילמר. החל משנת 2014 היא בזוגיות עם הזמר ניל יאנג לו נישאה ביולי 2018.
רביב גזית

ביוגרפיה

גזית נולד כבן בכור ליעקב ועליזה גזית בתל אביב-יפו וגדל ברמת גן. בגיל שבע החל ללמוד נגינה בפסנתר והמשיך ללמוד נגינה קלאסית וג'אז עד שהגיע לגיל 18. לאחר שסיים את שירותו הצבאי בצה"ל, החל לנגן כקלידן עם מספר להקות רוק. במקביל, החל בלימודי הנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת תל אביב ורכש תואר ראשון בנושא בשנת 1975. אף על פי שסיים את התואר, מעולם לא עבד כמהנדס, אלא המשיך לעבוד כנגן וכמעבד מוזיקלי.
ב-1982 הלחין את פסקול הסרט "חמסין" של הבמאי דניאל וקסמן. 
החל משנות ה-80 עבד כמעבד המוזיקלי של זמרים רבים ביניהם שלמה ארצי, יזהר אשדות ויהודית רביץ. בין היתר עיבד את השיר "שמש רטובה" של אריק איינשטיין ו"שדות של אירוסים" של שלמה ארצי וכן את האלבומים לילה לא שקט וירח של ארצי. ארבעה שירים שעיבד מאלבום זה הגיעו למצעדים השנתיים והשיר "נרקוד נשכח" דורג במקום השני במצעד הפזמונים ה'תשמ"ו. בשנים אלו הלחין גם מוזיקה להצגות בתיאטרון חיפה, בתיאטרון החאן ובתיאטרון הבימה ובהן "ליל העשרים" ובנוסף הלחין את המוזיקה לסרט חמסין. ב-1988 הוציא לאור את אלבומו הראשון Ze, שכלל יצירות אלקטרוניות ויצא על גבי תקליט ויניל.
ב-1991, הלחין גזית את המוזיקה בסרט "גמר גביע". שנה מאוחר יותר, רכש גזית תואר בקומפוזיציה מאוניברסיטת תל אביב. ב-1995 הוציא לאור את האלבום "יצירות אלקטרוניות" יחד עם המלחין אריה שפירא. כארבע שנים מאוחר יותר, ב-1999, הוציא לאור את האלבום "Shape Shifter" וייסד את המרכז למוזיקה באמצעות מחשבים באוניברסיטת תל אביב, שהיה לראשון מסוגו בישראל. גזית שימש כמנהל המרכז וכמרצה בו עד שנת 2004.
רבות מיצירותיו של גזית הושמעו בפסטיבלים ובקונצרטים בארץ ובעולם. בין היצירות שהלחין ניתן למנות את היצירות "Zee‏, "ZtoZ", "מיתת נשיקה" ו-"Octet 95".
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21, עיבד גזית את חלק משירי האלבום "סנטיאגו דה קובה" של מיכה שטרית. ארבע שנים אחרי כן, הלחין את המוזיקה בסרטים "שושלת שוורץ" ו"תגובה מאוחרת". שנה מאוחר יותר, עיבד מספר שירים באלבום "אם אלה החיים" של קרן פלס וביניהם השיר שנושא את שם האלבום אשר דורג במקום החמישי במצעד הפזמונים ה'תשס"ו.
נכון ל-2019,  גזית מתגורר בכרמי יוסף עם בנו דניאל.
ליכטנשטיין במשחקים האולימפיים

הישגים

למרות אוכלוסייתה הקטנה מאד של הנסיכות (33 אלף תושבים ב-2008), היא הצליחה לזכות לאורך השנים בעשר מדליות אולימפיות, מהן שתיים מזהב, כולן במשחקי החורף, ובענף הסקי האלפיני. היא המדינה המובילה במספר המדליות לנפש.‏ 9 תוך 10 המדליות השיגו נציגים משתי משפחות.
במדליה הראשונה עבור ליכטנשטיין זכתה גולשת הסקי ילידת גרמניה הני ונצל שייצגה את המדינה בשתי אולימפיאדות. באולימפיאדת אינסברוק (1976) זכתה ונצל במדליית ארד בתחרות הסלאלום הענק, ובאולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) זכתה בשתי מדליות זהב, בסלאלום ובסלאלום ענק ובמדליית כסף בגלישה במורד. אחיה של הני, אנדרס ונצל זכה בלייק פלאסיד במדליית כסף בתחרות הסלאלום הענק לגברים, וארבע שנים אחר כך במדליית ארד באותו המקצוע באולימפיאדת סרייבו. 
את המדליות הנוספות לליכטנשטיין השיגו וילי פרומלט כשזכה במדליית ארד בתחרות הסלאלום אולימפיאדת אינסברוק, אורבסולה קונזט זכתה במדליית ארד בסלאלום נשים באולימפיאדת סרייבו (1984). פול פרומלט, אחיו של וילי, זכה באולימפיאדת קלגרי (1988) במדליית ארד בתחרות הסלאלום לגברים. 
הישגיה המצוינים של ספורטאיה באולימפיאדת לייק פלאסיד הציבו את ליכטנשטיין במקום השישי מבין כל המדינות בדירוג הזכיות במדליות באותה אולימפיאדה. 
לאולימפיאדת סוצ'י (2014) שלחה ליכטנשטיין ארבעה ספורטאים, הבולטת בהם גולשת הסקי האלפיני טינה וייארתר, בתה של הני ונצל, שנשאה את דגל המשלחת. באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכתה וייארתר במדליית ארד בתחרות הסופר G. 
במשחקי הקיץ השתתפו ספורטאים מליכטנשטיין, ללא שהגיעו להישגים משמעותיים, בתחרויות האתלטיקה, שחייה, קליעה, רכיבה, מרוצי אופניים, ג'ודו, טניס והתעמלות מכשירים.

שינוי הדגל בעקבות האולימפיאדה

אחד האירועים המשמעותיים ביותר של ליכטנשטיין במשחקים האולימפיים אינו קשור כלל לספורט. עם פתיחת אולימפיאדת ברלין ב-1936 הבחינו חברי המשלחת כי דגל האיטי הנישא על ידי המשלחת ההאיטית זהה לדגל ליכטנשטיין. בעקבות גילוי זה נוסף לדגל המדינה הכתר שנה לאחר מכן.
העיר ללא יהודים

עלילה

המפלגה הנוצרית סוציאליסטית תופסת את השלטון באוסטריה, ראש הממשלה החדש הוא אנטישמי קנאי שגורס כי היהודים הם השליטים האמיתיים במדינה. אי לכך, הוא מעביר באספה הלאומית חוק המורה לכל היהודים לעזוב את אוסטריה עד סוף השנה. החוק מתקבל בהתלהבות רבה בקרב ההמונים, והיהודים אכן עוזבים. זמן קצר לאחר יישום החוק מתגלות ההשלכות הבלתי צפויות של עזיבת היהודים - על החיים באוסטריה: חיי התרבות העשירים של וינה הופכים לשממה, בתיאטראות מציגים אך ורק את מחזותיהם של אותם שני מחזאים לא יהודים. מרבית בתי הקפה התרוקנו, או שהוסבו לבתי מרזח לממכר נקניק ובירה. לאחר תקופת גאות קצרה - הכלכלה נופלת, העסקים בבעלות יהודית נסגרים או עוברים לערים אירופיות אחרות - כפראג ובודפשט. האינפלאציה והאבטלה משתוללות.
הדמויות הפוליטיות בספר מתוארות כך שניתן לזהותן עם אישים פוליטיים בני התקופה. בסרט, לעומת זאת, מטושטש הדמיון כדי לעקוף את איסורי הצנזורה. בנוסף למישור הפוליטי, הסרט עוסק גם באהבה שנרקמת בין לוטה, צעירה וינאית טיפוסית, לאמן היהודי ליאו סטראקוש. במקרה, הנערה היא בתו של חבר האספה הלאומית המתנגד ליהודים, שהצביע בעד החוק לגירושם.
לקראת סוף הסרט האספה הלאומית מעוניינת להפוך החלטתה על פיה, ולהשיב את היהודים. למען השגת הרוב הדרוש לשינוי החקיקה, צמד הנאהבים לוטה וליאו (שהתגנב חזרה לאוסטריה באופן בלתי חוקי, עם מסמכים מזויפים של צייר צרפתי) נדרשים לסכל את התנגדותו של חבר האספה האנטישמי ברנרד (השחקן הנס מוזר), ולשם כך הם משכרים ומסממים אותו. הדרמה מגיעה לשיאה כשברנרד, המטושטש עדיין ונתון תחת השפעת האלכוהול והכדורים, נכנס במקרה למוסד פסיכיאטרי; הרופאים, המשוכנעים שמדובר ב"משוגע", מאשפזים אותו בכפייה במוסד. ברנרד נכלא בתא המעוצב בצורה אקספרסיוניסטית, שמדגישה את האסימטריות של המקום, ומשרה תחושה קלאוסטרופובית, בעקבותיה הוא הוזה שהוא נרדף על ידי מגן דוד.
בקטע זה מתגלה החריגה החריפה של עלילת הסרט מהמקור הספרותי, כי בתום הסצנה במוסד הפסיכיאטרי - בסרט, ברנרד מתעורר מחלום, ומתברר לצופים, בדיעבד, שכל הסרט, למעשה, הוא חלומו של ברנרד. העלילה על פי התסריט: "ברגע שיא המתח והחרדה, הציר ברנרד מקיץ מחלומו, מוצא עצמו בבית המרזח בשעת לילה מאוחרת, ואומר: 'תודה לאל שהחלום המטופש הזה חלף – אנחנו כולנו בני אדם, איננו רוצים בשנאה – אנו חפצי חיים ורוצים לחיות ביחד בשלום!'.

ביקורת

במקומות רבים הסרט עוקב אחר עלילת הספר כמעט מילה במילה, מה שמדגיש כי הסוף האוטופי של הסרט אינו אלא ביטוי לפייסנות. בסיום, הקהל המופתע לומד שכל הפעילות הדרמטית התרחשה במסגרת חלום, ועל כן מעולם לא התרחשה. הסוף השמח שעל המסך, המוכתב על ידי פשרנות, לא רק שהוא נוגד את המהות של הספר, אלא גם את המציאות האנטישמית הממשית שהוא מתאר.... המפנה המפתיע הזה בעלילה, הסוטה לחלוטין מהמשמעות הספרותית, ומציג את הדרמה כתוכן חלומי, אינו יכול להיתפס כבחירה דרמטית בלבד, אלא כדוגמה מובהקת ליכולת ההדחקה של הנפש האוסטרית. הניסוי התמים והגולמי הזה מ-1924 יכול להיחשב כגרסה ראשונית למה שיבוא לאחר מלחמת העולם השנייה באוסטריה הארץ ללא תכונות.
— Thomas Ballhausen, Günter Krenn, 2006
בריכת נוי

בריכת נוי היא בריכה מלאכותית, מעשי ידי אדם, המשמשת באדריכלות הנוף למספר תפקידים במקביל לשימושים פונקציונאליים.
בריכות נוי קיימות מזה אלפי שנים כשהעתיקות ביותר הוקמו בערים שונות במסופוטמיה העתיקה. הבריכות בעת העתיקה שימשו לרחצת הגוף והיו אלמנטים חשובים בגינות העתיקות. הבבלים נהגו לבנות בריכות מים בחצרות ארמונות כחלק מעיצוב נופן. גופי מים בגני נוי נתפשו בעת העתיקה כ"פיסת גן עדן" עלי אדמות וסיפקו הרגשה של חיות בנוסף להיבטיה הפונקציונלים של הבריכה. בבריכות אלה שולבו בהתאם ליכולות הטכנולוגיות גם מזרקות שהדגישו את תחושת הניתוק של המקום מארציותו וחיזקו את האווירה השמימית. בריכות עתיקות אלו עוצבו לרוב בצורה של שני גופי מים אורכיים המצטלבים אחד עם השני בצורת '+'. בריכות אלה שמקורן במסופוטמיה השפיעו רבות מאוחר יותר על התהוות הגן המוסלמי שהיה נפוץ מאוד באדריכלות האיסלאמית ובו שולבו כמעט תמיד בריכות אלו. דוגמאות מופלאות לגנים אלו קיימים עד היום באיראן, הודו, דרום ספרד ורבות מארצות ערב.
בריכות נוי רבות נבנו גם על ידי היוונים והרומאים העתיקים אולם רובן שימשו גם לרחצה או נבנו כחלק מבית מרחץ שלם. הרומאים הרבו להשתמש בבריכות ששילבו נוי עם שימוש אמיתי. מרבית הוילות הרומאיות כללו במרכזן אטריום אשר תפקידו היה בין השאר אגירת מי הגשמים אל בריכה מרכזית קטנה. בריכה זו שימשה לנוי, שתייה ואף למיזוג אוויר טבעי של הבית.
ההיסטוריה של אדריכלות הנוף כוללת שימושים רבים ומגוונים נוספים בבריכות לטובת נוי. הבריכות שימשו, בדומה לגן המסופוטמי, להענקת חיות ורעננות למקום ולעיתים גם להדגשת פנים מסוימים של האדריכלות עצמה בצורה של בריכת השתקפות. הגן הצרפתי שהיה פופולרי מאוד במאות ה-17 וה-18 עשה שימוש בבריכות נוי שצורותיהם היו עיטורים בפני עצמם. הבריכות הצרפתיות נבנו כולן בצורה סימטרית, כמו שאר הגן, ולעיתים רבות בצורות רדיאליות דמויות פרח. סגנון הגן האנגלי שהתפתח כאנטיתזה לזה הצרפתי התאפיין בבריכות מים מלאכותיות שעשו בהם מאמצים רבים כדי שייתפשו כנוף טבעי קלאסי ואידיאלי. בריכות אלה מקובלות מאוד בגנים באנגליה ולהן תפקיד חשוב בתרבות הפנאי האנגלית עד היום. 
השימוש המודרני בבריכות נוי מגוון אף הוא והוא שכיח מאוד גם בעיצוב הנוף העכשווי.
ארמון טרוקדרו הישן

ארמון טרוקדרו הישן (בצרפתית: L'ancien Palais du Trocadéro) שניצב בעבר ברובע השישה-עשר של פריז, היה מבנה בסגנון מורי שנבנה בידי האדריכלים גבריאל דוויו וז'ול בורדה עבור התערוכה העולמית של פריז (1878) יחד עם גשר ינה המחבר אותו אל השאן דה מארס בגדה השמאלית. המבנה נהרס והוחלף בארמון שאיו לרגל התערוכה העולמית של פריז (1937). במבנה שכן, עד להריסתו, המוזיאון הצרפתי לאנדרטאות שנוסד על ידי אלכסנדר לנואר. גני טרוקדרו הוקמו בתכנונו של ז'אן-שארל אלפן. החל משנת 1880, הוסף למקום מצפה כוכבים עממי, על ידי לאון ז'ובר.

כמו ארמון שאיו הנוכחי, ארמון טרוקדרו הישן הורכב משני אגפים בצורת חצי עיגול, והסטרוקטורה שלו נשמרה, למעשה. ואולם, הארמון שתכנן דוויו קישר את שני האגפים במבנה מרכזי עגול בעל שני מגדלים בסגנון מורי או נאו-ביזנטי.
זאב וולף בלום

זאב וולף הכהן בלום (1835, מוינשט, רומניה - 8 בנובמבר 1911, ראש פינה) היה מאנשי העלייה הראשונה, ממייסדי המושבה ראש פינה, שימש במשך כמה שנים כמוכתר של המושבה.

ביוגרפיה

נולד לשמשון בן צבי בעיירה מוינשט שבמולדבה, רומניה. הוא קיבל חינוך מסורתי וסחר בתבואה. בן 28, הצטרף לחבורה יישוב ארץ-ישראל על ידי עבודת אדמה. האגודה נוסדה במוינשט ביזמתם של המזכיר דוד שוב וראש החבורה מנדל גרינברג. האגודה איגדה 50 משפחות, כ-130 נפשות, אשר שמו לעצמן מטרה להתנחל על הקרקע כאיכרים בארץ ישראל. חבריה החלו בפעילות ציונית כחלק מן ההתעוררות הלאומית בקרב עמי אירופה שהחלה לאחר אביב העמים. הם אספו כספים לשם רכישת קרקע בארץ ישראל מבלי שהכירו את התנאים הקשים, ששררו במקום באותה תקופה.
ב-24 יולי 1882, יום לפני תשעה באב, רכש דוד שו"ב עבור אגודתו, מן הבדואים בגליל העליון, שני שלישים מאדמות ג'עוני. את יתרת האדמה במקום קנו משפחות יהודים שהגיעו מרוסיה.
בסוף חודש אב ה'תרמ"ב (15 באוגוסט 1882), יצא זאב עם אשתו מאלי לבית גולדנברג וארבעת צאצאיהם, בתוך משלחת של 30 משפחות לעיר הנמל גאלאץ. הם עברו בבאקו שם הצטרפו אליהן משפחות נוספות מהעיר יאשי ומערים אחרות. בגאלאץ הצטרפו עוד משפחות מטעם הוועד המרכזי של אגודות חובבי ציון בעיר. כ-90 איש מהם הפליגו באניה "טיטוס" דרך קושטא וביירות ועגנו בחיפה. 
יחד עם זאב וולף עלו ארצה גם שלושת אחיו ואחותו מלכה. 
החבורה התיישבה על אדמת הכפר ג'עוני (גיא אוני) בשלהי אלול תרמ"ב. זאב וולף בלום חתום שלישי על אישור התקנות של המושבה החדשה שנחתמו באספת המייסדים הראשונה של המושבה במוצאי שבת תשובה ה'תרמ"ג, ישיבה שבה ניתן למושבה השם ראש פינה. יחד עם אשתו מאלי, היה זאב שותף לעבודת הקרקע ולבניית המושבה ראש פינה. לימים שימש גם כמוכתר המושבה. 
זאב השתתף ביסוד החברה "זרע אברהם" ע"ש הברון אברהם בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, לעזרה הדדית ולשיפור המידות במושבה.
נפטר בראש פינה ביום ט"ז בתשרי ה'תרע"ב, 8 בנובמבר 1911, והוא בן 64.
טרביום

תכונות

טרביום הוא מתכת כסופה אפורה, רקיעה, ניתנת לחישול ורכה מספיק בשביל שניתן יהיה לחתוך אותה עם סכין. טרביום יציב יחסית כשנחשף לאוויר. לטרביום שתי צורות אלוטרופיות.

היסטוריה

הטרביום זוהה ב-1843 על ידי הכימאי השוודי קרל מוסנדר (Carl Gustaf Mosander), בתור זיהום בתחמוצת איטריום (Y₂O₃) ונקרא על שם הכפר איטרבי בשוודיה.

צורה בטבע

טרביום לא מופיע לעולם בטבע בצורתו החופשית, אך הוא נמצא בכמה מינרלים כגון צריט, גדוליניט, מונזיט (שמכיל מעל 0.03% טרביום), קסנוטים (YPO₄) ואוקסניט (שמכיל למעלה מ-1% טרביום).
ניתן לבודד טרביום מTbF₃ באמצעות תגובה עם סידן כך:
2TbF₃ + 3Ca → 2Tb + 3CaF₂

אמצעי זהירות

לטרביום ותרכובותיו רעילות נמוכה ומנגנוני רעילותו לא הובנו במלואם. 

לטרביום אין תפקיד ביולוגי.
ממלכה במבחן

העלילה

העלילה מתרחשת בימי הביניים בממלכת כוזר היהודית, ממלכה חזקה של גרים המצויה ביחסים מתוחים עם שכנותיה עמן ידעה מלחמות בעבר. בכוזר יש בית מלוכה וותיק העובר מאב לבן ותפקידים רבי עוצמה המכונים: "עוצר כוזר", "בק כוזר", ועוד. העלילה נעה בין בגידות, אמון, ומלחמות, והתפלגות כתוצאה ממלחמות ירושה.
קורנליוס ראיין

קורות חיים

הוא נולד בדבלין ולמד לנגן בכינור באקדמיה האירית בדבלין.
ב-1940 עבר ללונדון וב-1941 החל לעבוד ככתב צבאי בדיילי טלגרף. הוא תיאר את קרבות האוויר באירופה והשתתף במספר פעולות הפצצה של חיל האוויר השמיני והתשיעי של ארצות הברית. לאחר מכן השתתף ותיאר את קרבות הארמייה השלישית בפיקודו של גנרל ג'ורג' פאטון.
לאחר כניעת גרמניה ב-1945 הועבר לחזית האוקיינוס השקט וב-1946 הועבר לירושלים.
ב-1947 עבר לארצות הברית ועבד בשבועון טיים שם כתב על ניסויי הגרעין של ארצות הברית באוקיינוס השקט וגם על קרבות מלחמת העצמאות.
ב-1949 ביקר באזור הנחיתה בנורמנדיה והחליט לכתוב ספר על המערכה בנורמנדי. הוא ערך כ-1000 ראיונות עם לוחמים של בנות הברית, גרמנים ואזרחים צרפתיים. הוא החל לכתוב את הספר ב-1956 והספר יצא לאור בשם היום הארוך ביותר ב-1959 והיה רב מכר. ראיין גם השתתף בכתיבת התסריט לסרט "היום הארוך ביותר" בשנת 1962.
ב-1966 פרסם את ספרו "הקרב האחרון" על הקרב על ברלין. לאחר עבודת מחקר מקיפה שכללה ראיונות עם לוחמים בריטיים, אמריקאים, רוסים, גרמנים ואזרחים.
בשנותיו האחרונות לקה בסרטן הערמונית, אך הספיק לסיים את ספרו האחרון "גשר אחד רחוק מדי" (1974) על מבצע מרקט גארדן. הספר עובד ב-1977 לסרט מצליח באותו שם בבימויו של ריצ'רד אטנבורו.
שלושת ספרים אלה תורגמו לעברית.
צבי זילברטל

ביוגרפיה

זילברטל גדל בשכונת רחביה שבירושלים. קרוב משפחתו של זילברטל הוא הפרופ' ישעיהו ליבוביץ'. למד בגימנסיה העברית. בשנים 1970–1975 שירת בצה"ל. במסגרת שירותו, השלים קורס חובלים ולאחריו שירת בצה"ל כקצין בחיל הים. במהלך שירותו לחם במלחמת יום הכיפורים, כקצין מחלקה בספינת טילים. צלל בין השאר במימי נחל הקישון הרדודים.
בשנת 1976 החל בלימודי ספרות באוניברסיטה העברית, אך עבר ללימודי משפטים, אותם סיים בהצטיינות ב-1981. הוא התמחה בבית המשפט העליון אצל השופט אהרון ברק ובמשרד עו"ד פרטי. ב-1983 הוסמך כעורך דין.
ב-1990 מונה לשופט בבית משפט השלום בירושלים, וב-1997 היה לסגן נשיא בית המשפט. ב-2000 מונה לשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בעיר, וב-2001 מונה כשופט קבוע בבית משפט זה. במהלך כהונתו היה, בין היתר, בין השופטים שהרשיעו את אלי פימשטיין ברצח הודיה קדם. כן כתב את פסק הדין הראשון שהתייחס לתנאי רישיון קריאייטיב קומונס בתביעה להפרת זכויות יוצרים שהוגשה בידי צלמים חובבים נגד חברת מפה. בהמשך מונה כסגן נשיא בית המשפט המחוזי.
במקביל לכהונתו כשופט, שימש מרצה בפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, ובין היתר לימד סדר דין אזרחי.
ב-21 בפברואר 2012 החל לכהן כשופט בבית המשפט העליון. הוא נחשב לשופט בעל גישה מרכזית, שאיננה נוטה במובהק לליברליות או לשמרנות.
במרץ 2016 הודיע במפתיע על כוונתו לפרוש מתפקידו כשופט, וזאת בגלל עומס עבודה בתפקידו. עם הגיעו לגיל 65, באפריל 2017. ב-10 באפריל 2017 פרש מכהונתו.
מאז פרישתו מכס השיפוט, מכהן כבורר ומגשר במסגרת משרד עו"ד אברמסון ושות'.