קורט וונגוט

ילדות ונעורים

וונגוט נולד באינדיאנפוליס, במדינת אינדיאנה בארצות הברית ב־11 בנובמבר 1922. הוא היה הצעיר מבין שלושה אחים. הורי סבו ואביו (קורט וונגוט האב) היו ארכיטקטים ואביה של אמו היה מיליונר בעל מבשלת שיכר. רבים מגיבוריו של וונגוט מגיעים מסביבתה של אינדיאנה, אך בספרו "עריסת חתול" התייחס במפורש לזהות ה"הוזיר", כינויו של יליד אינדיאנה, כ"גראנפלון", זהות כוזבת, המבוססת על התאגדות של אנשים שאין מאחוריה מהות אמיתית.
כבר בבית הספר התיכון עסק בכתיבה, והיה בין הכתבים של עיתון בית הספר, שהיה הראשון בארצות הברית שיצא לאור מדי יום. לאחר סיום בית הספר התיכון, למד זמן קצר באוניברסיטת באטלר באינדיאנפוליס, אך פרש לאחר שאחד המורים אמר שסיפוריו אינם טובים דיים. לאחר מכן למד באוניברסיטת קורנל בין 1941 ל-1942, ואף שם עסק בכתיבה לעיתון הסטודנטים, אם כי הנושא העיקרי שבו עסק היה ביוכימיה. ב-1943 החל ללמוד במכון קרנגי לטכנולוגיה, אך הפסיק את לימודיו על מנת להתגייס לצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-14 במאי 1944, המועד שבו חל יום האם בארצות הברית, התאבדה אמו, אדית וונגוט.

מלחמת העולם השנייה והפצצת דרזדן

ניסיונו של וונגוט כחייל וכשבוי היה בין החוויות המכריעות שעיצבו את חייו ואת כתיבתו. וונגוט הוצב לשרת כסייר קדמי בדיוויזיית חיל הרגלים ה-105, ולחם בקרב הארדנים, מתקפת פתע של הגרמנים בדצמבר 1944 על הצבא האמריקני ביער הארדנים, שהחלה כהפתעה טקטית, ואף נחלה הצלחה בימיה הראשונים. הוא נותק מגדודו ונדד מאחורי קווי האויב במשך מספר ימים עד שנתפס בידי חיילים גרמנים ב-14 בדצמבר 1944.
לאחר שנפל בשבי, חווה את תוצאותיה הקשות של הפצצת דרזדן בפברואר 1945. וונגוט היה אחד משבעה שבויי מלחמה שהיו בדרזדן בזמן שהופצצה בידי בעלות הברית, ושרדו אותה כששהו במרתף תת-קרקעי ששימש לאריזת בשר, שכונה "בית מטבחיים 5". הנאצים העסיקו את השבויים באיסוף גופות לשם קבורתן, אך לאחר זמן מה, בשל ריבוי הגופות, הסתפקו בשריפתן באמצעות להביורים.
חוויה זו הייתה נושא ספרו "בית מטבחיים חמש", והיא מתוארת אף בשישה מספריו האחרים. בהקדמה למהדורה ה-25 של הספר, מתאר וונגוט את ספרו (בתרגום יורם קניוק):
הבעה בלתי שיפוטית של תדהמה לנוכח מה שראיתי ועשיתי אחרי שהפגיזו את דרזדן בפצצות תבערה לפני זמן כה רב, כאשר בחברת אסירי מלחמה אחרים ועובדי כפייה ששרדו את ההפגזה, חפרתי גופות מתוך מרתפים ונשאתי אותן, נטולות זהות, שמותיהן אינם מתועדים בשום מקום, למדורות מונומנטליות לשרפת מתים. הגופות יכלו להיות כל אחד, כולל אותי, ואין ספק שהיו בהן נציגים של כל אומה שהייתה מעורבת במחצית האירופית של מלחמת העולם השנייה, בין אם משתפי פעולה, עובדי כפייה או פליטים. איך יכולתי להיות בלתי שיפוטי? פצצות הן שביצעו את ההרג. היו לי מספר חברים הגונים ומכובדים ואמיצים ששימשו כטייסים או כמפציצים. המעשים של אנשים כמותם בגיחות מעל דרזדן לא הצריכו יותר זעם או תיעוב או עוצמת כעס מאשר עבודה בפס ייצור של מכוניות.
וונגוט שוחרר על ידי חיילים סובייטיים במאי 1945. עם שובו לאמריקה הוענק לו עיטור לב הארגמן על מה שכינה "פציעה מגוחכת בשוליותה".

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נישא וונגוט לאהובת נעוריו, ג'יין מרי קוקס. לזוג היו שלושה ילדים משלהם, וכן אימצו את שלושת ילדיה של אחותו של וונגוט, אליס אדמס, שמתה ממחלת הסרטן בשבוע שבו נהרג בעלה בתאונת רכבת. שניים מילדיו פרסמו ספרים, בנו מארק וונגוט, הקרוי על שמו של מארק טוויין, ובתו אדית וונגוט.
וונגוט המשיך בלימודי תואר שני באנתרופולוגיה באוניברסיטת שיקגו, וכן עבד ככתב לענייני פלילים בלשכת העיתונות העירונית של שיקגו. על פי תיאורו של וונגוט עצמו בספר "קופסת הטבק מבגומבו", דחתה האוניברסיטה את התזה הראשונה שהגיש, שעסקה בזהות בין הציורים הקוביסטים ובין מרידות האינדיאנים בסוף המאה ה-19. לאחר מכן קיבלה האוניברסיטה את ספרו "עריסת חתול" כתזה, והעניקה לו את התואר.
בשנת 1950 פרסם את סיפורו הקצר הראשון, "Report on the Barnhouse Effect", במגזין "קוליירס", ושנים לאחר מכן גם בקובץ סיפוריו "ברוכים הבאים לבית הקוף". הסיפור היה סיפור מדע בדיוני שעסק בפרופסור בשם בארנהאוז, המפתח יכולת להשפיע על חפצים באמצעות המחשבה, ובניסיון הממשלה להפוך את היכולת הזו לכלי נשק. הסיפור נושא בחובו את הסגנון ובחירת הנושאים שיעסיקו את יצירתו של וונגוט מעתה ואילך.
בשנת 1952 פרסם את ספרו הראשון, דיסטופיה בשם "Player Piano", המתארת עולם בו ייתרו הרובוטים את הצורך בעבודה אנושית. בשנת 1959 פרסם את ספרו "הסירנות של טיטאן". בשנת 1961 את "אמא לילה" (שהושפע בבירור מאירועי משפט אייכמן, ומתרחש בחלקו בישראל), ובשנת 1963 את "עריסת חתול".
בתחילת דרכו לא הצליח וונגוט להתפרנס מכתיבתו. הוא עזב את שיקגו והחל לעבוד כאיש יחסי ציבור לחברת ג'נרל אלקטריק בעיירה סקנקטדי שבמדינת ניו יורק. לאחר מכן עסק במכירת מכוניות עבור חברת סאאב בעיירה בארנסטייבל הסמוכה לקייפ קוד שבמסצ'וסטס. בעיסוק זה נחל כישלון חרוץ.
בשלב זה חשב וונגוט לעזוב את הכתיבה, אך קיבל משרת הוראה באוניברסיטת איווה. בעודו מלמד הפך הספר "עריסת חתול" לרב מכר, והוא החל בכתיבת "בית מטבחיים חמש". רבים סבורים כי "בית מטבחים חמש" הוא אחד מהספרים הטובים ביותר שנכתבו בארצות הברית במהלך המאה ה-20. כך, למשל, בחר טיים מגזין בספר לאחד מ"מאה הספרים הטובים שנכתבו בשפה האנגלית מאז 1923", ואילו בית ההוצאה הגדול "מודרן לייבררי" העוסק בהוצאת ספרי איכות, בחר בו בשנת 1998 כאחד מ"100 הספרים הטובים" הן ב"בחירת המערכת" והן ב"בחירת הקוראים".

חייו כסופר נודע

דור תרבות הנגד של שנות ה-60 גילה את כתיבתו פורצת הגבולות והאנטי-ממסדית של וונגוט, ואימץ אותו אל חיקו. וונגוט זכה להכרה ולהצלחה. בנוסף לפרסום ספרים רבים נוספים (19 במהלך הקריירה שלו), כתב גם סיפורים קצרים עבור המגזינים המובילים בארצות הברית - פלייבוי, סטרדיי איבנינג פוסט, קוסמופוליטן, ורבים אחרים. רבים מסיפורים אלו קובצו בקובץ "ברוכים הבאים לבית הקוף" בשנת 1968.
בשנת 1970 נפרד וונגוט מאשתו ג'יין מרי, ועבר לגור עם הצלמת ג'יל קרמנץ הצעירה ממנו ב-18 שנים. בשנת 1979 התגרש מג'יין מרי ונישא לג'יל. בשנת 1982 אימץ הזוג תינוקת בשם לילי, שהיא כיום זמרת ושחקנית.
במשך חייו וביצירתו נאבק וונגוט עם זכר התאבדותה של אמו ועם הדיכאון. בשנת 1984 ניסה להתאבד באמצעות גלולות שינה. הוא התייחס לניסיון התאבדות זה בכמה ממאמריו. וונגוט נהג לעשן, והתייחס לעישון כסוג של התאבדות.
עם פרסום ספרו "רעידת זמן" בשנת 1997, הכריז וונגוט על פרישתו מכתיבה בדיונית. הוא המשיך לכתוב עבור המגזין "In These Times" בו היה עורך בכיר משנת 1995 ועד מותו. כתיבתו עבור המגזין עסקה במגוון של נושאים, החל מביקורת על הנשיא ג'ורג' בוש הבן וכלה בתיאור של הליכה לבית הדואר. ב-2005 פורסם קובץ ממאמריו בעיתון בשם "אדם ללא ארץ". הוא טען כי זהו ספרו האחרון.
וונגוט היה ידוע אף כמאייר, כשרון אותו גילה כשאייר את ספריו "בית מטבחיים 5" ו"ארוחת בוקר של אלופים", תוך שימוש בטוּש (עט לבד צבעוני). הוא צייר מספר הדפסי משי ואייר גם רבים מהמאמרים שכתב עבור "In These Times"‏.
בשנת 2000 עלה ביתו באש, והוא סבל משאיפת עשן ואושפז במצב קשה בבית החולים. הוא שרד, אך הארכיב האישי שלו נשרף כליל. לאחר שחרורו מבית החולים עבר לגור בנורת'המפטון שבמסצ'וסטס, והחזיק בדירה נוספת בניו יורק.
ב-11 באפריל 2007 נפטר בגיל 84, לאחר שנפגע כשנפל בביתו במנהטן וסבל מנזק מוחי חמור. וונגוט היה מאושפז במשך מספר שבועות, אך לא החלים מן הפציעה.

קילגור טראוט

קילגור טראוט הוא סופר מדע בדיוני מזדקן, המופיע ברבים מספריו של וונגוט. 
כן - קילגור טראוט שוב איתנו. הוא לא הצליח להסתדר בחוץ. אין בכך כל בושה. הרבה אנשים טובים לא מסתדרים בחוץ.
— ציפור כלא, פתח דבר
לטראוט תפקידים רבים. לעיתים הוא משמש כזרז עבור העלילה (בספרים "אלוהים יברך אותך, מר רוזווטר" ו"בית מטבחיים 5"), ולעיתים הוא דמות פעילה שלא רק מקדמת את העלילה, אלא משמשת בתפקיד חיוני (בספרים "ארוחת בוקר של אלופים", "ציפור כלא" ו"רעידת זמן"). רוח הרפאים של בנו של טראוט, ליאון טרוצקי טראוט, היא המספר בגוף ראשון של הספר "גלפגוס".
טראוט מתואר לרוב כסופר מדע בדיוני פורה ביותר, שאינו מוערך כראוי, ושעבודותיו מפורסמות במגזינים פורנוגרפיים על מנת למלא בהם עמודים בין תמונות העירום. לטראוט מעריץ אחד, אליוט רוזווטר (דמות של נדבן אלכוהוליסט מסתורי, המופיעה ביצירות אחדות של וונגוט), האוסף את כל ספריו.
נוכחותו של טראוט בספרי וונגוט אינה משמשת מטרה ברורה, והיא מעין חידה. לקראת סוף "ארוחת בוקר של אלופים" הוא הופך למעין דמות אב. בספרים אחרים הוא מזכיר את וונגוט עצמו בשלבים המוקדמים של כתיבתו. יש המזהים את דמותו של טראוט עם הסופר תאודור סטרג'ן. אחרים סבורים כי המדובר באלטר אגו של וונגוט, שאכן ציין זאת במפורש בספרו ״רעידת זמן״.
הביוגרפיה של טראוט אינה עקבית. ב"ארוחת בוקר של אלופים" חי טראוט בין 1907 ל-1981, וב"רעידת זמן" חי בין 1917 ל-2001. שני תאריכי הפטירה היו עתידיים בעת כתיבת הספרים. במאמר לעיתון "In These Times" ב-2004 דיווח וונגוט לקוראיו כי ב-15 באוקטובר 2004 התאבד טראוט באמצעות שתיית נוזל לפתיחת סתימות בכיורים, וזאת לאחר שהתייעץ במגיד עתידות שחזה כי ג'ורג' וו. בוש ינצח בבחירות שנערכו באותה שנה, ברוב של 5 קולות מול 4 בבית המשפט העליון. הכתובת על מצבתו של טראוט לפי דיווח זה היא - "Life is no way to treat an animal" (החיים הם דרך לא ראויה להתייחס לבעל חיים).
סופר המדע הבדיוני פיליפ חוזה פארמר כתב ספר בשם "ונוס על הצדף" ופרסם אותו בשמו של טראוט. במשך זמן מה הניחו כי וונגוט הוא שכתב את הספר. וונגוט עצמו לא היה מרוצה מכך. פארמר סיפר כי כאשר נודע שהוא שכתב את הספר, הוא קיבל שיחת טלפון זועמת מוונגוט.

דעותיו הפוליטיות

כשם שפרץ גבולות בכתיבתו, כך גם בדעותיו נחשב כהוגה אנטי-ממסדי. וונגוט ראה עצמו בראש ובראשונה כהומניסט. הוא שימש כנשיא האגודה ההומניסטית האמריקנית, והחליף את אייזק אסימוב במה שכינה "משרה חסרת תועלת זו". במשך זמן רב היה חבר האגודה האמריקנית לזכויות האזרח, ואף הופיע במודעה מטעמה.
ראיית העולם האנטי ממסדית של וונגוט השפיעה על תרבות הנגד של שנות ה-60. תיאוריו האנטי מלחמתיים בספר "בית מטבחיים חמש" והדת הבוקוניסטית, האנארכיסטית כמעט, רוויית אהבת האדם, בה האקט הדתי העליון הוא המגע האינטימי בכפות הרגליים, המופיעה בספר "עריסת חתול" התאימו לרוח התקופה. מתנגדי מלחמת וייטנאם, אימצו את הביטוי מהספר "בית מטבחיים חמש" - "So it Goes" ("ככה זה"), והפכו אותו לסיסמה.
הוא הושפע מסוציאליסטים אמריקנים מוקדמים כפאוארס הפגוד ויוג'ין ב. דבס, ציטט אותם בספריו, ואף קרא על שמם דמויות בספריו. עם זאת, אין לראותו כסוציאליסט. בסיפור הקצר "הריסון ברג'רון" תיאר עולם שבו כל האנשים שווים, אך תוצאה זו מושגת באמצעות הצבת מגבלות על המוכשרים. כך, למשל, אנשים יפים מהממוצע חייבים ללבוש אף מלאכותי שיכער אותם, ואנשים זריזים חייבים לשאת עמם משקולות. כאשר גיבור הסיפור משתחרר ממגבלותיו המלאכותיות, ורוקד עם אהובתו הבלרינה שאף היא השתחררה ממגבלות אלו, הם נורים למוות על ידי "המגביל הכללי". רעיון דומה מופיע גם בספר "הסירנות של טיטאן". נראה כי וונגוט היה יוצר עצמאי במחשבתו, והתנגד לרעיונות הסמכותניים שבבסיס השיטה הסוציאליסטית.
הביקורת החברתית בספריו של וונגוט, על אף שהיא מפורשת וברורה, אינה מתייחסת לרוב לאירועי התקופה. חריג יוצא דופן הוא ספרו "ציפור כלא" (1979) העוסק, בין היתר, בפרשת ווטרגייט ובעניין סאקו וונצטי. קובץ מאמרים בשם "האל יברך אותך, ד"ר קבורקיאן", התייחס לנושא השנוי במחלוקת של הסיוע להתאבדות מטעמים הומאניים. אך עיסוק מפורש זה מהווה חריגה. רק לאחר שהכריז על פרישתו מכתיבה, התייחס לאירועים אקטואליים במאמריו.
הנושאים החוזרים בכתיבתו הם הדרך שבה הורסת התרבות המערבית את עצמה לדעת, ומביאה לתוצאות של הרס וחורבן. לא רק החורבן אותו חזה בדרזדן, המתואר ברבים מספריו, אלא גם דימויים אפוקליפטיים של סוף העולם. כך קפיאתו הגלובלית של העולם בספר עריסת חתול, עקב השימוש ב"קרח 9", המצאה של גביש הגורם לקפיאת כל המים עמם הוא בא במגע, ובסופו של דבר, לקפיאת כל המים בעולם וקץ החיים האנושיים עלי אדמות, או התפתחותו של המין האנושי לצורת חיים ימית הדומה לכלב ים, המתוארת בספר "גלפגוס".
כל כתיבתו רוויה ברעיונות פוליטיים אנטי ממסדיים, ובראייה צינית של סדר הדברים הקיים. רעיון מסוג זה הוא כי ההיסטוריה האנושית מכוונת על ידי גזע חייזרים, במטרה להפוך את כל כדור הארץ לחלק חילוף לחלליתם שנתקעה.
מחוויית דרזדן הבין כי אין לחלק את העולם ל"טובים" ול"רעים". הנאצים מתוארים בספריו באופן אנושי ולעיתים אוהד. כך ב"אמא לילה" מתואר סוכן אמריקני בשם הווארד קמפבל, המשמש כשדר ברדיו הגרמני, ומתרועע עם גדולי הנאצים, המתוארים באופן אנושי, הומוריסטי כמעט. קמפבל, שנתפס כבוגד בארצו, מכיוון שהצבא התכחש לכך שהיה מרגל, כפי שהוזהר שיקרה בידי הסוכן שגייס אותו, נתפס על ידי ישראל, ונשפט בדומה לאדולף אייכמן. הספר מתאר איך בתוך המערכת הבלתי אנושית של הנאציזם יוצר קמפבל מערכת של זוגיות אוהבת עם אשתו הגרמנייה, המכונה "רייך לשניים", ואף כותב על כך ספר סנטימנטלי ההופך לרב מכר בגרמניה הנאצית. ב"עריסת חתול" מתוארת באופן חיובי דמותו של רופא, שהיה איש אס אס ונמלט לאי קאריבי נידח, ולאחר מכן מקדיש את חייו להצלת חיים. וונגוט מעיר כי בקצב הנוכחי של עבודתו, אם יעסוק בכך במשך אלף שנה, ישתווה מספר החיים שהציל למספר החיים שנטל.
עם זקנתו, במאמריו לעיתון "In These Times", התייחס לאירועים אקטואליים באופן ספציפי וללא כחל ושרק. הוא יצא בהתקפה חריפה על ממשלו של ג'ורג' וו. בוש ועל מלחמת עיראק. בשנת 2005 בראיון לעיתון "דה אוסטרליאן", התייחס לסוגיית המחבלים המתאבדים, וטען כי המדובר באנשים אמיצים, וכי "הם מתים עבור הכבוד העצמי שלהם. זה דבר איום כאשר שוללים ממישהו את הכבוד העצמי. כאילו התרבות שלך היא אפס, הגזע שלך הוא אפס, אתה אפס... זה מתוק ונעלה למות למען דבר בו אתה מאמין". המראיין הסתייג מהפיסקה וראה בה "דבריו של איש זקן שאינו רוצה לחיות עוד, ובגלל שאינו מוצא דבר שראוי לחיות עבורו, הוא מוצא כי ההגנה על הטרוריסטים היא משעשעת באופן כלשהו". בנו של וונגוט, מארק, פרסם ראיון תגובה בעיתון בוסטון גלוב, בו טען כי המדובר בפליטת פה שלא הובנה כהלכה.