google/wiki40b huggingface dataset:
שמעון שדמי

שמעון שדמי (חיטריק) (ה' בתמוז תרנ"ט, 13 ביוני 1899, ליוזנה שבמחוז ויטבסק בבלרוס – ו' באייר ה'תשמ"ח, 23 באפריל 1988, תל יוסף, ישראל) היה מנצח, מנהל ומייסד תזמורת תל יוסף. כמו כן ניהל את בית הספר למוזיקה בעפולה ובכפר יחזקאל.

ביוגרפיה

שמעון נולד למשפחה דתית, בן לנחום ולרייזל (שושנה) שדמי (חיטריק). היה אחד משבעה ילדים.
עד גיל 13 למד בתלמוד תורה. בגיל 13 הצטרף ללהקת מכבי האש בעיר הולדתו ליוזנה. לאחר שנתיים עבר ללמוד בעיר יקטרינוסלב, שם למד ארכיטקטורה כ-3 שנים. לאחר מכן הצטרף למקהלת הצבא האדום ובמקביל הצטרף לקבוצה חלוצית ציונית, מעשה שהיה לצנינים בעיני המשטר הסובייטי. עקב כך עבר ללטביה, שם הצטרף לארגון החלוץ של יוצאי העיר קובנא. במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא בריטניה, ושירת משנת 1914 עד סוף המלחמה. בשנת 1921 (תרפ"א) עלה לארץ ישראל באונייה אבצייה.
עם הגיעו לארץ הצטרף למשק חלוצי ברחובות ואחר בדגניה א', שם נשאר עד שנת 1924 (תרפ"ד), אז עבר עם אחיו דוד לקיבוץ תל יוסף ועסק בייבוש ביצות. כן עבד במאפיה המקומית לפרנסתו.

נישואים וחיים אישיים

בשנת 1928 נישא לאיילה פלדמן. לזוג נולדו 3 ילדים. נפטר בגיל 88 שנים ונטמן בתל יוסף.
המשפט הקונסטיטוציוני של מדינת ישראל

פרס ישראל בחקר המשפט לאמנון רובינשטיין

הספר זכה לאזכור נכבד בנימוקי חבר השופטים להענקת פרס ישראל בחקר המשפט לאמנון רובינשטיין:
התרומה המרכזית של פרופ' רובינשטיין למשפט הציבורי בישראל היא ספרו על "המשפט החוקתי של מדינת ישראל". ספר זה (שפורסם במהדורה הראשונה בשנת 1969) היה הספר המקיף הראשון שפורסם בישראל על דיני חוקה. באופן טבעי הוא הפך לספר יסוד, לא רק לצורך הוראה בפקולטות למשפטים, אלא גם לשימוש מעשי של עורכי דין ושופטים, ומעבר לכך מקור חיוני (ובעצם יחיד) לכל סטודנט ואדם המתעניין בדיני חוקה (לרבות זכויות אדם) בישראל. הספר אינו מסתפק בריכוז יסודי ושיטתי של מקורות המשפט ובהצגתם בצורה בהירה, אלא הוא גם מקדם ערכי יסוד של דמוקרטיה, שוויון וזכויות אדם. הוא שמר במשך כל השנים על המעמד של ספר מוביל ומחנך לדורות רבים של סטודנטים, משפטנים ואחרים, ואף שימש פעמים רבות מקור שצוטט בפסקי הדין של בית המשפט העליון. הספר עודכן בהתמדה, ויצא מדי כמה שנים במהדורה חדשה. זה עתה יצאו לאור שניים מתוך שלושת כרכיו במהדורה שישית (שהוכנה יחד עם ד"ר ברק מדינה).
יום השלום הבינלאומי

יום השלום הבינלאומי (באנגלית: International Day of Peace) לפעמים נקרא יום השלום העולמי, נחגג ב-21 בספטמבר בכל שנה. הוא מוקדש לשלום עולמי ובמיוחד להיעדר מלחמה ואלימות. את היום חגגו לראשונה ב-1982 והוא נחגג על ידי אומות רבות, קבוצות פוליטיות, קבוצות מיליטנטיות ועמים. ב-2013, הוקדש היום על ידי המזכיר הכללי של האו"ם לחינוך לשלום, האמצעי המרכזי במניעת מלחמה.
כדי לחנוך את היום, מצלצלים בפעמון השלום היפני במטה האו"ם בניו יורק. את הפעמון חלשו ממטבעות שנתרמו על ידי ילדים מכל היבשות והיה מתנה שנתנה על ידי ארגון האו"ם היפני, כ-"תזכורת למחיר האנושי של המלחמה". על צדו נחרט, "יחי השלום העולמי המוחלט".
נמל רוטרדם

היסטוריה

לנמל רוטרדם היסטוריה רבת שנים אשר תחילתה במאה ה-14. הנמל היה גורם מרכזי בהתפתחותו של היישוב מעיירת חוף קטנה לעיר נמל מרכזית והתפתח לצד העיר כאשר על שפך נהר הריין, העובר בעיר, נוספו לנמל רציפים. במחצית הראשונה של המאה ה-20 עבר מרכז הנמל מן האתר ההיסטורי בלב העיר, מערבה לעבר הים הצפוני. כדי לשפר את נתיבי השיט לים הצפוני נחפרה תעלת מים חדשה (בהולנדית: Nieuwe Waterweg), עוד בשנת 1872, שאיפשרה מעבר אוניות מנהר הריין אל הים. תעלה זו, באורך כ-10 ק"מ, הועמקה ושופרה מאז מספר פעמים ועל גדותיה יש מגוון של מפעלי תעשייה.
במהלך השנים נוספו לנמל רציפים רבים, סמוך יותר לים הפתוח, הנמל הורחב עוד יותר בשנות ה-70 כחלק מפרויקט Europoort, שנועד להפוך את הנמל לשער הימי של אירופה.

מאפייני הנמל

מהלקוחות הבולטים בנמל רוטרדם הן התעשיות הפטרוכימיות, בנוסף מהווה הטיפול בסחורות משא במעבר, בעיקר במכולות, ענף חשוב. הנמל משמש נקודת מעבר מרכזית לסחורות בצובר ולסחורות ארוזות העושות דרכן בין יבשת אירופה לבין יעדים שונים בעולם. מרוטרדם מועברות סחורות לתוך יבשת אירופה באמצעות אוניות, דוברות נהר, רכבות או משאיות. מאז שנת 2007 פועל בין נמל רוטרדם לגרמניה קו רכבות משא מהירות (Betuweroute), על מסילה כפולה. ממערב לעיר רוטרדם פועלים בתי זיקוק גדולים אשר אספקת הנפט אליהם מגיעה במכליות נפט.
רציף EECV בנמל מאפשר גישה לאוניות בעלות שוקע של 24 מטר. מה שהופך אותו, לצד נמל פונטה דה מדירה (Ponta da Madeira) בברזיל, לאחד משני הנמלים היחידים בעולם שמאפשרים את עגינת ה-MS Berge Stahl, אוניית הצובר הגדולה בעולם, גם כאשר היא עמוסה. האונייה המובילה עופרות ברזל בין ברזיל לרוטרדם, מגיעה לנמל עמוסה עם שוקע של 23 מטר, במסלולה היא עוברת בים הצפוני בתעלה שאורכה 57 ק"מ (Eurogeul) אשר נחפרה במיוחד לאפשר גישה לנמל רוטרדם לאוניות עם שוקע גדול מ-20 מטר.
רבות מפעולות ההעמסה והפריקה בנמל המכולות ברוטרדם נעשות באופן אוטומטי, על ידי רובוטים. משאיות רובוטיות מיוחדות הן שמעבירות את המכולות לנקודות ההעמסה, או האחסנה, כשהן מונחות ברשת מגנטית שהונחה מתחת לפני הקרקע.
המדרגות (סדרה)

תקציר

בדצמבר 2001, הסופר מייקל פיטרסון התקשר לדווח לרשויות כי אשתו קתלין נפלה מגרם מדרגות באחוזתם שבפורסט הילס (ניו יורק) ומתה. הרשויות מיאנו להאמין לגרסתו של פיטרסון כי אשתו נפלה בשעה שהייתה שיכורה והסיקו כי הוא הכה אותה למוות באמצעות אלה (מתנה מאחותה של קתלין) שהייתה חסרה בחיפושים שנערכו באחוזה. כתב אישום הוגש נגד פיטרסון בגין רצח. הסדרה מפרטת את התפתחות התיק מנקודת מבטו של פיטרסון וצוות ההגנה שלו שבראשו עמד דייוויד רודולוף.
במהלך המשפט, התגלה כי בתקופה שבה פיטרסון התגורר בגרמניה, חברת משפחה נפטרה כתוצאה מדימום תוך מוחי שלאחריו התמוטטה ונפלה במדרגות וסבלה מפגיעת ראש דומה לזו שספגה אשתו של פיטרסון במותה. חקירה שנערכה בשעתו על ידי המשטרה הגרמנית ורשויות צבאיות של ארצות הברית קבעה כי המוות היה כתוצאה מתאונה ובעקבותיו פיטרסון אימץ את שתי בנותיה של אותה אישה. התביעה הציגה את מוות זה במהלך המשפט כמקרה שנטע בראשו של פיטרסון את הרעיון איך "לזייף" את התאונה של קתלין. במהלך הדיונים, בנותיו של פיטרסון עמדו לצד אביהן בעיקשות.
התביעה טענה כי קתלין גילתה שמייקל היה ביסקסואל שניהל רומנים עם גברים, גילוי שהוביל לוויכוח בסופו חבט בראשה וגרם למותה. פיטרסון טען להגנתו כי אשתו ידעה על ההעדפות המיניות שלו וכי ניהלו נישואים פתוחים. הוא טען כי שהה בבריכה בחוץ בשעה שקתלין נפלה במדרגות ונפצעה. שיחזור של צוות ההגנה הוכיח כי פיטרסון יכול היה לפספס את קריאותיה של אשתו לעזרה אם אכן שהה באותו זמן בבריכה. חבר המושבעים הרשיע את פיטרסון.

תגובות וביקורות

הביקורות לסדרה היו ברובן חיוביות. הסדרה קיבלה רייטינג "איכות יוצאת דופן" דירוג (8.5 מתוך 10) מ-Documentary-Review.com מבוסס על תשע ביקורות. בשנת 2005 זכתה הסדרה בפרס פיבודי.

סרטי המשך

באפריל 2012 נחשף כי לסטראד עובד על סרט המשך בן שעתיים ל"המדרגות" עבור הערוץ הצרפתי Canal+, לאחר שיחרורו של מייקל פיטרסון מהכלא ובעודו ממתין למשפט חוזר. סרט ההמשך, שנקרא "הזדמנות אחרונה", הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הדוקומנטריים הבינלאומי באמסטרדם בנובמבר 2012. הוא שודר ב-Canal+ ב-30 בינואר 2013, וב"סטוריוויל" של BBC Four ב-4 בפברואר. ערוץ סאנדנס שידר גרסה חלופית מקוצרת, ששידרה את "הזדמנות אחרונה" כשני פרקים חדשים של מיני סדרת המקור, ששודרו ב-4 במרץ וב-11 במארס 2013.
ב-23 בנובמבר 2015 הכריז לסטראד על סרט המשך נוסף בפורום IDFA. במקור הוכרז כ"מדרגות 3", הסרט תיעד את סיפור המשפט האחרון של פיטרסון, שנקבע לתחילת שנת 2016. הסרט הוזמן על ידי Canal+. מאוחר יותר נרכש על ידי נטפליקס ופורסמו שלושה פרקים חדשים של הסדרה, יחד עם 10 הפרקים הקודמים, ב-8 ביוני 2018. הפרק הראשון מבין הפרקים החדשים הוקרן בבכורה ב-28 אפריל 2018, בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
מחילה (זואולוגיה)

מחילה בתחום הזואולוגיה היא מנהרה חפורה בקרקע על ידי בעל חיים, במטרה ליצור חלל מתאים לבית גידול, מחסה זמני או תוצר לוואי של תנועת החיה. יצירת מחילות היא התנהגות שכיחה בממלכת בעלי החיים, מאחר שהיא קשורה להתגוננות מטורפים ומאיתני הטבע, רביה וגידול צאצאים, שיחור מזון ועוד.
בעלי החיים החיים במחילות קרויים מתחפרים. בעלי חיים אלה משתנים בגודלם החל מצרעות קטנות ונמלים ועד לחזיר יבלות ושנבוב.
חלק מהמינים המתחפרים גורמים לסחף ופגיעה בקרקעות ובצמחיה, מה שגורם לכמה מינים פולשים מתחפרים כמו ארנבון מצוי לגרום לפגיעה רבה באזורים אליהם הם מגיעים.
מרדכי גרוס

ביוגרפיה

נולד בירושלים לצדוק ולמלכה גרוס. בוגר ישיבת קול תורה וישיבת פוניבז', תלמידם של הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב אלעזר מנחם שך והרב שמואל הלוי וואזנר. למד מספר שנים אצל הרב מאיר צבי ברגמן, ראש ישיבת רשב"י בבני ברק. משמש כמורה הלכה של חלק מהציבור הליטאי בבני ברק ובמודיעין עילית.
הרב גרוס הוא אב בית דין של בית דין "חניכי הישיבות" בבני ברק ועומד בראש רשת בתי הוראה בבני ברק, במודיעין עילית ובלייקווד, שבהם עונים תלמידיו לשאלות הפונים. הוא מכהן כרב של מספר בתי כנסת בבני ברק ובמודיעין עילית, חלקם של קהילות בוגרי ישיבת פוניבז'. רבים מתלמידיו מכהנים כרבני קהילות.
הרב גרוס כיהן משנת 2008 עד שנת 2014 כחבר בד"ץ שארית ישראל. ובנוסף לזה הוקם "בד"ץ חניכי הישיבות" שהוא נשיאו. הוא עומד בראש "ועדת מהדרין" של תנובה ובראש בית דין בפריז.
חיבר עשרות ספרים וקונטרסים במגוון נושאים הלכתיים, ובהם גם עניינים שהעיסוק בהם אינו נפוץ. הרב נסים קרליץ יצא נגד פסיקותיו בהלכות נידה, אך הרב שמואל הלוי וואזנר הביע את תמיכתו בו, והרב יוסף שלום אלישיב העניק הסכמה לספרו על הלכות טהרה. הוא משלב בחלק מכתביו והנהגותיו עניינים קבליים.
באוקטובר 2012 התעוררה סערה סביב קובץ תשובות שהוציא הרב גרוס ובו פסיקות מקלות בהלכות שבת. רבי חיים קניבסקי יצא במכתב חריף נגד הקובץ. במכתב, שפורסם בעיתון יתד נאמן, קרא הרב קניבסקי לציבור הליטאי להוציא את הקובץ מהבית. בתגובה, הורה הרב גרוס לחסידיו לבטל מנויים לעיתון יתד נאמן.
הרב גרוס נחשב ייחודי במגזר הליטאי בשל הנהגותיו החסידיות והקבליות. כך לדוגמה, את מנהג התשליך שנהוג לקיים ביום ראש השנה, מקיים הרב גרוס מדי שנה בימים שלאחר ראש השנה בטקס מיוחד המתקיים על חוף הים בתל אביב יחד עם חלק מחסידיו.
הרב גרוס נוהג לפקוד את קבר יוסף שבשכם.

משפחתו

בנותיו נשואות לבניהם של הרב משה דוד ליפקוביץ, הרב מנחם לנג והדיין הרב שלמה זלמן אולמן.
מיכל סהר

ביוגרפיה

סהר נולדה בשנת 1970 בתל אביב. לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה בבצלאל בירושלים בשנת 1996 החלה לעבוד בקבוצת תל אביב, בה התקדמה לתפקיד ארט דיירקטורית ולבסוף שותפה.
בשנת 2000 יצאה לדרך עצמאית, ובשנת 2005 התמנתה לתפקיד מעצבת מוסף 7 ימים של ידיעות אחרונות, תפקיד בו שימשה למשך שנתיים. ב-2008 חברה למעצב קובי לוי להקמת ״הליגה״, סטודיו לעיצוב ומיתוג, יחדיו יצרו פרויקטים שונים.
במקביל, בשנת 2001 הקימה עם עודד עזר את ״הגילדה״, קואופרטיב מעצבי פונטים עצמאיים. בהמשך חבר אליהם דני מירב (״הטייס״), אך ב-2007 עודד עזר החל לשווק את הגופנים שעיצב באופן עצמאי.
נוסף על הגופנים המסחריים, עיצבה סהר גם פונטים נקודתיים לפרויקטים שונים, ביניהם TAM - פונט המיתוג ושילוט במוזיאון תל אביב לאמנות, Wendy עבור סדרת הילדים ונדי בירד (הוצאת א-נו-ני-מה), סירוקא (תערוכת בוגרים בצלאל) ו37 בלוקס (מיתוג גלריה BAAD).
ב-2011 פתחה סטודיו עצמאי - ״סטודיו מיכל סהר״.

קריירה

מיכל מרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים משנת 2007 במחלקה לתקשורת חזותית, שם היא מלמדת קורסים בנושא מיתוג, עיצוב אות וגרפיקה אקספרמינטלית, ומשמשת במבחר תפקידים אקדמיים, ועדות הוראה ועוד. משנת 2018 היא מכהנת כראש תחום עיצוב גרפי וטיפוגרפי במחלקה.

עיצוב ומיתוג

עבודת העיצוב של מיכל מתמקדת בתחומי האמנות והתרבות, וביצירת פונטים.
עבודות ריענון, חידוש ויצירת לוגואים כוללים את מוזיאון תל אביב לאמנות, ארטפורט, נמל יפו, גלריה עינגע לאמנות עכשווית, גלריה p39 ועוד.
עיצבה לוגואים ואלבומים גם בתחום המוזיקה - רונה קינן, דפנה והעוגיות, קרולינה, שלומי סרנגה.
יחזקאל אטלס

ד"ר יחזקאל אטלס (1913 - 5 בדצמבר 1942) היה רופא ומפקד יחידת פרטיזנים היהודיים בזמן מלחמת העולם השנייה. לוחם ומפקד בתנועת המרי היהודית בזמן השואה.

ביוגרפיה

נולד בעיירה רווה מזובייצקה במערב האימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיירה בתחומי פרובינציית לודז' בפולין). למד רפואה בצרפת ובאיטליה ובסיום הלימודים חזר לפולין. בשנת 1939, עם פלישת הצבא הגרמני לפולין, נמלט עם הוריו ואחותו למזרח פולין, לשטח שנכבש על ידי הצבא האדום. בקיץ 1941 פלש הצבא הנאצי לברית המועצות והעיירה בה שהה יחזקאל אטלס עם משפחתו נכבשה. הם הוחזקו בגטו במשך כחמישה חודשים ולאחר מכן נרצחו על ידי הגרמנים. יחזקאל, כרופא, הושאר בחיים ונשלח לטפל באיכרי הסביבה. הוא התגורר בגטו דרצ'ין.
בקיץ 1942, ערכו הגרמנים ומשתפי הפעולה המקומיים מבצע לחיסול הגטו. אטלס עם קבוצה של יהודים צעירים הצליח להימלט מהגטו ליערות הסביבה. שם הוא ארגן מהם יחידת פרטיזנים. 
יחד עם הד"ר יוסף רקובר הקים אטלס בית חולים שדה. בית החולים שירת יהודים ופרטיזנים רוסים גם יחד
יחידתו של אטלס, שמנתה כ-120 יהודים, חברה אל גדוד פרטיזנים סובייטי. כדי להוכיח את יכולת יחידתו למפקדים הסובייטים, הוא הוביל את לוחמיו להתקפה על בסיס משטרה בלארוסית (משטרת משתפי הפעולה עם הנאצים) בדרצ'ין. למרות חימושם הדל הצליחו אטלס ולוחמיו להשתלט על הבסיס ולחסל 44 משתפי הפעולה. בהתקפה תפסו שלל רב - רובים ותחמושת, מה שאפשר להם להמשיך במאבק. בתחילת ספטמבר 1942 ערכה פלוגתו של אטלס מספר התקפות על קו רכבת לידא - הרודנה. הפרטיזנים פגעו בקווי הרכב ואף פוצצו רכבת, שהובילה הספקה לכוחות הגרמנים. באוקטובר 1942 ערכו התקפה על הגרמנים בעיירה ז'טל והרגו 30 גרמנים. מבצעיו הקרביים של יחזקאל אטלס, מעשי הנקם שלו ודמותו, עשו רושם רב על הפרטיזנים היהודים והלא-יהודים באזור כלו. ב-5 בדצמבר 1942 נפצע אנושות בקרב עם הגרמנים ונפטר כעבור כמה שעות. חבריו קברו אותו מהר באחת הביצות.
ביוני 2008 הועברו עצמותיו של יחזקאל אטלס ממקום קבורתו בביצות אל בית העלמין היהודי בז'טל. יחזקאל אטלס נקבר בטקס צבאי מלא עם משמר כבוד של חיילים בלארוסים. הוא נקבר בסמוך לקבר אחים, בו קבורים יהודי ז'טל שנספו בשואה.
מישל דושוסואה

ביוגרפיה

נולד בוולנסיין שבצפון צרפת, בסמוך לגבול עם בלגיה. למד תחילה ספרות בליל הסמוכה ולאחר מכן משחק בקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה בפריז. ב-1964 החל לשחק בתיאטרון הקומדי פראנסז ושיחק בה עד 1984.
את הקריירה הקולנועית שלו החל בתחילת שנות ה-60 כניצב בסרטים כגון "היום הארוך ביותר" (1962). ב-1967 שיחק לראשונה בתפקיד ראשי במותחן "משחקי רצח" (Jeu de massacre); סרטו של הבמאי הצרפתי אלן ז'סואה. ב-1969 החל לשחק בסרטיו של קלוד שברול ואלו הביאו לו פרסום; תחילה היה זה בתפקיד משנה כמפקח המשטרה ב"האישה הבוגדנית" ובאותה שנה שיחק בתפקיד הראשי ב"שהחיה תמות", בו גילם את האב השכול המחפש את האיש שהרג את בנו. הוא זכה לביקורות חיוביות על משחקו זה ונאמר עליו כי הוא מיטיב לבטא מכלול של רגשות תחת מסכה של איפוק. ב-1970 שיחק בסרט נוסף של שברול, "הקרע"; הפעם בתפקיד משנה כפרקליטה של הגיבורה (בגילומה של סטפאן אודראן) והדמות היחידה העומדת לצידה מול כל מבקשי רעתה. ב-1973 שיחק שוב בסרט של ז'סואה, "Traitement de choc", לצידם של אלן דלון ואני ז'ירארדו. בשנים שבאו לאחר מכן הוסיף דושוסואה לשחק בסרטי קולנוע וטלוויזיה רבים, אולם רק לעיתים רחוקות בתפקידים ראשיים.
ב-1984 השתתף בסרט ההיסטורי עתיר התקציב של הבמאי אלן קורנו, "Fort Saganne", לצידם של ז'ראר דפארדייה, פיליפ נוארה, סופי מרסו וקתרין דנב. ב-1990 שיחק בתפקיד משנה בסרטו של הבמאי לואי מאל, "חגיגה במאי" (Milou en mai) והיה מועמד לפרס הסזאר לשחקן המשנה הטוב ביותר. הוא המשיך לשחק בקולנוע ובטלוויזיה בתפקידי משנה, בדרך כלל. ב-2000 שיחק בתפקיד משנה בסרטו של פטריס לקונט, "האלמנה מסנט פייר" (La veuve de Saint-Pierre), בכיכובם של ז'ולייט בינוש ודניאל אוטיי. ב-2002 השתתף בסרטו של קוסטה גברס, "אמן" שעסק בסיפורו של הקצין הנאצי קורט גרשטיין שניסה להביא לידיעת הכנסייה הקתולית את השואה המתחוללת באירופה. ב-2004 שיחק בתפקיד משנה בסרטו של פטריס לקונט, "זרים אינטימיים" (Confidences trop intimes) בכיכובם של פבריס לוקיני וסנדרין בונאר. באותה שנה שב ושיתף פעולה עם קלוד שברול כששיחק בתפקיד משנה בסרטו, "השושבינה" (La demoiselle d'honneur). ב-2008 נטל חלק בתפקיד משנה בדרמת הפשע הביוגרפית המורכבת משני חלקים "אויב הציבור מספר 1" שעסקה בחייו של הפושע המפורסם ז'אק מזרין. הסרטים העלילתיים האחרונים בהם השתתף יצאו לאור ב-2010. תחילה היה זה היה סרטו של יאן סמואל, "ממני באהבה" (Lage de Raison), בכיכובה של סופי מרסו ולאחר מכן, סרטו של ז'יל פאקה ברנר, "המפתח של שרה" שעסק ביהודי צרפת בזמן השואה.
דושוסואה נפטר בפריז במרץ 2012, בן 73, כתוצאה מהתקף לב.
הציבור מטומטם ולכן הציבור משלם

"הציבור מטומטם ולכן הציבור משלם"  או בגרסה המקוצרת "הציבור מטומטם" הוא ציטוט משירו של שלום חנוך "מחכים למשיח", שנטבע כביטוי בעיקר בשיח הפוליטי.
השיר "מחכים למשיח" נכתב על משבר מניות הבנקים (ישראל, 1983). המשפט "הציבור מטומטם ולכן הציבור משלם" מיוחס ליורם ארידור, שכיהן כשר האוצר בזמן המשבר, והתראיין אז למהדורת החדשות המרכזית "מבט". ציטוט זה אחראי במידה רבה לדימויו היהיר והמתנשא של ארידור. השיר מבטא את ייאוש הציבור מהנעשה במדינה וממדיניות הממשלה בשלל תחומים, והמשפטים "הציבור מטומטם ולכן הציבור משלם" ו-"האזרח הקטן נאלץ לשלם בגדול" מתארים את הציבור שנאלץ להתמודד עם גזירות שמשית השלטון שבו בחר, או עם מהלכים שאותם הוא מבצע, ושאינם לטובת הציבור הבוחר. 
משפטים מעין זה, כמו גם המשפט "אם זה רצון העם אז צריך להחליף את העם" המיוחס ליצחק בן-אהרן, המפנים אצבע מאשימה כלפי הציבור הפסיבי והתמים שבוחר שלטון המזיק לו במקום להועיל לו, ולעיתים אף שוב ושוב ובמודע, עוררו ביקורת ונטען כלפיהם שהם מביעים התנשאות וזלזול ביכולת השיפוט של האזרח הבוחר ובתבונתו.
קובי גנון

קריירה

קובי גנון החל לשחק בגיל 9 במחלקת הנוער של מכבי חיפה בתפקיד חלוץ, ובמהלך הופעותיו כבש עשרות שערים. במדי מכבי חיפה זכה גנון עם קבוצת הנוער בגביע המדינה, בנוסף להצטיינותו באליפויות צה"ל. בעונת 1996/1997 הצטרף לקבוצת הבוגרים, והוסב לתפקיד המגן השמאלי על ידי המאמן גיורא שפיגל.
בשל מיעוט דקות המשחק שקיבל, הושאל בעונת 1997/1998 להפועל בית שאן. בעונה שלאחר מכן שיחק גנון בהפועל כפר סבא ובקבוצה זו החל גם את העונה הבאה, אולם אז קיבל פניה מבית"ר ירושלים ובהסכמת מכבי חיפה הושאל אליה והצטיין בשורותיה. בשנת 2000 רכשה בית"ר ירושלים את כרטיס השחקן שלו.
בשנת 2001 רכשה מכבי פתח תקווה את כרטיסו של גנון, ומאז שיחק בשורותיה במשך יותר מעשור בליגת העל. בקיץ 2012, לאחר שירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, הודיע על פרישה ממשחק פעיל.

משפחה

גנון קרוב משפחה של אלירן אלקיים ושל האחים גץ, שכיכבו בשנות ה-80 בליגה ארצית (שהייתה אז הליגה השנייה).
גנון נשוי, ואב לשתי בנות ולבן.
זיא מחמוד

זיא מחמוד (באנגלית: Zia Mahmood, נולד ב-7 בינואר 1946). הוא שחקן ברידג' מצטיין ממוצא פקיסטני, שהתאזרח בארצות-הברית. נכון לאמצע שנת 2012, דורג תשיעי בדירוג רבי האמנים העולמיים (World Grand Masters) של ההתאגדות הבינלאומית לברידג'. מחמוד הידוע כשחקן יצירתי במיוחד, שיחק עם מספר רב של שותפים וכמעט תמיד זכה להישגים טובים במיוחד. במשך שנים רבות שותפו הבולט היה מסעוד סלים. כשמסעוד סלים נפטר, שותפו העיקרי היה מיכאל רוזנברג. שותף  אחר הוא בובי האמן. ביחד עם האמן שיחק בקבוצה המקצוענית של ניק ניקל. בשנת 2012, ניקל החליף את מחמוד והאמן בבובי לוין וסטיב ויינשטין. שותף נוסף בתחרויות ברמה גבוהה בשנת 2012 הוא צ'יפ מרטל.

ביוגרפיה

מחמוד נולד בקראצ'י למשפחה מכובדת. משפחתו הייתה אחת מהמשפחות, שכונו "Twenty Families". הציפייה מבני משפחות אלה הייתה, שיהיו אנשי עסקים או פוליטיקאים ויתחתנו בנישואים באמצעות בחירת בן/בת-זוג על ידי הוריהם. לזיא יש אח אחד, ארבע אחיות ואחות למחצה אחת (בת של אביו מנישואים קודמים). אביו נהרג בתאונת מטוס כאשר זיא, היה עדיין ילד צעיר.  

אימו הייתה אישה יוצאת דופן:  בחברה מוסלמית מסורתית, שבה תפקיד האישה היה לטפל בילדים ובבית הוסמכה כרופאה, התמחתה בגינקולוגיה ועבדה במקצוע זה. 

לאחר שאביו נהרג, החליטה אמו להגר לאנגליה ולפתח את הקריירה שלה.

מגיל 6 ועד גיל 21 זיא למד באנגליה. הוא למד בתיכון בבית ספר ציבורי, שבאנגליה מתייחס לבית ספר פרטי המיועד לעשירים. בבית הספר התיכון התמחה בלימודי שפות. מחמוד הוסמך כרואה חשבון. אחרי סיום לימודיו ניהל במשך שלוש שנים רשת משפחתית של עיתונים בפקיסטן. לאחר מכן פיתח עסקים באבו דאבי במשך שנה וחצי. לאחר מכן הפך לשחקן ברידג' מקצועני. זיא מחמוד התחתן בשנת 2002 עם אמה רוטשילד (Emma Rothschild) ולהם שני בנים. כיום מחלק זיא מחמוד את זמנו בין אנגליה וארצות-הברית. 

מחמוד רואה עצמו עד היום כפקיסטני החי בארצות הברית ובריטניה. לדבריו אין אפשרות לשנות את זהותו כפקיסטני, על אף שטוב לו לגור בארצות הברית והוא גאה לייצג אותה.
 על מנת להראות את זהותו הפקיסטנית שיחקו פעם חברי קבוצתו בתחרות לבושים בבגדים פקיסטניים מסורתיים.
 ספרו האוטוביוגרפי Bridge My Way, מתאר את חייו ואת קריירת הברידג' שלו. הוא כתב מדור ברידג' שבועי 
בעיתון הבריטי The Guardian עד ינואר 2012. בינואר 2012 הפסיק העיתון לכתוב על ברידג'.
 בספרו מתאר זיא את אהבתו הרבה למשחק הברידג'. בין השאר הוא מזכיר, כי התערב בשידור חי ב BBC על מיליון דולר, שאף אחד לא יוכל לכתוב תוכנית מחשב שתנצח אותו בברידג'. האתגר שלו לא נענה. מאחורי ההתערבות מסתתרת תפיסת העולם שלו, שרבים יחלקו  עליה: ברידג' אינו משחק מתמטי.
מארס (חטיף)

מארס (באנגלית: Mars) הוא מותג של חטיפי שוקולד שמיוצר על ידי חברת מארס (Mars) מאז שנת 1932. החטיף עשוי מנוגט ומעליו קרמל, מצופה שוקולד חלב ומכיל שקדים.

היסטוריה

ב-1932, פורסט מארס, הבן של יצרן הסוכריות פרנק מארס, שכר מפעל בסלאו, אנגליה עם צוות של 12 אנשים, והתחיל לייצר חטיפי שוקולד, נוגט וקרמל מכוסים בשכבה של שוקולד חלב. המתכון הבסיסי של מארס לא השתנה עד היום, מלבד שינויים מינוריים בגודל.
החטיף נמכר בכל העולם. בארצות הברית נמכר עד 2002, וב-2010 חזר להימכר שוב. החטיף עטוף בנייר בצבע שחור עם לוגו בצבע אדום.
ויסקו

ספוג זיכרון הוא סוג של פוליאוריטן שעורבב עם כימיקלים נוספים שהגדילו את הצמיגות שלו ואת הצפיפות שלו. ספוג זה מכונה לעיתים קרובות "ויסקו אלסטי viscoelastic" - או קצף פוליאורתן (ויסקו ג'ל). הויסקו מתרכך כאשר הוא מתחמם ולכן משתמשים בו בתעשיית המזרנים. תוך מספר דקות מרגע השכיבה על הויסקו, הויסקו מתחמם לטמפרטורה של גוף האדם, ומאפשר שקיעה בתוך החומר. כאשר קמים מהמזרן, הויסקו מתאושש במהרה וחוזר לצורתו המקורית. מזרנים עם ויסקו ידועים כמפחיתי לחצים ומתאימים במיוחד עבור אנשים מבוגרים אבל לא רק.
אסתר

אֶסְתֵּר או אֶסְתֵּר הַמַּלְכָּה היא דמות מקראית, גיבורת מגילת אסתר ונס ההצלה של חג הפורים, לאחר שסיכלה את מזימתו של המן להשמיד את היהודים בממלכת פרס. היא מתוארת במגילה כאשתו של אחשוורוש, לאחר ושתי. על פי חז"ל, היא גם אחת משבע הנביאות שהיו בעם ישראל בתקופת המקרא, אסתר היא האישה שמסופר על אודותיה בצורה הרחבה ביותר בתנ"ך.

סיפור המגילה

אסתר בת אביחיל משבט בנימין גודלה על ידי מרדכי שהיה בן-דודה. התלמוד הבבלי מציין שמרדכי היה בן אחי האב. בנוסף סבור התלמוד הבבלי שכוונת הפסוק "לקחה מרדכי לו לבת", היא שלקח אותה לו לאישה, לאחר שהוריה מתו. גם התרגום היווני למגילה (א, ח) קובע שאסתר הייתה אשתו של מרדכי. כאשר חיפש המלך אחשוורוש אישה במקום ושתי, נלקחה גם אסתר אל בית המלך ונבחרה להיות המלכה מפני שנשאה חן וחסד לפניו. על פי חז"ל, לקיחה זו של אסתר הייתה "מלמעלה" ולא מרצונה. אסתר הסתירה, לבקשת מרדכי, את זהותה ואת היותה יהודיה.
כאשר המן קיבל רשות מהמלך להשמיד את היהודים, נתבקשה אסתר על ידי מרדכי לגשת אל המלך ולהתחנן להצלת היהודים. אסתר בתחילה חששה לגורלה, אך לאחר מכן היא התעשתה והחליטה לשים נפשה בכפה, ולסכן עצמה בעבור עמה. באמצעות סדרת פעולות היא מצליחה להפיל את המן מרום מעלתו ולהציל את העם היהודי מכליה. לפי חז"ל, היא גם תבעה לאחר מכן מאנשי כנסת הגדולה שייקבע החג ותיקבע המגילה לדורות, ולאחר דין ודברים קיבלה את מבוקשה.
לפני בואה של אסתר אל היכלו של המלך אחשוורוש לבקש את ביטול הגזרה של המן, שלחה אסתר בקשה אל מרדכי דרך התך, אחד מסריסי המלך: "לך כנוס את כל היהודים הנמצאים בשושן וצומו עלי ואל תאכלו ואל תשתו שלשת ימים לילה ויום, גם אני ונערֹתי אצום כן" (אסתר, ד', ט"ז). יש המקשרים לכך את תענית אסתר, הנהוגה בי"ג באדר (ערב חג הפורים), על אף שהתענית המקורית התקיימה בכלל בפסח. עם זאת, יש הטוענים כי תענית זו אינה זכר לשלושת ימי התענית בימי מרדכי ואסתר, אלא זכר לתענית היהודים בי"ג באדר, ביום שנקמו באויביהם, שכן נהגו בתקופה זאת שבעת מלחמה על כל העם להיות בצום.

ביקורת במחקר

אף על פי שכיום מקובלת במחקר הדעה שהמסופר במגילה איננו היסטורי, נעשו ניסיונות לזהות את הדמויות במקורות חיצוניים למקרא. יש המזהים את אחשוורוש של מגילת אסתר עם חשיארש הראשון (כסרכסס ביוונית). הרודוטוס מזכיר את אמיסטריס, אשתו של חשיארש, ויש שמצאו בזה דמיון-מה לאסתר. לעומתם, מקורות שונים, בעיקר יהודיים, מזהים את אחשוורוש של מגילת אסתר, דווקא עם בנו של חשיארש הראשון, ארתחששתא הראשון - כך למשל תרגום השבעים ויוסף בן מתתיהו וגם חז"ל. הדבר גם מתיישב עם המסופר בספר עזרא, פרק ז', בנוגע לסכום כסף עצום שנתן ארתחששתא הראשון לעזרא, לשיקום בית המקדש.
לפי מספר מקורות לאסתר היה בן מאחשוורוש. יש המזהים אותו עם המלך כורש שהצהיר על מתן הרשות ליהודים לבנות את בית המקדש. יש שאומרים שכורש היה בנו של אחשוורוש ובנה של אסתר, הוא ארתחששתא הראשון. גרסה שלישית היא כאמור, שארתחששתא הראשון הוא אחשוורוש של מגילת אסתר ולפי זה בנו דריווש השני הוא בנה של אסתר. זיהויים אלה אינם מתיישבים מבחינה כרונולוגית.
אלכסנדר שליכטר

אלכסנדר שליכטר (באוקראינית: Шліхтер Олександр Григорович; ‏1 בספטמבר 1868 - 1 בדצמבר 1940) היה עיתונאי מחתרתי, בולשביק ופוליטיקאי אוקראיני. שימש שר בממשלה הבולשביקית הראשונה.

קורותיו

סבו של שליכטר, במקור מגרמניה, התיישב במחוז פולטבה אוקראינה בשנת 1818.
לאחר שנת לימודיו באוניברסיטת חרקוב בה למד פיזיקה ומתמטיקה עבר לברלין ולמד רפואה. בהיותו בברלין הכיר את אשתו. בלי לסיים את הלימודים חזר לאימפריה הרוסית בשנת 1891 הצטרף שליכטר למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. הוא היה כתב בעיתון הבולשביקי "הפרולטריון" שיצא לאור בשנים 1904–1906. בשנת 1908 נעצר והשתחרר רק בשנת 1917 בעקבות מהפכת פברואר.
לאחר תפיסת השלטון הבולשביקי, בנובמבר 1917 התמנה שליכטר למשרת שר החקלאות (קומיסר) והיה בתפקיד זה עד לפברואר 1918. בהמשך היה קומיסר המזון בסיביר. ובשנת 1919 הוא הפך לקומיסר המזון באוקראינה. בשנת 1920 התמנה ליו"ר הוועד המרכזי של מחוז טמבוב, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה היה מעורב בדיכוי מרד טמבוב. לאור אי-הצלחה בדיכוי המרד הועבר מתפקידו ונשלח לעבוד במשרד החוץ. היה נציג רוסיה הסוביטיית במספר מדינות אירופה.
לאחר מספר שנים חזר ושימש בשורת תפקידים בשלטון הסובייטי באוקראינה.
מגדלור דירהוליי

היסטוריה

המגדלור הראשון היה שלד פלדה שהובא משוודיה והוקם בשנת 1910. המגדלור הנוכחי הוקם בשנת 1927.

תיאור

המגדלור הוא מגדל בטון מרובע, צבוע בלבן עם גימור אדום. מגורי שומרים ממוקמים בצד שמאל וימין של המגדל. על גבי המגדל ממוקם בית פנס אדום מתכת. המרחק של האור הוא 118 מטרים. הגובה הכולל של המגדל הוא 13 מטרים. המגדל לא פתוח למבקרים. האור הלבן במגדל מהבהב כל עשר שניות.