google/wiki40b huggingface dataset:
דניאל דיי לואיס

ביוגרפיה

דיי-לואיס נולד בלונדון שבאנגליה. אביו, ססיל דיי-לואיס, משורר וסופר ממוצא אנגלי-אירי פרוטסטנטי, מונה משורר החצר של הממלכה (Poet Laureate of the United Kingdom) ב-1968. אימו, ג'יל בלקון, שחקנית יהודיה ובתו של סר מייקל בלקון שעמד בראש אולפני אילינג.
דיי-לואיס למד בין השאר בבתי ספר פרטיים.

קריירה

את תחילת דרכו כשחקן עשה על בימות התיאטרון בעיר בריסטול.
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בסרט "Sunday Bloody Sunday" בשנת 1971. אחר כך המשיך להופיע בתיאטראות בלונדון ובבריסטול. הסרט הבא בו השתתף היה "גנדי" ב-1982. ב-1984 הופיע בתפקיד משנה בסרט "הבאונטי".
התבלט לראשונה בסרטים "מכבסה יפהפייה שלי" וב"זיכרונות אהבה מפירנצה". ב-1987 גילם את התפקיד הראשי בסרטו של פיליפ קופמן "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום". ב-1989 גילם את כריסטי בראון, צייר הסובל משיתוק מוחין, בסרט "כף רגלי השמאלית"; הסרט זיכה אותו בפרסים רבים, בהם פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. דיי-לואיס, הידוע בהתמסרותו הרבה לתפקיד אותו הוא מגלם, התעקש להשאר בכיסא גלגלים גם בין הצילומים בסרט זה.
לאחר מכן חזר לתיאטרון בתפקיד המלט בתיאטרון הלאומי, אך נאלץ לעזוב את ההפקה כיוון שבאחת מן ההצגות, בקטע בו הרוח של אביו של המלט מדברת אליו, הוא טען כי ראה את רוחו של אביו שלו והתקשה להמשיך בהצגה; מאז לא הופיע על במת התיאטרון.
סרטים נוספים בהם השתתף הם "המוהיקני האחרון", "עידן התמימות", ו"בשם האב" של הבמאי ג'ים שרידן (שביים גם את "כף רגלי השמאלית"), בתפקיד אירי הנאשם בפיצוץ שלא הוא ביצע ועליו היה מועמד לאוסקר כשחקן ראשי. ב"ציד המכשפות" גילם את הנגר ג'ון פרוקטור, והשתמש בכישוריו כנגר חובב כדי לבנות בעצמו בית. כן השתתף בסרטים "המתאגרף" (1997, בו שיתף פעולה שוב עם שרידן). בהמשך נמנע ממשחק בקולנוע ודחה מספר תפקידים שהוצעו לו. ב-2002 גילה עניין בסרט "כנופיות ניו יורק", והתלמד אצל קצב מקצועי כדי לגלם את דמותו של הגנגסטר "ביל הקצב"; על תפקידו בסרט זכה לשבחי המבקרים ולמועמדויות לפרסי גלובוס הזהב ואוסקר.
ב-2005 שיחק בסרט "הבלדה על ג'ק ורוז". ב-2007 זכה בפעם השנייה באוסקר כשחקן הטוב ביותר, על תפקידו בסרט "זה יגמר בדם". התפקיד זיכה אותו גם בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסרט דרמטי. ב-2012 גילם את אברהם לינקולן בסרט על חודשי חייו האחרונים של נשיא ארצות הברית, "לינקולן". על תפקיד זה זכה פעם נוספת בפרס אוסקר, בפרס גלובוס הזהב, וכן זכה בפרס גילדת שחקני המסך.
מוטיב חוזר בבחירת תפקידיו של דיי-לואיס הוא נושא יחסי אב ובן, כגון בסרטיו "בשם האב", "כנופיות ניו יורק", "זה יגמר בדם" ובתפקידו ב"המלט". היחסים בין דיי-לואיס לבין אביו המנוח היו מתוחים והשפיעו עליו רבות לאורך חייו ובחירת תפקידיו.
ב-21 ביוני 2017 הודיע דיי-לואיס כי הוא פורש מעולם המשחק.

חיים אישיים

דיי-לואיס נשוי מאז 1996 לשחקנית-במאית האמריקאית ממוצא יהודי רבקה מילר, בתו של ארתור מילר, אשר ביימה אותו בסרט "הבלדה על ג'ק ורוז". הם מתגוררים באירלנד ולהם שני בנים. לדיי-לואיס יש בן נוסף מזוגיות בתחילת שנות ה-90 עם השחקנית הצרפתייה, איזבל אדג'ני.
ב-1993 קיבל אזרחות אירית, בנוסף לאזרחות הבריטית שלו מלידה.
בקבוק חם

בקבוק חם הוא מכל ממולא מים חמים ופקוק, המיועד לחימום במיטה או לחימום איבר גוף מסוים.
בעבר השתמשו במדינות קרות ב"מחממי מיטה", מכלים שצורתם דמוית מחבת, ממולאים בשרידי פחם מהאח, שהושמו במיטה תחת השמיכות כדי לחממה מראש, לפני שנכנסו אליה. וכן נעשה שימוש בבעלי חיים מבויתים (כגון חתולים, כלבים, תרנגולות) לשם ניצול חום  גופם לחימום, בעיקר של כפות הרגליים .
גרסאות מוקדמות של בקבוק חם ידועות מהמאה ה-16. למכלים ממולאי מים היה יתרון על פני מחממי המיטה הממולאים פחם - ניתן היה להשאירם במיטה גם בעת ששכבו בה. הבקבוקים החמים שקדמו להמצאת הגומי היו עשויים מגוון חומרים כגון אבץ, נחושת, זכוכית, חרס ועץ. בקבוקים אלו הוכנסו לרוב למעטפת בד רכה, כדי למנוע כוויות.
בקבוקים חמים בני-ימינו עשויים גומי או חומרים דומים, בעיצוב שהפטנט שלו הומצא בידי הממציא הקרואטי אדוארד פנקלה (Eduard Penkala). כיום הם לרוב מצופים אריג, לעיתים מעוצבים בעיצוב חדשני. בין השאר קיימים עיצובים המיועדים לילדים, בדמות בובות פרווה. 
במאה ה-20 השימוש בבקבוקים חמים הלך ופחת, הן בשל חימום טוב יותר של הבתים והן בשל אמצעים מודרניים יותר לחימום המיטה כגון סדין חשמלי. למרות זאת הוא עדיין אופנתי במקומות מסוימים, בהם הממלכה המאוחדת וצ'ילה וכן במדינות מתפתחות ובאזורים כפריים. 
במאה ה-21 ישנם החוזרים להשתמש בו מנימוקים של איכות הסביבה וחיסכון בחשמל, למשל ביפן. תחליפים מודרניים לבקבוק חם הם כריות חימום, הניתנות לחימום בתנור מיקרוגל ונחשבות בטיחותיות יותר. 
שימוש נוסף של בקבוקים חמים הוא לחימום מקומי של איברי גוף למטרות רפואיות כגון הקלת כאבי שרירים ומפרקים. ברפואה העממית בקבוק חם מקובל כ"תרופת סבתא" למגוון תסמינים - כאבי בטן, כאבי וסת ותסמונת קדם וסתית, הצטננות, שפעת, כאבי גב בהריון, צירי לידה, שרירים מכווצים ("תפוסים"). התוויות דומות ניתנות גם ברפואה הסינית.
גם לשימושים הרפואיים קיימים כיום תחליפים כגון פד חימום. 
בהלכה נדונה שאלת השימוש בבקבוק חם בשבת, שכן הוא עלול לגרום חילול שבת עקב ביצוע מלאכות האסורות בשבת: אם ישפך עלול לגרום לסחיטת הבגד - ביצוע מלאכת מלבן; אם נשארו בדפנותיו מים קרים והוא ממולא במים חמים תיגרם מלאכת מבשל.
מזלג

מַזְלֵג הוא כלי אכילה, לו ידית מצד אחד ומספר קצוות משוננים מצידו השני, אשר מטרתו להרים חתיכות מזון על מנת להקל על אכילתן.
המזלג נפוץ היום בעולם, למרות שבמזרח הרחוק משתמשים בעיקר במקלות אכילה.

היסטוריה

במקור, היו המזלגות ישרים ודמו לקלשון. מבנה זה איפשר לאחוז במזון בזמן שחותכים אותו וכן להרים את המזון, אך לא לאסוף אותו. מזלגות כאלה שימשו במזרח התיכון במשך מאות שנים ואף הוזכרו בספר שמואל א':
 
וּמִשְׁפַּט הַכֹּהֲנִים, אֶת-הָעָם--כָּל-אִישׁ זֹבֵחַ זֶבַח, וּבָא נַעַר הַכֹּהֵן כְּבַשֵּׁל הַבָּשָׂר, וְהַמַּזְלֵג שְׁלֹשׁ הַשִּׁנַּיִם בְּיָדוֹ.
וְהִכָּה בַכִּיּוֹר אוֹ בַדּוּד, אוֹ בַקַּלַּחַת אוֹ בַפָּרוּר--כֹּל אֲשֶׁר יַעֲלֶה הַמַּזְלֵג, יִקַּח הַכֹּהֵן בּוֹ; כָּכָה יַעֲשׂוּ לְכָל-יִשְׂרָאֵל, הַבָּאִים שָׁם בְּשִׁלֹה.
— שמואל א', פרק ב' 13-14
מעריכים כי המזלג הגיע לאירופה במאה השביעית או השמינית, דרך השפעה פרסית. שם מעמד הביניים הבורגני, בעלי נימוסי השולחן, עשו שימוש במזלג לאכילת בשרים.
פרשן התלמוד חננאל בן חושיאל, אשר פעל בסוף המאה ה-10-תחילת ה-11, מספר על המזלג בו עושים שימוש בני יוון. הוא מציין בפירושו למסכת בבא מציעא את הדברים הבאים: 
פי׳ המנק כלי שיש בו שני ראשים כגון המזלג שיש לו ג׳ שינים ודרך בני יון להחזיק חתיכת הבשר ולחתוך עם הסכין ולאכול ונוטל זה שחתך ונותנו לתוך פיו ואין ידיו נוגעות כבשר כלל מפני הזוהמה.
— התלמוד, מסכת בבא מציעא דף כה, ב
לפני המצאת המזלג אכלו באירופה רק באמצעות סכין, כף ובידיים. בני המעמדות העליונים, בעיקר הנשים שבהם, נהגו, על מנת שלא ללכלך את ידיהם, להרים את המזון מהצלחת ולאכול עם שני סכינים.
במאה ה-11 הגיע המזלג לאיטליה, דרך האימפריה הביזנטית, ושימש להחזקת גוש הבשר בזמן שחתכו אותו (ואת הבשר עצמו אכלו בידיים), אולם רק במאה ה-16 נוצרו מזלגות עם שלוש וארבע שיניים שנועדו לאכילת פסטה, זו הייתה התקופה בה הפך המזלג לפופולרי באיטליה בקרב האצולה. מעמד הסוחרים החל להשתמש במזלג אחרי 1700.
המזלג מוזכר בספרו של תומאס קוייאט על מסעותיו לאיטליה משנת 1611, אולם בצפון אירופה התייחסו למזלג כאל קוריוז איטלקי.
המזלג החל להיות מקובל באירופה מהמאה ה-17, ובבריטניה רק במאה ה-18. באותה עת פיתחו את המזלג כפוף השיניים, המקובל היום בשימוש, בגרמניה.
שחיקה רוחית

בגאומורפולוגיה, תהליכי שחיקה רוחית (באנגלית: Wind Abrasion) הם תהליכים, שבהם הרוח מעצבת את משטח כדור הארץ או משטח כוכבי לכת אחרים. רוחות עלולות לשחוק, להסיע ולהשקיע חומרים שונים ומהווה גורם יעיל באזורים עם צמחייה דלילה ואספקה נרחבה של סלעי משקע לא מגובשים. החלקיקים הנישאים עם הרוח נקראים חומרים איאולים (Eolian). אף על פי שמים הם גורם שחיקה חזק בהרבה מרוח, ישנם אזורים, בהם תהליכים איאוליים הם תהליכים חשובים יותר, למשל באזורים צחיחים, כגון מדבריות.

תהליך הסעת החומר על ידי הרוח

אופן הסעת החלקיקים תלויה בשני גורמים, גודל הגרגירים ועוצמת הרוח. ככל שהגרגירים קטנים יותר וככל שעוצמת הרוח חזקה יותר, הרוח יכולה להרים את החלקיקים גבוה יותר ולהסיעם למרחק רב יותר.
הסעה בתרחיף (Suspension) - הסעה של חלקיקים בגודל חרסית ובגודל סילט (0-50 מיקרון). החומר המוסע על ידי תרחיף מכונה אבק. מכיוון שגרגירים אלו קטנים מאוד הם יכולים לעלות באמצעות מערבולות אוויר ולהיות מוחזקים באטמוספירה במשך זמן רב. החלקיקים הדקים ביותר יכולים להיות מוסעים על ידי סופות אבק למרחקים של אלפי קילומטרים. המקור העיקרי לאבק באטמוספירה הן המדבריות הגדולות בעולם. כמות החומר שמוסעת היא בין 130 ל-800 מיליון טון מדי שנה אך אין מידע מדויק בנושא, מדבר הסהרה בלבד תורם 60–200 מיליון טון של חומר מוסע בשנה.
הסעה בהקפצה (Saltation) - אופן הסעת החלקיקים הגסים יותר על ידי הרוח. התנועה של הגרגירים נעשית קרוב לפני השטח. משב רוח מעלה את הגרגירים מעט באוויר ולאחר מרחק קצר הגרגירים נופלים בחזרה על הקרקע. לאחר מכן משב רוח נוסף מגיע ותהליך זה חוזר חלילה וכך החומר מתקדם. המסלול שעובר הגרגר הוא בצורת קשת כאשר עלייתו תלולה והירידה מתונה. הגרגרים בתנועת ההקפצה אינם מגיעים מעל גובה חצי מטר מעל פני השטח. בסופות חול חזקות מאוד הגרגירים עשויים להגיע לגובה של שני מטרים ולעבור מרחק של שמונה מטרים בכל הקפצה.
זחילה (Creep) - בתהליך זה משב הרוח מנתק את הגרגירים ממקומם ומסיע אותם על גבי הקרקע, מבלי לעלות אותם לאוויר, הגרגירים נעים לטווח קצר ונעצרים. כאשר מגיע משב הרוח הבא התהליך חוזר על עצמו וכך הגרגירים מתקדמים.

שחיקה רוחית במאדים

בכוכב הלכת מאדים פעילות השחיקה הפלוביאלית (זרימת נחלים), הוולקנית (פעילות געשית) והטקטונית (תזוזת לוחות) בימינו הן דלות ואף אינן קיימות ולכן השחיקה האיאולית היא השחיקה הפעילה ביותר (בפרט לאזורי הקוטב הקפואים). בתצפיות אשר נעשו מכדור הארץ וכמו כן מכלי מחקר הנשלחו למאדים כגון מארינר וויקינג 1 ניתן לראות מגוון צורות קרקע המיוחסות לשחיקה רוחית כגון דיונות, גלונים, תבליטי סלע מעוצבי רוח וקציעות רוח.
הארמייה השלישית (האימפריה הגרמנית)

היסטוריה

מפקדה של הארמייה בתחילת הקרבות היה מקס פון האוזן. הארמייה כללה בעיקר את יחידות הצבא הסקסוני, בתוספת יחידות כלל-גרמניות. במסגרת תוכנית הפלישה הגרמנית לצרפת הוצבה הארמייה באגף הימני של הגרמנים. בתחילה נחלה הארמייה הצלחה מרובה, וניצחה את הצרפתים בקרבות שרלרואה ודינן, וכמו כן הייתה אחראית להרס של העיר ריימס, אולם לבסוף הוכתה בקרב על המארן, ונאלצה לסגת אל מעבר לנהר האן.
ב-12 בספטמבר 1914 פרש מתפקידו מפקד הארמייה פון האוזן, והוחלף על ידי גנרל קרל פון איינם, שפיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
לאחר שהחזית המערבית קפאה על שמריה במלחמת חפירות ממושכת, פוזרו בהדרגה היחידות הסקסוניות בארמיות אחרות, והארמייה הפכה להיות כלל-גרמנית.
הארמייה השתתפה בפברואר - מרץ 1915 בקרב שמפאן הראשון, ובספטמבר - נובמבר 1915 בקרב שמפאן השני, כמו כן הארמייה הדפה את מתקפת הארמייה הצרפתית הרביעית (שהייתה חלק מקבוצת הארמיות מרכז בפיקוד גנרל פיליפ פטן) במהלך הקרב השני על האן, שהיה חלק ממתקפת ניוול.
במהלך שנת 1918 פעלה הארמייה במסגרת קבוצת הארמיות של יורש העצר הגרמני. ב-15 - 17 ביולי 1918 השתתפו כוחות הארמייה במתקפה הגרמנית על המארן, תוך שהם תומכים באגף המזרחי של הארמייה הראשונה.
ב-26 בספטמבר 1918 הותקפה הארמייה על ידי חיל המשלוח האמריקני במסגרת מתקפת מז-ארגון, ובשל כך נאלצה לסגת צפונה זמן קצר לפני סיום המלחמה.
לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הוחלט על פירוק הצבא הגרמני. בעקבות כך פורקה הארמייה השלישית ב-30 בינואר 1919.
לא ראיתי לא שמעתי

עלילה

עיוור בשם וולי קאריו (בגילומו של ריצ'רד פריור) וחירש בשם דייב ליונס (בגילומו של ג'ין ויילדר) הופכים, למרות קשיי התקשורת ביניהם, לחברים טובים אחרי שוולי מגיע לחנות של דייב ומבקש אצלו עבודה.
באחד הימים נכנסים לחנות שני רוצחים שכירים, איב (בגילומה של ג'ואן סברנס) וקירגו (בגילומו של קווין ספייסי) ויורים באדם שמחזיק מטבע זהב יקר עליו יש שבב אלקטרוני אותו צריך ברון הפשע סאת'רלנד (אנתוני זברה) שגם שלח את השניים לבצע את השוד, אלא שהאיש שנורה שם את המטבע בתיבת הטיפים שנמצאת על הדלפק בחנות.
במהלך הירי עומד דייב בגבו לשודדים ולא שומע את הירייה, וולי שנמצא מחוץ לחנות שומע את הירי, נכנס פנימה אבל היות שהוא לא רואה את הגופה, הוא נתקל בה ונופל עליה. כשדייב בה לעזור לו הוא רואה את האקדח ומרים אותו, אלא שאז מגיעה המשטרה והשניים נעצרים כחשודים במעשה.
במשטרה מבינים מהר מאוד כי השניים לא עדים מהימנים, אבל שלישיית השודדים מבינה שיש לחסל את שני העדים. דייב רק זוכר איך נראים הרגליים של הבחורה שהייתה חברה בכנופיית השודדים ווולי יכול לזהות אותה רק לפי ריח הבושם שלה.
איב וקירגו מתחזים לעורכי דין כדי להוציא את דייב ואת וולי מהמעצר ובכך יוכלו לחסלם. מרגע זה ואילך מתחילה קומדיה של טעויות הזויה כשהשודדים רודפים אחרי צמד החברים במטרה להחזיר את המטבע שנמצא ברשותם, אבל השניים מצליחים להתחמק שוב ושוב, ברוב הפעמים אפילו מבלי לשים לב ולדעת שהצליחו לחמוק ובלי הבנה מדוע בכלל רודפים אותם.

ביקורות ותגובות

כשחברת ההפקה חיפשה ליצור סרט נוסף בכיכובם של ויילדר ופריור, הסכים ויילדר לקחת חלק רק אחרי שהורשה לעשות שינויים בתסריט ולהיות חלק ממנו. למרות השינויים ספג הסרט ביקורות שליליות מאוד. באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes קיבל הסרט את הציון הנמוך של 18% בלבד מתוך 11 ביקורות.
מבקרים רבים שיבחו את ההופעה של ויילדר של פריור, ואת ההופעות של קווין ספייסי, אבל רובם הסכימו כי התסריט היה נורא. מבקר הקולנוע הידוע רוג'ר איברט משיקגו סאן טיימס הגדיר את הסרט כ"נפל אמיתי".
בעיתון הדזרט מורנינג ניוז תיארו את הסרט כטיפשי, עם תסריט אידיוטי. עוד נכתב שם כי מדובר בסיפור מאולץ הכולל יותר מדי בדיחות לנוער.
למרות הביקורות הנוקבות, זכה הסרט לעדת מעריצים גדולה ואף רשם הצלחה קופתית. בשנת 2006 יצא לאור בבוליווד סרט המבוסס על "לא ראיתי לא שמעתי" (ונקרא פייר מוהן) שביים סאכין פילגהונקר ההודי.
גדעון שכטמן

ביוגרפיה

שכטמן נולד, גדל והתחנך בשכונת רחביה בירושלים. הוריו עלו לישראל לפני מלחמת העולם השנייה מרומניה ומפולין במסגרת עליית הנוער.
הוא סיים את לימודי הדוקטורט במתמטיקה בשנת 1977 באוניברסיטה העברית בירושלים בהדרכתו של פרופ' יורם לינדנשטראוס, חתן פרס ישראל למתמטיקה. לאחר מכן היה פוסט דוקטורנט באוניברסיטת אוהיו, ארצות הברית כאורח של פרופ' ויליאם ב. ג'ונסון . בשנת 1980 הצטרף למחלקה למתמטיקה במכון ויצמן למדע.
תחום המחקר המרכזי שלו הוא אנליזה פונקציונלית בדגש על גאומטריה של מרחב בנך. בתוך תחום זה, תרומותיו העיקריות הן בגאומטריה של מרחבי לבג, התאוריה המקומית של מרחבים נורמיים והתאוריה הלא ליניארית של מרחבי בנך. יש לו גם תרומות חשובות לקשר בין מרחבי בנך לבין הגאומטריה של מרחבים מטריים ולתורת ההסתברות.
במהלך שנות עבודתו, שכטמן היה מדען אורח במוסדות אקדמיים מובילים בעולם, ביניהם אוניברסיטת טקסס, אוניברסיטת טקסס A&M, ‏MSRI, חטיבת המחקר של מיקרוסופט (ברדמונד), אוניברסיטת ניו יורק ואוניברסיטת פרינסטון.
כמו כן הוא מכהן כחבר מערכת במספר מגזינים אקדמיים מובילים, כמו Israel Journal of Mathematics, GAFA, Journal of Functional Analysis, Commentationes Mathematicae ו-AGMS.
גדעון נשוי לפרופ' עדנה שכטמן, חברת סגל (בגמלאות) באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב אב לארבעה.
דון (נהר)

היסטוריה

בעת העתיקה, נהר הדון נחשב לגבול בין אירופה לאסיה. בספר היובלים הוא נזכר גם כן כחלק מהגבול שבין חלקותיהם של בני נח, כאשר חלקתו של יפת מצפון וחלקתו של שם מדרום. בתקופת הסקיתים הנהר נודע ביוונית בשם טאנה (Tanaïs) ומאז משמש כנתיב מסחר מרכזי.
בנקודתו המזרחית ביותר, נהר הדון מגיע בסמוך לנהר הוולגה, ותעלת הוולגה-דון, באורך של 105 קילומטרים מחברת בין השניים, ויוצרת נתיב שיט מרכזי. המבצר הכוזרי סארכיל שלט על נקודה זו בימי הביניים. אזור זה של הנהר גם היווה מוקד קרב מרכזי במהלך מבצע אורנוס, שהיה אחד מנקודות המפנה במלחמת העולם השנייה. 
משמו של נהר הדון גם נגזר שמם של הקוזאקים של הדון, קוזאקים שהתיישבו בעמק הדרומי והפורה של הנהר במאות ה-16 וה-17. בספרות המודרנית, הנהר מופיע בעבודותיו של מיכאיל שולוחוב, סופר שנולד בחבל ארץ זה, ליד סטאניצה ויושנסקיה (Вёшенская) ברוסיה.
גופיף אשוף

גופיף אשוף הוא קשריר המתפתח ברקמת הלב בעת קדחת שיגרונית כתוצאה מדלקת בשריר הלב. גופיפי אשוף נתגלו באופן בלתי תלוי על ידי לודוויג אשוף בשנת 1904, ושנה לאחר מכן על ידי פאול רודולף גייפל.
הקשרירים הם ביטוי לדלקת ברקמת החיבור והמשתית של הלב. צורתם עגולה או דמוית כישור וגודלם מגיע לכ-1–2 מ"מ, כך שניתן לעיתים לראותם בעין בלתי מזוינת. הם נמצאים בעיקר בקרבת כלי דם קטנים בשריר הלב ופנים הלב, ולפעמים גם במסב הלב ואף ברקמת המעטפת החיצונית של אבי העורקים העולה. במבט היסטולוגי, גופיפי אשוף אשר התפתחו במלואם הם מבנים גרנולומטוטיים המכילים שינויים פיבריניים, הסננה לימופציטרית, לעיתים תאי פלזמה ומקרופאגים לא תקינים הסובבים את המרכזים הנקרוטיים. מקרופגים אלה יכולים להתאחות לתאי ענק, בעוד אחרים יכולים להפוך לתאי אניצ'קוב, או "תאי זחל", כפי שהם נקראים בשל מראה הכרומטין בהם.
גופיפי אשוף מתפתחים בשלושה שלבים, ובעת התבוננות בדגימה היסטולוגית כל אחד מן השלבים יכול להופיע. השלב הראשון הוא שלב תפליטי או ניווני, אשר ניכר עד לשבוע הרביעי של מחלת הקדחת השיגרונית, ומתאפיין בבצקת של רקמת החיבור ועלייה במוקופוליסכריד חומצי בחומר היסוד. הדבר מביא להיפרדות של הקולגן אשר נראה בצביעה נראה כפיברין. בשלב השני, השלב השגשוגי או הגרעינומתי, שמתרחש 4–13 שבועות מתחילת המחלה, והוא השלב הפתוגנומוני למחלה, השינויים הפיברינואידיים מוחלפים בהסננה של לימפוציטים T, תאי פלזמה, נויטרופילים ותאים היסטיוציטיים אופייניים ללב הנקראים תאי אניצ'קוב בשולי הנגע. השלב השלישי, שלב הפיברוזיס, הוא שלב הריפוי, לאחר 12–16 שבועות, ובו הקשריר הופך לעגול או דמוי כישור וגודלו 0.2×0.6 מ"מ. בחלוף הזמן הקשרירים הופכים פחות תאיים ותכולת הקולגן בהם עולה. לבסוף הרקמה מוחלפת ברקמה צלקתית הממוקמת בסמוך לכלי הדם.
יחסי אוסטרליה–פיג'י

היסטוריה

יחסי אוסטרליה–פיג'י נעשו מתוחים עקב גינוייה של אוסטרליה על ההפיכה צבאית שהפילה את ממשלתו של ראש ממשלת פיג'י לאזניה קאראסה בדצמבר 2006. מנהיג פיג'י לאחר המהפכה, פרנק בינימארמה, האשים את אוסטרליה ב"בריונות" כלפי פיג'י לאחר שאוסטרליה הפעילה סנקציות והתעקשות על חזרה מהירה למשטר דמוקרטי. במרץ 2008 פירסמה ועדת זכויות האדם של פיג'י דו"ח שטען כי ייתכן שאוסטרליה תכננה פלישה חמושה לפיג'י בסוף 2006 כדי להחזיר את המשטר הדמוקרטי למדינה. שר החוץ של אוסטרליה, סטיבן סמית', דחה את הטענות ואמר: "הדבר הטוב ביותר שיכול לקרות לפיג'י הוא לא פרסומים מזויפים על לכאורה פעילות אוסטרלית חמושה בפיג'י אלא על קיום בחירות, החזרת המשטר הדמוקרטי לפיג'י וכיבוד זכויות האדם".
ב-4 בנובמבר 2009, ראש ממשלת פיג'י בינימארמה גירש את הנציב העליון האוסטרלי ג'יימס באטליי (Batley) ואת עמיתו בניו זילנד. בינימארמה אמר כי "אוסטרליה וניו זילנד ניסו לערער את מערכת המשפט של פיג'י ולהחליש את כלכלתה". כתגובה, אוסטרליה גירשה במהירות את הנציב העליון של פיג'י, קמלה קומאר אריה.
ארז לאופר

קריירה

בראשית דרכו הקולנועית יצר סרטים דוקומנטריים על זהבה בן (1996) ויהודה פוליקר (1997). 
כן הפיק ב-1996 את הסרט התיעודי "אדינבורו לא מחכה לי" שתיעד את העלאתה בפסטיבל אדינבורו של ההצגה "יש לו מלים משלו", מאת יאיר קדר ונעם מאירי, שהתבסס על מונולוגים שכתבו הומואים ישראלים. 
סרטו "Laisse-Moi T’aimer", משנת 2002, שתעד את חייו ומותו של מייק בראנט, נחשב לידוע שבסרטיו, ואף זכה בפרס אופיר של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לסרט התיעודי הטוב ביותר באותה שנה.

יורים ושרים

יורים ושרים (2004) היא סדרה היסטורית-דוקומנטרית בת ארבעה פרקים אודות תופעת הלהקות הצבאיות בישראל. הסדרה מספרת את סיפורם האישי-קבוצתי של מי שהיו שם: כוכבים, יוצרים ומפקדים, תוך שהיא מצביעה על תפקידן האידאולוגי של הלהקות. החיבור ההדוק שבין אמנות הבמה והכוח, נשזר אל תוך הסיפור האישי והלאומי.
ארבעת פרקי הסדרה הם:
הפרק הראשון: “הפלמ”חניק מחפש את המחר”, (1956-1945), עוסק בראשיתן של הלהקות הצבאיות ובמרכזיותן כחלק מן המאמץ לבניין האומה ועיצובו של האתוס. להקת “מעין זה”, מופיעה למול הבריגדה היהודית במלחמתה בנאצים; ה”צ'יזבטרון”, הלהקה של הפלמ"ח, מייצרת את הפסקול של מלחמת השחרור. התחרות הסמויה שבין להקת הנח"ל – הלהקה הצבאית ה”צברית”, ולהקת פיקוד צפון – להקה המתאפיינת ב”גלותיות” מסוימת, מלווה את הצבא והמדינה דרך פעולות התגמול בואכה מבצע קדש, 1956.
הפרק השני: “מחוף אילת עד חוף שנהב”, (1968-1956), נפתח בראשית 1957. בתום מבצע קדש מפנה ישראל את חצי האי סיני ומתפנה ל”עשור השקט” בתולדותיה. להקות רבות, ובראשן להקת הנח”ל משגשגות לאורך התקופה. בצד הנחלת ערכי ההגנה וההתיישבות עסוקות הלהקות בשנים אלה ביצירת כוכבים מרכזיים עבור שוק הבידור הישראלי. מלחמת ששת הימים, יוני 67, מסמנת קו שבר תרבותי: את מקום הראשוניות והתמימות תופסות תחושת הכוח ותאוות הכיבוש. המדינה והלהקות משנות את פניהן.
הפרק השלישי: “החיים היפים”, (1971-1968), עוסק בתור הזהב של הלהקות ומתחיל עם סיום מלחמת ששת הימים. ישראל שיכורת ניצחון וצה”ל מספק את הבידור במרחבים החדשים כמו גם לשוק האזרחי. עשרות להקות פועלות באותה עת: מהללות את גבורת הצבא ועורגות לשלום. בחזית, נופלים, בטפטוף איטי, עשרות חיילים – מלחמת ההתשה.
הפרק הרביעי: “צוחק מי שצוחק אחרון”, (2004-1971), עוסק בדעיכתן של הלהקות הצבאיות במקביל להתפרקותו של הקונצנזוס בחברה הישראלית. שורת אירועים, ביניהם מלחמת יום כיפור, 1973, המהפך הפוליטי, 1977, מינויו של רפאל איתן לרמטכ”ל ומלחמת לבנון, 1982 – סותמים את הגולל על הלהקות. יותר מעשרים שנה אחרי, כשכיבוש והתנתקות מתערבבים זה בזה, חוזרות הלהקות. בצה”ל מוקמות להקות חדשות ובאמצעי התקשורת חוגגת הנוסטלגיה לשיריהן מפעם.
בסדרה מופעים ומתראיינים: אריק איינשטיין, שלום חנוך, חנה מרון, נתיבה בן יהודה, חיים טופול, גבי עמרני, עליזה רוזן, ישראל פוליאקוב, שלמה ארצי, ניצה שאול, חיים חפר, נעמי פולני, גיורא מנור, יעקב בודו, יהורם גאון, יגאל בשן, ששי קשת, שולה חן, שמואל אימברמן, דני ליטאי, מירי אלוני, אופירה גלוסקא, עדנה לב, ירדנה ארזי, עמוס טלשיר, רותי הולצמן, דודו זכאי, עמרי ניצן, רוני בראון, ברייני ויינשטוק, דורית ראובני, אסתר שמיר, משה בקר, שאול ביבר, ענת גוב, דפנה ארמוני, רוחמה רז, דייוויד ברוזה ושמואל הספרי.
הסדרה הופקה על ידי עדן הפקות ושודרה בערוץ 2 - טלעד.
אחסון אתרי אינטרנט

שירות אחסון אתרי אינטרנט הוא שירות המספק ליחידים וארגונים אירוח (או אחסון) של דפי אינטרנט וקבצים אחרים, בהם קובצי מידע, תמונות, קובצי וידאו וכל סוג תוכן אחר. במטרה לאפשר לאחזר מידע זה דרך רשת האינטרנט. אחסון אתרי אינטרנט הוא מקרה פרטי של אחסון ענן.
המידע מאוחסן על שרת או שרתים הזמינים לציבור על בסיס קבוע. השרתים נמצאים בדרך כלל בחוות שרתים.
שירות זה מאפשר ללקוח להתמקד בתוכן אתר האינטרנט שהוא יוצר, כשאת תשתיות החומרה והתוכנה הנדרשות הוא מקבל מספק שירותי האחסון. את השירות מספקות חברות אחסון, בהן ספקיות שירותי אינטרנט, על גבי שרתים ייעודיים, המאפשרים אחסון אתרים וגישה אליהם. חלק מהחברות הללו מספקות גם שירותי בניית אתרים ומכירת שמות מתחם (דומיינים). לאחסון אתרים יש חשיבות גם מבחינת SEO (קידום אתרים אורגני) מכיוון שזמינות, מהירות ואבטחה הם כמה מגורמי הדירוג של מנועי החיפוש.
מרבית ספקי שירותי אירוח האתרים עושים זאת תמורת תשלום, אך יש גם המספקים שירות בסיסי כזה ללא תשלום, תוך הצעת שירות בתשלום למי שהשירות הבסיסי אינו עונה על צרכיו, או תוך מיקום פרסומות בדף או בחלון צץ.
רחל כצנלסון-שזר

ביוגרפיה

רחל כצנלסון נולדה בשנת 1885 (או 1888) בעיר בוברויסק שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה; בתחום המושב של האימפריה הרוסית) למשפחה מסורתית. בגיל 18 סיימה את לימודיה בגימנסיה הרוסית בהצטיינות, ומשום כך התאפשרה קבלתה לאוניברסיטה, שהייתה פתוחה בפני אחוזים בודדים מהקהילה היהודית בשל הנומרוס קלאוזוס. על פי רצונה השתלמה בלימודי יהדות וספרות יידיש ועברית, ובשנת 1909 מימשה את אפשרות ההשכלה הרשמית והתקבלה לאוניברסיטה בפטרבורג כסטודנטית לספרות והיסטוריה. באותן שנים למדה גם באקדמיה ללימודי היהדות בעיר. במהלך לימודיה פגשה לראשונה את זלמן רובשוב (לימים שזר), שלו נישאה בירושלים בשנת 1920. קודם לתחילת לימודיה האקדמאיים, בשנת 1905 הצטרפה לתנועה הציונית-סוציאליסטית בבוברויסק.
כצנלסון עלתה לארץ ישראל בשנת 1912, והצטרפה לקבוצות עבודה בתל עדשים ובכנרת. כעבור שלוש שנים היא נמנתה עם מייסדותיה של תנועת הפועלות בגליל, שהייתה הבסיס לייסודה של מועצת הפועלות בשנות ה-20. בשנת 1916 נבחרה כצנלסון לוועדת התרבות הראשונה של תנועת הפועלים, לצדם של ברל כצנלסון ויצחק טבנקין, ופעלה יחד עמם להגברת השכלתם של פועלים. לאחר מכן נבחרה לחברת ועדת התרבות של מפלגת אחדות העבודה, ומשנת 1924 הייתה חברת ועדת התרבות של הסתדרות העובדים הכללית.
פועלה בהסתדרות התרכז במועצת הפועלות, וכצנלסון ייסדה את ביטאון מועצת הפועלות "דבר הפועלת", שאותו ערכה במשך 25 שנים. מלבד זאת הייתה חברת הוועד הפועל של ההסתדרות, חברת נשיאות הוועד הפועל הציוני וחברת מרכז מפא"י. מטעם גופים אלו היא נבחרה לשמש כצירה לקונגרסים ציוניים, לאספת הנבחרים ולכינוסים בינלאומיים. בשנים 1938 ו-1947 נשלחה בשליחויות חינוכיות אל יהדות פולין. בעיתון "דבר הפועלת" התפרסמו על ידה מסות ומאמרים בנושאים חינוכיים וספרותיים. מבחר מרשימותיה התפרסמו בספרים "מסות ורשימות" (1946, זוכה פרס ברנר) ו"על אדמת העברית" (1966).
לצד תפקידיה הציבוריים, ובראשם כעורכת "דבר הפועלת", עמדה כצנלסון-שזר לצדו של בעלה בתפקידיו הציבוריים השונים כחבר הכנסת, כשר בממשלת ישראל, כבכיר בסוכנות היהודית וכנשיא המדינה השלישי. כרעיית הנשיא היא פעלה להדק את קשרי המדינה עם ארגוני הנשים בתפוצות וקידמה את מעמדם של ארגוני נזקקים ושל סופרים ואמנים.
בשנת 1958 זכתה כצנלסון-שזר בפרס ישראל למדעי החברה. בשנת 1968 הוענק לה התואר "יקירת ירושלים".
רחל כצנלסון-שזר נפטרה בשנת 1975, והובאה לקבורה לצד בעלה בחלקת גדולי האומה בהר הרצל שבירושלים. אחיה הם אברהם קצנלסון, יוסף כצנלסון וראובן כצנלסון (אביהם של שולמית כצנלסון ושמואל תמיר).
רצח במיאמי (משחק וידאו)

תקציר העלילה

במהלך טיסה מפריז למיאמי הדיילת דורליס מיי עוזרת לנוסע גוסס שנותן לה דוגמית של תרופה ניסיונית חדשה המגבירה את המשיכה המינית לאדם שלוקח אותה. האיש הגוסס מבקש מדורליס שתשמור על הדגמית מפני מתנקש שממתין לו במיאמי. כעת המשימה של הבאת השיקוי לאדם הנכון מוטלת עליכם.

משחקיות

רצח במיאמי הוא משחק הרפתקה דו ממדי בממשק "הצבע והקלק" (עם העכבר). עלילת המשחק מתקדמת רק על ידי פתרון פאזלים.
המשחק השתמש במנוע SCUMM (משחקים עם ממשק משחק בו השחקן מדבר עם דמויות ואוסף פריטים שיתבררו כחיוניים להמשך המשחק).
בניגוד למקובל במרבית משחקי ההרפתקאות, במשחק זה אפשר להיתקע מפני שהשחקן שכח לקחת חפץ חיוני להמשך המשחק.