google/wiki40b huggingface dataset:
ברונו הנריקה

קריירת מועדונים

ברונו הנריקה גדל בקרוזיירו, מועדון פאר מעיר הולדתו בלו הוריזונטה, והעביר בו את שנות נעוריו. בשנת 2011 עלה ברונו הנריקה לבוגרים, אך מיעט לשחק. בשנת 2012 הושאל ברונו הנריקה לעונה אחת למועדון הברזילאי אוברלנדיה, וכעבור שנה חתם במועדון באופן סופי. בשנת 2014 הושאל למועדון איטומביארה והציג יכולת טובה מאוד, כאשר הבקיע תשעה שערים. בינואר 2015 חתם במועדון הברזילאי גויאש, ואת הופעת הבכורה בליגת העל הברזילאית ערך בתיקו 0-0 מול ואסקו דה גאמה במאי 2015. כעבור שישה ימים הבקיע צמד בניצחון 2-0 על אתלטיקו פרנאאנסה. שערים אלו היו שערי הבכורה של ברונו הנריקה בליגת העל הברזילאית. ברונו הנריקה הציג יכולת גבוהה בגויאס, והבקיע שבעה שערים ב-33 הופעות.
בינואר 2016 עבר ברונו הנריקה לוולפסבורג, בהמלצתו של שחקן העבר הברזילאי של וולפסבורג, ז'וסואה. ברונו הנריקה היה תחילה שחקן ספסל במשחקי הליגה, אך קיבל הזדמנות לפתוח בהרכב בניצחון 2-0 על ריאל מדריד ברבע גמר ליגת האלופות, והיה מהמצטיינים במשחק, אך במשחק הגומלין הפסידו וולפסבורג וברונו הנריקה בתוצאה 3-0 והודחו מליגת האלופות.
בינואר 2017 חתם ברונו הנריקה בסנטוס הברזילאית, תמורת דמי העברה של 4 מיליון אירו ששולמו לוולפסבורג.
אדנילט ציקלאז

אדנילט ציקלאז (באנגלית: AC - Adenylate cyclase) הוא אנזים בעל תפקיד מרכזי בתהליכי הוויסות של התא, הנמצא בממברנת התא.
הוא האנזים הכי פוליפילטי הידוע, נמצאו שישה סוגים שונים שלו שכולם קטליזטורים של אותן התגובות בעודם מייצגים משפחות גנים בלתי תלויות ללא רצף או הומולוגיה מבנית ידועה.
אדנילט ציקלאז הוא קטליזטור בתהליך המרת המולקולה ATP למולקולה cAMP. בעת קישור הורמונים אל GPCR באתר המטרה שלהם על פני הממברנה החיצונית של התא, מתרחש שינוי בתוך התא המאפשר קישור של חלבון ממשפחת החלבוני ה-G לחלבון הממברנלי אדנילט ציקלאז ולהפעלתו. 
בשלב הבא מתפצל הטרימר לשתי יחידות: יחידת אלפא ויחידה המורכבת מבטא וגאמא כך שהן מחוברות לדימר, חלבון אלפא(S) נודד לאדנילט ציקלאז ומשפעל אותו. בשלב זה אדנילט ציקלאז מושך אליו מולקולות ATP והופך אותם למולקולות cAMP. לתהליך זה ידועות שתי בקרות. הראשונה- המאפשרת את הפסקת אדנלט ציקלז, היא החלפה של GTP ל-GDP‏ G אלפא מתנתק מהחלבון ומתחבר שוב לטרימר ההתחלתי. 
דרך שנייה- היא תחרות של G אלפא (Q) אשר מתחרה על הקישור לאדנילט ציקלאז.
מקס פפר

קריירה מוקדמת

פפר נולד ב-12 ביוני 1883 בגלדרן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1902 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-22 (ווסטפאליה ה-2), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, וב-24 בדצמבר 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. 
לאחר המלחמה נשאר פפר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1927 הועלה פפר לדרגת מיור, ומונה לקצין מטה בגדוד ה-2 של רגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי). ב-1 באוקטובר 1928 הועבר לאחר מכן למשרד המלחמה, וב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 בספטמבר 1931 מונה למפקד הגדוד ה-2 של רגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי), וב-1 באוקטובר 1933 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-16, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-26, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-20. ב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד פיקוד הארטילריה ה-5, ב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-26 באוגוסט 1939 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-44.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פפר מפקד אגד הארטילריה ה-44, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה ה-44 במסגרת הקורפוס ה-17. בתחילת 1940 הועבר פפר לעתודת המילואים, וב-5 באפריל 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-297. במהלך מבצע ברברוסה לחם פפר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-44 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה ומהארמייה ה-17, ולחם עימה בקרב אומן ובכיתור הגדול בקייב. באוקטובר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-55 שהיה חלק מהארמייה ה-17, ובנובמבר הועברה הדיוויזיה לארמייה השישית, כחלק מהקורפוס ה-11, ה-55, וה-51 לסירוגין. על פעולותיו בקרבות קיבל פפר ב-4 בדצמבר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מתקפת הקיץ הגרמנית בשנת 1942, לחם פפר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-51, ולאחר מכן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24 במסגרת הארמייה השישית. בספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-4 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית, והחל מדצמבר חלק מהארמייה השישית, ופפר לחם עם הדיוויזיה בקרב סטלינגרד.
ב-17 בינואר 1943 מונה פפר למפקד הקורפוס ה-4, במקום ארווין ינקה שנפצע בקרבות, וב-31 בינואר נכנע פפר יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הדרומי בסטלינגרד ונלקח לשבי.

לאחר המלחמה

פפר מת ב-31 בדצמבר 1955 במהלך שהותו בשבי במחנה וואיקובו, והוא בן 72 שנים.
בתיה קריסטל

ביוגרפיה

קריסטל נולדה ברומניה ועלתה לארץ בילדותה, סיימה את הפקולטה לרפואה בטכניון בהצטיינות וכרופאה חוקרת הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטאות אחרות בארצות הברית, היא עוסקת במחקר בשטח טרשת עורקים ואת ההשפעות המיטיבות של מתן טיפולים אנטי-חימצוניים. היא פרסמה כ-70 מאמרים בעיתונות הרפואית-מדעית העולמית ומנחה סטודנטים לתארים מתקדמים בנושאי מחקר בתחום הנפרולוגיה. היא זכתה להכרה מקצועית נרחבת על עבודתה הקלינית והמדעית. ב-2010 נבחרה על ידי הארגון הנפרולוגי הבינלאומי לאחת משמונה הנשים המובילות בעולם בתחום הנפרולוגיה.
קריסטל נשואה ואם לשלוש בנות, מתגוררת בקיבוץ עברון.
חליסקו

גאוגרפיה

חליסקו היא המדינה השביעית בגודלה במקסיקו. היא שוכנת לחוף האוקיינוס השקט לאורך של 342 ק"מ. היא גובלת בצפון עם המדינות, נאיאריט, סקטקס ואגואסקליינטס, במערב עם מדינת גואנחואטו ובדרום עם המדינות מיצ'ואקאן וקולימה.
השטח במדינת חליסקו, מגוון וכולל יערות, חופים, מישורים ואגמים. הגובה במדינה, משתנה מ-0 ועד 4,300 מטר מעל פני הים, מהחוף ועד לראש הר הגעש נוואדו דה קולימה. אזור חליסקו כולל אזורים צחיחים, אזורים צחיחים למחצה, יערות טרופיים, טרופי נשירים, עשבים, שיחים ויערות עצי אלון, עצי אורן ועצי אשוח. 52% מסוגי הציפורים (525), 40% מהיונקים (173) ו-18% מהזוחלים, שחיים במקסיקו נימצאים במדינה.
45 ק"מ דרומית-מזרחית לגוודלחרה, בגבול עם מדינת מיצ'ואקן, נמצא אגם צ'פלה, אגם מים מתוקים הגדול והחשוב ביותר במקסיקו, שאורכו המרבי 80 ק"מ, רוחבו המרבי 18 ק"מ ועומקו מרבי של 10.5 מטר.
אמהות פלאסה דה מאז'ו

אמהות פלאסה דה מאז'ו (צורה נוספת: כיכר דה מאיו), בספרדית: Madres de Plaza de Mayo, הוא שמו של ארגון אמהות ארגנטינאיות שילדיהן נעלמו במהלך המלחמה המלוכלכת, בתקופת שלטון החונטה הצבאית במדינה, בין השנים 1976 ו-1983.

היסטוריה

ב-30 באפריל 1977 נאספו 14 נשים בפלאסה דה מאז'ו, מול משכן נשיאי ארגנטינה, הקאסה רוסאדה, במחאה על כך שבניהן נעלמו במהלך החודשים הקודמים, מבלי שקיבלו מידע אודות גורלם. הדבר נעשה בניגוד להוראות המשטרה, שאסרו על התקהלויות של מעל 3 אנשים. העיתונות לא הורשתה לסקר את ההפגנה, אך השמועה על קיומה עברה מפה לאוזן, ובשבוע שלאחר מכן הצטרפו להפגנה אמהות נוספות. בשבוע השלישי, החליטו האמהות על קיום עצרת מחאה מדי יום חמישי בין 15:30 ל-16:00. בעצרות הראשונות שקוימו האמהות עמדו דוממות, אך בעצרות הבאות הן החלו לצעוד, בשקט, סביב פסל ה-Pirámide de Mayo שבמרכז הכיכר, המהווה סמל לחירות. בהמשך, החלו הנשים ללבוש מטפחות לבנות, העשויות מבד ששימש בעבר לחיתולי תינוקות, כסמל לנעלמים. מטפחות אלה היו לסמלן המובהק מאז.
בין ה-10 ל-12 בדצמבר של אותה שנה נחטפו והועלמו גם שלוש ממייסדות הארגון, אסתר בז'סטרינו, אסוסנה ויז'פלור ומריה פונסה דה ביאנקו. השלטונות קיוו בדרך זו לשים קץ לפעילות ארגון האמהות, אך זו המשיכה כסדרה גם לאחר מכן. בראשית שנות ה-80 השתתפו בעצרות מדי יום חמישי בין 300 ל-400 אמהות.
במהלך מונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה, ביקרו במדינה עיתונאים זרים רבים. כמה מהם ראיינו את האמהות, וסיפורן נחשף לעולם. בעקבות חשיפה זו, הן יצאו בשנים שלאחר מכן למדינות אירופה ולארצות הברית, במטרה לקדם את עניינן. חלק מהנסיעות מומנו בידי אמנסטי. בהולנד הוקם ארגון אמהות שסייע להן כלכלית, בין היתר ברכישת מבנים לצורך הקמת סניפים נוספים.
ב-1983 הגיע שלטון החונטה הצבאית לקצו, ובבחירות הדמוקרטיות שנערכו במדינה נבחר כנשיא ראול אלפונסין. האמהות, שקיוו לראות מעתה את ילדיהן, או אם מתו - לפחות לגלות מה עלה בגורלם, נכזבו. לאחר פגישה שנערכה עם אלפונסין ב-24 ביוני שהסתיימה בלא כלום, סירבו כמה מהן לפנות את הבניין, והן נותרו בו במשך כמה ימים.
ב-1986 חל פילוג בתנועה. הפלג העיקרי, ה-Asociación de Madres de Plaza de Mayo ("אגודת אמהות כיכר דה מאיו"), המשיך במצעדי המחאה במקום מדי יום חמישי, בדרישה שהממשלה תפעל למציאת הנעלמים, ולנטילת אחריות למעשים שנעשו. הפלג השני, ה-Madres de Plaza de Mayo Línea Fundadora ("אמהות כיכר דה מאיו - שורת המייסדות"), הקדיש את מרצו לקידום חקיקה והעמדה לדין של אנשי החונטה הצבאית האחראים להיעלמות הבנים.
ב-1992 הוענק לאגודת האמהות פרס סחרוב לחופש המחשבה, וב-1999 זכו בפרס האו"ם לחינוך לשלום.
ב-26 בינואר 2006, במהלך כהונתו של נסטור קירשנר כנשיא ארגנטינה, הודיעה יו"ר אגודת האמהות, אבה דה בונפיני כי "אין להן עוד אויב בממשלה", וכי הפגנות המחאה ייפסקו. יחד עם זאת, המשיכו המצעדים מדי יום חמישי, כמחווה לזכרם של הנעלמים.
לימון מתוק

מראה

לימון מתוק צומח על עץ המגיע עד לגובה של 8 מטרים. הענפים של העץ בעלי קוצים חדים וארוכים, צבעם חום-אפור ואורכם 1.5 - 7.5 ס"מ. אורכו של עלה הוא 5.5 - 17 ס"מ ורוחבו הוא 2.8 - 8 ס"מ. הפטוטרת צרה ואורכה 8 - 29 מ"מ. יש לעץ יותר עלעלים מאשר עלים. פרח העץ הוא בצבע לבן ורוחבו הוא בין 2 ל-3 ס"מ. פרי העץ דומה לפרי של לימון רגיל אך טעמו מתוק ומאד עסיסי.

שימוש

פרי הלימון המתוק ניתן לאכילה לאחר קילופו או לשתייה לאחר סחיטת המיץ. באיראן הוא משמש בעיקר לטיפול בשפעת והצטננות.
אומברטו השלישי, רוזן סבויה

ביוגרפיה

אומברטו נולד ב-4 באוגוסט 1136 באויליאנה, לאמדאו השלישי, רוזן סבויה ולמאו מאלבון, בתם של גיגה השלישי, רוזן אלבון ומטילדה מאנגליה.
בשנת 1148 מת אביו אמדאו השלישי, רוזן סבויה, ואומברטו עלה לשלטון במקומו. אומברטו ניסה להקים מחדש את ממלכת בורגונדיה, ונתמך בכך על ידי פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד ממלכת צרפת שהתנגדה למהלך. אומברטו שקיבל בצעירותו חינוך קתולי אדוק, היה פורש לפעמים למנזר ומשקיע את זמנו בתפילות ובכפרה, אך לאחר מכן היה חוזר לעניינים הפוליטיים. לאחר מות אשתו השלישית בשנת 1173 פרש אומברטו למנזר, אולם בשנת 1177 קראו לו אציליו ושכנעו אותו שיחזור לשלטון ויתחתן עם אשה נוספת.
במהלך סכסוך הגואלפים וגיבלינים התנגד אומברטו לפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעקבות כך פלש היינריך השישי, מלך גרמניה בשנת 1187 לרוזנות סבויה, וכבש כמעט את כל נחלותיו.
ב-4 במרץ 1189 מת אומברטו בשיאמברי, ובנו תומאסו, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו. אומברטו היה הנסיך הראשון שנקבר במנזר אוטקומב, שבו נקסרו לאחר מכן כל שליטי בית סבויה.
מעלה גלבוע

היסטוריה

קיבוץ מעלה גלבוע, הוקם כהיאחזות נח"ל ב-29 בנובמבר 1962, לציון יום כ"ט בנובמבר. בעת הקמתו הייתה מחלוקת על שם המקום. הנח"ל התייחס אליו כאל "מצפור הגלבוע", בעוד יוסף ויץ קרא לו "מעלה גלבוע". 
בשנת 1968 התאזרח ויושב בידי אנשי הקיבוץ הדתי. בשנת 1974 הוא אוכלס מחדש בעקבות משבר חברתי. בסוף שנות ה-80 היו בקיבוץ כ-50 משפחות, אולם בעקבות קשיים כלכליים ועזיבה הוא הגיע בשנת 1997 למצב משברי, וכמעט ופורק. כיום כלכלת הקיבוץ יציבה יותר, והוא הצליח להחזיר את כל חובותיו. בתחילת 2013 היו בו 75 חברים ומועמדים ועוד כ-55 משפחות במעמד תושבות (חלקם בהרחבה קהילתית), כך שסך הכל היו במעלה גלבוע מעל 100 משפחות.  
ענפי הפרנסה העיקריים בקיבוץ הם חקלאיים: גידול ושיווק גזר, רפת חלב, ותרנגולי הודו. 
כמו כן, בולטת בקיבוץ נוכחותה של ישיבת מעלה גלבוע, ישיבת שילוב של הקיבוץ הדתי, המשלבת לימוד תורה עם חיי מעשה ושירות צבאי. רב הקיבוץ הוא הרב בני הולצמן מארגון רבני צהר.
כמו מרבית הקיבוצים, גם קיבוץ מעלה גלבוע עבר תהליך של הפרטה. היבטים אחדים של השיתופיות הקיבוצית נעלמים, ושירותים אחרים שלהם זכאי חבר הקיבוץ מתורגמים לערכם הכלכלי. 
כיום ניתן להתקבל לקליטה בקיבוץ. יש לעבור תהליך קליטה שבסופו ניתן לשכור דירה מהקיבוץ. כעבור שנתיים יש להחליט האם נשארים במסלול של תושבות בקיבוץ או שמעדיפים להצטרף לחברות.

חוות הרוח במעלה גלבוע

בשטח החקלאי של הקיבוץ הוקמה חוות רוח על ידי חברת "אפקון תעשיות" (מקבוצת  "שלמה Sixt"), ובה 14 טורבינות רוח ענקיות (חוות רוח דומה נמצאת ברמת סירין ובה 14 טורבינות).
באוקטובר 2016 נפתח במקום מרכז מבקרים על שם שלמה שמלצר, ובו הסברים והדרכות על "אנרגיה נקייה", במקום מוקרן סרט על נושא זה.
בצמוד לחווה נמצאת הבריכה הגבוהה של מפעל אנרגיה שאובה של תחנת הכוח מעלה גלבוע שאמור להתחיל לפעול ביוני 2018.
סינכרוטרון האור למדע ניסויי ויישומי במזרח התיכון

סינכרוטרון האור למדע ניסויי ויישומי במזרח התיכון (Synchrotron-Light for Experimental Science and Applications in the Middle East, בראשי תיבות: SESAME, בעברית: ססמי) הוא מאיץ סינכרוטרון הממוקם באלאן במחוז בלקא בירדן. הוא נוצר תחת חסותה של UNESCO ב-20 במאי 2002.
ססמי הוא מיזם שיתופי של מדענים וממשלות באזור המזרח התיכון שהוקם במתכונתו של CERN (על אף שיש להם מטרות מחקריות שונות). הוא המתקן היחיד מסוגו במזרח התיכון, מתוך בערך שישים בכל העולם. מתקן ססמי הוקם על מנת לספק סינכרוטרון לצורכי מחקר למדינות המזרח התיכון (וכך, בין היתר, למנוע בריחת מוחות), וכדי לתרום לכינון שלום בין מדינות המזרח התיכון המסוכסכות בעזרת שיתוף פעולה מדעי בינלאומי.
המתקן נבחר להיבנות בירדן, כי היא המדינה היחידה שמשמרת יחסים דיפלומטיים איתנים עם החברות המייסדות של הפרויקט: קפריסין, מצרים, איראן, ישראל, ירדן, פקיסטן וטורקיה. בנוסף גם הרשות הפלסטינית שותפה לפרויקט.
אבן הפינה של המתקן הונחה ב-6 בינואר 2003, ובנייתו החלה ביולי 2003. המתקן נחנך בטקס חגיגי ב-16 במאי 2017 במעמד מלך ירדן עבדאללה השני ומשלחות מדעיות רבות מכל רחבי המזרח התיכון והעולם.
נשיא מועצת ססמי הנוכחי הוא הפרופסור הגרמני רולף-דיוטר היור, מנהל הארגון האירופאי למחקר גרעיני לשעבר.

שם

השם ססמי (sesame - שומשום באנגלית) נבחר בשל הביטוי "שומשום היפתח" (open sesame), המייצג את מטרת המיזם - להוות מכון מחקרי הפתוח בפני מדעני המזרח התיכון והעולם בכלל. בנוסף, הוא נועד לייצג את תרבות אזור המזרח התיכון, בו שומשום הוא גידול חשוב כבר אלפי שנים. ראשי התיבות Synchrotron-Light for Experimental Science and Applications in the Middle East הותאמו למילה SESAME.

מבנה

המתקן מורכב מארבעה חלקים:

מיקרוטרון

המיקרוטרון הוא מאיץ חלקיקים קטן המאיץ את האלקטרונים שלבסוף יואצו במתקן לאנרגיה של כ-22.5 MeV. המיקרוטרון בססמי נכנס לפעילות בנובמבר 2011. האלקטרונים המואצים עוברים לשלב הבא במתקן, הבוסטר-סינכרוטרון.

בוסטר-סינכרוטרון

הבוסטר-סינכרוטרון מקבל את האלקטרונים המואצים מהמיקרוטרון ומאיץ אותם לאנרגיה של כ-800 MeV. את האלקטרונים המואצים הוא מעביר לחלק הבא - טבעת האחסון.

טבעת האחסון

טבעת האחסון, המקבלת את האלקטרונים המואצים מהבוסטר-סינכרוטרון, מאיצה את האלקטרונים ל-2.5 GeV ושומרת על תנועתם המעגלית למשך שעתיים בערך. בגלל תנועת האלקטרונים, הם פולטים קרינה סינכרוטרונית, המנותבת לחלק הבא - הבימליינס.

בימליינס

הקרינה הסינכרוטרונית מנותבת על ידי הבימליינס לצורכי המחקרים השונים.
כשל נטורליסטי

'כשל נטורליסטי' הוא מונח שנטבע על ידי הפילוסוף ג.א. מור בספרו "פרינקיפיה אתיקה" (עקרונות האתיקה) משנת 1903. המונח מתייחס לכשל הטמון בהגדרת המונח "טוב" באמצעות התכונות שלו. לעיתים קרובות מבולבל המושג "כשל נטורליסטי" עם מושג דומה - "בעיית הראוי-מצוי".

פירוט

מור טוען שכל העוסקים באתיקה במשך השנים הגדירו את המושג "טוב" באמצעות תכונות שאפיינו, לדעתם, מעשים טובים. ההדוניסטים אמרו שמעשים הם טובים רק אם הם מעשים הגורמים הנאה, אלטרואיסטים אמרו שמעשים טובים הם מעשים של עזרה לאחר, וכו'. אולם גישות אלו מכילות, על פי מור, כשל נטורליסטי, כי הן מנסות להגדיר מושג באמצעות התכונות שלו, וכך מערבבות בין סיבה לתוצאה. המעשה הוא מעשה טוב משום שהוא גורם הנאה, ולא גורם הנאה משום שהוא מעשה טוב.
הטעות דומה, על פי מור, לניסיון להגדיר את הצבע צהוב כ"הצבע של חלמון ביצה" או כ"צבע של אור בעל אורך גל בין 565 ננומטר ל-590 ננומטר". זה נכון, כמובן, שחלמון הוא צהוב, ושכל קרן אור בעלת אורך גל מסוים תהיה צהובה, אבל אלו לא ההגדרות הנכונות ל"צבע" צהוב משום שהצבע הוא החוויה של הצופה ולא חלק מהאובייקט שאנו רואים. הגדרת הצבע "צהוב", כמו הגדרת המושג "טוב", אינה אפשרית על ידי תכונותיו, כי זה מושג שכל אחד מגדיר על ידי מה שמור מכנה "אינטואיציה מוסרית".
מור מבדיל, בהקשר זה, בין "תכונות פשוטות", כמו טיב, צבע וכדומה, המוגדרות על ידי אינטואיציה, לבין "תכונות מסובכות" המוגדרות על ידי תכונות פשוטות אחרות. "עזרה לאחר" למשל, היא מושג מסובך, ולכן צריך להגדיר אותה באמצעות המושג "טוב", ולא להפך.
צומת בר-אילן (ירושלים)

היסטוריה

הצומת נוצר עוד בתקופת היציאה מהחומות, עת הוקמו שכונות יהודיות שונות באזור וסביב הצומת, ביניהן שכונת הבוכרים, סנהדריה ושכונת מחניים.
מהקמת המדינה ועד למלחמת ששת הימים בשנת 1967 ניצב הצומת קרוב לקו העירוני, ולא הייתה לו חשיבות רבה. לאחר המלחמה הוקמו בצידה המזרחי שכונות הבריח ובכיכר עברה אחת הדרכים להר הצופים. האזור התפתח והצומת הפך למוקד תחבורתי ומסחרי.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ותחילת העשור הראשון של המאה ה-21 ידעו הצומת ורחוב בר-אילן הסמוך מהומות והפגנות של חרדים תושבי האזור. פעמים רבות נחסם הצומת עקב לוויות רבנים מפורסמים שנקברו בבית הקברות הסמוך. בשנת 2013 עברה בכיכר הלוויתו של הרב עובדיה יוסף, שגרמה לחסימות כבישים בכל האזור ונודעה בתור אחת ההלוויות הגדולות ביותר שנערכו בישראל.
ב-24 בדצמבר 2017, החליטה עיריית ירושלים, לקרוא את הצומת על שמו של הרב עובדיה יוסף.
קוריה

הקוריה (curia) ברומא העתיקה הייתה סמל לחלוקת העם הרומאי ומקום המפגש של האספה של חטיבות אלו. שורש המילה הוא ככל הנראה המילה הסאבינית curis או quiris. בהמשך המושג נכנס לכנסייה ובתחילת המאה ה-20 לתחום האימפריאלי-פרלמנטרי.

קוריות ברפובליקה הרומית

כל אחד משלושת השבטים הרומוליאניים העתיקים: הרמנס, טיטיאס ולוקרס חולק לעשר קוריות, כך שגוף העם (populus) כולו, שהורכב מפטריקים בלבד, חולק לשלושים קוריות. כל החברים בגנטס (קלאנים) השונים השייכים לקוריה נקראו "קוריאלים". 
החלוקה לקוריות הייתה בעלת חשיבות פוליטית ניכרת בתקופות המוקדמות ברומא, כי רק החברים בקוריות נחשבו אזרחים ורק הם יכלו לבחור ולהיבחר למשרות השונות. לקוריות הייתה גם חשיבות דתית, כיוון שלכל קוריה היה מקום פולחן ופולחנים משלה (שנקרא קוריה), שהתפתח בהדרגה למקום בו נפגשו הקוריאלים לדון בענייני מדינה, כספים, דת ועניינים אחרים. הטקסים הדתיים נוהלו על ידי כהן, curio, שלו סייעו פלאמן קוריאלים. 
לכל אחת מהקוריות היה שם ייחודי משלה, שנטען שהוא מבוסס על שמן של הנשים הסביניות שחטפו הרומים, אף כי ברור כי חלק מהקוריות שאבו את שמן משם רבעים או גיבורים עתיקים כמו קוריה טיטיה, פאוקיה, קלברה, פוריאנסיס, רפטה, וליאנסיס, טיפאטה, ועוד. חשיבות הקוריות דעכה בהדרגה עם עליית חשיבות הפלבאים והאצולה (הנובילטס) אך הן המשיכו במילוי התפקידים הדתיים, עד שגם חשיבותם של אלו דעכה. 
קוריה היה גם שמו של המקום שבו נפגש הסנאט הרומי ובמקומות אחרים לדון בחוקים ולהחליט בענייני הרפובליקה. במקומות שונים, אף כי לא ברומי, החלו עם הזמן לכנות את הסנאט הקוריה. בניין הקוריה המקורי נבנה, על–פי האגדה, על ידי המלך טולוס הוסטיליוס בפורום רומאנום לרגלי גבעת הקפיטולין. הבניין נהרס אחרי כן כדי לפנות לבניין מרשים יותר. 
מבנה הקוריה היה תמיד בעל מידות מוגדרות. הוא היה רבוע או סגלגל. אם היה רבוע, גובהו היה פעם וחצי אורכו. אם סגלגל, גובהו היה חצי סכום אורכו ורוחבו, דבר שהכתיב פרופורציות חריגות במקצת. באמצעו של כל קיר, היה מדף (קורניס) שמטרתו הייתה למנוע הבלעות של הקול בתוך הבניין.

קוריות בפרלמנטים של רוסיה ואוסטרו-הונגריה

באימפריה הרוסית כך נקראו קבוצות אוכלוסייה בהתאם לכוח הבחירה שלהם לדומה (הפרלמנט הצארי). לפי מנשר הבחירה הראשון מ-6 באוגוסט 1905 הבוחרים חולקו לשלוש קוריות:בעלי אדמות, איכרים וקוריה עירונית. במנשר מ-11 בדצמבר אותה השנה נוספה קוריית פועלים. בהמשך, בחוק הבחירות לאחר פיזור הדומה מ-3 ביוני 1907 הקוריה העירונית חולקה לקוריית עירוניים בעלי נכסים גדולים וקוריית עירוניים בעלי נכסים בינוניים וקטנים.
באימפריה האוסטרו-הונגרית חלוקה לקוריות הייתה לפי לאום.
יהושע משה אהרונסון

ביוגרפיה

נולד בערב שבועות תר"ע למשפחה מיוחסת. למד בישיבות "תורת חיים - בריסק" ו"בית אברהם - סוכטשוב", והיה תלמידו של רבי דוד בורנשטיין, האדמו"ר מסוכטשוב. הוסמך לרבנות ונבחר לרב בעיירה קאנין ומאוחר יותר בפוזק ובסאניק הסמוכה לגוסטנין. בתחילת מלחמת העולם השנייה שהה זמן קצר בוורשה ובלודז' אך שב לעיירתו וגורש עם בני קהילתו למחנה העבודה קונין, שם עבד בעבודות כפיה שונות. את תקופת שהותו במחנה תיעד ביומן אישי אותו כתב בעברית תוך שהוא לוקח על עצמו סיכון גדול. ביומנו מתועדים חיי היום יום במחנה, קיום המצוות בתנאים הקשים, התנהגות הנאצים ודילמות מוסריות שהתעוררו בתנאים המיוחדים ששררו במחנה. לאחר חיסול המחנה הועבר למספר מחנות בהם אושויץ, בוכנוואלד וטרזינשטאט, שם שוחרר. אשתו וילדיו נספו בשואה. 
לאחר המלחמה הוא מונה לרב מחנות העקורים באזור האוסטרי, שם טיפל בנישואין, כשרות, בעיית העגונות, חינוך ועוד. אחר כך שימש כרב קהילות הפליטים בגרמניה. הוא נישא בשנית למלכה רחל והקים משפחה חדשה. בשנת 1951 עלה לישראל וכיהן כרב בפתח תקווה. בנוסף היה אחראי על הפרשת תרומות ומעשרות הכללית של כלל יבול החיטה בארץ, והיה נחשב כבעל ידע רב בענייני מצוות התלויות בארץ. הוא המשיך לעסוק בשימור זיכרון השואה וכתב מאמרים בנושאי אמונה נוכח השואה. בארץ עמד בקשר עם האדמו"רים מסוכטשוב: רבי חנוך העניך בורנשטיין ובנו רבי מנחם שלמה בורנשטיין, והיה בין זקני החסידים שהכתירו את האדמו"ר הנוכחי רבי שמואל יצחק בורנשטיין. 
נפטר בי"ב בכסלו תשנ"ג ונטמן בהר הזיתים. כתביו ההלכתיים יצאו לאור בספרו "ישועת משה". ספרו "עלי מרורות" יצא לאור אחר פטירתו על ידי בני משפחתו ובתוכו חיבוריו על השואה מהתקופות השונות בהם נכתבו.
ניקון (פטריארך)

ניקון (ברוסית: Никон; לפני שהתנזר: Никита Минин‏; 7 במאי 1605 - 27 באוגוסט 1681) היה ראש הכנסייה הרוסית, הנהיג רפורמה דתית נרחבת, אך בסופו של דבר סולק מכל תפקידיו.

חייו

ניקון נולד במשפחת איכרים ממוצא מורדובי בכפר ליד ניז'ני נובגורוד. אימו נפטרה בילדותו ואביו התחתן שנית. בגיל 12 הוא עבר לגור במנזר. בשנת 1624 חזר להוריו, התחתן והחל לשרת ככומר מקומי. בשנת 1635 לאחר פטירת ילדיו, הכריח את אשתו להתנזר והתנזר בעצמו במנזר סולובקי. מאוחר יותר עבר למנזר אחר ובשנת 1643 התמנה לאב המנזר. בשנת 1646 הגיע למוסקבה לפגישה עם אלכסיי הראשון. הצאר התרשם ממנו מאוד והחליט להשאיר אותו בחצרו. עם הזמן השפעתו על הצאר גדלה וכל יום שישי הוא היה מגיע לצאר לשיחות והתייעצויות בנושאים דתיים ומדיניים. בשנת 1649 התמנה לראש כנסייה בנובגורוד.

ראש הכנסייה הרוסית

ב-15 באפריל 1653 נפטר הפטריארך הרוסי. ב-25 ביולי 1652 ניקון התמנה לראש הכנסייה הרוסית החדש. במהלך הטקס הוא הצליח לקבל את הבטחת הצאר שהוא לא יתערב בענייני דת וכנסייה.
זמן קצר לאחר קבלת תפקיד הפטריארך ניקון החל בביצוע רפורמה דתית ברוסיה. מהות הרפורמה הייתה בהתאמת הספרים הדתיים הרוסים לספרים היוונים והתאמת מנהגי התפילה עם המנהגים היוונים. צורת ניהול הרפורמה הביאה להתנגדות עזה ובסופו של דבר לפילוג בכנסייה הרוסית.
באותה תקופה אלכסיי הראשון ניהל מערכה צבאית נגד האיחוד הפולני ליטאי - מלחמת רוסיה-פולין (1654 - 1667). בזמן העדרו של הצאר ממוסקבה ניקון ניהל את ענייני המדינה. מצב זה, לאור האופי וההתנהגות שלו גרמו להתמרמרות עזה בין הבויארים וההנהגה הדתית. בסופו של דבר היחסים בינו לבין הצאר התקררו וב-10 ביולי 1658 ניקון עזב בהפגנתיות את התפקיד הרם ועבר למנזר ליד מוסקבה.
בשנת 1660 בהתייעצות של ראשי הכנסייה הרוסית תוכנן לשלול מניקון את כל תפקידיו ותואר הכומר. התוכנית לא יצאה אל הפועל, אך סוכם לערוך לו משפט. בשנת 1666 החל המשפט שבו ישבו פטריארכים מאלכסנדריה ואנטיוכיה. ב-12 בדצמבר 1666 התקיימה הישיבה השלישית והאחרונה. מניקון נשללו כל תפקידיו ותואריו והוא נשלח למנזר פראפונטוב כנזיר מן המניין. לאחר פטירת אלכסיי הראשון הוא הועבר למנזר אחר עם משטר נוקשה. 
בשנת 1681 ניקון קיבל אישור לחזור למנזר באזור מוסקבה. בדרך, באזור יארוסלבל הוא נפטר. בלוויה שהתקיימה הצאר החדש פיודור השלישי התייחס לניקון כראש הכנסייה למרות מחאות הכמורה. בשנת 1682 בהתאם לבקשות הצאר ולמרות התנגדות ראש הכנסייה סוכם להחזיר את ניקון לרשימת ראשי הכנסייה ולהתייחס לזכרו בהתאם.
למרות העונש האישי הכבד שהוטל אליו, הרפורמות שהוא יזם נמשכו.
זפת ונוצות

זיפות וכיסוי בנוצות הייתה צורת ענישה מקובלת שהחלה בתקופה הפיאודלית באירופה ולאחר מכן התפשטה אל מושבותיה. העדות הראשונה לשימוש בשיטה זאת לקוחה ממכתב ששלח מלך אנגליה ריצ'רד הראשון בשנת 1191 לכוחותיו בארץ ישראל. תקופת הפריחה של צורת ענישה זו והאזכור המאוחר ביותר שלה היו בשלוש עשרה המושבות האמריקניות בסמוך לפרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
במסגרת ענישה זו השתמשו בזפת מאתרי הבנייה הסמוכים ובנוצות מעופות שונים. בשלב הראשון של העונש, זפת חמה הייתה נשפכת על גופו של האדם ונדבקת אליו. מבחינה פיזית, הזפת החמה גרמה באופן תדיר לצריבות קשות על גופו של העבריין ולכן יכולה להיחשב גם כענישה גופנית. בשלב השני של הענישה היה הקורבן מכוסה בנוצות, בין אם על ידי גלגולו בערימת נוצות או על ידי זריקת נוצות עליו. הנוצות היו נצמדות לאדם במשך ימים ובכך היו מצליחים המענישים ברוב המקרים להרחיקו מהתושבים.
בשונה מהגליה, העונש אינו קבוע ולכן הועדף רבות על פני הגלות. מטרת הענישה הייתה השפלה כך שהדבר יגרום לאדם לעזוב את העיירה וגם אם יחזור, לא יבצע פשעים להבא.
בסופו של דבר בוטלה צורת ענישה זו בארצות הברית, בעיקר בנימוק שהיא לא כללה את שיקומו של העבריין מהפשע שאותו ביצע והפרה את התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית, האוסר ענישה אכזרית ויוצאת דופן.
המונח "זפת ונוצות" משמש כיום באופן מטאפורי לביטוי סנקציה חברתית יוצאת דופן בחריפותה המופעלת נגד אדם, הכוללת את הוקעתו והשפלתו הפומבית.