google/wiki40b huggingface dataset:
טיטוס אניוס מילו

טיטוס אניוס מילו פפיאנוס (בלטינית: Titus Annius Milo Papianus; ‏? - 48 לפנה"ס), פוליטיקאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה.

תולדות חייו

מילו נולד בלנוויאום (כיום לנוויאו שבאיטליה), אביו היה גאיוס פפיוס קלסוס, הוא אומץ על ידי סבו מצד אמו טיטוס אניוס לוסקוס עבר לעיר רומא ושם התחיל את הקריירה הפוליטית שלו. מילו שירת כקוואיסטור וכטריבון הפלבס בשנת 57 לפנה"ס.
במהלך כהונתו הפך מילו ליריבו המושבע של עמיתו פובליוס קלודיוס פולכר שהיה בן חסותו של מרקוס ליקיניוס קראסוס. קראסוס היה יחד עם פומפיוס ויוליוס קיסר חלק מהטריאומווירט הראשון, ברית ששלטה בפוליטיקה הרומאית, אולם בזמן הזה היו ראשיה מסוכסכים בינם לבין עצמם ובאופן טבעי הפך מילו לבן בריתו של פומפיוס.
מילו התגלה כטריבון פעלתן ואימץ את שיטות הבריונות של פולכר, כמוהו, הקים לעצמו כנופיית רחוב שעסקה בקטטות עם יריביו הפוליטיים ובראשם פולכר והשתמש באנשיו כדי להגן על פומפיוס ומרקוס טוליוס קיקרו (שחזר בינתיים מגלותו) מפני התקפותיו של פולכר.
מילו היה מועמד לקונסולאט בשנת 53 לפנה"ס, דבר זה היה לצנינים בעיני יריבו משכבר הימים פולכר שהיה מועמד לפראיטוריה באותה שנה. לבסוף פולכר נהרג במהלך קטטה עם כנופייתו של מילו ב-20 בינואר 52 לפנה"ס. מילו הועמד למשפט בעוון רצח, קיקרו ומרקוס יוניוס ברוטוס שימשו כסנגוריו, למרות כל זאת מילו שהבין שסיכויו לזיכוי קלושים בחר לצאת לגלות במסליה (כיום מרסיי שבצרפת).
מילו נשאר בגלות בגאליה עד שנת 48 לפנה"ס, בשנה זאת הפראיטור מרקוס קליאוס הזמין אותו לחזור לאיטליה, הוא נקט בצעד זה מכיוון שהפך למתנגד של יוליוס קיסר בעת שהודח באותה שנה ממשרתו מכיוון שהציע חוק לשמיטת חובות. מילו חזר לאיטליה, תוך שהוא מגייס כנופיה חדשה של בריונים ופורעי, הוא הגיע לקמפניה שם הכריז על נאמנותו לבניו של פומפיוס גנאיוס וסקסטוס ומינה את עצמו ללגאטוס שלהם. מילו נכשל בגיוס אהדת העם ונאלץ לסגת ללוקניה, שם הוא נהרג בקרב כנגד הפראיטור קווינטוס פדיאוס.
מחנה הפליטים שתילה

מחנה הפליטים שתילה (בערבית: مخيم شاتيلا; תעתיק מדויק: מח'ים שאתילא) הוא מחנה פליטים פלסטינים בפרוורה הדרומי של ביירות, בירת לבנון. נכון לשנת 2017, רוב הפליטים במחנה הם ממוצא סורי שנמלטו ממלחמת האזרחים בסוריה. 
המחנה ידוע כאתר שבו נערך טבח סברה ושתילה בספטמבר 1982, בזמן מלחמת לבנון הראשונה. המחנה גם מילא תפקיד חשוב במלחמת המחנות בשנים 1985 ו-1987.

היסטוריה

המחנה הוקם על ידי סוכנות אונר"א בשנת 1949. 
מאז שהגיע אש"ף לביירות ב-1970, היה המחנה אחד מבסיסי התמיכה בו. בזמן מלחמת לבנון הראשונה ב-1982, כשליש מתושבי סברה ושתילה היו שיעים עניים, שבאו מהכפרים הסמוכים וקנו את דירותיהם מידי פלסטינים שעברו לשכונות טובות יותר בעיר. במהלך המלחמה ספג שתילה הפצצות רבות מידי כוחות צה"ל. בעת התקדמותו של צה"ל למערב העיר, בני הברית הפלנגיסטים של צה"ל ערכו סדרה של התקפות על מחנות סברה ושתילה. כתוצאה מההתקפות נהרגו בין 700 ל-3500 אנשים, רובם לא חמושים. ישראל החלה לעזוב את ביירות מעט לאחר פרסום הטבח. הגנת המחנות הופקדה בידי איטליה, אך אלו עזבו עקב התקפות על כוחות שמירת השלום. כתוצאה מכך, הגנת המחנות הופקדה בידי ארגון אמל השיעי.
שני מעשי טבח נוספים נערכו במחנה לאחר נסיגת ישראל מלבנון.

גאוגרפיה ודמוגרפיה

מחנה שתילה ממוקם מדרום לביירות. במקור הוא אכלס כמה מאות פליטים שמקורם באזור הגליל וצפון ארץ ישראל. עם השנים גדל לכמות של מעל 12,000 אלף פליטים פלסטינים. רבים מאותם פליטים חיים מחוץ למחנה בפועל, ובמחנה חיים גם תושבים לא-פלסטינים. שטחו של המחנה הוא כקילומטר רבוע, ומשום כך הוא בעל צפיפות אוכלוסין רבה ביותר. נכון לדצמבר 2003 חיו במחנה 12,235 פליטים. על פי מפקד האוכלוסין הלבנוני, נכון ל-2017 מונים הפליטים מסוריה כ-57.7% מתושבי המחנה.

שירותים ציבוריים

אונר"א מפעילה מרכז בריאות אחד ושני בתי ספר יסודיים בתוך המחנה. ארגונים לא ממשלתיים אחרים פועלים במחנה, כגון הצלב האדום הפלסטיני, ארגון סעד נורווגי ואחרים.
המרכז למשפט וטכנולוגיה

פעילויות המרכז

המרכז עורך סדנאות וכנסים בנושאים שונים לשם קידום המחקר בתחום בקרב חברי סגל באוניברסיטאות, תלמידי מחקר, שופטים, עורכי דין, משפטנים, מקבלי החלטות והציבור הרחב.
במרכז מגוון רחב של קורסים וסמינרים בקניין רוחני ובדיני מידע במסלולי התואר הראשון, התואר השני והדוקטורט. במסגרת הלימודים המתקדמים מוצעת תוכנית תואר שני במשפטים (LLM) עם התמחות במשפט וטכנולוגיה, וכן תוכנית מוסמך בלימודי משפט (MA) עם התמחות בעריכת פטנטים בשיתוף עם הארגון הבינלאומי לקניין רוחני (WIPO), המיועדת לבוגרי מדעים והנדסה.
המרכז נהנה משיתוף פעולה עם שני מרכזים גדולים באוניברסיטת חיפה המתמחים במחקר רב תחומי בסביבת המידע: מכון קיסריה לחקר אינטרדיסציפלינרי במדעי המחשב והמרכז לחקר האדם בחברת המידע. כמו כן המרכז נותן חסות לארגון קריאטיב קומנס ישראל. המרכז צבר מוניטין בינלאומי ונהנה מרשת רחבה של קשרים ושיתופי פעולה עם גופים שונים, ביניהם: הספרייה הלאומית, רשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר, משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל ואיגוד האינטרנט הישראלי.
אידה, נסיכת שאומבורג-ליפה

ביוגרפיה

אידה נולדה ב-28 ביולי 1852 בביקבורג שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, לאדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה ולהרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט ואמה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים. אידה ואחיה חונכו בפשטות רבה למרות מעמדם, והיא ידעה לבשל יותר מאשר נשים פשוטות ממנה. אידה הייתה מאוד משכילה, ונהגה לדון עם מלומדים על פילוסופיה ומדע.
ב-8 באוקטובר 1872 התחתנה אידה עם היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס גרייץ, ממנו נולדו לה חמישה ילדים. אידה הייתה מאוד אהובה על נתיניה, אולם ב-28 בספטמבר 1891 היא מתה במפתיע בשלייץ בגיל 39.
מצרים במשחקים הפאראלימפיים

היסטוריה

אל המשחקים הפאראלימפיים של שנת 1972 שלחה מצרים משלחת של ספורטאי בודד. במדליה הפאראלימפית הראשונה זכתה מצרים עם המשלחת שייצגה את המדינה באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) כשזכתה בחמש מדליות זהב, שתי מדליות כסף ומדליית ארד פאראלימפית אחת. בשורות המשלחת בלט האתלט מטאווי אחמד חאדר שזכה בארבע מדליות זהב, אם כי היה למשתתף היחיד בכל אחת מאותן קטגוריות בהן זכה.
באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) בלטו במשלחת המצרית שתי נשים. האתלטית פאת'י אחמד חנאן, שזכתה בשתי מדליות זהב ושתיים מכסף, וג'אבר עלי נגט שזכתה בשלוש מדליות, כולל מדליית זהב אחת, תוך שהיא שוברת את שיא העולם בהטלת כידון (קטגוריה D1) בתוצאה של 12.82 מטרים. נגט המשיכה ושברה את שיא העולם בהטלת כידון פעם נוספת (בקטגוריה A1) באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) עם הטלה של 12.88 מטרים.
להצלחה הרבה ביותר זכתה המשלחת המצרית אל אולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) שזכתה בשיא של 30 מדליות פאראלימפיות, מהן שיא של 8 מדליות זהב. במשלחת בלט האצן אחמד חסן מחמוד שזכה בשלוש מדליות פאראלימפיות. שתי מדליות ארד (במרוץ ל-100 ו-200 מטר) ומדליית זהב אחת, תוך שהוא קובע שיא פאראלימפי חדש (קטגוריה T36) במרוץ ל-400 מטר בתוצאה של 56.15 שניות. גם גומא אחמד זכה במדליית הזהב בהרמת כוח (עד 56 ק"ג) כשקבע שיא עולם של 182.5 ק"ג.
באולימפיאדת הנכים סידני (2000) היה זה האתלט מחמוד אל-עטר שזכה בשתי מדליות זהב פאראלימפיות כשקבע שיא עולם בהטלת כידון עם 49.92 מטרים, ושיא פאראלימפי בזריקת דיסקוס עם תוצאה של 53.82 מטרים. (קטגוריה F58) וגומא אחמד שבר את שיאו בהרמת כוח עם מדליית זהב ושיא עולם של 192.5 ק"ג.
טחנת מים

טחנת מים היא טחנה שהכוח המניע שלה הוא מים זורמים. זהו מתקן המשתמש בגלגל מים או בטורבינת מים לביצוע תהליכים מכניים כגון גריסה, ערגול או בטישה. פעולות אלה נחוצות לייצורם של חומרי גלם רבים, כמו קמח, נסרי עצים, נייר, בדים ומוצרי מתכת. טחנות המים נחלקו על פי שימושן לסוגים שונים: טחנות קמח, מנסרות עצים, טחנות נייר, טחנות טקסטיל, טחנות גריסה, טחנות חישול, טחנות ערגול, טחנות למישוך תיל ועוד.
אחת הדרכים העיקריות לסיווג טחנות מים היא על פי אופן הצבת גלגל המים: טחנות בעלות גלגל מים אופקי ותמסורת גלגלי שיניים וטחנות בעלות גלגל מים מאונך ללא תמסורת. את הטחנות בעלות גלגל המים המאונך ניתן להוסיף ולסווג על פי מקום פגיעת המים בכפות הגלגל: טחנות שבהן המים זורמים מתחת הגלגל ופוגעים בכפותיו התחתונות (undershot waterwheel), אלו שבהן המים באים מלמעלה ופוגעים בכפותיו העליונות (overshot waterwheel), אלו שבהן המים מגיעים אל אמצע היקף הגלגל ופוגעים בכפותיו האמצעיות (breastshot waterwheel), וסוג נוסף שבהן המים הבאים מלמעלה פוגעים בכפותיו העליונות אך מסובבים אותו במהופך לכיוון זרם המים (backshot waterwheel). דרך נוספת לסיווג טחנות מים היא על פי מאפייני המקום בו הן מותקנות: טחנות מים המונעות על ידי שטף הגאות (tide mill) וטחנות מים צפות, המותקנות על ארבות או סירות (ship mill).

היסטוריה

השימוש בטחנות מים קדם אף לשימוש בטחנות רוח. כבר בעת העתיקה השתמשו ביוון וברומא העתיקה בטחנות מים. הרומאים הפיצו את טכניקת הקמת טחנות המים בכל רחבי האימפריה הרומית. טחנה באמצעות טחנת מים מוזכרת כבר בתוספתא - "אין נותנין חטים לרחים של מים אלא כדי שייטחנו".

אופן הפעלה של טחנת מים

מים המוסטים בתעלה מנהר או פלג מים אחר מופלים מגובה תוך דחיפתו של גלגל הטחנה. סיבובו של הגלגל מניע ציר אשר מסובב את אבני הרחיים של הטחנה. מהירות סיבוב הגלגל היא כשישה סיבובים בדקה, דבר אשר יכול לאפשר סיבוב של אבני הרחיים באמצעות מנגנון של גלגלי שיניים למהירות של עד 120 סיבובים לדקה.
בן הא הא

בן הא הא (בן הי הי) היה חכם מתקופת הזוגות, בן דורו של הלל הזקן. מוזכר במשנה פעם, כבעל הפתגם "לפום צערא אגרא" (משנה, מסכת אבות, פרק ה', משנה כ"ג).
על פי התוספות, בן הא הא וחברו בן בג בג היו גרים, והדבר נרמז בשמו: בנם של אברהם ושרה שנוספה לשמם האות ה'. לדעת ר' שמואל די אוזידא, כינויים אלו נועדו להסתירם מפני השלטון הרומי, שרדף גרים.
בן הא הא זכה לגילוי אליהו.
לפי האר"י, בן הא הא נקבר באזור עין זיתים, אך מקום קברו לא אותר עד היום מחוסר בציון מפורט.
ליונל טרטיס

ילדותו ולימודיו

ליונל טרטיס נולד בשנת 1876 (באותו תאריך כמו פבלו קזלס), בווסט הארטלפול במחוז דרהאם שבאנגליה, כבן למהגרים יהודים (אב יליד רוסיה ואם ילידת פולין). למד מילדות לנגן בפסנתר ובגיל 6 ניגן לראשונה על במה. בגיל 13 עזב את בית הוריו כדי לנהל חיים עצמאיים. פירנס את עצמו למשך שלוש שנים על ידי נגינה בפסנתר בתזמורות בעיירות קיט על שפת הים ובעבודות מזדמנות אחרות. בעזרת חסכונותיו קנה לעצמו כינור, קיבל שיעורי כינור ונרשם לבסוף בטריניטי קולג' של לונדון. הוא השתלם שם בנגינת פסנתר וכינור (כתלמיד של ג'ון טיפליידי קארודוס) ומאוחר נסע להשתלם למשך ששה חדשים בנגינה בכינור בבית הספר הגבוה למוזיקה בלייפציג. בשובו ללנדון המשיך לימודיו באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
טרטיס ניגן לראשונה בוויולה בגיל 16, כשנאלץ במקרה למלא תפקיד ויולן במסגרת רביעיית סטודנטים למוזיקה.בסופו של דבר עבר בגיל 19 להתמחות בוויולה בעצת מנהל האקדמיה למוזיקה, אלכסנדר מקנזי. את רוב הכשרתו עשה לבדו, כי עד מהרה התאכזב ממורו, אוסקר נדבאל. הוא למד הרבה תוך הקשבה לביצועי הויולנים של התקופה והחליט, שמשימת חייו תהיה לגאול את הכלי הזה מ"מעמד הסינדרלה" בו נמצא.

העלאת קרנה של הוויולה ככלי סולן

בשנות צעירותו סברה דעת הקהל, שוויולה אינה מתאימה ככלי סולן. בדיעבד משערים, כי אחת הסיבות לכך הייתה שבמקרים רבים ניגנו בה כנרים  בינוניים. היצירות היחידות שבהן הופיעו קטעי ויולה סולו היו הסימפוניה "הרולד באיטליה" מאת ברליוז והסימפוניה קונצ'רטנטה לכינור, ויולה ותזמורת מאת מוצרט.

הקריירה כנגן ומורה

בשנים 1900–1904 היה טרטיס ויולן סולן של תזמורת ה Queen's Hall ואחרי שנת 1909 ויולן סולן בתזמורתו של תומאס ביצ'ם.
כבר ב-1901 (בגיל 21) החל מלמד כפרופסור לוויולה באקדמיה המלכותית למוזיקה שבה למד. דורות רבים של ויולנים בריטים עברו תחת ידיו. בשנים 1924–1929 ניהל באקדמיה את הכיתה להרכבים קאמריים.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא, אך המשיך לנגן ואירגן מופעי מוזיקה למטרות צדקה. במהלך השנים ערך טרטיס סיורי הופעות רבים ברחבי אירופה וארצות הברית, יחד עם סולנים אחרים כמו ארתור רובינשטיין ופבלו קזלס. בימי מלחמת העולם הראשונה ניגן תכופות יחד עם אז'ן איזאיי. טטריס היה אחד ויולנים הראשונים שקנה לעצמו הכרה בינלאומית.
טרטיס העדיף ויולות גדולות וניגן שנים רבות על ויולה מבית היוצר של מונטניאנה משנת 1717.
אחרי שנת 1936 האט את פעילותו כסולן, ודווקא בגיל 87 הופיע שוב בקדמת הזירה המוזיקלית כמורה וכמקדם דגם חדש של ויולה גדולה שפיתח בעצמו - ויולת טרטיס, באורך של 46 ס"מ.
מלחינים רבים, כולל ויליאם וולטון, ארנולד בקס, ג'ון בלקווד מקיואן, בנג'מין דייל, יורק באואן, פרנק ברידג', והרי פרג'ון הלחינו יצירות בשבילו. 
עם תלמידיו נמנתה הוויולנית רבקה קלארק.
אסקלפיוס

אסקלפיוס (ביוונית: Ἀσκλήπιος, בלטינית: Aesculapius) היה אל הרפואה של היוונים והרומים. בזכות יכולת הרפואה האלוהית שלו הקים אסקלפיוס את המתים לתחייה ובכך צמצם את הפער בין בני האדם לבין האלים. 
בפולחן אסקלפיוס, שרווח מאוד ביוון העתיקה, היה חלק נכבד גם לבתו היגיאה, אלת הבריאות שאליה נלווה גם אחיה, טלספורוס. ידוע שהיו קיימים כמה מאות היכלי אסקלפיוס שאליהם נהרו מאות חולים אשר ביקשו תרופות מכוהניו. 
על פי אפלטון, מילותיו האחרונות של סוקרטס היו "העלו קורבן לאסקלפיוס" (מנהג יווני היה להקריב תרנגול לאל זה, אם אדם לא חלה או מיעט מאד לחלות במהלך חייו).

אסקלפיוס במיתולוגיה היוונית

על פי המיתולוגיה אסקלפיוס היה בנו של אפולו מבת התמותה קורוניס. אפולו, שזעם על כך שקורוניס מתעתדת להינשא לאחר, הרג אותה, ויילד את אסקלפיוס בניתוח קיסרי. 
בכתבי הומרוס מוזכרים בניו, מכאון ופודלריוס. הומרוס מציג באיליאדה את בני אסקלפיוס כרופאים גיבורים בשל יכולות הריפוי שלהם. יוחסו להם שתי משפחות רופאים מפורסמות, "האסקלפיאידים", שעם אחת מהן נמנה היפוקרטס.
היגיאה היא בתו.
אסקלפיוס היה תלמידו של הקנטאור כיירון וממנו למד רפואה ואף איך להחיות מתים, בזכות דמה של גורגונה, שדם מצידה האחד מחייה וצד שני ממית. זאוס, שהתרגז מכך שבן תמותה מתערב בפעולתם של האלים בנושאי חיים ומוות הרג את הרופא ואף את בניו ובנותיו על ידי מכת ברק.
מעשה זה של זאוס הביא לריב בינו ובין אפולו אשר סירב לייצר עבור זאוס את הברקים ששימשו כנשקו של זאוס. על מנת לפייס את אפולו, הפך זאוס את אסקלפיוס לאל.

דרך הטיפול

מלוחות התודה שהוקדשו לאסקלפיוס ניתן ללמוד כי עיקר ריפוים של החולים היה בדרך של לינה במקדשים שיוחדו לו. שם הייתה דרך הריפוי מתגלה כביכול בחלום. התנאים הטבעיים במקדשים, כדוגמת אור השמש, האוויר הצח והטבילה במים היטיבו עם החולים. גם כוח האמונה סייע בריפוי. ייתכן שכוהני אסקלפיוס השתמשו בתרופות, ואולי אף ביצעו ניתוחים.
החולים היו מעלים קורבנות לאסקלפיוס, כתודה על ריפוים.

שבועת היפוקרטס

אסקלפיוס הוא אחד מארבעת האלים המוזכרים בשבועת היפוקרטס "אני נשבע בשם אפולו המרפא, בשם אסקלפיוס, היגיאה ופנקיאה"
פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה

ביוגרפיה

פרידריך השלישי נולד באינסברוק ב-21 בספטמבר 1415, לארנסט, דוכס אוסטריה וצימבורגיס ממזוביה. בשנת 1424 מת אביו ארנסט, דוכס אוסטריה ופרידריך ירש את נחלותיו, אולם עקב היותו קטין, שימש דודו פרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה כעוצר. בשנת 1435 הוכרז פרידריך כבוגר, והוא נטל לידיו את השליטה על הנחלות יחד עם אחיו אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה. בשנת 1439 מונה פרידריך כעוצר של בני דודיו זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה ולאדיסלאוס, ארכידוכס אוסטריה, והפך לראש משפחת בית הבסבורג. בעקבות כך פרץ סכסוך בין פרידריך לאחיו אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה, שנמשך עד למותו של הלה בשנת 1463.
ב-2 בפברואר 1440 מונה פרידריך ליורשו של אלברכט השני, והוכתר כמלך הרומאים, וב-19 במרץ 1452 נבחר פרידריך, בהתערבות האפיפיור ניקולאס החמישי שתמך בו, לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. פרידריך מת בלינץ ב-19 באוגוסט 1493, ובנו מקסימיליאן הראשון עלה לשלטון במקומו. ליבו של פרידריך נקבר בכנסייה בלינץ; בעוד שגופתו נקברה בקתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה.

יחסו ליהודים

פרידריך השלישי ידוע בהיסטוריה היהודית כבעל יחס סובלני ליהודים ואף כונה "מלך היהודים". במספר מקרים ביטל צווי גירוש או רדיפות אחרות נגד יהודים ברחבי האימפריה. כך גם הדף עלילות דם שהתרחשו ברגנסבורג. רופאו היה יהודי ששמו יעקב לואנש.
מיתרים

מיתרים - רשת לחינוך יהודי משלב היא רשת של מוסדות חינוך -  גנים, בתי ספר, מכינות בישראל בהם מתחנכים יהודים בעלי אורחות חיים שונים על הרצף הדתי-חילוני יחדיו ובהם מתקיים "חינוך יהודי המבוסס על ההלכה ומסורת ישראל, בגישה לא כפייתית, המאפשרת ריבוי ביטויים למורשת היהודית" (על פי אתר הרשת). הרשת הוקמה על ידי הרב מיכאל מלכיאור בעת שכיהן כשר לענייני חברה ותפוצות בשנת 2001. שם הרשת "מיתרים" מיועד להעיד על גישתה הבסיסית לתרבות רבת צלילים וקולות.
הרשת מלווה כיום (2018) כ - 90 מוסדות חינוך הכוללים בתי ספר יסודיים, תיכונים וגני ילדים. 
בנוסף מלווה הרשת את מכינת מיתרים לכיש שהיא מכינה קדם צבאית של דתיים וחילונים הפועלת בקיבוץ בית גוברין, בעלת 3 שלוחות (בית גוברין, נחל עוז, אליאב). כמו כן מלווה הרשת את ישיבת השילוב בנטור ברמת הגולן. 
המנכ"ל הראשון של הרשת הוא יוסי פניני, איש חינוך. מויש לוי, כיום ס' ראש עריית מודיעין-מכבים-רעות שימש כמנכ"ל השני של הרשת. כיום מנהלת את הרשת ד"ר רנית בוודאי-היימן. 
הרשת כותבת תוכניות חינוכיות המותאמות לבתי הספר המשלבים, מתוך מגמה לשנות את פני החברה הישראלית, על ידי טיפול בשורש בעיה עצמה, ולא בסימפטום שלה. לשבור את החומות שבין החינוך הממלכתי לחינוך הממלכתי דתי ולגדל כאן דור של יהודים ישראלים ציוניים המכבדים את האחר ואת דעותיו ומברכם את העושר והגיוון שמציעה החברה הישראלית. דור של פרטים שיפתחו את הזהות האינדיבידואלית, יעמיקו אותה ויחקרו אותה. יפתחו יכולת למחשבה מורכבת וחשיבה עצמאית.  . 
בשנת 2018 התמזגה רשת מיתרים עם רשת הקהילות המעורבות בישראל. עיסוקיה של הרשת התרחבו לליווי לא רק של מוסדות חינוך וקהילות ההורים שהתאגדו סביבם, אלא גם לליווי של קהילות משלבות שבהן חיים בצוותא דתיים, חילונים ומסורתיים, שוברים את חומות הבדלנות ויוצרים חברה יהודית, ישראלית, ציונית חדשה, חזקה ומלוכדת.
ראובן אדלר

ביוגרפיה

ראובן אדלר נולד בוורשה. עלה עם הוריו בשנת 1948. התגורר עם משפחתו בקרית ים. היה חבר בתנועת הנוער השומר הצעיר. שירת בחיל האוויר כטכנאי מטוסים. מתגורר בהרצליה.
אדלר עוסק ביחסי ציבור וייעוץ תקשורתי ואסטרטגי, לחברות עסקיות כמו גם לפוליטיקאים ומפלגות והתפרסם במיוחד בשל קשריו עם אריאל שרון ועם מפלגת קדימה. בבחירות לכנסת בשנת 2001 ו-2003  הריץ את אריאל שרון, וב-2006 את אהוד אולמרט. הוא נמנה עם "פורום החווה" של אריאל שרון יחד עם איל ארד וליאור חורב.
בבחירות 2009 ניהל אדלר את הקמפיין של ציפי לבני ומפלגת קדימה. בבחירות אלו קיבלה קדימה 28 מנדטים, למרות שהסקרים צפו תוצאה פחותה. בבחירות לכנסת העשרים, בשנת 2015, ניהל  את הקמפיין של הרשימה המשותפת של מפלגת העבודה והתנועה - המחנה הציוני בראשות יצחק הרצוג.

ביקורת

בעקבות פעילותו הפוליטית הפך אדלר לדמות שנויה במחלוקת, וזאת לאחר שנטען נגדו כי אינו בוחל בשום דרך להגשמת יעדיו, וכן שהוא אשם בהחדרת "תרבות הספין" לתוך המרחב הציבורי. כמו כן נטען נגדו כי אינו מסתפק בשיווק עמדות נתמכיו, אלא אף שותף לקביעת מדיניותם. כך האשים משה יעלון את אדלר, שיזם את ההתנתקות במטרה לשפר את דימויו הציבורי של אריאל שרון לאור חקירותיו.
ב-2006 עמד יחד עם ארד במרכז סרטה של ענת גורן "כל אנשי הקמפיין", שחשף את התפקיד המרכזי שהיה לפרסומאים בבחירות שהתקיימו באותה שנה, ואת תפישתם של אלה את עצמם ואת העדפותיהם כעומדים במרכז מסע הבחירות. כמו כן בסרט נחשף שאדלר מתייעץ עם מכשפה.
ב-2015 עמד יחד עם יצחק הרצוג במרכז סרט נוסף של ענת גורן, "הרצוג", העוקב אחר קמפיין הבחירות של מועמד המחנה הציוני לראשות הממשלה. הסרט שודר כחלק מתוכנית התחקירים "המקור".
דגל בלגיה

היסטוריה

לאחר מותו של קארל הגדול במאה ה-9, סופחה הטריטוריה שעליה שוכנת בלגיה כיום (למעט פלנדריה) ללוטרינגיה, אשר דגלה היה טריבנד של אדום ולבן. עם הכתרתו של קרל החמישי כקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1519, עברה הטריטוריה לידיים ספרדיות, וצבעי הצהוב-אדום הספרדיים נוספו לדגל ארצות השפלה הדרומיות, ולעיתים צלב בורגונדי הוטען על הפס הלבן.
במהלך תקופת השלטון האוסטרי הונפו מספר סוגים של דגלים עד אשר כפה הקיסר את הדגל האוסטרי על ארצות השפלה. אוכלוסייתה של בריסל לא אהדה את המהלך, וסיכות בצבעי דוכסות בראבנט (שחור-צהוב-אדום) החלו להופיע בהשפעת הסיכות הצרפתיות של המהפכה הצרפתית. האדום ייצג את האריות האדומים של אינו, של לימבורג ושל לוקסמבורג, הצהוב את האריה הצהוב של בראבנט, והשחור את האריות השחורים של פלנדריה ושל נאמור.
ב-26 באוגוסט 1830, יום למחרת המהומות באופרה של בריסל ותחילתה של המהפכה הבלגית, הונף הטריקולור הצרפתי מעל בית עיריית בריסל, אך הוחלף במהרה בטריקולור אופקי של אדום-צהוב-שחור, דומה לזה שהונף במהלך המהפכה הבראבנטית של 1789, אשר נתפר בחופזה בחנות בדים סמוכה. כתוצאה מכך, סעיף 193 של חוקת בלגיה קובע כי הצבעים הלאומיים של בלגיה הם אדום, צהוב ושחור ולא על פי סדרים אחרים אשר היו נפוצים גם כן. ב-23 בינואר 1831 שונה סידור הפסים בדגל מאופקי לאנכי וב-12 באוקטובר באותה השנה נקבע כי הפס השחור יהיה הפס אשר צמוד לתורן.

גרסאות נוספות

לדגל הלאומי הרשמי ממדים של 13:15, אך גרסה זו של הדגל אינה בשימוש נפוץ. דגל בממדים של 2:3, או בממדים דומים מונף כדגל הלאומי אפילו בידי גופים ממשלתיים רשמיים, גרסה זו היא למעשה הדגל הימי האזרחי של כלי שיט הרשומים בבלגיה. הדגל הימי הצבאי הוא למעשה סאלטייר בצבעי הדגל הבלגי על רקע לבן, כאשר בחלקו העליון מוטען כתר שחור וזוג תותחים מוצלבים ובחלקו התחתון עוגן שחור. הדגל נוצר בשנת 1950 עם הקמתו מחדש של הצי הבלגי, לאחר שהיה חלק מהצי המלכותי הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה. כדגלון חרטום מניף הצי הבלגי דגל מרובע בצבעי הדגל הלאומי.
הרוקינ' בריס

היסטוריה

הלהקה הוקמה בשנת 1961 ובחרה את שמה כמחווה לזמר הרוקנרול האמריקאי צ'אק ברי. בשנתיים הראשונות שהתה הלהקה בעיקר בגרמניה. ב-1963 חזרה הלהקה לאנגליה וקיבלה חוזה הקלטה בחברת Decca. הם הקליטו שני סינגלים שלא נכנסו למצעד והחוזה שלהם הותר. הם עברו לחברת Piccadilly וחלפה שנה בטרם הוציאו את הסינגל הבא שלהם I didn’t mean to hurt you של השירלס. במקביל השמיע להם המפיק שלהם שיר של להקת הטוקנס האמריקאית שנקרא He’s in town. ההרמוניה הקולית התאימה לסגנון השירה של הרוקינ' בריס ושל הסולן בעל הקול הפאלסטו ג'ף טורטון, והם מיהרו להקליט גרסה שלהם לשיר, ביטלו את התמיכה בסינגל הקודם שכבר צעד במצעד הבריטי והוציאו את הסינגל החדש. הסינגל הקודם נתקע במקום ה-43 בעוד שהסינגל He’s in town הגיע למקום השלישי. כשהלהקה חיפשה להיט המשך, כתבו להם חברי להקת הקיסוסים את Funny how love can be שהתאים להם, אבל חברת התקליטים החליטה להוציא דווקא את What in the world’s come over you שנעצר על סף עשרים הגדולים. הקיסוסים הקליטו בעצמם את השיר שלהם שהגיע למקום השמיני. לרוקינ' בריס היה עוד להיט גדול אחד Poor man’s son של להקת ה-Reflections האמריקאית שהגיע למקום החמישי במצעד הבריטי. בישראל העדיפו עורכי המצעד של רשת ב' דווקא את צידו השני של הסינגל Follow me שנשמע כמו להיט של ג'רי והפייסמייקרס והצליח במצעד בארץ. לאחר מכן הוציאה הלהקה עוד שני סינגלים שבקושי נכנסו למצעד הבריטי ובכך הסתיימה הקריירה המצעדית שלהם ובשנת 1967 עזבו אותם ג'ף טורטון וכריס ליאה שהוחלפו. הלהקה המשיכה להופיע, ובאמצע שנות ה-70 הקליטה עוד סינגלים שלא נכנסו למצעד.
יוחנן לינדנר

ביוגרפיה

הנס רודולף לינדנר נולד ב-1922 בשטֶטין שבגרמניה (כיום שצ'צ'ין, פולין). בשנת 1936, כשהיה בן 14, עזב עם הוריו את גרמניה הנאצית ועלה לארץ ישראל עם אחיו במסגרת עליית הנוער. הוא למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, ובעקבות זאת עסק ברפתנות והתגורר במושב בית יצחק. במלחמת העצמאות נפל אחיו הגדול אריה ב-1950, לאחר המלחמה, נסע לינדנר לסידני שבאוסטרליה ללמוד רפואה וטרינרית. הוא סיים בהצטיינות וקיבל מלגה ללימודים באוניברסיטת קיימברידג' שבבריטניה, שם למד מדעי הרפואה (ביוכימיה ופיזיולוגיה) והתמקד בלימודי אנדוקרינולוגיה הביולוגיה של הרבייה. לאחר שקיבל תואר דוקטור בקיימברידג', שב לאוסטרליה בשל התחייבות מוקדמת למספר שנים ושם שימש כחוקר בכיר באגף לפיזיולוגיה ב-Commonwealth Scientific and Industrial Research Organisation בסידני, בו התרכז בחקר פיטואסטרוגנים.
בשנת 1964 שב לינדנר לישראל והתקבל כחוקר במחלקה לביודינמיקה במכון ויצמן למדע. כעבור שנה קודם לדרג פרופסור חבר, ולאחר שהות כפרופסור אורח באוניברסיטת קורנל שבארצות הברית, התמנה בשנת 1968 לראש המחלקה (ושינה את שמה למחלקה לחקר ההורמונים). במרוצת השנים כיהן בתפקידים מנהלתיים נוספים: דקאן הפקולטה לביולוגיה, יושב ראש הוועדה לקידום מדענים וחבר הוועדה המייעצת לנשיא המכון. נוסף על אלו היה לינדנר חבר בחבר הנאמנים של בית חולים הדסה וכיהן כנשיא האגודה הישראלית לאנדוקרינולוגיה (1973–1978).
לינדנר פרסם מאות מאמרים מדעיים. עבודתו זכתה להוקרה מקצועית ולהכרה ציבורית: הוא זכה בפרס צונדק לאנדוקרינולוגיה (1972), בפרס ישראל למדעי החיים (תשל"ט–1979) ובפרס רוטשילד בביולוגיה (1982), והתקבל כחבר האקדמיה הישראלית למדעים (תשל"ט–1979).
האגודה הישראלית לאנדוקרינולוגיה מעניקה על שמו את הפרס היוקרתי ביותר הניתן על ידה, המחולק מדי שנה עבור הישגים מדעיים של חוקרים צעירים בתחום האנדוקרינולוגיה.