google/wiki40b huggingface dataset:
ברוך קרוא

ברוך קָרוּא (קרוּפניק) (כ"ו באדר ב' תרמ"ט, 29 במרץ 1889 – ד' באייר תשל"ב, 18 באפריל 1972) היה סופר עברי, עיתונאי, עורך, מבקר ומתרגם בתקופת היישוב והמדינה.
חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת פעמיים (1952 ו-1959).

ביוגרפיה

ברוך קרופניק נולד בשנת 1889 בעיירה טשרנבצי (ברוסית: Черневцы; באוקראינית: Чернівці) שבפלך פודוליה, בדרום-מערב האימפריה הרוסית, בתחום המושב היהודי (כיום במחוז ויניצה באוקראינה), בנם של הינדה ויעקב יוסף הלוי קרופניק, עסקן "המזרחי" באודסה, במשפחה בת שני בנים וארבע בנות.
למד ב"חדר" ובישיבות. בגיל 12 פרסם לראשונה מפרי עטו בכתב העת "השילוח". בגיל 14 הגיע לעיר ורשה, והחל לעבוד בצוותא עם המילונאי יעקב רמברג. קרוא נדד ברחבי אירופה בשנות מלחמת העולם הראשונה. בראשית שנות העשרים התפרסם בברלין ספרו הראשון: "גרי צדק - שתי אגדות עם", וכן היה פעיל בעיר זו, בחברת "רִמון" שהוציאה לאור בעברית כתב-עת בשם זה וספרים על אמנות וספרות. בשנת 1932 עלה קרוא לארץ ישראל בעקבות הוריו ומשפחתו, והתיישב בתל אביב. הוא עבד במערכת עיתון "הארץ" משנת 1932 עד 1942, אז עבר לעבוד במערכת עיתון "הבוקר" עד 1962.
היה ממייסדי ופעילי אגודת העיתונאים בתל אביב וחבר אגודת הסופרים העבריים.
במשך שנים רבות עסק קרוא במילונאות עברית וארמית ענפה ובמחקר ובכתיבה של היסטוריה וספרות עברית. בשנת 1927 הוציא לאור יחד עם א"מ זילברמן את ספרו: "מילון שימושי לתלמוד, למדרש ולתרגום". באותה שנה גם החל לעבוד במערכת האנציקלופדיה "אשכול" בברלין. מאז חיבר וערך מחקרים רבים; "מילון שימושי לתלמוד" המשיך לצאת לאור בכמה מהדורות, האחרונה ב-1996; כמו כן, כתב קרוא מילון ארמי, מילון אנגלי ולקסיקונים, וערך אנציקלופדיה לספרות ישראלית וכללית.
קרוא תרגם לעברית יצירות רבות מן השפות: יידיש, רוסית, גרמנית, צרפתית ואנגלית; הוא תרם מידיעותיו ועיצב את נוסחם בעברית, בלשון ובעריכה מהותית. הידועות שבהן, שעסקו במהפכות של אוּמות וחֲברות, הפכו לחלק מן השיח התרבותי בחברה הישראלית: "שמשון" של זאב ז'בוטינסקי, "עושה הנפלאות מלובלין" של יצחק בשביס-זינגר, "מאהבה של ליידי צ'טרלי" של ד"ה לורנס ו"מימזיס: התגלמות המציאות בספרות המערב" של אריך אוארבך. הוא היה המתרגם לעברית של יצירתו רבת-הכרכים של ההיסטוריון שמעון דובנוב "דברי ימי עם עולם", שיצאה לאור בעברית במהדורות רבות; תרגומו השקדני תרם לדיון בהנחותיו וקביעותיו של דובנוב בהיסטוריוגרפיה העברית הישראלית לדורותיה.
ב-1952 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת על תרגום "דברי ימי עם עולם", וב-1959 זכה בפרס פעם נוספת, על תרגום "מימזיס".
נפטר באביב 1972, בגיל 83. נקבר בבית עלמין הדרום. הותיר אישה, בתיה.
על שמו נקראו רחובות בישראל.
אחיו מֶנדֶל קרופניק-קרוא היה עסקן ציבור ותרבות ביישוב, מנהל "דבר".
ריאליזם סוציאליסטי

היסטוריה

ברוסיה הצארית התקיימה תקופת פריחה בתחומי האומנות (fin de ciecle). פריחה זו באה לאחר פיגור בתחום לעומת שאר אירופה.
מיד לאחר מהפכת אוקטובר 1917 השלטונות החדשים החלו לעודד את האמנים לצורך תעמולה והפצה של רעיונות הקומוניזם. בשנים הראשונות הייתה פריחה של סגנונות חדשים באמנות הרוסית: אוונגרד, פוטוריזם, קונסטרוקטיביזם ואחרים. קבוצות האוונגארד חיפשו לשבור מוסכמות חברתיות, אולם לא בהכרח הזדהו עם המהפכנים הפוליטיים. אולם לא הייתה זו אומנות מגוייסת בשלב זה. החל משנת 1925 הלכה וגדלה מעורבותו של השלטון בתרבות ובאומנות. סטלין טען כי על האומנות להיות לא-אליטיסטית ולפיכך יש ליצור דברים פשוטים, ברורים, קצרים, בעלי מוסר השכל. בשנת 1932, עם סיום תוכנית החומש הראשונה, החליט סטלין על הצורך בארגון מחדש של כל הזרמים והארגונים באמנות בברית המועצות. נאסרו כל הזרמים  שלא תמכו ברעיונות השלטון ויצירה אומנותית הותרה למעשה אך ורק מתוך איגודים ממשלתיים. נאסרה כל התאגדות של אמנים ונדרש איחודם של האיגודים הקיימים, מטרה שהושגה בהדרגה עד ל-1940. השלטון הקים את "איחוד הסופרים הסובייטים", "איחוד הציירים הסובייטים", "איחוד המלחינים הסובייטים" וכו'.  לאחר התבססות הרעיון שגם תחום זה נשלט על ידי הממשל הסובייטי נוצג מושג הריאליזם שנבחר בתור הסגנון האמנותי היחיד ויוצרים של אמנות מופשטת ואוונגרדית דוכאו.
עצם הגדרת הריאליזם - תיאור מצב כמו שהוא - לא היה נוח לשלטון הקומוניסטי. ספרים של סופרים ריאליסטים מצרפת, למשל, שתארו את קשיי היום יום של מעמד הפועלים בצרפת, היו אהודים מאוד. אך עיסוק בקשייהם של פועלי ברית המועצות לא הותר ולכן הפך הריאליזם הסוציאליסטי לתיאור מצב אוטופי, עתידני: ייצוג הרצוי ולא המצוי. הנושאים שהוצגו: האדם הפשוט, הפועל או האיכר, מלאי אופטימיות, נושאים מבט אל העתיד. הציורים היו מלאי צבע לרוב. בתחום הפיסול בולטים פסלי מנהיגים וגיבורים ובאדריכלות, הנושקת לסגנון האדריכלות הנאצית, בנייה של "ארמונות תרבות".
בזמן מלחמת העולם השנייה גויסה האומנות הזו להציג את השגי המהפכה למרות הסבל, והוא שימש כלי בידי סטלין ביצירת זהות לאום סובייטית.
לאחר מות סטלין הייתה הפשרה מסוימת בשליטת הממשלה על האמנות אך לזמן קצר בלבד. בתקופת לאוניד ברז'נייב מספר אמנים בולטים שלא היו מוכנים להתיישר עם בקו הרשמי באמנות הוגלו מחוץ לגבולות ברית המועצות. 
רק בתקופת הפרסטרויקה החלו לצאת לאור יצירות אשר דוכאו במשך שנים ארוכות ורוב האמנים הגולים חזרו לרוסיה.
פירופיליט

מקורות

פירופיליט מצוי בסלעים מותמרים כדוגמת פיליט וצפחה, לרוב בחברת המינרל קיאניט, שהפירופליט הוא תוצר של התמרה שלו. 
גושים עלעליים בגוון ירוק חיוור דומים מאוד לטלק בצורתם מצויים בברסווסק שבמחוז סברדלובסק, סמוך ליקטרינבורג שבהרי אורל ובצרמט שבשווייץ. 
המרבצים הנרחבים ביותר מצויים באזור דיפ ריבר (Deep River) שבקרוליינה הצפונית, שם כורים פירופיליט בצורתו הגושית, בקרוליינה הדרומית ובג'ורג'יה שבארצות הברית. מרבצים חשובים של פירופיליט מצויים בסביבת העיירה אוטוסדאל (Ottosdal) שבדרום אפריקה, שם כורים פירופיליט לשימוש תעשייתי ובנוסף כורים בלוקים של פירופיליט הנמכרים תחת השם המסחרי "אבן פלא" (Wonderstone) ונועדו לגילוף פסלים. באוסטרליה כורים פירופיליט בשלושה אתרים בסמוך לפמבולה (Pambula) ב"חוף הספיר" (Sapphire Coast) שבניו סאות' ויילס.
היצרנית הגדולה ביותר של פירופיליט היא קוריאה הדרומית ואחריה יפן וברזיל.

שימושים

נהוג להשתמש בפירופיליט כתוספת לקרמיקה על מנת להקטין את ההתרחבות בחום, כתוספת ללבנים חסינות אש, בייצור קוטלי חרקים, בצבעים ובמבודדי חשמל. בגושים של פירופיליט אותם כורים בדרום אפריקה נעשה שימוש כאבן בניין וכאבן למצבות. כמו גם לגילוף קישוטים וכלים. בסוג הפירופיליט הגושי נעשה שימוש כגיר לכתיבה על לוח או כגיר בשימוש חייטים לסימון מידות על בגדים וכאמצעי למנוע הדבקות של צמיג פנימי לצמיג חיצוני של אופניים לאחר תיקון נקר בגלגל.
הסינים נהגו לגלף מסוג זה פסלונים קטנים וקישוטים מסוגים שונים. מינרלים רכים גושיים אחרים (סטיאטיט (steatite) ופיניט (pinite)) ששימשו גם הם לגילוף אצל הסינים נכללים יחד עם הפירופיליט תחת המונחים אגלמטוליט (agalmatolite) ופגודיט (pagodite). בשל הדמיון לטלק יש הנוהגים לכנות סלעים הבנויים מסוג זה בשם אבן־סבון (Soapstone), אך זוהי טעות. אבן־סבון היא אבן הבנויה בעיקר מטלק שהייתה בשימוש נרחב אצל הסינים לשם גילוף ויש לה מגע של סבון (מכאן שמה), אבל במגע באבן הבנויה מפירופיליט אין תחושה של סבון.
אצטדיון מסטאייה

היסטוריה

ב-20 במאי 1923 נחנך האצטדיון במשחק ידידות בין שתי הקבוצות של העיר, ולנסיה ולבאנטה. חנוכת האצטדיון משמעותה עבור האוהדים גם פרידה מאצטדיון הקבוצה הקודם, אלגירוס, שהיה ביתה הראשון. עם פתיחתו, כשולנסיה טרם השתייכה לליגה הבכירה, האצטדיון הכיל 17,000 מקומות. הצלחתה של ולנסיה באותה תקופה הובילה להרחבתו הראשונה ב-1927, לאחריה הכיל 25,000 מקומות, לפני שניזוק קשות במלחמת האזרחים, במהלכה שימש האצטדיון כמחנה ריכוז וכמגרש גרוטאות.
לאחר שהאצטדיון שופץ מנזקי המלחמה, הצליחה ולנסיה לזכות בתארה הראשון, גביע המלך הספרדי, ב-1941. עשור מוצלח שכלל שלוש אליפויות ושני גביעים עודד את מנהלי הקבוצה להשקיע באצטדיון ולהרחיבו. בשנות ה-50 עבר האצטדיון שינוי משמעותי כשהורחב לכמות של 45,500 מקומות, אך האצטדיון ניזוק פעם נוספת בעקבות השטפון בוולנסיה באוקטובר 1957, שנגרם בעקבות ההצפה של נהר הטוריה. בעקבות ההצפה, האצטדיון שוחזר ואף שופר באמצעים רבים (כגון תאורה מלאכותית), שנחנכו במהלך חג מקומי ב-1959.
במהלך שנות ה-60 האצטדיון שמר על חזותו, בעוד הנוף העירוני סביבו החל להשתנות למראה המאפיין ערים אירופאיות גדולות אחרות. ב-15 בספטמבר 1961 אירחה הקבוצה המקומית את נוטינגהאם פורסט האנגלית, שהייתה הקבוצה הראשונה שאינה ספרדית המשתתפת במשחק רשמי במסטאייה. משחק זה היה תחילתה של תקופה מוצלחת עבור המועדון, שזכה פעמיים ברצף בגביע ערי הירידים האירופאי, ב-1962 ו-1963.
ב-1969 שונה שם האצטדיון ל"אצטדיון לואיס קסנובה", כדי לחלוק כבוד לנשיא המועדון ששירת בתפקיד 25 שנה. קסנובה עצמו הצטנע והודה כי קריאת האצטדיון על שמו היא צעד גדול מדי, וביקש להחזיר את שמו הקודם, המסטאייה, ב-1994. האצטדיון גם חזה בשורה של הצלחות בשנות ה-70, שכללו אליפות (תחת אלפרדו די סטפנו כמאמן), שתי הופעות בגמר גביע המלך, והופעות בגביע האלופות וגביע אופ"א.
ב-1972 נחנכו משרדי המועדון, שהציגו עיצוב חדשני וחדר גביעים חדש. בקיץ 1973 הוחלף יציע שכלל 14 שורות עמידה ביציע ישיבה. בעקבות הצלחות הקבוצה והגידול במספר אוהדיה התגבשה תוכנית להעברת האצטדיון אל מחוץ לתחומי העיר, אך זו לא צלחה. באותן שנים זכתה ולנסיה ברציפות בגביע המלך הספרדי, גביע אירופה למחזיקות גביע ובסופר קאפ האירופי (כשבאותן שנים מככב בקבוצה מריו קמפס), כשהסופר קאפ האירופי אף משוחק באצטדיון המסטאייה עצמו.
המסטאייה נבחר לארח את משחק הבכורה של נבחרת ספרד במונדיאל 1982, ו-10 שנים מאוחר יותר את משחקי הכדורגל של אולימפיאדת 1992, שנערכו במקור בעיר ברצלונה.
ב-2011 הייתה אמורה ולנסיה לעבור לאצטדיון המסטאייה החדש, בעל קיבולת של 61,500 מקומות ישיבה, אולם בנייתו הופסקה עקב בעיות פיננסיות.
בשנת 2013, לציון 90 שנים לחניכת האצטדיון, החל האצטדיון לעבור מתיחת פנים שבמסגרתה הוחלפו הכיסאות באצטדיון לכיסאות בצבעים כתום, שחור ולבן כצבעי המועדון. בנוסף, הכיסאות ביציע המזרחי הונחו כך שיצרו צורה של עטלף כסמל המועדון. כמו כן, המעטפת החיצונית של האצטדיון נצבעה מחדש ועוטרה בתמונות היסטוריות של המועדון. גם אזורים מחלקו הפנימי של האצטדיון חודשו.
שמחה קאלימאני

שמחה קאלימאני, (Simcha Calimani‏; ונציה 1699 - ונציה 1781) מרבני קהילת יהודי ויניציאה, מדקדק עברי, מחזאי ומשורר.
שמחה קאלימאני לימד בתלמוד התורה של הקהילה. הוא חיבר יצירות ספרותיות אחדות, בהן "תוכחת מגולה", המתארת את המידות הרעות של בני זמנו. תוכנו העיקרי של הספר הם דברי תוכחה וביקורת על התופעות השליליות שנתגלו בחברה בה הוא התגורר. במקרים אחדים הוא מתאר לא רק את הצד המכוער בהתנהגות בני האדם אלה גם המגוחך שבאותן התופעות. הוא לועג למעשיהם תוך הוקעת הפגמים במטרה לחנך את הקוראים את יצירתו. אפשר לראות ביצירתו ביטוי לחיים החברתיים בגטו היהודי בוונציה במאה ה-18.
סלסו גולמאיו טוריאנטה

סלסו גולמאיו טוריאנטה (בהולנדית: Celso (Celsito) Golmayo y de la Torriente;‏ 1879, הוואנה - 22 בינואר 1924, סביליה) היה שחמטאי ספרדי-קובני.
סלסו גולמאיו טוריאנטה היה בנו של סלסו גולמאיו ואחיו של מנואל גולמאיו טוריאנטה.
טוריאנטה ניצח באליפות קובה בשחמט לשנת 1897 שהתקיימה בהוואנה לאחר דו-קרב בגמר עם אנדרס קלמנטה ווסקז. בתחרות זו חואן קורזו הגיע רביעי ואילו מנואל גולמאיו טוריאנטה הגיע חמישי. ניצחונו של טוריאנטה  היה יוצא דופן משום שבמאה ה-19 היה נדיר מאוד שבני עשרה יזכו בתחרות לאומית. טוריאנטה היה בן 18 ואחיו בן 14 בלבד.
הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון

התפתחות המשרה ושמה

מהקמת האיחוד האירופי ב-1993 על בסיס אמנת מאסטריכט, נשאו חברי הנציבות האירופית באחריות על מדיניות החוץ של האיחוד, כשהאחראי הראשי מביניהם נקרא הנציב האירופי ליחסי חוץ או הנציב האירופי לענייני חוץ (European Commissioner for External Relations / External Affairs). כיתר הנציבים, גם נציבי החוץ השונים היו מינויים של ממשלות המדינות החברות באיחוד.
עם כניסת אמנת אמסטרדם לתוקף ב-1999, נוספה לאיחוד האירופי משרה חדשה - הנציג העליון של מדיניות החוץ והביטחון המשותפת (High Representative of the Common Foreign and Security Policy), אשר אוישה על ידי המזכיר הכללי של מועצת האיחוד האירופי, אז חאבייר סולאנה. משרת הנציג העליון הייתה מצומצמת בסמכויותיה וסולאנה פעל במקביל לחברי הנציבות השונים שהמשיכו לעסוק בענייני חוץ.
בשנת 2004 הוצעה חוקה לאיחוד האירופי, שכללה את החלפת המשרה הקיימת במשרת שר האיחוד לענייני חוץ (Union Minister for Foreign Affairs). הצעת חוקה זו נדחתה בשנת 2005 במשאלי עם בצרפת ובהולנד, ועמה גם השינוי המוצע.
דחיית החוקה הובילה לאמנת ליסבון, ועם כניסתה לתוקף ב-2009 מוזגו תיק החוץ של הנציבות ומשרת הנציג העליון של מדיניות החוץ והביטחון המשותפת למשרה הנוכחית - הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון. כתוצאה משינוי זה חדלו הנציבים לעסוק במדיניות חוץ, וסולאנה סיים את תפקידו כנציג העליון והוחלף בידי קתרין אשטון.
על אף דחיית החוקה האירופית, משמש שם המשרה שהוצע בה - שר האיחוד לענייני חוץ, כמו גם השם שר החוץ של האיחוד האירופי, כתחליף קצר לשם הרשמי, בפרט בעיתונות.

מינוי

הנציג העליון ממונה על ידי המועצה האירופית ברוב מיוחס ובהסכמת נשיא הנציבות האירופית. עם זאת, על מנת שיוכל לקבל את תפקידו בנציבות, בפרט כסגן הנשיא, עליו להופיע לשימוע בפני הפרלמנט האירופי ולקבל את אישורו, שכן אמון הפרלמנט נחוץ לשם איוש המשרות בנציבות.

משלחות דיפלומטיות

כאמור לעיל, הנציג העליון אחראי על שירות פעילות החוץ האירופי, הכולל את המשלחות הדיפלומטיות של האיחוד. מבנה ארגוני זה הוא תוצאה של אמנת ליסבון, וכך גם שינוי שמות המשלחות מ"משלחות הנציבות האירופית" ל"משלחות האיחוד האירופי".
ראש משלחת האיחוד האירופי למדינת ישראל מספטמבר 2017 הוא עמנואל ז'ופרה.
דיויד גילה

ביוגרפיה

גילה החל את לימודיו האקדמים בשנת 1989. השלים לאחר ארבע שנים תואר בוגר באוניברסיטת תל אביב במסלול דו-חוגי במשפטים וכלכלה. במהלך לימודיו היה חבר בכתב העת עיוני משפט. לאחר מכן התמחה אצל שופט בית המשפט העליון יעקב מלץ ובמשרד עורכי הדין ש. הורוביץ ושות'.
ב-1994 השלים תואר שני במשפטים באוניברסיטת הרווארד, על עבודה שכותרתה היא: Antitrust policy in small economies.
ב-1996 השלים תואר שלישי במשפטים, גם כן באוניברסיטת הרווארד. כותרת הדוקטורט היא:
Anticompetitive Commitments: The Anticompetitive Effect of PassiveInvestment and Vertical Integration or Restraints to Restore the Supplier’s
Market Power
לאחר סיום לימודי התואר השלישי שב ארצה והצטרף לסגל המכללה למינהל. כיהן כמרצה עד שנת 2000. בשנה זו עבר לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
גילה הוא מומחה בינלאומי בהגבלים עסקיים וברגולציה של שווקים. כתיבתו האקדמית בעניין השקעות צולבות בין מתחרים וקישוריות בין רשתות תקשורת זכתה להד עולמי והשפיעה על בתי משפט ועל רשויות בארצות הברית, באירופה, ובארגון ה-OECD. מחקריו בעברית בנושא הסדרים בין ספק ללקוח השפיעו רבות על פסיקת בתי המשפט ויוזמות החקיקה בישראל.
מחקריו של גילה מחברים בין תורת הארגון התעשייתי לבין דיני ההגבלים העסקיים וכללי הפיקוח על שווקים. מבין ההחלטות עליהן השפיעו מחקריו של גילה ניתן למנות את פסקי הדין של בית המשפט העליון בעניין טבעול, בעניין שופרסל ובעניין אקסטל, ואת החלטות ה"שולחן העגול" של ארגון ה-OECD בעניין החזקת מניות מיעוט (Minority Shareholdings) מ-2008.
באפריל 2011 מונה לראש הרשות להגבלים עסקיים. ב-25 במאי 2015 הודיע על פרישתו מהתפקיד על רקע נסיגת הממשלה מהמתווה שגובש עמו לגבי פירוק מונופול הגז הטבעי. התפטרותו נכנסה לתוקף בסוף אוגוסט 2015.
גילה נשוי לנילי ואב לשניים. חמותו היא שחקנית התיאטרון מרים זוהר, כלת פרס ישראל לאמנות הבמה (1987).
חזית לנינגרד

היסטוריה

חזית לנינגרד הוקמה בהוראת הסטאבקה ב-23 באוגוסט 1941 תוך פיצול החזית הצפונית. עם הקמתה כללה החזית את הארמיות ה-8, ה-23, ה-48 ומספר יחידות נוספות. ב-30 באוגוסט 1941 הצי הבלטי הועבר תחת פיקודה וב-25 בנובמבר 1942 מיחידות חיל האוויר הסובייטי שהיו באזור הוקמה ארמיית האוויר ה-13. 
תפקידה הראשי של החזית היה לעצור התקדמות קבוצת ארמיות צפון והצבא הפיני במרחב לנינגרד. לאחר קרבות קשות ותוך החלפת מפקדי החזית רק הגעה של גאורגי ז'וקוב לאזור תרמה להתייצבות החזית בסתיו 1941 ותחילת מצור לנינגרד. במהלך שנת 1942 החזית ניסה לפרוץ את המצור אך ללא הצלחה. ביוני 1942 מפקד החזית הועבר מתפקידו תוך האשמות בניהול כושל של הצבא. רק בינואר 1943 מבצע התקפי הביא לכיבוש מבצר שליסלבורג ועל ידי הוקם קשר יבשתי אמין עם יתר חלקי ברית המועצות.
בתחילת 1944 במהלך מבצע לנינגרד-נובגורוד הוורמאכט הורחק מפרברי העיר והמצור הסתיים. ביוני 1944 חזית לנינגרד ניהלה מערכה מוצלחת נגד הצבא הפיני שבסופו של דבר הביאה להוצאת פינלנד ממעגל הלחימה.
החל מספטמבר 1944 החזית פעלה לשחרור אסטוניה ובהמשך לטביה. תוך כדי הלחימה התפצלה מחזית לנינגרד החזית הבלטית השלישית, ובאפריל 1945 הועברו תחת פיקוד החזית יחידות של החזית הבלטית השנייה שבוטלה. במהלך אביב 1945 החזית פעלה לכיתור קבוצת ארמיות קורלנד הגרמנית וסיימה את המלחמה באזור זה.
ב-24 ביולי 1945 בוטלה החזית ומפקדתה נוצלה להקמת פיקוד צבאי לנינגרד.
תון

היסטוריה

אזור תון היה מיושב מאז תקופת האבן החדשה. שם העיר בא מהמילה הקלטית Dunum שמשמעותה "עיר מבוצרת". העיר נפלה לידי הרומאים בשנת 58 לפנה"ס כשכבש הצבא הרומי את רובה של שווייץ. העיר הפכה במהרה לאחד המרכזים המנהליים באזור.
בסביבות שנת 400 דחקו הבורגונדים את הרומאים מחוץ לתון ושווייץ כולה. נהר הארה הפך לגבול בין הבורגונדים הנוצרים לבין האלמנים הפגאנים שחיו בצפון. תון מתועדת לראשונה בכתב במאה השביעית על ידי הנזיר הפרנקי פרדגר.
ב-1033 הפך מחוז תון לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה לאחר שקונראד השני התמנה למלך בורגונדיה. הקיסרים הסמיכו את בית צרינגן מברן לדכא את מרד האצילים ממרכז שווייץ. בסביבות 1190 בנה ברטהולד החמישי, דוכס צרינגן טירה בתון והרחיב את העיר. לאחר מותו ב-1218, עברו שטחיו לאולריך השלישי, רוזן קיבורג.
ב-1264 קיבלה תון זכויות מדינתיות וב-1348 קנה אותה קנטון ברן. תון הייתה בירת קנטון אוברלנד ברפובליקה ההלבטית.
ב-1819 נוסד בעיר בית ספר צבאי שהפך במרוץ השנים למוביל בשווייץ. ב-1859 חוברה תון לרשת מסילות הרכבת של שווייץ וב-1888 חוברה לרשת הטלפון.

כלכלה

מלבד תיירות והנדסת מכונות, שהן מקורות ההכנסה המרכזיים של העיר, חשיבות כלכלית נזקפת גם לזכות תעשיית האוכל וההוצאה לאור.

ספורט

קבוצת הכדורגל של העיר, תון, משחקת בליגת העל השווייצרית ואף העפילה לליגת האלופות בעונת 2005/2006. האצטדיון הביתי של הקבוצה נקרא "לאשן".
אהוד בן גרא

רקע

לפי המסופר בפרק ג' בספר שופטים בני ישראל עשו הרע בעיני אלוהים, ובשל כך סייע ה' לעגלון מלך מואב, להשתלט על שטחים בהם ישבו אחדים משבטי ישראל ולשעבד את יושביהם.
במקרא עצמו מוזכרת "עיר התמרים", היא יריחו, כעיר שנכבשה על ידי המואבים, וכנראה השתלטו הם גם על שטחים קטנים מאוד בירדן, ועל אזור ההר בעבר הירדן המערבי. עגלון נעזר בעמלקים ובעמונים לשם כיבוש ישראל.
על פי המסופר, היו בני ישראל תחת שלטונו שמונה עשרה שנה. בני ישראל זעקו לה' בבקשת עזרה, "וַיָּקֶם ה' לָהֶם מוֹשִׁיעַ אֶת-אֵהוּד בֶּן-גֵּרָא בֶּן-הַיְמִינִי" (שופטים, ג', ט"ו), להצילם מיד המואבים.

התנקשות בעגלון מלך מואב

על פי המסופר בספר שופטים, אהוד נקט בפעולה נועזת כדי להציל את ישראל. הוא החליט להתנקש במלך מואב בארמונו, ולפתוח במלחמה מיד לאחר מכן.
הוא הכין חרב פיפיות (חרב בעלת להב משני צידיה), שהייתה קצרה מאוד, כדי שיוכל להחביא אותה מתחת לבגדיו. בגלל שאהוד היה איטר יד ימינו (שמאלי),הוא נשא את החרב בצד ימין וכך השומרים, שהיו בודקים אם יש חרב בצד שמאל, לא מצאו את חרבו. כתוצאה מכך היה יכול לגשת למלך חמוש מבלי שיעצרו בעדו.
אהוד נשלח בראש משלחת של בני ישראל להביא מנחה לעגלון. לאחר הגשת המנחה, אמר לו שיש לו אליו דבר סתר כדי שעגלון ירחיק מעליו את השומרים. לאחר מכן הוא אומר לו שיש לו דבר אלוהים, והמלך קם מתוך סקרנות. אהוד התקרב אל המלך, שהיה איש 'בריא' (שמן) מאוד, ודקר אותו בביטנו באמצעות החרב, על שני להביה, והותירה בתוך בטנו. כדי שהמלך לא יזעיק עזרה, דחף אהוד את החרב עמוק עד הוצאת הפַּרְשְׁדונָה (חלק מהמפרשים טוענים שהכוונה היא לצואתו של המלך, בעוד שאחרים מפרשים שפירוש המילה הוא 'קצה המעי הגס') אשר הדיפה ריח עז של צואה. אהוד יצא אל המסדרון, נעל את הדלת ונמלט אל 'הַשְּׂעִירָתָה' (בהר אפרים) אחרי שעבר את הגלגל. עבדי המלך ראו את אהוד נועל את הדלת, הריחו את ריח הצואה, והסיקו כי נעל אותה כיוון שהמלך עושה את צרכיו. משראו כי חלף זמן רב והמלך אינו פותח את הדלת, הם פתחו אותה וראו שהמלך מת.

המלחמה במואב

בינתיים הגיע אהוד אל הר אפרים, שם תקע בשופרו ופלש לשטח מואב יחד עם צבא גדול. אהוד בן-גרא וכל צבאו נלחמו במואבים, והכו בהם כעשרת אלפים איש. בעקבות הניצחון והמורא הגדול שהטיל אהוד על המואבים, שרר שלום באזור זה שמונים שנה.
פיזיקה של מצב מוצק

פיזיקה של מצב מוצק (על פי האקדמיה ללשון העברית, שם הענף הפיזיקלי הוא פִיזִיקַת הַמַּצָּב הַמְּעֻבֶּה, או פִיזִיקַת הַמַּצָּב הַמּוּצָקִי) עוסקת בהתנהגות חומר במצב צבירה מוצק ובחישוב התכונות הפיזיקליות  של מוצקים שונים, כגון: גבישים, מתכת ועוד. בגביש גרעיני האטומים מסודרים בצורה מחזורית ובאריזות אופייניות, ואילו האלקטרונים נעים בגביש באופן חופשי יחסית. כיום פיזיקת המצב המוצק נחשבת לתת-תחום של פיזיקה של חומר מעובה, שעוסקת גם בנוזלים, ג'לים וסוגי חומרים נוספים.
מכיוון שהתבנית הבסיסית של הגביש, הקרויה תא יחידה או אזור ברילואן הראשון (על שם לאון ברילואן) חוזרת על עצמה, נוצרת מחזוריות, ולכן נוח לבצע חישובים במרחב התנע במקום במרחב המקום. במרחב התנע מתקבלת גם כן מחזוריות. ההנחה העומדת בבסיס התאוריה של פיזיקת המצב המוצק היא שהאלקטרונים מושפעים על ידי כוחות המשיכה (פוטנציאלים) של כל האטומים בסריג המחזורי, ולכן פונקציית הגל שלהם אינה ממוקמת עוד במרחב כי אם פרושה על פני הסריג כולו. עקרון האיסור של פאולי מכריח את האלקטרונים לאכלס רמות אנרגיה שונות, כמספר האלקטרונים החופשיים בחומר. מיקומה של רמת האנרגיה המלאה האחרונה (רמת פרמי) יקבע את עיקר תכונותיו של החומר - מוליך, מבודד, מוליך למחצה, מתכות למחצה וכן הלאה.
שלוש התאוריות העיקריות לתיאור פונקציות הגל הקוונטיות של האלקטרונים בחומר הן:
א. גז פרמי - הדחייה והמשיכה בין האלקטרונים וגרעיני האטומים מבטלים זה את זה ולכן האלקטרונים חופשיים לגמרי ללא אינטראקציות.
ב. אלקטרונים כמעט חופשיים - המשיכה של האלקטרונים לאטומים קטנה יחסית לאנרגיה הקינטית שלהם, ולכן ניתן לטפל בה על ידי תורת ההפרעות.
ג. מודל הקשר הצמוד - האלקטרונים קשורים לאטום כמו בחלקיק בודד בלי סריג, ונמשכים במשיכה חלשה גם לגרעיני האטומים השכנים.
בשני המודלים האחרונים נוצר פער במרחב האנרגיה, כך שישנם ערכי אנרגיה אותם האלקטרונים לא יכולים לקבל. מערכת שאנרגיית פרמי שלה תימצא בתוך הפער תתנהג בהכרח כמו מבודד (המוליכות יורדת עם הורדת הטמפרטורה).
פיזיקת המצב המוצק מנסה למדל מערכת עם מספר רב של חלקיקים, אך עם רמת סדר גבוהה, בניגוד לתחומי פיזיקה אחרים בהם מספר החלקיקים ניתן לספירה (כמו פיזיקת חלקיקים, פיזיקה גרעינית, פיזיקה אטומית ועוד). עם זאת, רוב התופעות הנחקרות בפיזיקת המצב המוצק נובעות דווקא מהנקודות החריגות במבנה המחזורי (המכונות זיהומים).
לגבישים יש תכונות מגנטיות, אופטיות, חשמליות ומכניות אשר ניתן לנצל לשימושים הנדסיים.
מייק קונורס

ביוגרפיה

קונורס נולד בשם קרקור אוהניין בעיר פרנזו שבקליפורניה. שירת במלחמת העולם ה-2 בחיל האוויר האמריקאי. לאחר שחזר מהמלחמה למד קונורס באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שם הוא גם שיחק בנבחרת הכדורסל תחת המאמן האגדי ג'ון וודן.
קונורס נכנס לתחום המשחק דרך הבמאי ויליאם ולמן שגילה אותו. בשנותיו הראשונות התפרסם תחת שם הבמה "טאץ' קונורס", "טאץ" היה הכינוי של קונורס בקרב חבריו לקבוצת הכדורסל.

קריירת משחק

קונורס החל את דרכו כשחקן קולנוע בתפקידי משנה כשהבולטים מהם היו במותחן "פחד פתאומי" בשנת 1952 ובסרטו של רוג'ר קורמן "היום שבו נגמר העולם".
ב-1964 שיחק קונורס בדרמה של אדוארד דמיטריק "לאן נעלמה האהבה" בתפקיד לוק מילר ובקומדיה "השכן הטוב סאם" בתפקיד הווארד אבטס הגרוש של ג'נט לגרולף (רומי שניידר). ב-1965 השתתף בדרמה הביוגרפית "הארלו".
קונורס זכה לתפקיד ראשי ראשון בקריירה שלו בשנת 1967 בסדרת המשטרה "מאניקס" בה גילם את הבלש ג'ו מאניקס. קונורס הופיע בסדרה במשך כ-8 שנים וזכה על תפקידו בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה בשנת 1969, קונורס היה השחקן הראשון שזכה בקטגוריה זו.
בשנת 1988 השתתף קונורס במיני סדרה המצליחה "מלחמה וזיכרון" בתפקיד הקולונל האריסון פיטרס.

חיים אישיים

קונורס היה נשוי למרי לו וויילי ואב לבן לבת, והתגורר בשכונת אנסינו שבלוס אנג'לס. הוא נפטר ב-26 בינואר 2017, בגיל 91.
סורת א-צ'חא

סורת אל־צֻ֗חַא (בערבית: الضحى; ״אור היום״ או ״שעות הבוקר״) היא הסורה ה־93 של הקוראן, המכילה 11 אַיאַת.
על אף שיש ויכוח מסוים בין החוקרים, מקובל לומר שסורה זו היא השנייה שהורדה למוחמד. אחרי רדתה של הסורה הראשונה, סורת אל־עלק, הייתה תקופה של שקט שבמהלכה לא ירדו מסרים. בזמן זה תהה הנביא החדש על מעשיו, שמא עשה דבר מה שאכזב את אללה, כיוון שנראה שזה אינו שולח את מסריו שוב. סורה זו שברה את השתיקה, והבטיחה למוחמד שהכל יובן בזמן המתאים. הדימוי של אור היום היא המילה הראשונה בסורה, וניתן להבינה כדימוי ל״יומו החדש״ של מוחמד כשליח האל, וכן כמו ״השחר״ שתביא דרך החיים החדשה של האסלאם. לאחר ירידת סורה זו, הפכו ביקוריו של המלאך גבריאל עם מילות הקראאן לסדירות עד מותו של מוחמד.
בשל הנושא, האורך, הסגנון והמיקום בקראאן, לרוב מצמידים סורה זו לסורת אל־אנשראח. מאמינים לרוב כי הן ירדו בערך באותו הזמן.

תמצית התוכן

הסורה מתחילה בציון היום והלילה, בכוונה שרצון האל פועל גם במהלך היום (כשאור האלוהים הוא ברור) ובמהלך הלילה (כשאור האלוהים נראה כנעלם). הקראאן מנחם את הנביא החדש עם מסר שלפיו אלוהים לא כועס אליו וגם לא נטש אותו. אכן אלוהים מרוצה ממנו. הוא ממשיך ואומר כי ״תהא אחריתך טובה מראשיתך״ – דברים יהיו טובים משהם עכשיו, והכוונה היא גם לניצחונות מוחמד על כדור הארץ וגם לחיים שאחרי. כדי להוכיח את הנקודה הזו, הקראאן שואל את מוחמד האם אלוהים אי פעם אכזב אותו:
הלא מצאך יתום ואספך?

ומצאך תועה והדריכך?

ומצאך נזדקק והעשירך?
— סורה 93, פסוקים 6–8
זוהי שאלה רטורית, שכן מוחמד היה בכל אחד ממצבים אלו ואלוהים הרימו מהם – כשהיה יתום היה מוגן; כשחיפש תשובות הוא קיבל; כשהיה עני, דאג לו אלוהים. הקראאן אחר כך ממיר שאלות אלו לשלוש פקודות, ברָמזו שכפי שהאל עשה לנביאו, נביאו חייב לעשות לכל האנשים:
לכן את היתום אל תעשוק;

ואת הקבצן אל תסלק;

אשר לחסד ריבונך, עליו סַפֵּר
— סורה 93, פסוקים 9–11