google/wiki40b huggingface dataset:
מימוס

המימוס היה מופע בידור עממי ברומא, החל מהמאה ה-2 לפנה"ס. הוא כלל מופעי לוליינים, חקיינים, בדרנים וליצנים, גברים ונשים, שסבבו בשווקים ובירידים ואספו כסף מהקהל. שחקני המימוס הופיעו בלהקות נודדות קטנות והקימו במות עץ פשוטות וקלות. הופעות מימוס מאוחרות יותר (המאה ה-3) כללו גם טקסטים קבועים, בעלי עלילה פשוטה וקבועה, אך עיקרו של המופע היה תנועתי ולולייני. מופעי מימוס שהתקיימו בחגיגות פולחן אליליות-פגניות כללו גם חלקים פורנוגרפיים ואף הוצאות להורג פומביות. מופעי המימוס המשיכו עד המאה השביעית אז נאסרו על ידי הכנסייה.

שורשיו של המימוס

שורשיו של המימוס בקומדיה היוונית, שהייתה בראשיתה מקובעת למקום התיאטרון ולזמן חגיגות פולחן אליליות, תהליך הניידות של התיאטרון החל במאה הרביעית לפנה"ס על ידי אמני דיוניסוס. מופעי המימוס הם המשך של תהליך ההתניידות. 
במאה השלישית לפני הספירה ואילך עברו מופעי להקות דיוניסוס תרגום לרומאית על ידי אמנים רומיים דו-לשוניים.
בניגוד ליוון בה נחשבה הקומדיה לתרבות גבוהה ולא ערבו בה מופעים אחרים, המימוס היה חלק ממכלול של מופעים שכללו מרוצים, אתלטיקה, מופעי שחקנים עם מסכות-אטלנה, קרבות אדם מול חיה עד מוות- לודר, בלט מים, וכן "קטעים נבחרים" מקומדיות יווניות שברומא הרשו לעצמם לפרק לחלקים. במימוס היו גם יסודות אלתוריים.
בניגוד ליוון ברומא מעמדם של השחקנים היה נמוך, חלקם היו עבדים משוחררים, כמו כן השתתפו במופע נשים דבר שלא היה מקובל בתיאטרון היווני.
במאה הראשונה לפני הספירה עלה מעמדו של המימוס בזכות מחברים שנתנו לו לבוש ספרותי.

דעת חכמי ישראל על המימוס

חכמי ישראל התנגדו לתיאטרון הרומי בכלל ולמימוס בפרט. הם ציינו שיש בו זנות ועבודת אלילים וגם תיאטרון שאין בו את אלו בצורה ישירה יש בו משום מושב לצים וחוקות הגויים. יוספוס פלביוס מתאר שיחה בין הורדוס לזקני היהודים בה ניסה לשכנעם לבוא לתיאטרון שאין בו עבודת אלילים, אך הם סירבו ואמרו שלא הורגלו בכך אבותם.
כמו כן הצביעו חז"ל על יסודות אנטישמיים במופעי המימוס, כגון לעג לעושרם או עניותם של היהודים מצד שני ריש לקיש מצא טוב במופעי המימוס ואמר: "צריכים אנו להחזיק טובה לאומות העולם שהם מכניסים מימוסין לבתי תאטראות וקרקסאות שלהן ומשחקים בהם שלא יהיו יושבים ומסיחין אלו באלו ויבואו לידי קטטה."

הכנסייה והמימוס

טרטוליאנוס, תאולוג נוצרי קדום, הזהיר שיש בהם עבודת אלילים, שכרות ופריצות. הכנסייה לחמה נגד מופעי המימוס ומופעים פגאניים אחרים, אך הצליחה לאוסרם רק באמצע המאה השישית במזרח האימפריה הרומית ובמערבה באמצע המאה השביעית.

השפעות המימוס על אמנות מאוחרת

ענף הפנטומימה שנקרא בתחילתו פנטומימוס צמח מתוך מופעי המימוס. ליצן הפנטומימה בעל הפנים העצובות-פיירו הצרפתי והמוקיונים השוטים של ימי הביניים הם צאצאיו של המימוס. מהם נולד ארלקינו של הקומדיה דל ארטה ופולצינלה. משתה השוטים של ימי הביניים היה חגיגה של פריקת עול בסגנון מופעי מימוס. פרדריק בוסי ציין את דון קישוט כדמות המושפעת מליצני המימוס. הדמויות במחזה מחכים לגודו הן סוג של מוקיונים בעלי אפיוני מימוס.
כמו כן נוהגין לציין את דמויות הסיטקום כגון ארצ'י באנקר ודומיהם כמושפעים מדמויות מימוס בהיותם דמויות בעלות חסרונות מובלטים, שלא משתנות.
קוקוזין

קוקוזין (Kokosin) הוא ממרח דמוי מרגרינה או חמאה, בצבע לבן, העשוי מחלב ומשמן קוקוס.
יתרונו של ממרח הקוקוזין על חמאה או מרגרינה היא העובדה שהוא נשמר ללא צורך בקירור.
הממרח, שיוצר במפעלי חברת "שמן" שווק בקופסאות פח, בנפח של ליטר (משקל כ-850 גרם), שהיו צבועות בפסים בצבעי כחול לבן ועליהן הופיעו ציורי עצי דקל, שם המוצר והמשפט: "pure refined Coconut oil".
קוקוזין שימש בתקופת הצנע בישראל כתחליף לחמאה. 
עם סיום הצנע, כאשר היה ניתן לרכוש מוצרים ללא תלושים, ועקב מחירו הזול (בפיקוח) של הקוקוזין, נוצר לו ביקוש לשם ייצור סבון ביתי. בספרם של אמנון דנקנר ודוד טרטקובר, "איפה היינו ומה עשינו? - אוצר שנות החמישים והשישים", מתואר הקוקוזין כבעל "טעם של סבון וטקסטורה של קרם לחות".
סצ'ואן

גאוגרפיה

למרות ריחוקה היחסי ממרכז סין, יש לסצ'ואן חלק חשוב בהיסטוריה של סין. במאה השלישית לפנה"ס בנה בה המהנדס לִי בּינג (李冰/Lĭ Bīng) מערכת תעלות השקיה שהטו חלק ממי נהר מין, תוך שהוא חופר דרך הר סמוך. מערכת ההשקיה הזו, סמוך לעיר דוּגְ'יַאנְגְייֵן (都江堰/Dūjiāngyàn), שינתה את פני האזור, שסבל עד אז משיטפונות, והביאה למחוז שנים רבות של שגשוג חקלאי. המערכת בשימוש עד היום ובין השאר מזרימה מים לבירה צ'נגדו.
המחוז שוכן באגן סצ'ואן המוקף בהרים מכמה עברים. ממערב רכס ההימלאיה, מצפון רכס צ'ינלינג, ומדרום האזורים ההרריים שבמחוז יונאן. במחוז זורמים כ-80 נהרות, שהחשובים בהם הם היאנגצה, ומין, אחד מיובליו של היאנגצה. בשל היותו מוקף בהרים, המחוז סובל מערפל תכוף, ולכך מתווסף זיהום אוויר בערים רבות, כך שערים רבות אינן זוכות לימי שמש מרובים.
מערבו של המחוז הוא חלק ממה שהיה אזור קאם בטיבט ההיסטורית. חבל הררי זה מוגדר כיום כ"חבל האוטונומי הטיבטי גַארזה" (Garzê או 甘孜/Gānzī בסינית), ומתגוררים בו (בנוסף לבני האן), טיבטים רבים וקבוצות אתניות אחרות הקרובות לטיבטים - יִי, צְ'יַאנְג ונַאשִי.
במחוז אתרי תיירות רבים, ובהם שמורת ג'יוג'איגואו, הר אומיי, פסל הבודהה הענק בלֶשָׁאן, שמורות הפנדה הענק, אתרים טיבטיים רבים ואתרים רבים נוספים. המחוז גם מפורסם בזכות דובי הפנדה החיים בהרים שבצפון הנידח של המחוז.
במאי 2008 פקדה את המחוז רעידת אדמה בעוצמה 7.9 בסולם ריכטר, שגבתה עשרות אלפי קורבנות, והחריבה עיירות וכפרים.

בתרבות

שם המחוז מונצח במחזה הנפש הטובה מסצ'ואן מאת ברטולט ברכט.
הנס דה זאלנגרה-דראבה

תחילת דרכו

זאלנגרה-דראבה נולד ב-21 באוקטובר 1894 בעיר זיגמרינגן שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית. ב-7 במרץ 1914 התגייס כצוער לצבא הקיסרות הגרמנית. הוא הוצב ברגימנט חי"ר ה-28 (הריין ה-2 - פון גייבן), ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לחזית כנהג רכבת צבאית. ב-24 בדצמבר 1914 קודם לדרגת לוטננט, ושימש כמפקד מחלקה ברגימנט. לקראת סוף המלחמה הוא מונה לשליש בבריגדה ה-30, וב-18 באוקטובר 1918 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט. במהלך המלחמה הוא נפצע מספר פעמים ולפיכך קיבל פרט לשתי דרגות של צלב הברזל גם את אות הפציעה בכסף. בתחילת 1919 הוא הצטרף לרייכסווהר ומונה לשליש הרגימנט ה-28. הוא מילא תפקידי פיקוד ומטה, וב-1 ביולי 1927 הועלה לדרגת האופטמן. עם הפיכתו של הרייכסווהר לוורמאכט ב-1934, מונה למפקד גדוד, וב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. ב-15 באוגוסט 1938 מונה לשלישו האישי של ראש מחלקת החימוש.
מרקור דה פראנס

מרקור דה פראנס (בצרפתית: Mercure de France) הוא כתב עת צרפתי לספרות (וכיום הוצאת ספרים בבעלות הוצאת "גאלימאר" בפריז).

היסטוריה

"מרקור דה פרנס" נוסד ב-1672 על ידי הסופר ז'אן דונו דה ויזה במטרה לספק אינפורמציה לחברה הגבוהה בפריז על חיי חצר המלכות הצרפתי ועל החיים האינטלקטואליים והאמנותיים של צרפת ברבע האחרון של המאה ה-17. בכתב עת זה הופיעו שירים, מעשיות, דברי רכיל וביקורת על התיאטרון הצרפתי.
הוא נסגר ב-1674, אך הופיע שוב ב-1677 בשם "מרקור גאלאנט" שדיווח לארצות חוץ ולפרובינציות בצרפת על עולם האופנה, על מסחר בדברי מותרות ועל גינוני טקס בחצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
כתב העת "מרקור גאלאנט" מילא תפקיד חשוב בוויכוח על השאלה אם הספרות בצרפת של המאה ה-17 הגיעה להישגים גדולים יותר מאלה של סופרי העת העתיקה של יוון ושל רומא. כתב עת זה והפילוסוף ברנאר דה פונטנל השיבו על שאלה זו בחיוב, ואילוניקולה בואלו, ז'אן רסין, ז'אן דה לה פונטן וז'אן דה לה ברייר השיבו עליה בשלילה.
"מרקור גאלאנט" זכה בהצלחה פיננסית והפך בעבור המנויים מן הפרובינציות לסמכות בלתי מעורערת בענייני ספרות וחדשות מחצר המלכות ומן החברה הגבוהה. הוא המשיך להופיע בתקופת המהפכה הצרפתית בשם "מרקור פראנסז". ב-1811 נסגר בפקודת נפוליאון הראשון אך הופיע מחדש ב-1815 ונסגר שוב ב-1825.
ב-1 בינואר 1890 הופיע שוב בשמו המקורי "מרקור דה פראנס" והיה קשור בקבוצת המחברים הסימבוליסטים ובהם רמי דה גורמון ואלפרד ז'ארי. במשך העשור הבא נחל הצלחה גדולה ומשוררים רבים ובהם סטפאן מלארמה, פרסמו בו את יצירותיהם המקוריות.
ב-1889 עורך כתב עת זה, אלפרד ואלט, נשא לאישה את הסופרת ראשילד שהנובלה שלה "אדון ונוס" גונתה על בסיס מוסרי. היא הייתה חברת המערכת - עובדה שהוסיפה לפרסומו של כתב העת. ב-1894 החל "מרקור דה פראנס" בהוצאה לאור של ספרים ופרסם את התרגום הראשון של פרידריך ניטשה לצרפתית, ואת יצירות הביכורים של אנדרה ז'יד, פול קלודל, גיום אפולינר ורבים אחרים.
ב-1935, אחרי מותו של אלפרד ואלט, הנהלת כתב העת עברה לז'ורז' דיאמל, שהיה עורך כתב עת זה מאז 1912. ב-1938, בגלל עמדתו הבלתי מתפשרת נגד המלחמה המתרגשת ובאה, הוא נאלץ לפנות את מקומו לז'אק ברנאר שב-1945 נעצר והואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים. אחרי מלחמת העולם השנייה, ז'ורז' דיאמל שהחזיק ברוב המניות של "מרקור דה פראנס" מינה לעורך כתב העת את פול הארטמאן, שהיה מאנשי המחתרת הצרפתית נגד הנאצים.
ב-1958 רכשה הוצאת "הוצאת גלימר" בפריז את "מרקור דה פראנס".
הר פריה

שם ההר

שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת החקר של אוניברסיטת ויקטוריה מוולינגטון שבניו זילנד (שחקרה את האזור בין השנים 1958–1959). 
בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס אסגארד, להר ניתן שם מהמיתולוגיה הנורדית, והוא נקרא על שם האלה הנורדית פריה.
דרור קרן

ביוגרפיה

קרן נולד בשכונת גבעת המורה בעפולה. משפחת אביו ברחה מפולין לברית המועצות בימי השואה. אביו היה קצין בחיל האוויר ולאור קידומו ושינוי הבסיסים בהם שירת, עברה המשפחה להתגורר בילדותו בבאר שבע, ובשנות העשרה שלו - בכפר סבא. החל את דרכו המקצועית בחוג הדרמטי של חטיבת הביניים שז"ר ולמד בתיכון כצנלסון בכפר סבא במגמת התיאטרון. שירת בתיאטרון צה"ל, ובתום שירותו החל לשחק בתיאטרון חיפה. אחר כך נסע ולמד משחק ב-"Mountview theater school" בלונדון. הוא חזר אחרי שנה, שיחק כשנה נוספת בחיפה ואחר כך עבר לתיאטרון הבימה. בשנים 1994–1998 היה השחקן ה"צבר" הראשון ששיחק בתיאטרון "גשר".

קריירה בטלוויזיה

תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בתוכנית האמנות "בקצה המכחול" בערוץ הראשון בשנת 1991, בה השתתף לצד קרן מור, עמוס שוב, שרון כהן ועוד. בשנת 1998 שיחק בתפקיד רב-פקד זלצר במיני-סדרת המתח הישראלית "ארץ קטנה, איש גדול". שנה לאחר מכן החל לגלם את יואל בסדרת הטלוויזיה "שבתות וחגים", ששודרה במשך חמש עונות בערוץ 3. הודות לתפקיד זה זכה לפרסום נרחב. קרן השתתף גם בסרטי הטלוויזיה "יונה סידס - מורה דרך", "לילה ללא לולה", "אני פורים", בתפקיד הראשי בסרט "רינה ואריק לנצח" (2003) וכן בסדרות "20 פלוס", "מילואים", "בטיפול" ו"לא הבטחתי לך". כמו כן נטל חלק בסדרת המתח הטלוויזיונית "דאוס" בתור מר גולד. במקביל, הופיע בתוכניות הבידור "של מי השורה הזאת?" ו"שערורייה". קרן השתתף בתוכניות הילדים "פרפר נחמד" של הטלוויזיה החינוכית, "סיפורי סומסום" בערוץ הופ!, "סיפורי גן חיות" בערוץ 2 ובקלטות וידאו לילדים כגון "הדוד פומפה" והופיע ב "קצה של חוט", מופע משותף עם המוזיקאי אורי לשמן. בשנת 2011 שיחק בסדרה "סימני שאלה", ובשנת 2012 בסדרה "יום האם" לצד קרן מור. בשנת 2013 החל להגיש את התוכנית "תמונה חדה", העוסקת בקולנוע דוקומנטרי ומשודרת בערוץ הראשון, בשנת 2014 השתתף במספר פרקים בעונה השנייה של הסדרה "זגורי אימפריה" בתפקיד רב מקובל מאופקים. בשנת 2015 שיחק במיני-סדרה "חשודה" בערוץ 10. בשנת 2016 החל לשחק בסדרה "מטומטמת".

קריירה בקולנוע

קרן שיחק בסרטים "לילסדה", "מייד אין איזראל" (Made in Israel), "כלבת", "אדם בן כלב", "סיפורי תל אביב" "מסוכנת" וב"אביבה אהובתי". בשנת 2009 הופיע בסרט "חמש שעות מפריז", של הבמאי לאון פרודובסקי. בשנת 2010 שיחק בסרטו של אבי נשר "פעם הייתי", והצטלם לסרט הילדים "אני לא מאמין אני רובוט". בשנת 2012 שיחק בתפקיד ד"ר שמואל בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק". בשנת 2018 שיחק בסרטו של יעקב גולדווסר "שרוכים".

קריירת דיבוב

דיבב את שריף וודי בארבעת סרטי "צעצוע של סיפור" של דיסני ופיקסאר (באנגלית דיבב את הדמות טום הנקס), וילי וונקה בעיבוד של טים ברטון ל"צ'רלי בממלכת השוקולד" (באנגלית: ג'וני דפ), ברט מנקה הארובות בגרסה העברית של "מרי פופינס" (באנגלית: דיק ואן דייק), מדבב את דמותו של "רנגו", ואת החתול במגפיים בסרט "החתול של שרק". בלו הדב ספר הג'ונגל.
קרן זכה פעמיים בפרס האקדמיה לשחקן הטוב ביותר בדרמה לטלוויזיה על תפקידיו ב"רינה ואריק לנצח" וב"קצכן".

חייו האישיים

היה נשוי בעבר למאיה חנוך, בתו של שלום חנוך, ולהם שני בנים.
בשנת 2003 נישא בשנית לשירה רוזנפלד ונולדו להם תאומות. ב-2011 השניים התגרשו.
הפרולוג הכללי

הפרולוג הכללי הוא שמה המשוער של סדרת הדיוקנאות הפותחת את סיפורי קנטרברי. היצירה נכתבה בידי הסופר והחצרן בן המאה ה-14, ג'פרי צ'וסר.
חתך פעולה

חתך הפעולה לפיזור או חתך הפעולה מוגדר כיחס בין מספר החלקיקים המפוזרים ביחידת זמן על ידי מטרה, לבין שטף החלקיקים הפוגעים במטרה (מספר חלקיקים העוברים דרך יחידת שטח במשך יחידת זמן). חתך הפעולה הוא מושג בסיסי בתורת הפיזור.
לחתך הפעולה ממדים של שטח ואפשר לחשוב עליו כעל השטח האפקטיבי של המטרה בניסוי הפיזור, או כשטח הצללית של העצם המפזר. מקובל למדוד אותו ביחידה הנקראת בארן, המסומנת באות b, ומוגדרת על ידי 1b = 10⁻²⁸ m² = 100 fm²
(פמטומטר - fm = 10⁻¹⁵ m, הוא סדר גודל של רדיוס גרעין האטום)
כדי להסביר את המושג, נתאר כיצד נראה ניסוי פיזור: במרכז המערכת מוצב העצם אותו מעוניינים לבחון. עצם זה יכול להיות למשל מולקולה, אטום, או גרעין של אטום. בחינה של העצם נעשית על ידי פיזור של חלקיקים אחרים ממנו, למשל פיזור של פוטונים (קרני אור או קרני X), פיזור של אלקטרונים, של נייטרונים או של אטומים. קרן החלקיקים הפוגעת בעצם מגיעה ממרחק רב ובדרך כלל מכיוון אחד, והיא מאופיינת על ידי שטף החלקיקים שבה. החלקיקים מתקרבים לעצם ומבצעים עימו אינטראקציה שגורמת להם להתפזר בכיוונים רבים. לאחר האינטראקציה ממשיכים החלקיקים בתנועתם ונקלטים על ידי גלאים המוצבים במרחק רב. תפקיד הגלאים הוא למנות את קצב הגעת החלקיקים המפוזרים בזווית כלשהי שנמדדת בין הכיוון של קרן החלקיקים המקורית לבין הכיוון שאליו החלקיקים התפזרו.
חתך הפעולה הדיפרנציאלי מוגדר בתור:

כאשר  הוא קצב הגעת החלקיקים לגלאי המוצב בכיוון  עם מפתח בעל זווית מרחבית  ו-  הוא שטף החלקיקים של הקרן הפוגעת במטרה (יש לשים לב כי חתך הפעולה הדיפרנציאלי איננו נגזרת של חתך הפעולה).
חתך הפעולה הכולל מתקבל מסיכום הפיזור על פני כל הזוויות האפשריות:
 כאשר כאן  הוא קצב פיזור החלקיקים בכל הכיוונים האפשריים.
ג'ו + בל

עלילה

ג'ו (רוני קידר), סוחרת סמים ילידת ניו יורק שבה לישראל מעסקת סמים שעשתה בתאילנד ומוצאת באמבטיה בדירתה את בל (סיון לוי), צרפתיה שזה עתה יצאה מבית משוגעים. השתיים מסתבכות ברצח מתן, האקס של ג'ו (יותם ישי). לאחר שאביגיל (רומי אבולעפיה) מלשינה עליהן, הן נאלצות לברוח מהמשטרה. הן נמלטות לשדרות מוכת הקסאמים בזמן מבצע עופרת יצוקה, שם איש לא יחפש אותן ועל הדרך מתאהבות זו בזו.

הצלחה מסחרית

הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל "לסבית קטלנית", פסטיבל קולנוע לסבי ישראלי שהכתירו אותו כפיצ'ר הלסבי הראשון. הפסטיבל התקיים באוקטובר 2010 כאשר האירוע המרכזי הוא הקרנת "ג'ו + בל". להקרנה הגיעו כאלף איש.
ביולי 2011 הסרט הוקרן בפסטיבל קולנוע דרום בשדרות שם זכה בפרס הסרט האלטרנטיבי, ביחד עם עוד שלושה סרטים ולאחר מכן הוקרן במשך שלושה חודשים בסינמטקים ברחבי ישראל.
הסרט השתתף בפסטיבל Outfest, אחד מחמישים הפסטיבלים לקולנוע עצמאי החשובים ביותר בעולם, שם נרכש להפצה עולמית על ידי חברת ההפצה wolfe.
יאיר רוה נתן לסרט את פרס התסריט הטוב ביותר, ביחד עם הסרט "הערת שוליים", בבלוג שלו "סינמסקופ".
רוני קידר זכתה בפרס הבימוי בפסטיבל השמיני לסרטי נשים ברחובות בנובמבר 2011. 
המגזין אדבוקט כלל אותו ברשימת "אחד מעשרים הסרטים הכי טובים שטרם שראיתם השנה". (The Best Overlooked Films, The Advocate December-January 2011)
הסרט נרכש להפצה בטלוויזיה והוקרן ב-YES וב-HOT ב-VOD. הוא גם נרכש להפצה בארצות הברית ובגרמניה.

ביקורות

יאיר רוה כתב על הסרט 
רוח חדשה שהקולנוע הישראלי כה זקוק לה.
— יאיר רוה, פנאי פלוס, 25 בדצמבר 2011
אורון שמיר כתב עליו: 
"ג'ו+בל": יש "תלמה ולואיז" ישראלי: סוף סוף, כל מה שסרט ישראלי עצמאי צריך להיות: חצוף, מקורי, מצחיק עם הרבה קריצות לקולנוע מקומי והעיקר - חתרני לחלוטין.
— אורון שמיר, "ג'ו+בל": יש תלמה ולואיז ישראלי, עכבר העיר אונליין, 9 באוגוסט 2011
פבלו אוטין כתב עליו: 
20 שנה אחרי "תלמה ולואיז" יש לנו גרסה משלנו: "ג'ו + בל" המפתיע, סוג קולנוע ישראלי שונה מכל מה שהורגלנו אליו שנעשה אך ורק בעזרת כישרון ונשמה... "ג'ו + בל" מסופר כמו אגדה קסומה, אבל גם כמו סרט של טרנטינו. הוא מצחיק, מוזר והזוי... הדיאלוגים פולחניים, האווירה סופר-קולית, הפסקול כובש ומרגש, העלילה פרועה ומשוחררת והדמויות הזויות – לא תמצאו בעולם הזה דמויות "מהחיים", אבל תמצאו בו הרבה דמויות "מהסרטים".
— פבלו אוטין, "לא כולל בראד פיט: "על ג'ו + בל", nrg מעריב, 14 באוגוסט 2011

הפקה

רוני קידר הבמאית והיוצרת הפיקה את הסרט ביחד עם אמיר פישמן. התסריט נכתב בידי רוני קידר ביחד עם סתו דייוויס. המפיק אמיר פישמן והצלם רון חיימוב היו חבריה מהלימודים. הסרט צולם במהלך 15 ימים בנובמבר 2009, שקדמו להם שמונה חודשי הכנות, בהם ערכו חזרות רבות על המשחק. כל פריים צולם במצלמה דיגיטלית בסטילס, כדי שכשהצוות יגיע לסט, הוא ידע בדיוק איזה פריים הם מצלמים ובאיזו צורה הם רוצים שהוא ייראה. עורך הסרט, דניאל קיסרי, היה שותפה של קידר לדירה. דפנה קינן, שהלחינה את המוזיקה היא הסולנית והכותבת של להקת "דפנה והעוגיות", תקציב הסרט היה 110,000 שקלים שגויס מהצוות שהשתתף בהכנתו.
ערן גל-אור

ערן גל-אור הוא סופר, מדריך טיולים ואיש חינוך ישראלי.

ביוגרפיה

ערן נולד בשנת 1984 בירושלים, דור עשירי בעיר מצד אמו, למשפחת סלנט - משפחה ירושלמית ותיקה, נצר לרב שמואל סלנט, הרב האשכנזי הראשון של ירושלים, ולבנימין (בייניש) סלנט, ממייסדי שכונת נחלת שבעה. הוא גדל והתחנך בבית הספר המסורתי ובמכינה הקדם-צבאית עין פרת בכפר אדומים.
לאחר שירותו הצבאי בחיל הים, החליט ערן לצאת ולטייל בישראל יחד עם אביו דוד, אשר פרש באותה תקופה מתפקידו כמנהל בכיר בחברה עסקית ידועה. יחד טיילו השניים במשך כשבעה חודשים מחרמון ועד אילת, ויחד הקימו בשנת 2006 את הוצאת ספרי הטיולים "מסלולים > להתאהב בארץ מחדש". במסגרת ההוצאה כתבו והוציאו לאור ספרים רבים בתחום ידיעת הארץ: סדרות של מסלולי הטיולים היפים בישראל, ספרי מעיינות, מסלולי פריחה, מסלולים קצרים למשפחות עם ילדים, ומסלולים בעקבות סיפורי התנ"ך. כמו כן יצאו לאור ספר ואלבום סיורים בעיר תל אביב, וכמה אלבומים בשיתוף הוצאת ידיעות אחרונות. 
את המידע הרחב ריכזו ערן ואביו גם באתר אינטרנט וביישומון שהושק בשנת 2016, וכך הם מבקשים לעזור לציבור להתאהב בארץ בכל בוקר מחדש. 
החל משנת 2014 עמלים ערן ודוד על כתיבת סדרת ספרי סיורים בירושלים, שתיקרא "לכל אחד ירושלים", ותצא לאור לקראת 50 שנה לאיחוד העיר. במסגרת זו מדריך ערן סיורים בשכונות ובאתרים ברחבי בעיר. 
בחודש מרץ 2019 הוציא ערן יחד עם אביו דוד סדרת ספרים חדשה 370 מעיינות ו - 45 מסלולי מים. 
בנוסף להוצאת הספרים, שייך ערן לצוות החינוכי במכינה הקדם-צבאית בני ציון בתל אביב, אשר היה שותף להקמתה בשנת 2007. בשנים האחרונות ריכז ערן את תחום הבוגרים ואת תחום ידיעת הארץ במכינה, וכיום הוא מלמד שיעורים ומדריך סיורים בתולדות הציונות ובתולדות ארץ ישראל. 
ערן נשוי לאתי, אשת חינוך, ומתגורר בירושלים.
טה חוסיין

ביוגרפיה

חוסיין נולד בכפר אל סעיד במחוז אל-מיניה שבדרום מצרים, והתעוור בגיל 6 כתוצאה ממחלה. הוא היה השביעי מבין שלושה-עשר ילדים וחי במשפחה ממעמד הביניים הנמוך. בתחילה למד בכּוּתַאבּ (ה"חדר" המוסלמי), ובו למד על-פה את הקוראן. בגיל 13 הגיע לקהיר, ללמוד באוניברסיטת אלאזהר, שם קיבל חינוך דתי. עם זאת סירב להתחנך ברוח המסורת הקוראנית שהייתה מקובלת במצרים. 
חוסיין נישא לבחירת לבו סוזאן, אותה הכיר בעת שהותו בצרפת. הכינוי שהעניק לה, "הקול המתוק", ניתן בזכות הקראתה מן הכתב בעת שניסה ללמוד את השפה הצרפתית. סוזאן העמידה לו שני צאצאים והייתה בת לוויתו במשך כל חייו. 
ילדיו של חוסיין, אמינה ואחיה מוניס, היו לימים דמויות חשובות במצרים. אמינה, שהלכה לעולמה בגיל 46, הייתה אחת הנשים המצריות הראשונות שהחזיקו בתואר בוגר אוניברסיטה. הם תרגמו לצרפתית את חיבורו "אלאדיב" ("האינטלקטואל"). מפעל זה היה חשוב במיוחד לאביהם, שכן הוא איפשר לחלוק את סיפורו בדבר ההלם התרבותי שחווה כמצרי בשנותיו הראשונות בצרפת.

קריירה אקדמית

כאשר נוסדה אוניברסיטת קהיר החילונית בשנת 1908, חוסיין היה נכון להצטרף לשורותיה, וחרף עיוורונו ונכותו התקבל למוסד. בשנת 1914 היה לבוגר הראשון שקיבל תואר דוקטור.את התזה שלו כתב על המשורר והפילוסוף העיוור אבו אל-עלאא אל-מערי הסקפטי. 
חוסיין למד והשיג תואר דוקטור נוסף באוניברסיטת סורבון בשנת 1917. בכך הפך חוסיין למצרי הראשון שקיבל תוארי מוסמך ודוקטור בצרפת. את עבודת הדוקטורט השנייה שלו הקדיש להיסטוריון התוניסאי בן המאה ה-14 אבן חלדון, לו מיוחס התואר "אבי הסוציולוגיה". שנתיים מאוחר יותר, ב-1919, שבו חוסיין ומשפחתו למצרים, שם נתמנה לכהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קהיר. בהמשך כיהן כרקטור המייסד של אוניברסיטת אלכסנדריה. בתקופה זו עמד בקשרים עם יהודה לייב מאגנס ואף ביקר באוניברסיטה העברית.
חוסיין חיבר מאמרים וספרים רבים, אולם במערב הוא נתפרסם בעיקר בזכות הביוגרפיה שלו, "הימים" (אל איאם). כלל עבודותיו פורסמו ב-16 כרכים.
פרק חשוב בחייו הוקדש לכתיבת ספרו "על הפואטיקה הטרום-אסלאמית" (פי אלשער אלגאהלי), שבו הטיל ספק באשר למקוריותה של השירה הערבית המסורתית, וטען שאפשר שזו זויפה בחלקה הניכר בעת העתיקה על רקע תחרות בן שבטית. נוסף על כך רמז בעקיפין לכך שאין לקבל את הקוראן כמקור אובייקטיבי להיסטוריה. הספר עורר את זעמם של אנשי דת במצרים ובראשם אנשי האוניברסיטה האסלאמית אל אזהר וכן מוסלמים נוספים. חוסיין הואשם בכפירה ובהטחת עלבון באסלאם, אולם התובע הכללי במצרים קבע כי דבריו של חוסיין נאמרו במסגרת מחקר אקדמי, ועל כן לא ננקטו נגדו צעדים משפטיים. ספרו אמנם נאסר לפרסום, אולם יצא לאור מאוחר יותר בשינויים קלים תחת הכותר "על הספרות הטרום-אסלאמית". 
טה חוסיין היה אינטלקטואל ומראשי זרם הרנסאנס המצרי. הוא תמך בלהט באידאולוגיה המתפתחת של הלאומיות המצרית, והאמין שהציוויליזציה המצרית הייתה מנוגדת בתכלית לזו הערבית. על רקע זה טען שהקידמה במצרים תגיע רק כאשר יקבלו המצרים את שורשיהם העתיקים והטרום-אסלאמיים. 
בשנת 1950 נתמנה חוסיין לתפקיד שר החינוך של מצרים, ושם ביקש לממש את אמונתו לפיה "החינוך שקול לאוויר שאנו נושמים ולמים שאנו שותים". הוא הקדיש חלק ניכר מפועלו לקידום החינוך במצרים ולביעור הבערות, בעיקר באזורים הנידחים של המדינה. 
חוסיין עורר מחלוקת רבה בתומכו בנאורות כנגד התפיסות המסורתיות השוררות במצרים. במסגרת ניסיונו להגן על עצמו מפני התקפות מתנגדיו, טען חוסיין כי אימץ גישה מחקרית מערבית ברוח הפילוסוף הצרפתי דקארט לניתוח הכתבים הטרום-אסלאמיים, תוך שהוא שם דגש על חיפוש האמת.
פוספטים בנגב

חברת פוספטים בנגב (פו"ב) הוקמה בשנת 1951 על ידי החברה הממשלתית "מחצבי ישראל". החברה ביצעה כרייה והשבחה של פוספטים בשדות פוספט בנגב.
מרבית הפוספט משמש לייצור דשנים זרחתיים לחקלאות הצומח. פוספט נטול פלואור משמש כתוספת מזון להאבסת בעלי חיים. חומצה זרחתית משמשת לתעשיות שונות כגון דטרגנטים, מזון ותרופות.
הפוספט, לאחר כרייתו, מכיל זרחן מעורב בחומר תפל כדוגמת מלחי כלור שונים ואבן גיר. לאחר כריית הפוספט, משביחים אותו בתהליך אשר כולל הפרדת מלחי הכלור מהזרחן שבפוספט ואז, שטיפתו. הפרדת אבן הגיר מהזרחן שבפוספט נעשית באמצעות קלייה בתנורים בטמפרטורה גבוהה.
בשנת 1951 הוקם מכרה באורון. זהו מכרה הפוספטים הראשון בנגב. יש בו מפעל להעשרת פוספטים ובו מתקן הפרדה ומתקן קלייה. מתקן הקלייה נסגר עקב שיקולים סביבתיים.
מכרה המכתש הקטן, היה פעיל בשנים 1992-1967, והופקו ממנו 15 מיליון טון של פוספט.
בשנת 1977 הוקם מכרה פתוח בבקעת צין. זהו המכרה הגדול ביותר של פוספטים בנגב ויש בו מפעל להעשרת פוספטים. לשם שינוע הפוספטים ממפעל צין נסללה מסילת ברזל מאורון באורך 34 ק"מ בצורת פרסה כדי להתגבר על הפרשי הגובה, החוצה את נחל צין בגשר גבוה וארוך. כן נסללה דרך אספלט טובה היורדת בתלילות ממפעל אורון למפעל צין. הדרך נקראת על שם מרדכי מקלף שהיה מנכ"ל מפעלי ים המלח.
סרטים על-מהירים בהם מתועדים פיצוצי סלעים של פוספטים בנגב, תרמו למחקר שנערך בנושא ריסוק סלעים.
בשנת 1991 התאחדה "פוספטים בנגב" עם "רותם דשנים" ועם "קבוצת אמפרט" האירופאית, תחת השם רותם אמפרט נגב בע"מ. החברה המאוחדת היא חברה בת של כימיקלים לישראל.

הקרן לשיקום מכרות

כרית הפוספטים בנגב פגעה קשה בנוף המדברי ובערכי טבע. לחברת רותם אמפרט זיכיון לכרייה על פני 200 קמ"ר (200,000 דונם), מתוכם כ-35 קמ"ר של מכרות לא משוקמים. בשנת 2003 העניקה רשות מקרקעי ישראל לחברת רותם אמפרט פטור מדמי חכירה עבור שטחים בהם לא נעשית כרייה פעילה, בתמורה להקמת קרן לשיקום מכרות אליה יופרשו כספים לשיקום מכרות העבר במטרה למזער את הנזק ולהחזיר את המצב לקדמותו. אולם, על פי  בדיקת מבקר המדינה מ-2012  הקרן לשיקום מחצבות לא הוקמה ולא הופרשו לזכותה כספים כנדרש.

נתיב הפוספטים

כחלק מפעילות של אחריות תאגידית נתיב הפוספטים הוקם בידי חברת רותם אמפרט בסיוע רשות הטבע והגנים. הנתיב הוא דרך עפר בת עשרה קילומטרים, המתאימה גם לנסיעת מכוניות פרטיות. הדרך מובילה אל המכתש הקטן ומאפשרת הצצה לתופעות הגאולוגיות כמו גם לתופעת הכרייה. בדרך מוקמו ארבע תחנות הסבר ועוד עמדת תצפית אחת.
וגם יש מפעל בטירת יהודה שהוקם בשנת 1998
אינוקנטיוס החמישי

ראשית חייו

פייר דה טארנטייז נולד בשנת 1225 בשמפאני-אה-וזואז, שהשתייכה לרוזנות סבויה. מאז 1264 הוא היה ראש מחוז של המסדר הדומיניקני. בשנת 1272 הוא מונה לארכיבישוף של ליון, ובשנת 1273 מונה לחשמן בישוף של אוסטיה. הוא היה גם פרופסור באוניברסיטת סורבון בפריז. כתלמיד של תומאס אקווינס ואלברטוס מגנוס הוא התפרסם בתחום המדע עם שם גדול יותר מאשר היה לו במהלך כהונתו. במהלך תקופה זו הוא קיבל את התואר דוקטור famosissimus.
הוא נבחר לאפיפיור ב-21 בינואר 1276, יום אחד בלבד אחרי כינוס המועצה, אשר התכנסה לראשונה על פי הכללים הקפדניים של קודמו גרגוריוס העשירי, ולפיהם הקרדינלים לא הורשו לעזוב את הבניין לפני שנבחר אפיפיור חדש. אינוקנטיוס היה הדומיניקני הראשון שנבחר לאפיפיור. אף על פי שנטה לנייטרליות, העד מהרה הוא נסחף בהשפעתו של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, שהתגורר כסנטור רומי ברומא. כמו כן הוא תמך בשביעות רצון במדיניותו כלפי רודולף פון הבסבורג, והוא גם ניסה לשווא להגביר את איחוד הכנסייה עם ביזנטיון.
אינוקנטיוס כיהן תקופה קצרה בלבד, וב-22 ביוני 1276 הוא מת ברומא, ובמקומו נבחר לאפיפיור אדריאנוס החמישי.
אמריקן לייזר

אמריקן לייזר היא רשת ישראלית הפועלת בתחום האסתטיקה הרפואית. הרשת מספקת טיפולים בארבעה תחומים: הסרת שיער, הסרת משקפיים בלייזר, הקפאת שומן וטיפולים אסתטיים שונים לגוף ולפנים בשיטות לא פולשניות. הרשת הוקמה בשנת 2000. 
בשנת 2000 נפתח הסניף הראשון של אמריקן לייזר, שסיפק שירותי הסרת שיער, והוקמו סניפים נוספים. בסוף שנת 2000 הרחיבה החברה את פעילותה לתחום הסרת המשקפיים בלייזר בשנת 2001 פתחה החברה שלושה סניפים נוספים. 
במהלך השנים הוסיפה החברה לתחומי פעילותה גם את תחום הדרמו אסתטיקה (טיפולי פנים וגוף) ואת תחום הקפאת השומן. 
נכון ל-2018 לחברה 17 סניפים. היא מעסיקה כ-400 עובדים, מהם כ-25 עצמאיים והיתר שכירים. בין עובדי החברה רופאים, צוותי אדמיניסטרציה, מטפלות ועוד.
משרדי הנהלת החברה ממוקמים בבניין UMI במערב ראשון לציון.