google/wiki40b huggingface dataset:
פארק בלוויל

היסטוריה

במהלך ימי הביניים היה האזור שטח חקלאי של כרמים בו גידלו גפנים. בינות לכרמים היו מספר פונדקי דרכים, אשר הגישו יין מקומי.
במהלך המאה ה-19 נפתחה במקום מחצבה של גבס אשר נדרש לצורך הפרויקטים של הברון אוסמן להתחדשות העיר פריז. החוצבים התגוררו בצריפים בשטח הפארק במהלך החורף ושבו בקיץ לעבד את שדותיהם. בשלהי המאה ה-20 נהרסו הצריפים, ובמקומם הוקם הפארק. בחלקה העליון של הגבעה נותר כרם פעיל.

תיאור הפארק

הפארק ממוקם בראש גבעת בלוויל, ובשיאו מגיע לגובה של 108 מטרים מעל פני הים. בפסגת הגבעה ממוקמת תצפית ממנה ניתן לראות את רחבי העיר. הפארק תוכנן על ידי האדריכל פרנסואה דבלוה (François Debulois ) ואדריכל הנוף פול ברישה (Paul Brichet) ונחנך בשנת 1988.
בפארק מזרקה שאורכה 100 מטרים, ומדשאה ששטחה כקילומטר רבוע. כמו כן בפארק ממוקם גן משחקים לילדים, שולחנות פינג פונג ותיאטרון פתוח.
בפארק ממוקם "בית האוויר" (Maison de l'Air) - מוזיאון הדן בזיהום האוויר.
מדי שנה, בחודש ספטמבר, נערכת בפארק תערוכת פרחים.
קרניים (סרט)

תקציר העלילה

איגנטיוס פריש (דניאל רדקליף) הוא גבר בן 26, שיש לו הכול. יום אחד, הוא מחליט להציע לחברתו מילדות, מרין ויליאמס (ג'ונו טמפל) נישואים. אך בערב ההצעה, לפני שהוא מספיק לדבר, היא מבקשת ממנו שיעזוב אותה ויתאהב באחרת, מה שגורם לאיגנטיוס לחשוב שמרין בוגדת בו עם אחר. בזעמו הרב, איג הולך להשתכר בפאב. למחרת, מתעורר איגנטיוס, ומגלה כי הוא נאשם ברצח של חברתו. המשטרה ובית המשפט סוגרים את החקירה בשל חוסר ראיות והוא לא מואשם רשמית; אך כולם בעיירה הקטנה משוכנעים שהוא אשם.
בערב יום השנה למותה של חברתו, איג משתכר, ולמחרת מגלה שצומחות מהרקות שלו זוג קרניים, שנותנות לו כוח לדעת הכול על בן אדם ברגע שיגע בו, ועוד כוח שדוחף אנשים להתוודות על החטאים שלהם. איג מחליט להשתמש בכוחות הקרניים החדשות שלו על מנת למצוא את רוצח חברתו ולנקום בו. במהלך החקירה, איג מגלה דברים איומים על הסובבים אותו, נוסף על כן, איג מגלה שככל שהזמן עובר, הקרניים נותנות לו עוד ועוד כוחות חדשים, אך בד בבד הוא משנה צורה לדמוי שטן.

פיתוח

ב-16 ביולי 2012, הודיע ג'ו היל, כותב הספר "קרניים" אשר עליו מבוסס הסרט באתר האינטרנט האישי שלו, כי הבמאי אלכסנדר אג'ה נבחר לביים את הסרט, וכי דניאל רדקליף וג'ונו טמפל התקבלו לתפקידים הראשיים. אלכסנדר אג'ה הסביר את התעניינותו הראשונית בפרויקט: 
אחרי שקראתי את הספר של ג'ו היל, לא יכולתי לעמוד בפיתוי לצלול לתוך העולם התחתון ולהמציא מחדש מיתוס אוניברסלי
— אלכסנדר אג'ה על הפקת הסרט
 
שיה לה-באף התקבל במקור לתפקיד הראשי בתור איג פריש, אבל מאוחר יותר הוחלף על ידי רדקליף.

צילומים

הצילומים החלו באוקטובר 2012 והם הסתיימו בתחילת דצמבר. הצילומים צולמו בונקובר, בקנדה ובקולומביה הבריטית.

שחרור

תאריך היציאה לאקרנים היה ב-11 באוקטובר 2013. ב-7 בדצמבר 2012 פורסמו פרומואים שונים לסרט, ובהם גם סרטון של מאחורי הקלעים.
ישראל תפוחי

ביוגרפיה

תפוחי נולד בישראל וגדל באוסטרליה אליה היגרו הוריו. בוגר תואר ראשון בכלכלה חשבונאות ומנהל עסקים מאוניברסיטת מלבורן ומוסמך לראיית חשבון מאוניברסיטת RMIT. 
את הקריירה המקצועית שלו החל תפוחי ב-1970 בשלוחה האוסטרלית של תאגיד וסטינגהאוס, ב-1971 הצטרף לקבוצת פיליפס בה שימש בתחילה כחשב באחת מחברות הבת האוסטרליות, ב-1975 כרואה חשבון בהנהלה הראשית של פיליפס אוסטרליה בסידני וב-1977 כחשב פיליפס אוסטרליה. 
תפוחי היה פעיל ציוני בניו סאות' ויילס וכיהן כיו"ר לענייני עלייה של הקהילה המקומית. ב-1979 עלה לישראל יחד עם משפחתו, עבד תחילה במשרד רואי החשבון ליובושיץ קסירר ושות', ולאחר מכן כחשב בחברות דומיין ופיוניר קונקריט ישראל כשב-1989 מונה לסמנכ"ל הכספים ולדירקטור במועצת המנהלים שלה. ב-1986 התקבל תפוחי ללשכת רואי חשבון בישראל. תפוחי כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של חברת אפריקה ישראל להשקעות וב-1997 מונה ליו"ר דירקטוריון בזק תפקיד בו שימש עד יולי 2000, בתקופתו בבזק נפתח שוק השיחות הבינלאומיות לתחרות, והחלו ההכנות לקראת הפרטתה. לאחר עזיבתו כיהן תפוחי במועצה המייעצת לבנק ישראל, כמנכ"ל החממה הטכנולוגית אינקסופט של רון לאודר, וכחבר דירקטוריון בחברות רבות, בהן שיכון ובינוי, חברת החשמל, הראל השקעות, שטראוס עלית ותדיראן קשר. ב-2016 מונה לדירקטור בבנק הפועלים.
בנוסף לפעילותו העסקית חבר תפוחי באגודת ידידי מכון ויצמן ובחבר הנאמנים של המכון, חבר הנהלת לשכת המסחר ישראל-אוסטרליה ולשכת המסחר ישראל-שווייץ. שימש כגזבר תנועת הליכוד והיה חבר בצוות חשיבה של אנשי כלכלה במשרד ראש הממשלה בעת כהונתו הראשונה של בנימין נתניהו כראש הממשלה. מאז מלווה תפוחי את נתניהו ומשמש כיועצו הכלכלי, הוא שימש כחבר בצוות מאה הימים שהקים נתניהו לקראת כינון ממשלת ישראל השלושים ושתיים. לתפוחי הוצע לשמש כמנכ"ל משרד ראש הממשלה אך הוא סירב. בנובמבר 2011 מונה לנשיא ארגון הבונדס, וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 2016. 
תפוחי מתגורר בירושלים נשוי ואב לארבעה ילדים.
ג'טון קלמנדי

ג'טון קלמנדי (באנגלית: Jeton Kelmendi; נולד ב-1978) הוא סופר, משורר ועיתונאי אלבני.

ביוגרפיה

קלמנדי הוא בוגר תקשורת מאוניברסיטת פרישטינה. בוגר תואר שני בלימודי ביטחון בינלאומי ודיפלומטיה באוניברסיטה החופשית של בריסל שבבלגיה. כיום הוא מועמד לדוקטורט בתקשורת. הוא כותב שירה, סיפורת ומאמרים, והוא גם כתב בעתונות אלבנית .  מוקדי הכתיבה העיתונאית של קלמנדי הם סוגיות תרבות ואקטואליה. קלמנדי התפרסם בקוסובו לאחר פרסום ספרו הראשון,  (Shekulli i Premtimeve  1999).
שירתו של קלמנדי תורגמה ל-22 שפות ופורסמה באנטולוגיות רבות. הוא נחשב היום כנציג הבולט של השירה האלבנית החדשה. שמו הולך לפניו בעיקר בפרסומים באנגלית, צרפתית ורומנית.
תרומתו בשדה הספרות מתאפיינת על ידי הביטוי הלירי, בחינת הטקסט והמסר המעמיק. שירתו אליפטית ומטפורית.
קלמנדי הוא מוותיקי מלחמת שחרור קוסובו (1998-1999). כיום הוא עובד ומתגורר בבריסל, בלגיה.
קוסו קיטאמורה

ביוגרפיה

קיטאמורה נולד בקוצ'י, יפן.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה קיטאמורה במדליית זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 19:12.4 דקות, לפני בן ארצו שוזו מקינו (19:14.1 דקות) וג'ים קריסטי מארצות הברית (19:39.5 דקות). בגמר היפנים ניהלו קרב מרתק ביניהם והשאירו הרחק מאחור את יתר השחיינים. בשלב המוקדמות, קבע קיטאמורה את הזמן השני בטיבו בתוצאה של 19:55.2 דקות. בשלב חצי הגמר, שיפר קיטאמורה את השיא האולימפי בתוצאה של 19:51.6 דקות, שהחזיק מעמד עד למשחה השני שבו יריבו מקינו שיפר אותו (19:38.7 דקות).
הופעתו המוצלחת במשחקים האולימפיים ושל חבריו לנבחרת השחייה, הראתה את השליטה היפנית בשחייה בשנות ה-30 של המאה ה-20 עד למלחמת העולם השנייה.
קיטאמורה כיהן בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 כיו"ר הוועדה ליחסי החוץ באיגוד השחייה היפני, שאירגן בהצלחה את תחרויות השחייה באולימפיאדת טוקיו (1964).
פיליפו ליפי

חייו

ליפי נולד בפירנצה. בילדותו מתו הוריו, ובגיל 14 נשלח למנזר כרמליתי, אך, לפי דברי הביוגרף ג'ורג'ו וזארי, במקום ללמוד את עיקרי הנצרות, הקדיש את זמנו למלאכת הציור וכישרונו האמנותי נתגלה עד מהרה.
בשנת 1456 הוזמן ליפי לצייר במנזר סנטה מרגריטה שבפראטו, שם התאהב בנזירה צעירה בשם לוקרציה בוטי. הוא הצליח להשיג את הסכמת אם המנזר, להרשות לה לשמש לפניו כדגם של  "הבתולה הקדושה". השניים ברחו מן המנזר והיא הפכה לפילגשו ונולד להם בן, הצייר הנודע פיליפינו ליפי.
עד שהותרו נדרי נזירותם בשנת 1461, הספיקה לוקרציה לשמש עבור ליפי דוגמנית לציורים רבים של "הבתולה הקדושה" (Madonna), שהנודע שבהם, "המדונה עם הילד ומלאכים" (1465 בקירוב), נמנה עם היצירות המפורסמות ביותר של גלריית אופיצי. 
ליפי נתמך על ידי ראש משפחת מדיצ'י, קוזימו דה מדיצ'י. תלמידו המפורסם ביותר היה סנדרו בוטיצ'לי. עבודתו המרשימה ביותר של פיליפו ליפי הם ציורי הפרסקו בקתדרלת פראטו ובהם דמויותיהם של יוחנן המטביל וסטפן הקדוש. בעבודה זו סייעו בידו בוטיצ'לי ובנו הקטן, פיליפינו, אשר הושפעו בעבודתם מציורי פרסקו אלה.
ליפי מת תוך כדי עבודתו על "סצנות מחיי מריה הבתולה" בקתדרלת ספולטו. הוא נקבר בספולטו, ולפי הוראותיו של שליט פירנצה, לורנצו דה מדיצ'י, הוקמה מצבת שיש הדורה על קברו.
אמנותו מצטיינת בקו אנושי, גם בסצנות דתיות. דבר זה היה חידוש בזמנו והשתלב עם רוח ההומניזם של פירנצה באותה תקופה. כמו כן ניתן לציין את גישתו לצבעוניות רבה הבאה לבטא את יפי הצבעים במציאות.
גלנליווט

היסטוריה

בתחילת המאה ה-19 הוחלט על מיסוי האלכוהול בסקוטלנד, לכן פעלו יצרני הויסקי באופן בלתי חוקי. אחד מהם היה חקלאי בשם ג'ורג' סמית.
ב-1823 חוקק הדוכס מגורדון (Duke of Gordon) חוק מיסוי חדש, לפיו תמורת תשלום מס ניתן להוציא רישיון חוקי לייצור אלכוהול. סמית ביקש רישיון, אותו קיבל כעבור שנה, היה לראשון שהורשה לזקק ויסקי חוקי, והקים את המזקקה בעמק (glen) הנהר ליווט, שהוא ממקורות הנהר ספיי. למזקקה ולויסקי קרא "גלנליווט".
כבעל רישיון החל לייצר ולמכור ויסקי בכמות גדולה. שכניו, בעלי המזקקות הבלתי חוקיות, החליטו לשרוף את המזקקה שלו, אך הוא הגן על עצמו  ועל עסקו, באמצעות שני אקדחים.
ב-1858 הוקמה מזקקה חדשה, גדולה ומודרנית בצמוד למסילת רכבת וכך שופרה מערכת ההפצה של הויסקי.
מזקקות ויסקי שכנות בעמק הנהר ליווט החלו להשתמש אף הם בשם "גלנליווט", ואף זכו בהכרת בית המשפט לשימוש בשם זה,  עד שב-1884 השיג ג'ון גורדון סמית, נכדו של ג'ורג' סמית, את אישור בית המשפט להיות המזקקה היחידה שיכולה לשאת את השם "The Glenlivet".
המזקקה פעלה באופן רציף משך כל השנים, מלבד בתקופת מלחמות העולם, בהן נוצר מחסור בשעורה.
ב-1958, עלתה המזקקה באש, אך שופצה במהירות וייצור הויסקי לא פסק.

ייצור

מלבד הלתת, העשוי משעורה, מיוצר הויסקי ממי באר עשירים במינרלים, העוברים סינון טבעי באדמות גרניט וכבול, ותהליך היישון הדרגתי ואיטי בחביות עץ אלון, באתר המזקקה הנמצאת בגובה 275 מטר מעל פני הים, באזור בעל טמפרטורות נמוכות ואוויר נקי.
בשנת 1853, פותחה שיטת הזיקוק הרציף, והוכנסה לשימוש במזקקה.
כפורת

כַפּוֹרֶת הַזָּהָב שימשה כמכסהו של ארון הברית שהיה במשכן ולאחר מכן בבית המקדש הראשון. בבית המקדש השני לא היה ארון הברית.

בניית הכפורת ומטרתה

בספר שמות נאמר:
וְעָשִׂיתָ כַפֹּרֶת, זָהָב טָהוֹר:  אַמָּתַיִם וָחֵצִי אָרְכָּהּ, וְאַמָּה וָחֵצִי רָחְבָּהּ; וְעָשִׂיתָ שְׁנַיִם כְּרֻבִים, זָהָב; מִקְשָׁה תַּעֲשֶׂה אֹתָם, מִשְּׁנֵי קְצוֹת הַכַּפֹּרֶת; וַעֲשֵׂה כְּרוּב אֶחָד מִקָּצָה, מִזֶּה, וּכְרוּב-אֶחָד מִקָּצָה, מִזֶּה; מִן-הַכַּפֹּרֶת תַּעֲשׂוּ אֶת-הַכְּרֻבִים, עַל-שְׁנֵי קְצוֹתָיו;וְהָיוּ הַכְּרֻבִים פֹּרְשֵׂי כְנָפַיִם לְמַעְלָה, סֹכְכִים בְּכַנְפֵיהֶם עַל-הַכַּפֹּרֶת, וּפְנֵיהֶם, אִישׁ אֶל-אָחִיו; אֶל-הַכַּפֹּרֶת--יִהְיוּ, פְּנֵי הַכְּרֻבִים; וְנָתַתָּ אֶת-הַכַּפֹּרֶת עַל-הָאָרֹן, מִלְמָעְלָה, וְאֶל-הָאָרֹן--תִּתֵּן אֶת-הָעֵדֻת, אֲשֶׁר אֶתֵּן אֵלֶיךָ; וְנוֹעַדְתִּי לְךָ, שָׁם, וְדִבַּרְתִּי אִתְּךָ מֵעַל הַכַּפֹּרֶת מִבֵּין שְׁנֵי הַכְּרֻבִים, אֲשֶׁר עַל-אֲרוֹן הָעֵדֻת--אֵת כָּל-אֲשֶׁר אֲצַוֶּה אוֹתְךָ, אֶל-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל.
— ספר שמות, פרק כ"ה, פסוקים י"ז-כ"ב
מפסוקים אלה ניתן להבין כי מטרתו של הכפורת - לשמש מקום ממנו ידבר האל אל משה רבנו. רש"י מפרש כי רוחבה של הכפורת ואורכה - "אמתים וחצי ארכה ואמה וחצי רחבה" - כאורכו וכרוחבו של הארון. כמו כן מציין רש"י כי "אף על פי שלא נתן שיעור לעוביה - פירשו רבותינו, שהיה עוביה טפח".
על הכפורת היו שתי דמויות שנקראו כרובים. קשה לדעת מה הייתה צורתם המדויקת של הכרובים, אך בפסוק כתוב במפורש שהיו להם כנפיים, וחז"ל אומרים (מובא גם ברש"י) שהיו להם פנים כפני תינוק. וכך הם מסבירים את המילה כרוב- כ-רביא, רביא בארמית פירושו תינוק. 
הכרובים והכפורת נעשו "מקשה אחת", כלומר, הזהב ממנו היו עשויים נוצק כיחידה אחת ולא כיחידות נפרדות.
יוסף שמחה גינזבורג

הרב יוסף שמחה גינזבורג (נולד בג' בחשוון תשי"ב, 1951) הוא רבה של המועצה מקומית ושליח חב"ד הראשי בעומר, מורה הוראה ומחבר ספרי הלכה.

ביוגרפיה

נולד בתל אביב לזהבה ולרב שלום יהודה לייב גינזבורג, שו"ב ומשפיע, כשהיה בגיל שלוש עבר עם משפחתו לבני ברק.
למד בישיבת קול תורה, ובישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד אצל המשפיע הרב שלמה חיים קסלמן, בשנת תשכ"ז נסע ללמוד בישיבת חב"ד המרכזית שבמרכז חב"ד העולמי בניו יורק. נישא לשטערנא שרה בת הרב דוד ברוומן שכיהן כיו"ר ועד כפר חב"ד. לאחר חתונתו התגורר בכפר חב"ד, עשה שימוש וקיבל סמיכה אצל הרב שניאור זלמן גרליק, בהמשך נסמך לרבנות מטעם הרבנות הראשית לישראל על ידי הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף.
בסיוון ה'תשל"ה נבחר לרבה של המועצה המקומית עומר. והחל לכהן מכ"ה באלול תשל"ה (1 בספטמבר 1975) כרב המקום.
הרב גינזבורג כותב משנת ה'תשמ"ז מדי שבוע מדור הלכה בסגנון שו"ת בעלון השבת שיחת השבוע, בשנים ה'תשנ"ד-ה'תשע"ה היה כותב בשבועון התקשרות מדור ההלכות ומנהגי חב"ד לשבוע הבא ומדור בירורי הלכה ומנהג. כן כותב הרב גינזבורג בקובץ הערות וביאורים ומפרסם מאמרים תורניים בכתבי עת שונים. כן הוא עונה על שאלות הלכתיות באתר צעירי אגודת חב"ד.
בשנת תשע"ו (2016) תבע הרב גינזבורג את המדינה בדרישה להכיר בו שהוא זכאי להיות מוכר כ"רב עיר", לאחר שהוא משמש כרב היישוב עומר למעלה מ-40 שנה, השופט צבי פרנקל מבית הדין לעבודה בבאר שבע קיבל את עתירתו.

משפחתו

הרב גינזבורג אב לחמישה, חתנו הרב שניאור זלמן טרבניק מכהן שליח חב"ד ורב העיר אולם, גרמניה. אחיו הרב חיים לוי יצחק, היה מחבר סדרת הספרים "פניני התניא" סדרת ביאורים מקיפה על ספר התניא. גיסו הרב אליהו יוחנן גוראריה, רב העיר חולון. גיסו הרב יהושע מונדשיין, היה היסטוריון, ביבליוגרף, וחוקר חסידות.
רפאל מלכו

רפאל (רפי) מלכו (לעיתים נכתב מולכו) (1921, ירושלים – נובמבר 2014, שם) היה בנקאי, מנהל ודירקטור ישראלי, ממעצבי המדיניות המוניטרית של ישראל בעשורים הראשונים לקיומה. כיהן כמשנה למנכ"ל בנק דיסקונט, כמנכ"ל בנק ברקליס-דיסקונט, מראשי קבוצת IDB עד אמצע שנות ה-90, ממייסדי הקרן לירושלים.

ביוגרפיה

מלכו נולד בשנת 1921 בירושלים, בנם של אלגרה (שמחה) לבית כהן והעיתונאי, ההיסטוריון ואיש הציבור יצחק רפאל מולכו.
מלכו היה אחד הילדים הראשונים שגדלו והתחנכו בשכונת רחביה (בבית מולכו), שהוקמה על קרקעות שנגאלו על ידי סבו, יצחק יהודה כהן, מידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, ושאביו, יצחק רפאל מלכו, היה ממייסדיה. את לימודיו התיכוניים סיים במחזור הראשון של בית הספר התיכון שליד האוניברסיטה (בין חבריו לספסל הלימודים היו יצחק נבון ואסתר הרליץ).
זמן קצר לאחר סיום לימודיו הצטרף לגרעין המייסד של בנק דיסקונט, שבמסגרתו במהלך השנים הגיע ממעמד של פקיד מתחיל למעמד של אחד המנהלים הכלליים וחבר במועצת המנהלים. במקביל לתחילת עבודתו בבנק הצטרף ל"הגנה" ובתקופה שקדמה למלחמת העצמאות שירת ביחידת הרכש.
תוך כדי פעילותו כמנהל ודירקטור בבנק דיסקונט, ב-IDB, ב"כלל" וברבות מהחברות-הבנות שלהן, קיבל על עצמו בעידודו של מנכ"ל הבנק דניאל רקנאטי, משימות מטעם ראשי המדינה, בהתנדבות, בהן חבר בקבוצה שניהלה את המשא ומתן המורכב עם ממשלת גרמניה על "הסכם השילומים". בהמשך, לבקשת שר האוצר לוי אשכול, שימש במשך שנים אחדות כראש האגף למטבע זר והאחראי על סחר החוץ של ישראל.
כשפרץ המשבר החמור הראשון בבנקאות הישראלית בסוף שנות ה-60, נקרא רפאל מלכו שוב על ידי לוי אשכול, הפעם בתפקידו כראש הממשלה, כדי שישמש נאמן מטעם המדינה לבנקים אחדים שהתמוטטו, ובתוך כך פעל להשבת אמון הציבור במערכת הבנקאית כולה. בנוסף, השתתף במספר ועדות ציבוריות וביצע שליחויות כלכליות אחרות עבור המדינה.
במשך השנים הפך לאחת הדמויות המשפיעות על התפתחות הכלכלה הישראלית בשלושת העשורים הראשונים של המדינה.
בשנת 1998, שנת היובל למדינת ישראל, הוענק למלכו (כמו לאביו לפניו) התואר יקיר ירושלים על תרומתו לפיתוח העיר.
רפאל מלכו היה נשוי במשך 70 שנה לרחל (רחלה) מלכו לבית קלדרון, והוא אביהם של עורך הדין יצחק מלכו והאדריכל יעקב מולכו.
מלכו התגורר ברחביה. באוגוסט 2014 נפטרה אשתו, והוא עצמו נפטר בנובמבר 2014 בשיבה טובה, בגיל 93. נקבר בחלקת יקירי ירושלים בהר המנוחות.
אשפוז כפוי

אשפוז כפוי הוא השימוש באמצעים חוקיים, שהם חלק ממערכת החקיקה בתחום בריאות הנפש, לצורך אשפוזו של אדם במוסד לבריאות הנפש, או במחלקה פסיכיאטרית, בניגוד לרצונו. זאת לשם מתן תרופות וטיפולים למשך זמן מסוים במסגרת בית החולים. 
במדינות רבות בעולם קיימים חוקים בתחום בריאות הנפש המגדירים את התנאים לאשפוזו הכפוי של אדם. בחלק מן המדינות, למשל בארצות הברית, קיימת דרישה חוקית לשימוע בפני שופט כדי להתיר אשפוז מעבר לפרק זמן קצר. במדינות רבות קציני משטרה ופסיכיאטרים יכולים לאשפז מטופל בכפייה לתקופה קצרה, לצורך הערכה פסיכיאטרית. אם בתום ההערכה יש מקום להמשך האשפוז, לדעת הרופאים המטפלים, חייב בית המשפט לאשר זאת. בהליך זה מופיעים בפני בית המשפט אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש המציגים הערכה כתובה ואף מעידים לפעמים בבית המשפט. אשפוז כפוי נעשה תמיד לתקופה קצובה ומחייב הערכה מחדש בזמנים קבועים.

בישראל

ככלל, במדינת ישראל אשפוז כפוי מוסדר בחוק טיפול בחולי נפש, התשנ"א-1991. על פי החוק, לא ניתן לאשפז אדם באשפוז כפוי בטרם בדיקה. החוק מעניק לפסיכיאטר המחוזי את הסמכות להורות על בדיקתו הכפויה של אדם על ידי מתן הוראה כתובה. רק אם בעת הבדיקה נמצא כי האדם חולה במחלת נפש וכתוצאה ממחלתו הוא מסכן את עצמו או אחרים, יכול הפסיכיאטר המחוזי להורות על טיפול כפוי באותו אדם. הטיפול יכול להיעשות באשפוז בכפייה, או בטיפול מרפאתי כפוי. הפסיכיאטר המחוזי יכול לאשפז אדם בכפייה לתקופה שלא תעלה על שבעה ימים, ובסמכותו להאריך הוראה זו בשבעה ימים נוספים על פי בקשה מנומקת בכתב מאת הרופאים המטפלים. הארכת הוראת אשפוז כפוי מעבר לתקופה של 14 יום יכולה להינתן אך ורק על ידי ועדה פסיכיאטרית מחוזית הפועלת על פי החוק. הפסיכיאטר המחוזי יכול להורות על טיפול מרפאתי כפוי עד לתקופה של חצי שנה ולהאריכה לתקופות זהות נוספות. הוראות הפסיכיאטר המחוזי ניתנות לערעור בפני הוועדה הפסיכיאטרית המחוזית ואילו החלטות הוועדה הפסיכיאטרית המחוזית ניתנות לערעור בפני שופט של בית המשפט המחוזי של אותו מחוז.
בעקבות מאבק משפטי שניהלה האגודה לזכויות האזרח ביחד עם ארגון בזכות, שבמהלכו הוציאו שופטי בג"ץ צו שחייב את המדינה לנמק מדוע לא ימונו עורכי-דין לייצג כל אדם נגדו ננקטים הליכי אשפוז כפוי, תוקן החוק בשנת 2004, ונקבעה זכותו של כל אדם הנתון להליכים שכאלה לייצוג משפטי במימון ציבורי.
ביחס לאוכלוסייה ייחודית של קטינים שהינם במעמד "קטין נזקק", קיימת הסדרה ייחודית בחוק הנוער (טיפול והשגחה), תש"ך-1960, הקובע את הדרכים לבדיקת קטין, מתן טיפול פסיכיאטרי ואשפוזו, במצבי אי-הסכמה בינו לבין הוריו.
מבנן

מבנן (או בלוק עירוני) הוא אזור עירוני שתוחמים אותו בניינים, רחובות וכבישים. בהוראה מורחבת משמש מונח זה להגדרת כל קבוצת בניינים שיש להם מתחם משותף.
מג ויין אוון

ביוגרפיה

אוון נולדה בוויילס. היא שיחקה בסרטי הקולנוע "פארק גוספורד", "אהבה זה כל הסיפור", "גאווה ודעה קדומה", "אירינה פאלם" ו"הדואליסטים". היא שיחקה לצדה של ניקולה פאג'ט (שגם השתתפה בסדרה "על אדונים ומשרתים") בסדרת הדרמה "A Woman of Substance".

חיים אישיים

אוון הייתה נשואה לוויליאם ורייט מ-1967 עד 1987.
פידיאס

יצירתו

פידיאס היה תלמידם של הפסלים הגיאס ואגאלאדס מארגוס. כיצירותיו המוקדמות ביותר נחשבים פסל אפולו מקאסל, האֵתנה לְֶמניָה ופסל אתנה פרתנוס שבפרתנון, אולם אלו מוכרים כיום רק מהעתקים. עבודתו היחידה ששרדה היא תבליטי הפסלים באפריז של הפרתנון - עבודה שבפועל בוצעה על ידי מספר רב של פסלים בהנחייתו.
הדמויות אותן פיסל מתוארות תוך פעולה - שיחה או פעולה אחרת. בתלבושות מתוארים בדים דקים וקפליהם מדגישים את התנוחות. בערך ב-436 לפנה"ס השלים את הפסל הגדול של זאוס באולימפיה. בין עבודותיו האחרונות - אתנה מדיצ'י, אחד מפסלי האמזונות למקדש ארטמיס באפסוס (כנראה ה"מאטה אמזונה"). ידוע כי צייר את פריקלס בדמות זאוס.
בשנת 1958 מצאו ארכאולוגים את בית המלאכה של פידיאס באולימפיה.
יחס הזהב, שנטען כי שימש בתכנון הפרתנון, מסומן באות היוונית פי, בה מתחיל שמו של פידיאס.
ווייסלב ששל

נעוריו ולימודיו האקדמיים

ווייסלב ששל נולד בסראייבו, בירת הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה שהייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, למשפחה ממוצא סרבי שמקורה במזרח הרצגובינה.
ששל למד בגימנסיה הראשונה בסראייבו והצטיין בלימודיו. בגיל 17 הצטרף לליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה (SKJ), וכן היה מעורב בארגוני תלמידים שונים ושימש כנשיא איגוד תלמידי הגימנסיה.
משסיים את לימודיו בגימנסיה, נרשם ששל לפקולטה למשפטים באוניברסיטת סארייבו והשלים לימודי תואר ראשון תוך שנתיים ושמונה חודשים. אחר כך, מאמצע שנת 1976, המשיך בלימודי משפטים באוניברסיטת בלגרד, וקיבל תואר שני ביוני 1978. התזה שלו נקראה "התפישה המרקסיסטית של עם חמוש". בנובמבר 1979, כשהוא בן 25, קיבל את תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת בלגרד לאחר שהצליח להגן על התזה שלו "המהות הפוליטית של מיליטריזם ופשיזם", והיה לדוקטור הצעיר ביותר ביוגוסלביה.
במהלך הדוקטורט ביקש להתקבל לתפקיד הוראה בסגל האקדמי הזוטר של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת סראייבו, אך במקום זאת התקבל לתפקיד מקביל בפקולטה למדע המדינה באוניברסיטה זו. בדצמבר 1979 התגייס לצבא העממי היוגוסלבי כדי לבצע את שירות החובה שלו והוצב בבלגרד. ששל עזב את הצבא בנובמבר 1980 אך בינתיים כבר איבד את משרתו באוניברסיטה.

קריירה אקדמית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

קריירה פוליטית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בשנת 1989 חזר ששל לארצות הברית, ומומצ'ילו ג'וייץ' (Momčilo Đujić), שהיה מנהיג צ'טניקי במלחמת העולם השנייה ושהה בארצות הברית כגוֹלה, העניק לו את התואר "וויבודה של הצ'טניקים", כדי ליצור "מדינה סרבית אחודה בה יחיו כל הסרבים, [תוך שהם] מחזיקים בכל האדמות הסרביות".
ב-1989, יחד עם ווק דרשקוביץ' ומירקו יוביץ', ייסד ששל את מפלגת ההתחדשות הלאומית הסרבית (SNO) האנטי-קומוניסטית. מאוחר יותר פילג את המפלגה כדי ליצור את המפלגה הרדיקלית הסרבית (SRS), וכך הציב את הצ'טניקים תחת שליטתו.

זיכויו

באפריל 2016, זוכה ששל מכל המיוחס לו בשל חוסר היכולת של התביעה לספק הוכחות מוצקות ומספקות להאשמותיה.
פאליו

הפאליו של סיינה (באיטלקית: Palio di Siena) הוא מרוץ סוסים מסורתי המתרחש בעיר מאז תקופת הרנסאנס. הפאליו מתקיים פעמיים בשנה, ב-2 ביולי וב-16 באוגוסט בעיר סיינה באיטליה. במרוץ משתתפים 10 סוסים ופרשים המייצגים 10 מתוך 17 הרבעים ההיסטוריים של העיר. המרוץ של יולי מוקדש למדונה מפרונזאנו, והמרוץ של אוגוסט מוקדש לחג עליית מרים השמימה. המרוץ שמתקיים מסביב לכיכר ההיסטורית של העיר סיינה בפיאצה דל קמפו, הפך לאטרקציה תיירותית ראשונה במעלה בעיר.

היסטוריה

המרוץ הראשון של חודש יולי התקיים ב-1656. ב-1707 נוסף המרוץ של אוגוסט. בשנת 1729 נקבעו הגבולות הרשמיים והמוסכמים של הרבעים השונים בעיר סיינה שמשתתפים במרוצים. באותה שנה אף נקבעה התקנה שרק 10 רבעים ישתתפו בכל מרוץ. במרוץ הבא אחריו ישתתפו 7 הרבעים שלא השתתפו קודם לכן ועוד 3 רבעים שנבחרים באמצעות הגרלה. כל אחד מ-17 הרבעים מיוצג באמצעות סמל, דגל, מדים של הפרש וכן מוזיאון המוקדש להישגי הרובע במהלך המרוצים השונים.

כללים

למרוץ כללים נוקשים ביותר – הפרשים רוכבים על הסוסים ללא אוכף, המרוץ מקיף שלוש פעמים את הכיכר ונמשך כ-90 שניות בממוצע. במרוצים הסוסים חשובים יותר מן הפרשים, ולפיכך הסוס יכול לזכות במקום הראשון במרוץ גם אם רוכבו נפל במהלך המרוץ. יתירה מכך, מעדיפים סוס מנצח נטול רוכב, כך נחסך סכום הפרס.
בנוסף לשני המרוצים בחודשים יולי ואוגוסט יכולה עירית סיינה להחליט לקיים מרוץ נוסף שלא מן המניין כדי לציין אירוע מיוחד. המרוץ המיוחד יכול להתקיים במהלך החודשים מאי ועד לספטמבר. ב-1969 התקיים מרוץ מיוחד לציון הנחיתה על הירח ובשנת 2000 התקיים מרוץ מיוחד נוסף לציון המילניום.
כחודש לפני כל מרוץ בוחרים ראשי עשרת הרבעים של סיינה שמשתתפים בו את הפרשים. הסוסים שישתתפו במרוץ נבחרים באמצעות הגרלה. לפרש יש אפשרות במהלך המרוץ להשתמש בשוט לא רק כנגד הסוס שבו הוא רוכב אלא גם כנגד פרש יריב וכנגד סוס של רובע אחר. השימוש בשוט גורר אחריו ביקורת רבה מצד ארגוני זכויות בעלי החיים באיטליה.
הסוס המנצח במרוץ הוא הסוס שמגיע ראשון לקו הסיום. הסוס המפסיד הוא הסוס שמגיע שני, ולא הסוס האחרון.
הרובע שסוסו הוכרז כמנצח זוכה בדגל עשוי משי (מכונה באיטלקית PALIO) שצויר במיוחד על ידי אומן בן העיר סיינה. הרובע המנצח מחזיק בדגל במוזיאון המיוחד שנמצא בכל רובע ורובע.

המנצחים

הרובע המעוטר ביותר במאה השנים האחרונות היה רובע OCA-האווז: הוא זכה ב-63 מרוצים מאז שנת 1900. הרובע בעל מספר הזכיות הקטן ביותר מכונה באיטלקית NONNA -סבתא. רובע CIVETTA – ינשוף מחזיק כעת בתואר מפוקפק זה משום שמאז 1979 לא זכה בשום מרוץ.
יום לפני המרוץ עורך כל רובע שמשתתף במרוץ ארוחת ערב חגיגית בה משתתפים כל תושבי הרובע. הרובע הזוכה במרוץ עורך ביום המרוץ עצמו ארוחת ערב חגיגית נוספת בה משתתפים בנוסף לתושבי הרובע כל ראשי העיר והאורחים הבכירים הנוספים שהגיעו לצפות במרוץ.
בפאליו שנערך ב-2 ביולי 2011 זכה רובע האווז, ובפאליו שנערך ב-16 באוגוסט 2011 ניצח רובע הג'ירפה.
רונית שני

ביוגרפיה

שני נולדה ב-1950 בחיפה, שם גדלה והתחנכה עד לגיוסה לצה"ל. בין השנים 1970–1973 למדה צילום בלונדון, ואת לימודי התואר השני (MFA) עשתה במכון פראט (Pratt Institute) שבניו יורק. היא בעלת תעודת הוראה ממכללת לוינסקי, ובנוסף למדה שנה ראשונה של תרפיה באמנות, בסמינר הקיבוצים, וקורס הנחיית קבוצות, בחוג לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
עבדה כצלמת עיתונות בלונדון ובישראל (מוסף "הארץ", "7 ימים", "מוניטין", "את"), כמבקרת צילום ("מוניטין", מוסף תרבות ספרות ואמנות ב"ידיעות אחרונות"), כצלמת תיאטרון בתיאטרון "בית לסין", וכתבה מאמרים וכתבות אודות צלמים וסקרה ספרי-צילום חדשים במסגרת העיתונים "ידיעות אחרונות" ו"סטודיו".
החל מ-1977 מלמדת צילום במכללה האקדמית בית-ברל, וכן לימדה קורסים בצילום בחוג לתקשורת של אוניברסיטת תל אביב, ב"קמרה אובסקורה", בבי"ס "מימד", ב"כותרת", רמת אביב, ובמחלקת הצילום של "בצלאל". בנוסף, ערכה מפגשי-אמנות ברחבי הארץ, במסגרת "אמנות לעם", ולימדה תולדות הצילום במדרשה לצילום גאוגרפי. אצרה את התערוכה "בארבע עיניים", (1987) גלריה "מימד" הגדולה, תל אביב, ואת התערוכה "חצר פנימית", (2012) בגלריה בינט, תל אביב.
יצירותיה נמצאות באוספים של מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, ומשכן לאמנות עין חרוד.
שני נשואה ואם לבן.
שלמה שונפלד

ביוגרפיה

שלמה שונפלד נולד בלונדון בשנת 1912. למד בישיבת סלובודקה שבליטא ובישיבת ניטרה שבסלובקיה, שבה התיידד עם הרב מיכאל דב
וייסמנדל. בגיל 22 מונה במקום אביו לרב קהילת 'עדת ישראל' שבשכונת סטמפורד היל שבלונדון, והיה גם למנהל בית-הספר התיכון היהודי הראשון בלונדון ולראש הרבנים של איחוד הקהילות האורתודוקסיות.
כמייסד "מועצת החירום של הרב הראשי בבריטניה" מהדמויות הדומיננטיות בתחום ההצלה ומבצע ה"קינדרטרנספורט".
במרוצת שנת 1938 שיתף פעולה עם ניקולס וינטון וקלט דרך בית הספר היהודי 'שפורד' בלונדון ילדים יהודים מארצות הרייך, והתמודד עם תופעת הפליטות והבעיות שהיו כרוכות בה. בין הילדים הפליטים, היה הגאב"ד יצחק טוביה וייס.
ב-1 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, פונה בית הספר ל"שפורד" - אזור כפרי במרכז בריטניה, כאמצעי התגוננות מפני ההפצצות הצפויות.
אחמד דבאח

ביוגרפיה

בצעירותו היה דבאח מורה בבית ספר יסודי. דבאח היה מנכ"ל חברת "סאלח דבאח ובניו", הכוללת רשת סופרמרקטים, חווה לגידול ושיווק בשר, והוא מקימו של קניון דבאח בדיר אל-אסד. בבעלות משפחתו יש משחטה עליה נמתחה ביקורת רבה.
בשנת 1992 הצטרף דבאח לליכוד. עבר לקדימה עם הקמתה. בבחירות לכנסת השבע עשרה הוצב במקום ה־51 ברשימת קדימה
ובבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה־36. לאחר התפטרותו של אבי דיכטר מהכנסת באוגוסט 2012 התמנה דבאח לחבר הכנסת ושימש בתפקיד קרוב לחצי שנה עד הבחירות לכנסת התשע עשרה בינואר 2013, בה הוצב במקום ה-9 ולא נכנס לכנסת. דבאח היה מתומכיה של ציפי לבני בבחירות 2008 ובשנת 2012 העביר את תמיכתו לשאול מופז.
דבאח פקד אנשים רבים לקדימה ובשל כך יש שכינו אותו "קבלן קולות".
לאחר סיום כהונתו בכנסת נבחר לראשות מועצת דיר אל אסד בשנת 2013 ברוב של 93.5% מהקולות בסיבוב השני.
דבאח נשוי ואב לתשעה. תושב דיר אל אסד.