google/wiki40b huggingface dataset:
גשור

נח"ל גשור

היאחזות נח"ל גשור הוקמה ב-8 באפריל 1968 על ידי שני גרעינים של השומר הצעיר מדרום להר פרס ליד צומת רפיד, והיה אז נקודת היישוב המזרחית ביותר בישראל. טקס רשמי לציון הקמת ההיאחזות התקיים לאחר חצי שנה באוקטובר 1968. ההיאחזות שכנה באופן ארעי בבסיס של חיל האספקה הסורי עד לסיום הקמת נקודת הקבע שלה. במקום היו מבנה גדול ושני צריפים שהיוו את כל ההיאחזות. במרץ 1970 כבר הייתה ההיאחזות בנקודת הקבע שלה למרגלות תל פארס. בינואר 1970 חוברה ההיאחזות לרשת הטלפון. 
ההיאחזות סבלה מהפגזות ויריות מסוריה. ביוני 1970 נהרגה אחת מחיילות ההיאחזות מהפגזה פתאומית שגם גרמה נזק כבד לבתי היישוב. בעקבות ההפגזה נחפרו תעלות בתוך היישוב ונבנו מבנים חדשים במקום אלו שניזוקו קשות. בניית המבנים הושלמה בפברואר 1971.
אזרוח היישוב נדחה על ידי תנועת הקיבוץ הארצי בגלל אי רצונה להקים יישובי קבע בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. חברי הגרעין במקום התווכחו ביניהם האם ראוי לאזרח את המקום. במרץ 1973 הוחלט לאזרח את היאחזות גשור ובמאי 1973 הוקצה שטח להקמת היישוב האזרחי במקומו הנוכחי, צפונית מזרחית לקיבוץ אפיק. באוקטובר 1973 הבטיח שר השיכון שבניית מבני הקבע של היישוב תחל עוד באותה שנה תקציבית. עם פרוץ המלחמה פונתה ההיאחזות ובחודשים שלאחר מכן שימשה את חיילי צה"ל שנערכו ברמה. חיילי הנח"ל לא שבו אל ההיאחזות לאור הסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה, על פיה נכלל צומת רפיד בשטח המפורז. אולם התוכניות להקים את יישוב הקבע גשור נמשכו. ב-30 ביוני 1974 אישרה מועצת הקיבוץ הארצי להתיישב בגשור במיקומו החדש.

קיבוץ גשור

הגרעין של מקימי היישוב האזרחי גשור התיישב במחנה פיק ב־15 באפריל 1975, ועבר למקומו הנוכחי ב־22 בנובמבר 1976. בשנת 1979 יצא הקיבוץ למסע פרסום לגיוס חברים נוספים
כלכלת היישוב מבוססת על חקלאות שלחין (ענבים לייצור יין, אבוקדו, תפוחים), כותנה וכן גידול בקר לבשר ולולי עופות לפיטום. חלק מחברי הקיבוץ עובדים במפעל בת של טל-דור (בשיתוף עם קיבוץ עין דור) המייצר כבלי חשמל למטוסים.
איגרת יעקב

איגרת יעקב היא איגרת המהווה את אחד מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות. האיגרת נכתבה על ידי "יעקב, משרת האל וישו המשיח האלוהי" ומשויכת ליעקב הצדיק, אחיו של ישו.
התמה המרכזית של האיגרת היא ניצחון הסבלנות בזמן ניסיונות ומפני פיתויים. האיגרת מגנה חטאים שונים וקוראת לנוצרים להמתין בסבלנות לביאתו השנייה של ישו.

מחבר האיגרת

בראשית האיגרת מצוין כי מחברה הוא "יעקב, משרת האל ומשרת ישו המשיח". החל מאמצע המאה השלישית מזוהה יעקב הצדיק, אחיו של ישו ככותבה של האיגרת. ז'אן קלווין הציע כי כותב האיגרת היה השליח יעקב בן חלפי המכונה יעקב הקטן.
מלומדים נוצרים אחרים משייכים את האיגרת ליעקב בן זבדי, אחיו של יוחנן כותב הבשורה. 
מרבית החוקרים המודרניים סבורים כי האיגרת נכתבה בשלהי המאה הראשונה או ראשית המאה השנייה, לאחר מועד פטירתם של כל הכותבים המוזכרים לעיל. מניתוח היוונית של האיגרת עולה כי לא נכתבה על ידי יהודי שהתגורר בירושלים, אלא ככל הנראה על ידי יהודי שהתנצר והתגורר ברחבי הגולה מחוץ לארץ ישראל.

שילוב האיגרת בברית החדשה

האיגרת מוזכרת כחלק מהברית החדשה על ידי אוריגנס מאלכסנדריה וכן על ידי אירנאוס וקלמנט מאלכסנדריה ואוסביוס. האיגרת מוזכרת בין 27 ספרי הברית החדשה על ידי אתאנאסיוס מאלכסנדריה, ואושרה כחלק מספרי הקודש בוועידות שנערכו במאה הרביעית, אולם קודם לוועידות אלה היו ספקות בכנסייה בדבר שיוך האיגרת לספרי הקודש – ככל הנראה לאור העובדה שנכתבה על ידי יהודי נוצרי ועבור יהודים נוצריים, ולכן לא נפוצה כמו איגרות פאולוס בקרב הקהילות הנוצריות של הגויים שהתנצרו.
הר כחל

לקריאה נוספת

מ' ליבנה, סיור בחרמון הר כחל, מ' ענבר א' שילר (עורכים), רמת הגולן, אריאל, 50 – 51, תשמ"ז, עמ' 181 – 183.
אבוס

אֵבוּס הוא מתקן מוארך, עשוי עץ או אבן על פי רוב, המשמש להזנה של בהמות, הן במשק החי והן במרעה.
בתנ"ך מוזכר האבוס בספר ישעיהו, פרק א', פסוק ג': "יָדַע שׁוֹר קֹנֵהוּ וַחֲמוֹר אֵבוּס בְּעָלָיו; יִשְׂרָאֵל לֹא יָדַע, עַמִּי לֹא הִתְבּוֹנָן". הפסוק בא כתוכחה לבני ישראל ומנגיד בין השור, שמכיר את קונהו ויודע שהוא דואג לצרכיו, והחמור, שמכיר את האבוס שבו מניח לו בעליו את מזונו, לבין עם ישראל, שאינו יודע שאלוהים הוא הדואג לו.
על פי הברית החדשה, ישו נולד בעת שהוריו היו בדרכם מנצרת לבית לחם ובהיעדר מקום לינה, הושכב התינוק באבוס. מאז מופיע האבוס בהמחזות של לידת ישו הנערכות בחג המולד.
במשק החי המודרני מותקנים אבוסים לפי תקני רווחה והיגיינה מתקדמים.
פאלאצו ג'וסטי (ונציה)

תיאור המבנה

הארמון תוכנן על ידי האדריכל אנטוניו ויסנטיני. לארמון ארבע קומות, כאשר בקומת הקרקע, בין קשתות הכניסה למבנה שלוש נישות המתוחמות בין עמודים דוריים, ובהן הוצבו פסלים.

היסטוריה

הארמון נבנה בשנת 1766, ונרכש על ידי משפחת מיאני (Miani), שלימים מכרו אותו למשפחת קולטי (Coletti), ובהמשך למשפחת ג'וסטי (Giusti) - אשר רכשו גם את ארמון קא' ד'אורו הסמוך. כיום משמשים שני הארמונות את הגלריה ג'ורג'ו פראנצ'טי אלה קא' ד'אורו. קומת הקרקע שבארמון כוללת שלוש גומחות להצגת פסלים המוקפות בפילסטרים בסגנון דורי.
הכוח הממוכן הנסיוני

הכוח הממוכן הנסיוני (Experimental Mechanized Force) היה יחידה צבאית בגודל חטיבתי של הצבא הבריטי. הכוח הוקם באופן רשמי באוגוסט 1927, והיה מיועד לבדיקתן ופיתוחן של טכניקות ואמצעים הנדרשים ללוחמת שריון. במהלך תקופה של שנתיים הכוח השתתף במספר תרגילים שהוכיחו את יכולתו של כוח ממוכן (חיל שריון וחיל רגלים ממוכן) נגד צבאות מסורתיים המבוססים על חיל רגלים וחיל פרשים, וכנראה שבגלל סיבה זו גם זכה להתנגדות רבה מקרב הקצונה השמרנית הבכירה בצבא הבריטי. הכוח פורק ב-1929, אולם המסקנות מקיומו הביאו להקמת כוחות משוריינים בצבאות אירופה, ובראשם הורמאכט הגרמני שאימץ ופיתח את תורת הלחימה המשוריינת לדוקטרינה צבאית שלמה — הבליצקריג.
איאבו אוג'ו

ראשית דרכה

איאבו אוג'ו נולדה בשם אליס איאבו אוגונרו ב-21 בדצמבר 1977 בלאגוס שבניגריה, למרות שאביה היה מאבאוקוטה. היא הצעירה מבין שלושה ילדים, עם שני אחים גדולים. בזמן שלמדה בתיכון היא הצטרפה לקבוצת דרמה. היא למדה ניהול נדל"ן באוניברסיטת "Lagos State Polytechnic"  (בתרגום חופשי לעברית: לאגוס פוליטכני).

קריירה

לאחר שאוג'ו לקחה חלק בקבוצת דרמה בתיכון, היא התחילה את הקריירה שלה בשנת 1998. היא נרשמה עם מספר שחקנים לאיגוד "Actors Guild of Nigeria" (בתרגום חופשי לעברית: השחקנים של ניגריה) בעזרתה של בימבו אקינטולה . 
איאבו אוג'ו השתתפה במספר סרטים ניגרים בולטים. תפקידה הראשון היה בשנת 1998 בסרט "Satanic" (בתרגום חופשי לעברית: שטני) שהיה באנגלית. בשנת 2002, איאבו אוג'ו עשתה את הופעת הבכורה שלה עם באבא דאריג'ינוון. בחודש ינואר בשנת 2015, היא הוציאה את הסרט "Silence" (בתרגום חופשי לעברית: שתיקה), אשר כלל את השחקנים ג'וסף בנג'מין , אלכס אוסיפו , פייתיה ויליאמס ודוריס סימאון .
בשנת 2004, איאבו אוג'ו התחילה לייצר סרטים משל עצמה, ההפקה הראשונה שלה הייתה "Bolutife", ולאחר מכן היא הפיקה את הסרטים "Esan" (בתרגום חופשי לעברית: אסאן), "Bofeboko" (בתרגום חופשי לעברית: בופבוקו) ועוד.

חיים אישיים

כשהגיעה אוג'ו לגיל 21 היא החליטה לקחת הפסקה מהקריירה שלה כדי להתמקד בהקמת משפחה. היא התחתנה וילדה בן בשנת 1999, וילדה בת בשנת 2001. כיום, אוג'ו גרושה, ואומרת שהיא התחתנה מוקדם מידי. היא דיברה על כך שהיא מתכוונת להפסיק להשתמש בשם המשפחה של בעלה לשעבר, אוג'ו.

קרן פינקיס

בחודש מאי בשנת 2011, איאבו אוג'ו השיקה קרן בשם "קרן פינקיס" למען ילדים עם צרכים מיוחדים. היא חגגה את יום השנה החמישי של הקרן ב-1 במאי 2016 במלון "R And A City Hotel Ikeja" אשר ממוקם בלאגוס.
פיראניה

תפוצה ובית גידול

הפיראניה נפוץ באגמיה ונהרותיה של דרום אמריקה; בעיקר באזור אגן האמזונאס וביערות הגשם הטרופיים. הפיראניות הם דגי מים מתוקים, ומקווה המים שבו הם חיים חייב להיות חמים יחסית, ולכן הם חיים באזורי אקלים טרופי. לעיתים, הפיראניות זורמים עם הנהר גם לאזורים קרים יותר, אולם לרוב אינם שורדים את החורף באזורים אלו.

תיאור הפיראניה

גופו של הפיראניה צר, ורוחבו מספר סנטימטרים. אורך פרט בוגר בין 15 ל-25 ס"מ לערך, אף שנתפסו פרטים גדולים יותר, שאורכם כ-40 ס"מ. משקל פרט בוגר כמה מאות גרמים. פיו של הפיראניה קטן יחסית והוא נפתח כחתך צר. ככלל, גופו של הפיראניה אפור, כסוף או חום. במינים מסוימים אזור הזימים וסביב הפה צבוע בצבע עז - גוני אדום, כתום, ירוק או כחול. לפיראניה שלושה סנפירים שצורתם החדה מסייעת לו בתמרונים זריזים.
הפיראניות חיים בקבוצות של עשרות פרטים, השוחים במהירות רבה ובסמיכות זה לזה. תזונתם מתבססת בעיקר על דגים אחרים, ציפורים וחיות קטנות הנופלות למים. כשמזדמן להם טרף, קבוצת הפיראניות שוחה אליו בזריזות רבה ונושכת אותו. בדרך כלל אין הם הורגים את טרפם מיד אלא רק 'נוגסים' ממנו נגיסה אחת. לאחר נשיכת הטרף, הדם הזורם מן הקורבן ממריץ את הפיראניות ומושך פרטים נוספים לאזור הטרף. הפיראניות ניזונים גם מנבלות, ובכך הם תורמים לשמירת הניקיון וההיגיינה בסביבתם.
קיימים מספר מיני פיראניה שהם צמחוניים לחלוטין, וניזונים בעיקר מצמחי מים ומאצות. בדרך כלל, משקלו של פיראניה צמחוני גדול יותר ממשקלו של פיראניה טורף.

הפיראניה והאדם

יש המגדלים את הפיראניה באקווריום ביתי, אולם גידול שכזה אינו נפוץ בשל המוניטין הרע שיצא לפיראניות, ולכן הפיראניות חיות בשבי בעיקר בגני חיות ובאקווריומים מקצועיים. יתרה מכך, השגת פיראניות לגידול ביתי קשה מאוד, ולרוב כרוכה בייבוא בלתי חוקי. גם החוק הישראלי אוסר ייבוא, החזקה ומכירה של דגי פיראניה. האיסור החוקי במקומות רבים בעולם בגידול פיראניה נובע מהסיכוי שתשוחרר במזיד או בשוגג למקורות מים מקומיים, תתחרה במינים מקומיים ותהווה סכנה לאדם הבא במגע עם מקור המים.
דגי הפיראניה ידועים בעיקר בשל שיניהם החדות, שהוציאו להם מוניטין של אוכלי בשר רצחניים; זהו מיתוס הנכון רק בחלקו: למרות האגדה האורבנית הנפוצה, רק לעיתים נדירות (בעיקר כשהמים רדודים והמזון נדיר) יתקפו פיראנות אדם בריא המסוגל לנוע. בכל זאת, תועדו מקרים של פיראניות הטורפות אדם חי.
מגילת אנתוני

מגילת אנתוני (באנגלית: Anthony Roll) היא אינוונטר (רשימת מצאי) של אוניות הצי האנגלי הטיודורי משנות ה-40 של המאה ה-16. היא נקראת על שם האיש שיצר אותה, פקיד-המלכות אנתוני אנתוני. האינוונטר כלל במקור שלוש יריעות קלף, ועליהן ציורים של 58 כלי שיט מלחמתיים שבצדם מידע על גודלם, צוותם, חימושם וציודם הבסיסי. המגילות הוענקו להנרי השמיני ב-1546 והוחזקו בספרייה המלכותית. ב-1680 מסר צ'ארלס השני שתיים מן המגילות לסמיואל פיפס, שהורה לחתוך ולכרוך אותן כספר, הנמצא כיום בספריית פיפס במגדלן קולג', קיימברידג'. המגילה השלישית נשארה באוסף המלכותי עד שניתנה על ידי ויליאם הרביעי לבתו, מרי פוקס, אשר מכרה אותה ב-1858 למוזיאון הבריטי; כיום היא נמצאת בספרייה הבריטית.
חמין

המושג חַמִּין (ריבוי של "חם" בלשון חז"ל; ביידיש מזרחית: טשאָלנט, קרי צ'ולנט; בערבית: סחינה או תבית) מתאר מגוון מאכלים מהמטבח היהודי שייחודם הוא בכך שבישולם אורך זמן רב ומתבצע על מקור חום נמוך יחסית לקראת שבת. רכיביו של החמין משתנים לפי מנהגי העדות השונות, אך בדרך כלל החמין מכיל בשר בקר, תפוחי אדמה, חומוס, שעועית, חיטה, גריסים וביצים קשות. לאחר שעות רבות של בישול והנחה על האש הופך צבעו לחום כהה, ורכיביו מקבלים גוון אחיד.
במקורות הקדומים המילה "חמין" מתארת מים חמים ולא את תבשיל החמין.

אכילת חמין בשבת

בדרך כלל החמין מבושל בערב שבת ונטמן בתנור או כיוצא בזה כדי שחומו יישמר עד לאכילתו, לכן הוא מהווה מאכל מיוחד ליום השבת. תבשיל זה נוצר מאחר שלפי ההלכה היהודית יש איסור לבשל ביום שבת, וכן יש איסור על הבערת אש ביום זה. עם זאת, על פי ההלכה מותר להתחיל במלאכה לפני כניסת השבת, כאשר ידוע שהמלאכה תמשיך להתבצע בשבת מעצמה (שביתת כלים), ועל כן מותר להתחיל לפני כניסת שבת בבישול מאכל שבישולו יושלם מעצמו במהלך השבת. עם זאת ישנן הגבלות שונות על בישול באופן זה, ראו בערך השהיה (שבת).
כדי שניתן יהיה לאכול מאכל חם ביום השבת היה צורך לבחור במאכל שבישולו יתחיל לפני כניסת שבת ושיארך זמן רב, מה שימנע ממנו להישרף עד לאכילתו. ישנם מאכלים נוספים שנתייחדו לשבת מסיבה זו כגון הג'חנון התימני. רבי זרחיה הלוי, פרשן הרי"ף בן המאה ה-12, כתב על מעלת אכילת החמין בשבת: "ויש אומרים כי תקנת רבותינו היא לענג את השבת בחמין" (מסכת שבת טז ע"ב מדפי הרי"ף).

התנגדות לאכילת חמין בשבת

הקראים, והשומרונים לא אוכלים חמין בשבת. הסיבה לכך היא שבתורה, בשמות ל"ה, מופיע הציווי "לֹא-תְבַעֲרוּ אֵשׁ, בְּכֹל מֹשְׁבֹתֵיכֶם, בְּיוֹם, הַשַּׁבָּת", וניתן ללמוד כי אסור בכל מצב שתבער אש בשבת והיו קראים שפירשו כך. בנוסף הקראים סבורים שבישול בשבת אסור ומכיוון שהחמין מבושל למעשה ביום השבת, חל איסור על אכילתו. ליהודים הקראים יש מאכלים מסורתיים משלהם ליום השבת, כמו טגרינס, אשר נאכלים כשהם צוננים. לעומתם חז"ל פירשו פסוק זה שאסור להדליק את האש בשבת, אבל מותר להדליקה בערב-שבת ולהשאירה דולקת, ולכן הם מתירים לחמם ולאכול חמין בשבת. במשנה יש הוראות כיצד ובמה מותר להטמין את החמין.
רק בימי חול

תקציר העלילה

ספינת תיירים מגיעה לנמל פיראוס. בין הנוסעים נמצא הומר טרייס (ז'ול דאסן), פילוסוף אינטלקטואלי ממידלטאון, קונטיקט. הוא מעריץ את תרבות יוון העתיקה מזמנם של אפלטון ואריסטו ומגיע לחקור מדוע היא הידרדרה.
לנמל מתפרצת איליה (מלינה מרקורי), קופצת לים ואחריה כל הימאים. הם שוחים בשמחה לעבר הספינה ומנופפים לתיירים.
איליה היא זונה עצמאית. היא אינה כפופה לסרסור המקומי הנקרא no face שגובה מהזונות המקומיות שכירות גבוהה עבור החדרים שהוא משכיר להן. היא מקבלת רק לקוחות שמוצאים חן בעיניה וקובעת את התשלום בסוף לפי שביעות רצונה. היא עובדת כל יום חוץ מיום ראשון שאז היא הולכת לים או מארגנת "בית פתוח" בו היא מארחת את לקוחותיה הקבועים.
הומר נכנס לטברנה ומתבונן ברוקדים. למקום מגיעה איליה והוא מספר לה על מטרת נסיעתו. היא עוזבת והוא שומע ויכוח בינה למלח אמריקאי, מסיק שהיא זונה ומתעצב על המצב אליו הידרדרה התרבות היוונית המפוארת.
הוא מבקש מאיליה לצאת לחופשה של שבועיים מעבודתה ובזמן הזה לחנך אותה על ידי קריאת ספרים ושמיעת מוזיקה קלאסית. היות שהוא מרושש הוא מסכים להצעתו של הסרסור לממן זאת.
גם איליה אוהבת טרגדיות יווניות אבל לשיטתה הן כולן נגמרות בטוב כשהגיבורים הולכים להתרחץ בשפת הים.
כשנודע לאיליה שאת לימודיה מממן הסרסור היא מתמלאת כעס, זורקת את הספרים ותקליטי המוזיקה הקלאסית שסיפק לה הומר ובמקום זה שמה את תקליט "ילדי פיראוס" ומתחילה לשיר ולרקוד לצליליו. ביחד עם חברותיה הזונות היא מארגנת הפגנה אלימה נגד הסרסור וכולן נאסרות. בכלא היא מנהלת משא ומתן עם בא כוחו של הסרסור ומצליחה להוריד את דמי השכירות באופן משמעותי.
לאחר ההצלחה מגיעה איליה לטברנה שם היא פוגשת את הומר עצוב וממורמר. לאחר שתיית כמה כוסות אוזו הוא מתעורר לחיים ומצטרף לריקוד סירטאקי עם כל השיכורים. הוא מבין כי שגה בקביעתו שהתרבות הקדומה חשובה יותר מהתרבות הנוכחית בה האנשים שמחים. הוא עוזב את נמל פיראוס כשאיליה והימאים שוחים ומנפנפים לו לשלום כפי שעשו בהגיעו לפיראוס.
אסון המכביה

אסון המכביה הוא תאונה בה התמוטט גשר מעל נחל הירקון בעת טקס הפתיחה של המכביה החמש עשרה, ב-14 ביולי 1997. באסון נהרגו ארבעה ספורטאים ו-69 נפצעו.

תיאור האירוע

בסביבות השעה שמונה בערב, התמוטט גשר ארעי שהוקם כדי לאפשר את מעבר משלחות המכביה לאצטדיון רמת גן. בשל קריסת הגשר נפלו למי נהר הירקון המזוהמים רוב חברי המשלחת האוסטרלית, בה היו 373 ספורטאים וחלק מחברי המשלחת האוסטרית, שמנתה 51 ספורטאים. תוצאות האירוע: ארבעה מחברי המשלחת האוסטרלית קיפחו את חייהם, 69 ספורטאים נוספים נפצעו בדרגות שונות של פציעה. עקב מכת הגשר במים, חומרים רעילים מתחתית הירקון עלו מעלה, והפגיעה בבריאותם של מי ששהו במים הייתה חמורה מכפי שהייתה אלמלא הזיהום בירקון. גם המחלצים שנכנסו למים על מנת לחלץ את הספורטאים נפגעו.
בעוד הספורטאים נמשים מן המים המשיך להתנהל טקס הפתיחה, במתכונת מקוצרת.

נפגעים

גרגורי סמול מת לפני הגעתו לבית החולים. ככל הנראה, מותו נגרם מחבלה עקב הנפילה עצמה. באותו היום מתה גם ייטי בנט מחנק. ב-26 ביולי, 12 יום לאחר מכן, מתה אליזבת סוויקי מזיהום. ב-10 באוגוסט מת וורן זינס מזיהום בדרכי הנשימה. בנתיחה שלאחר המוות התגלה שהפטריה Pseudallescheria boydii, גרמה לזיהום בגופו.
מבין הפצועים התפרסמה האוסטרלית סאשה אלתרמן, שעברה למעלה משלושים ניתוחים.

חקירה ומשפט

בית המשפט קבע כי אסון המכביה קרה בגלל מחדל חמור שנגרם על ידי המהנדס מיכה בר-אילן שתכנן את הגשר, הקבלנים יהושע בן עזרא וברוך קרגולה שהקימו אותו, ואדם מישורי בעל חברת האירועים שתיווך בין הנהלת המכביה לקבלנים. חמישה אנשים הורשעו בגרימת מוות וחבלה ברשלנות. ארבעה מהם נשלחו לתקופות מאסר של חמישה עד 21 חודשים והחמישי נידון לשישה חודשי עבודות שירות.

לאחר האסון

האירוע הטראגי, כמעט גרם לנתק של מסורת קיום "המכביות" וגרם למתח בין מדינת ישראל לקהילה היהודית האוסטרלית, שטענה שישראל מתמהמהת לפצות אותם כחוק.
האסון גרם לכך שנעשו מאמצים גדולים בניקוי נחל הירקון מהמזהמים שהיו בו שנים רבות. כמו כן, היה יחד עם אסון אולמי ורסאי אחד הגורמים להקמתה של ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט ורדימוס זיילר, בחודש יולי 2001.
שנים רבות הייתה באזור האסון פינת זיכרון בלתי רשמית ובה מכתבי הזדהות עם הנספים, נרות נשמה וקישוטים שונים. בשנת 2005 הקימו עיריית תל אביב-יפו ועירית רמת גן גשר גדול ואיתן במקום, הנקרא "גשר המכביה ה-15". פינת הזיכרון הוסרה ובמקומה הוצבה טבלת הנצחה משיש.
אולימפיאקוס (אגודה)

היסטוריה


המועדון הוקם ב-10 במרץ 1925 בנמל פיראוס כאשר שתי קבוצות כדורגל ותיקות, "מועדון הספורט והכדורגל של פיראוס" ו"מועדון אוהדי הכדורגל של פיראוס", החליטו להקים מועדון חדש בשם "מועדון אולימפיאקוס של פיראוס". שם המועדון שואב השראה מהמשחקים האולימפיים ביוון העתיקה, וחזון המייסדים היה ליישם את ערכי המשחקים האולימפיים בקבוצות הספורט השונות שיקימו חברי האגודה.
ג'ו מורלו

ביוגרפיה

מורלו נולד בספרינגפילד, מסצ'וסטס. סבל מלקות ראייה חלקית מלידה. החל את דרכו המוזיקלית ככנר מחונן: בגיל 6 החל ללמוד לנגן בכינור ובהמשך הופיע כסולן עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בנגינת הקונצ'רטו לכינור של מנדלסון. בגיל 15 זנח את הכינור והחל ללמוד תיפוף אצל ג'ורג' לורנס סטון.
מורלו פעל במסגרת הרכבים שונים החל מראשית שנות ה-50, אך את עיקר פרסומו רכש בתקופתו כחלק מרביעיית הג'אז של הפסנתרן דייב ברובק. מורלו הצטרף להרכב ב-1955 ונשאר בו עד להתפרקותו ב-1967. בתקופה זו הקליט ההרכב עשרות אלבומים. הרביעייה התמחתה ביצירות במקצבים בלתי שגרתיים, ולמורלו היה חלק נכבד בעיצוב הסגנון המוזיקלי הייחודי שלה ובהצלחתה ברחבי העולם. הוא גם אחראי לכמה מקטעי סולו ידועים, כמו זה של "Take Five". 
לאחר פירוק ההרכב, המשיך מורלו להופיע עם אומנים שונים ולהוציא אלבומים רבים נוספים. בסך הכול השתתף בלמעלה מ-120 אלבומים במהלך הקריירה שלו, כ-60 מהם עם רביעיית דייב ברובק. משנות ה-70 ואילך, לאחר שראייתו הידרדרה, התמקד מורלו בהוראה והוציא תחת ידיו מתופפים רבים (בין תלמידיו גם דייוויד ריץ', מהמורים החשובים לתופים בישראל במהלך העשורים האחרונים). כמו כן, מורלו כתב ספרי הדרכה למתופפים והקליט סרטוני וידאו בהם הוא מלמד את טכניקת התיפוף שלו. 
מורלו נפטר בגיל 82 בביתו שבאירוינגטון, ניו ג'רזי.
מכלול רוטשילד

מכלול רוטשילד או כתב יד רוטשילד (באנגלית: Rothschild miscellany, מספרו הסידורי: MS. 180/51) הוא קובץ של כתבי יד מאויירים בעברית מהמאה ה-15, ובהם ספרי קודש וספרי חול יהודיים. הקובץ היה מצוי ברשות משפחת רוטשילד ונמסר בשנת 1957 למוזיאון ישראל בירושלים ומוצג בחלקו לציבור בספרייה הלאומית.
הקובץ כולל בין השאר כתבי יד של ספרי התנ"ך, ספרות תורנית, סידורי תפילה ופיוטים לאירועים משפחתיים ומסורתיים, סך הכול כ-400 כתבי יד.
בין כתבי היד האחרים בקובץ, ספרי היסטוריה, ספרי מוסר וספרי פילוסופיה, חלקם נכתבו במקור בעברית וחלקם מתורגמים.
חברת "Facsimile Editions" מלונדון יצרה מהדורת פקסימיליה מהודרת בת 500 עותקים ממוספרים. למהדורה צורף כרך מאמרים אשר חוברו על ידי מומחים לכתבי-יד עתיקים. במהדורה זו כולל האוסף 948 עמודים, שמהם 816 מעוטרים.

תולדות האוסף

ההשערה היא כי כתבי היד בקובץ נכתבו על ידי כמה סופרים בעיר פרארה באיטליה בשנת 1470 לערך בהזמנת משה בן יקותיאל הכהן, המוזכר באחד מכתבי היד בשמו. הכתב בחיבורים יפה במיוחד ונכתב על קלף פקועה העשוי מעורות עדינים של עגלים בני-יומם.
כתבי היד בקובץ נכתבו בתקופת הרנסאנס, שבהּ אימצו היהודים את מנהג השליטים, בהם בין השאר בית מדיצ'י מפירנצה ומשפחת אסטה מפרארה, להוסיף איורים וציורים מהודרים לכתבי-יד קדומים בתהליך העתקתם. באותן שנים נהנו יהודי איטליה משגשוג כלכלי בזכות עסקי ההלוואות בזיכיון בלעדי כך שהיו ברשותם אמצעים לממן את ציורי האמנות המופיעים בחיבורי האוסף.
בין 300 הציורים באוסף נמצאים מראות נוף עם פרספקטיבה מרחבית, כמקובל באמנות של אותה תקופה. אליהם נוספו ציורי דמויות מהמקרא, ודמויות אחרות המוזכרות בכתב היד העתיקים. הכל נעשה במטרה לתת חזות אסתטית ואמנותית לכתב-היד.

גלגולי האוסף

בין השנים 1832–1855 היה הקובץ בבעלות שלמה דה-פרנטה מטריאסטה. כעבור שנים אחדות הוא נמכר למשפחת רוטשילד בפריז. בעת כיבוש צרפת על ידי הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה נגנב הקובץ. בשנת 1950 הוא הוצע למכירה פומבית בסכום של 5,000 דולר. פרופ' אלכסנדר מרכס, ספרן בית המדרש לרבנים באמריקה, זיהה את האוסף הגנוב, רכש אותו והשיב אותו לבית רוטשילד.
ג'יימס דה רוטשילד שוכנע על ידי מרדכי נרקיס ממוזיאון ישראל כי כתב היד הוא בעל חשיבות לאומית, ותרמו למוזיאון.
לי רדזיוויל

ביוגרפיה

רדזיוויל נולדה בסאות'המפטון, לונג איילנד למשפחה ניו יורקית מן החברה הגבוהה. היא בתם השנייה של ג'ון ורנו בובייה השלישי (1891–1957) סוכן בורסה ממוצא צרפתי (אשר אבותיו עזבו את צרפת לאחר תבוסת נפוליאון), ואשתו ג'נט נורטון לי (1906–1989), בתו של נשיא בנק ממוצא אירי. כשהייתה בת שבע התגרשו הוריה, וזמן קצר לאחר מכן נישאה אמה בשנית לאיל ההון יו אושינקלוס, ומנישואין אלו נולדו לה אחות ואח למחצה. היא וז'קלין גדלו איתם ביחד עם אימם ואביהם החורג.
בשנות ה-60 ניסתה רדזיוויל ללא הצלחה לפתח קריירת משחק, היא הופיעה במחזה "סיפור פילדלפיה" ובסרט "לורה" ולאחר מכן פרשה. היא התלוותה לאחותה ג'קלין במהלך ביקוריה הממלכתיים כגברת הראשונה בהודו ובפקיסטן.
רדזיוויל עבדה כמנהלת יחסי הציבור של המעצב האיטלקי ג'ורג'ו ארמני, ועסקה בין היתר בעיצוב פנים. ב-2008 זכתה בפרס לגיון הכבוד מטעם ממשלת צרפת על הדירות שעיצבה במנהטן ובפריז.
מייקל נביל סנד

מייקל נביל סנד (באנגלית: Maikel Nabil Sanad; בערבית: مايكل نبيل سند; נולד בשנת 1985 באסיוט, מצרים) הוא פעיל פוליטי ובלוגר. 
סנד קיבל תואר ראשון בוטרינריה מאוניברסיטת אסיוט בשנת 2009, ובשנת 2013 למד לקראת תואר מאסטר בבית הספר ע"ש וילי ברנדט באוניברסיטת ארפורט, גרמניה. סנד ידוע בעקבות קידום ערכים דמוקרטיים ליברליים במצרים וניהול קמפיינים למען יחסי השלום בין מצרים וישראל.  
בבלוג שלו סנד מגדיר את עצמו כ”ליברל, חילוני, קפיטליסט, פמיניסט, פרו-מערבי, תומך שלום, אתיאיסט, מטריאליסט, ריאליסט, פרו-גלובליסט, פעיל פסיבי, אנטי-מיליטריסט, פציפיסט”. הוא תומך בזכויות הלהט"ב.  
סנד ידוע גם בזכות קידום יחסי השלום בין מצרים וישראל. בהצהרתו על סירוב שירות צבאי באוקטובר 2010 ציין: “אינני מוכן לשאת נשק נגד חייל ישראלי, שגויס על פי גיוס חובה, אשר מגן על זכות הקיום של מדינתו.” מאוחר יותר, בדצמבר 2010, הוא חיבר כתבה ”מדוע אני פרו-ישראלי”, אשר פורסמה בהמשך באתר הרשמי של משרד החוץ הישראלי בשפה הערבית.
כאשר התחילה המהפכה במצרים בשנת 2011, סנד שידר מסר לישראלים דרך ערוץ היו-טיוב שלו, בו קרא לישראלים לתמוך במהפכה בטענה שמצרים דמוקרטית תהיה ידידתה של ישראל. ב-28 במרץ 2011 נעצר וב-10 באפריל גזר עליו בית דין צבאי שלוש שנות מאסר בשל פוסט שפרסם. ב-23 באוגוסט פתח בשביתת רעב במחאה על תנאי מאסרו. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכיר בו כאסיר מצפון. ב-23 בינואר 2012 קיבל חנינה ושוחרר.
באפריל 2012 סנד נסע לגרמניה כדי ללמוד בבית הספר ע"ש וילי ברנדט למדיניות ציבורית באוניברסיטת ארפורט. בדצמבר 2012 הוא ביקר בישראל וברשות הפלסטינית, וכתב כתבה שנקראת ”יהי שלום”, נתן הרצאות פומביות באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, וגם ביקר במטה אש"ף בראמאללה.
ריסן

מאפייני הסוג

זהו סוג גדול במשפחת הקוציציים, שרוב מיניו גדלים באזורים הטרופיים של העולם הישן (היבשות אסיה, אירופה ואפריקה). 
מיני סוג זה הם עשבים רב-שנתיים או בני שיח, שלהם עלים קוצניים. 
הפרחים ערוכים בשיבולת כלומר, מסודרים על ציר אחד בעמוד הפריחה, בצורה אופיינית למשפחה. הפרח אופייני למשפחה, ולו חפה קוצני גדול. צבע הפרח כחול. לפרח 'שפה' תחתונה בלבד, והיא מחולקת לאונות. 
הפרי הוא מטיפוס הלקט.

הסוג בצמחיית ארץ ישראל

מין אחד מסוג זה מצוי בארץ ישראל, ריסן דק (Blepharis attenuata). 
צורת חייו היא בן-שיח, והוא קוצני מאוד. פריחתו חלה במשך חודשים רבים בשנה, אך בעיקר בעונת הקיץ. מין זה מצוי בעיקר בחבלים המדבריים של הארץ, כדוגמת הנגב ומדבר יהודה, בערוצים יבשים ובבתות. 
בעבר, נחשבו שני מינים מסוג זה למיוצגים בצמחיית ארץ ישראל: המין ריסן נאכל, הגדל בעיקר במדבריות ותפוצתו רחבה; והמין ריסן דק שנחשב לאנדמי לארץ ישראל. המינים נבדלו בחפים שבאמצע התפרחת. במקורות מידע שונים עדיין קיימת חלוקה זו. לעומת זאת, מכליל מחקר עדכני את כל האוכלוסיות בישראל תחת המין ריסן דק.

התאמת הריסן הדק ליובש

צמח זה המצוי בבתי גידול יובשניים מהווה דוגמה טובה למספר מנגנונים המאפשרים קיום חיים במצבי עקה, אשר התפתחו אודות לתהליכים אבולוציונים. 
כצמחי מדבר אחרים, הריסן הוא צמח קוצני מאוד, המונע ממנו להיאכל על ידי אוכלי עשב. כמו כן הקוצניות מצמצמת את שטח הפנים של העלה ובכך מפחיתה את אידוי המים ממנו. 
אך עם זאת, ההתאמה המופלאה ביותר היא מנגנון הפצת הזרע והנביטה של הצמח. מנגנון זה נחקר על ידי החוקר הישראלי יצחק גוטרמן. 
אחד האתגרים העומדים בפני צמחי מדבר, הוא לא רק היעדר מים אלא גם פיזור משקעים גדול- הן מבחינת עיתוי ירידת המשקעים והן מבחינת מיקומם. על צמחים אלו למצוא דרכים להפיץ את זרעיהם בצורה שתבטיח את נביטתם וקיום דור נוסף של צמחים.
הריסן מתגבר על אתגר זה, על ידי הפצת הזרעים רק לאחר הרטבה ארוכה. עלי הגביע סוגרים על ההלקט היבש, אך נפתחים לאחר חשיפה ממושכת ללחות. לאחר הפתיחה, הזרעים 'מושלכים' למרחק של כמה מטרים, בעקבות לחץ שנוצר על ידי דפנות ההלקט.
בעת הרטבת הזרע עצמו, מתפשקים השערות שעל פניו ונראים כריסים, ומכאן שם המין העברי, כמו גם השם הלטיני. כמו כן מראה הפרח בעל המבנה החד-שפתי דומה לריס. 
לפירוט נרחב של מנגנון הפצת הזרעים ומנגנון הנביטה, ראה מקורות וקישורים חיצוניים.