google/wiki40b huggingface dataset:
ריסאלפור

שלטון בריטי

החל מ-1910 שימש המקום כבסיס ושדה תעופה עבור גיס התעופה המלכותי, אשר הפך מאוחר יותר לחיל האוויר המלכותי. במלחמת העולם הראשונה שימש הבסיס את הבריטים כמתקן להסבת טייסים למטוסי קרב. גם במהלך מלחמת העולם השנייה שימשו הבסיס ושדה התעופה שבו לאימונים ולפעילות מבצעית של מטוסי חיל האוויר המלכותי. הבסיס הועבר לידי חיל האוויר הפקיסטני (שנקרא אז חיל האוויר המלכותי הפקיסטני) לאחר חלוקת הודו ב-15 באוגוסט 1947.
ב-1919 התמקמה בבסיס ריסאלפור טייסת מס' 31 של חיל האוויר המלכותי, ויצאה ממנו לגיחות בשטח אפגניסטן ובאזור הגבול בינה לבין הודו הבריטית אשר נשלט בידי שבטים מקומיים, וכונה הגבול הצפון-מערבי (North-West Frontier). ציודה הראשוני של הטייסת כלל מטוסי B.E.2 ופארמן HF.20, והיחידה לקחה חלק במלחמה האנגלו-אפגנית השלישית, במסגרת המשחק הגדול, וביצעה הפצצות במטרה להבטיח את יציבותו של קו דוראנד (בפשטו: د ډیورنډ کرښه), אזור הגבול שבין הודו הבריטית לאפגניסטן עליו הוסכם בין הצדדים לאחר סיום המלחמה באוגוסט 1919. קו זה הפך למעשה לגבול הבינלאומי בין פקיסטן לאפגניסטן.
בספטמבר 1919 הוחלפו ה-B.E.2 של הטייסת במטוסי בריסטול F.2, אשר המשיכה בפעולות כנגד כוחות גרילה באזור הגבול. בין השנים 1936 ל-1939 פעלו מטוסי הטייסת, מסוג הוקר הארט, וסטלנד ואפיטי והוקר אודאקס מבסיס ריסאלפור במסגרת המערכה אשר התנהלה בווזיריסטן. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוסבה הטייסת לתפקידי תובלה, הצטיידה במטוסי DC-2 ו-DC-3 דקוטה והטיסה אספקה עבור כוחות בעלות הברית שלחמו בבורמה.
במהלך שנות ה-30 הייתה ריסאלפור גם בסיס ליחידות של הצבא הבריטי, כגון הרגימנט הרכוב של הארטילריה המלכותית ורגימנט ההוסרים ה-14/20 של המלך.

לאחר עצמאות פקיסטן

עם קבלת פקיסטן את עצמאותה ב-15 באוגוסט 1947, הפך שדה התעופה של ריסאלפור לבסיס חיל האוויר הפקיסטני, ולאחר כחודש נוסד בו בית ספר לטיסה, בו שירתו בתחילה ההרווארד והטייגר מות' כמטוסי אימון. טיסת האימון הראשונה המריאה מהבסיס ב-22 בספטמבר 1947.
ב-13 באפריל 1948 ביקר במקום מוחמד עלי ג'ינה והעלה את בית הספר לטיסה לדרגה המקבילה למכללה. ב-21 בינואר 1967 שדרג נשיא פקיסטן איוב ח'אן את בסיס ריסאלפור למעמד האקדמיה של חיל האוויר הפקיסטני.
מפקדו הראשון של הבסיס, אסגר ח'אן (באורדו: اصغر خان) הפך מאוחר יותר למפקד חיל האוויר הפקיסטני, ויזם את העברת המכללה להנדסת אווירונאוטיקה מקראצ'י לריסאלפור ב-1986.
ב-2008 הועבר לריסאלפור גם בית הספר לנ"מ.

מוסדות חינוך

בשל מחסור במוסדות חינוך איכותי במחוזות הסמוכים, מגיעים מדי יום סטודנטים רבים לריסאלפור על מנת ללמוד בבתי הספר בעיר, אשר חלקם מופעלים על ידי הכוחות המזוינים של פקיסטן. הסטודנטים המגיעים למוסדות אלה הם בדרך כלל ממעמד סוציו-אקונומי גבוה יותר ביחס לשאר תושבי המחוזות או שהוריהם מממנים בקושי רב את לימודיהם במקום.
המתבגר

נושאים

הרומן מתעד את חייו של נער חכם בן 19 בשם ארקָדי דוֹלגוֹרוּקי, ילד ממזר של בעל הקרקעות ורסילוב. במוקד הרומן, הסכסוך בין אב לבנו, במיוחד באידאולוגיה, אשר מייצגת את המריבות שבין הדרך הישנה המקובלת לדרך החשיבה החדשה של שנת 1840, ונקודת המבט הניהיליסטית של הנוער של שנת 1860 ברוסיה. תקופת הנוער של ארקדי מתארת דעה שלילית מאוד על התרבות הרוסית בניגוד לתרבות המערבית או האירופית.
נושא מרכזי נוסף הוא התפתחותו של ארקדי וניצול של ה"רעיון" בחייו, בעיקר באופן של מרד נגד החברה (ואביו), דרך דחיית הלימודים באוניברסיטה, המשיכה לעשיית כסף ולחיים באופן עצמאי, כמו גם המטרה הסופית של התעשרות, שבעזרתה יהיה מאושר בידיעה שיכול לעשות כרצונו אם ירצה, אף שלמעשה יחיה חיים פשוטים, ואולי אף יחלק את כל כספו, כיון שאינו צריך אלא את המודעות שהצליח להביס את כולם.

העלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תגובות

רונלד הינגלי, מחבר הספר "הרוסים והחברה" תיאר את הרומן כ"רע", ואילו ריצ'רד פביר (בהקדמתו לספר לריסה מאת וולוחונסקי) הגן נחרצות על הרומן.

עיבודים

הספר עובד לסרט טלוויזיה סובייטי בשנת 1983 עם אנדריי טשקוב, כארקדי ובבימויו של יבגני טשקוב.
מגדלי אלון

היסטוריה

בשנת 2001 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בתל אביב את תוכנית הפרויקט, כחלק משינוי של תוכנית בניין עיר (תב"ע) בשכונת ביצרון, המאפשרת בנייה לגובה במתחם, במסגרתה אושרו מבנים של עד 50 קומות ברחוב יגאל אלון.
בשנת 2010 מכר שלום חגי, בעלי קבוצת הארגז, את המתחם תמורת כ-400 מיליון שקל לקבוצת ב.ס.ר., אשר הקימה קבוצת רכישה במסגרתה רכשו חברות הביטוח "מגדל" ו"הראל" את המגדל הצפוני, וכמאה משרדים של עורכי דין, רואי חשבון, סוכני ביטוח, משרדי פרסום, שמאים ומהנדסים רכשו שטחים במגדל הדרומי. אדריכלי המיזם היו משרד ברעלי לויצקי כסיף אדריכלים, והוא משתרע על קרקע בשטח של כ-20 דונם הנמצאת בחכירה מעיריית תל אביב ומינהל מקרקעי ישראל.
בניית המגדלים החלה בשנת 2014, והסתיימה בסוף שנת 2017. קבלני הבנייה הראשיים היו "אשטרום" ואלקטרה בנייה". ספק הבטון בפרויקט היה חברת רדימיקס ואת שלד הבניין בנתה חברת "יילמזלר" הטורקית.
במאי 2017 שכרה חברת אבטחת המידע פאלו אלטו נטוורקס 4 קומות משרדים במגדלים.
בשנת 2018, יעתיק תיאטרון תמונע את מיקומו למבנה חדש שנבנה כחלק מפרויקט מגדלי אלון. את עלות בניית התיאטרון מממנים יזמי המגדלים במסגרת מטלות ציבוריות שהשיתה העירייה כתנאי לאישור התוכנית. התיאטרון ישוכן במבנה בשטח 2,400 מ"ר בבעלות עיריית תל אביב-יפו.
טקס קבלת חלל

טקס קבלת חלל (נקרא באנגלית: Repatriation Ceremony או Dignified Transfer) הוא טקס צבאי הנערך בעת הגעת ארונו של חלל צבאי, שנהרג מחוץ לגבולות מדינתו. הטקס כולל את הובלת ארונו של החלל על ידי חולייה של אנשי צבא, בדרך כלל מסיפונו של מטוס, אך לעיתים גם ממעבר גבול יבשתי, אל כלי הרכב אשר יוביל אותו לתחנתו הבאה. טקס זה הוא נפרד מהלוויית החלל, הנערכת יום או מספר ימים לאחר מכן.
לעיתים נערך טקס דומה בעת קבלת ארונה של אישיות ציבורית.

מאפייני הטקס

כאשר בטקס אחד מתקבלים ארונותיהם של מספר חללים, מובלים ארונותיהם בזה אחר זה אל כלי הרכב. יש וכל הארונות נישאים מן המטוס ברצף אחד.
ארונו של חלל מועבר כאשר הדגל הלאומי של מדינתו פרוש עליו.
חוליית נושאי הארון מונה לרוב ששה חיילים. נושאי הארון משתייכים בדרך כלל לחיל או ליחידה שבהם שירת החלל. בישראל נהוג כי ארונו של חלל נישא על ידי חיילים או קצינים שדרגתם זהה לדרגתו.
נושאי הארון צועדים בסדר צבאי. הם לובשים לרוב מדי ייצוג, אך לעיתים הם לובשים גם מדי עבודה. במדינות מערביות אחדות נהוג שנושאי הארון יעטו כפפות לבנות על ידיהם ושמפקד חוליית נושאי הארון יפסע מאחורי הארון. לעיתים מלווים נושאי הארון את הארון על גבי כלי הרכב המוביל אותו ממקום הטקס.
משמר כבוד נוכח לרוב במקום בעת העברת הארון. במהלך הטקס אין נישאים בדרך כלל נאומים והספדים, אך יש ונאמרות תפילות או נשמעת נגינת נגנים צבאיים או תזמורת צבאית תוך כדי הובלת הארון.
בטקס קבלת החלל נוכחים לרוב אנשי צבא ובני משפחת החלל. לעיתים נוכחים בו גם אישים רמי מעלה.

בארצות הברית

בארצות הברית נערכים מזה עשרות שנים טקסי קבלת חלל לחללי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, אשר נפלו מחוץ לגבולותיה
הטקסים נערכים בדרך כלל בבסיס חיל האוויר דובר במדינת דלאוור שבחוף המזרחי. זהו בסיס האוויר שאליו מגיעים המטוסים הנושאים את ארונות החללים וקיים בו בית הלוויות צבאי.
כמו כן נערכים בארצות הברית טקסים דומים באתרים אחרים בעת העברת ארונות חללים בתוכה.

בבריטניה

באוגוסט 1997 נערך בבסיס חיל האוויר המלכותי נורתהולט בלונדון שבבריטניה טקס קבלה צבאי לארונה של דיאנה, נסיכת ויילס, שהובא בטיסה מצרפת לאחר מותה שם בתאונת דרכים.
במרס 2003 התקבלו בבריטניה בטקס בסיס חיל האוויר המלכותי ברייז נורטון (Brize Norton) שבאוקספורדשייר ארונות עשרת החללים הראשונים שלה במלחמת עיראק. מאז נערכו בה טקסים רבים לקבלת ארונות החיילים שהובאו בטיסה לאחר שנפלו בעיראק ובמלחמת אפגניסטן. לאחר רבים מהטקסים המתינו המוני אזרחים בצידי הדרך לכלי הרכב שנשאו את הארונות משדה התעופה והמטירו עליהם פרחים.
Tropicos

Tropicos (בתרגום חופשי: טרופיקוס) הוא מאגר נתונים בוטני מקוון המכיל מידע טקסונומי על צמחים, בעיקר במרכז ודרום אמריקה, ומתוחזק על ידי הגן הבוטני במיזורי מעל 25 שנים. המאגר מכיל נתונים טקסונומיים וביבליוגרפיים על יותר מ-4.2 מיליון דגימות עשבוניות. וכן, הוא מכיל נתונים על למעלה מ 49,000 פרסומים מדעיים. כמו כן, מאגר זה מוצע באנגלית, צרפתית וספרדית, והנתונים הישנים ביותר במאגר הם משנת 1703.
אמבראר ERJ 145

תכנון ראשוני

אמבראר הכריזה על כוונתה לייצר מטוס שיחליף את מטוס הטורבו-פרופ שלה ה-EMB 120, בסלון האווירי בפארנבורו שנערך בשנת 1989. התוכנית שהוצגה כללה: כנף ישרה עם כנפונים, שני מנועי סילון צמודים לאחוריו, טווח מוגדל של 2,500 קילומטרים, ו-75% חלקים זהים ל-EMB 120.

עיצוב ביניים

לאחר בדיקות שערכו מהנדסי אמבראר במנהרת רוח בשנת 1990, הוחלט לשנות את עיצוב המטוס באופן משמעותי מה-EMB 120. העיצוב המחודש כלל כנף בזווית של 22.3 מעלות, ומנועים קבועים לתחתית הכנף.
עיצוב זה היה יעיל יותר מבחינה אווירודינמית, אולם מיקום המנועים מתחת לכנפיים גרמו למטוס להיות גבוה בהרבה מהתכנון המקורי.

ייצור

עיצוב המטוס נמשך עד סוף שנת 1991. למרות השינויים הרבים שעבר המטוס לפני שהושלם, נשמרו מקצת השפעות של ה-EMB 120, כתצורת הישיבה 2-1 בשורה.

נגזרות

ERJ 140 מבוסס על ERJ 145 עם 96% חלקים משותפים, טייסים שעברו הכשרה על דגם אחד, יכולים להטיס דגם אחר ללא צורך בהכשרה נוספת. השינויים המשמעותיים: מרכב קצר יותר, וכוונון מנוע שונה. עלות הפיתוח המשוערת של ה-140 ERJ נאמדה על 45 מיליון דולרים, בעת השקת המטוס, מחירו של המטוס היה 15.2 מיליון דולר.
ERJ 135 שנכנס לשירות בשנת 1999, מבוסס גם הוא על ה-ERJ 145 ולו 95% חלקי משותפים. מטוס זה קצר ב-3.6 מטרים מהדגם המקורי.
ב-ERJ 145 יש 50 מושבים, ב-ERJ 140 ‏44, וב-ERJ 135 יש 37 מושבים. ה-ERJ 140 תוכנן עם פחות כיסאות כדי לענות על צורכיהם של חברות תעופה אמריקאיות, החתומות על הסכמים עם איגוד הטייסים המגבילים את מספר המטוסים בהם יש יותר מ-45 כיסאות.
בשנת 2003 הקימו אמבראר ויצרנית המטוסים הסינית חרבין איירקראפט, חברה משותפת בשם חרבין-אמבראר. החברה מייצרת ברישיון, מטוסי ERJ 145 עבור השוק המקומי.

תפעול

טיסת הבכורה של המטוס התקיימה ב-11 באוגוסט 1995, והוא נכנס לשירות בדצמבר 1996. החברה הראשונה שהפעילה את המטוס הייתה אקספרס ג'ט, אז החטיבה האזורית של קונטיננטל איירליינס. כיום מפעילה אקספרס ג'ט כ-270 מטוסים, והיא המפעילה הגדולה ביותר של מטוסי הסדרה. המפעילה השנייה בגודלה היא אמריקן איגל איירליינס, המחזיקה בצי המטוסים שלה כ-206 מטוסים.
ה-ERJ 140 טס לראשונה ב-27 ביוני 2000, ונכנס לשירות מסחרי ביולי 2001. אמריקן איגל איירליינס, חברת הבת של אמריקן איירליינס מפעילה את מרבית המטוסים מדגם זה. 
גרסה זו משווקת כ-ERJ 140, אולם במסמכים הפנימיים של החברה וברישום רשות התעופה הפדרלית האמריקאית, נקרא המטוס EMB 135KL.
גלונאס

גלונאס, GLONASS -‏ GLObal NAvigation Satellite System (ברוסית: ГЛОНАСС - ГЛОбальная НАвигационная Спутниковая Система) היא מערכת ניווט לוויינית בפיתוח רוסי, ששיגור חלקיה מבוצע על ידי סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה.
GLONASS היא מערכת ניווט לוויני הדומה למקבילתה האמריקאית - ה־GPS, המערכת מורכבת ממערך לוויינים של 21 לוויינים ושלושה לוויני גיבוי שמסודרים בשלושה מישורי הקפה סביב כדור הארץ, בגובה של כ־19,000 קילומטר. כל מערך הבקרה הקרקעית של המערכת ממוקם בתוך הטריטוריה הסובייטית לשעבר.
הלוויינים הראשונים שוגרו ב־1982, ב־1993 היא הוכרזה רשמית כפעילה, אך רק לקראת 1996 היא נכנסה לפעילות מלאה.
אורך חייו של לווין GLONASS הוא כ־3 שנים, סיבה זו והמצב הפוליטי־כלכלי של רוסיה הביאו לכך שבשנת 2002 רק שמונה לוויינים היו פעילים ועל כן המערכת לא הייתה רלוונטית לניווט גלובלי.
תוכנית GLONASS-M שידרגה את אורך חייו (7–8 שנים) של הלוויין וב־2005 שוגרו מספר לוויינים מהסדרה הזו. במהלכה של שנת 2007, בוצעו שני שיגורים משולשים (שלושה לוויינים בכל שיגור) ונכון לינואר 2008 ישנם 18 לוויינים פעילים. שיפור נוסף הן באורך חייו (10–12 שנה) והן במשקלו נקרא GLONASS-K ושיגורן נעשה בשנת 2008.
לפני השיגורים שבוצעו במהלכה של 2007, עמדה תפקודיות המערכת ברוסיה, צפון אירופה וקנדה על 94% (משמע שב־94% מהזמן זמינים לפחות ארבעה לוויינים). אך מאז 2007, עם 18 לוויינים פעילים, מתקרבת המערכת לפריסה מקסימלית (בעלת 24 לוויינים). בפריסה זו ניתן לקלוט לפחות ארבעה לוויינים בכ־80% מכלל כדור הארץ ולמעשה היא מתפקדת באופן כמעט מלא. בפברואר 2008, מערכת GLONASS תוקצבה בכשלושה מיליארד דולרים.
נכון ל־2010 כיסתה המערכת את כל שטח רוסיה, המדינה הגדולה בעולם, וכיום תוכנית GLONASS היא המערכת היקרה ביותר של סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, רוסקוסמוס.
באפריל 2011, חברת Swepos השוודית - רשת לאומית לתחנות לוויין - הייתה לחברה הזרה הראשונה מחוץ לרוסיה שעושה שימוש במערכת.
ממשלת רוסיה מתכננת לחייב את כל יצרני הרכב ברוסיה ומפעלי הרכב הזרים שבשטחי המדינה, להתקין את מערכת GLONASS בכל הרכבים שיוצאים את המפעל. זאת לאחר שהממשל הצליח לחייב יצרני טלפונים סלולריים להתקין את המערכת במכשיריהם.
איזידור קסלר

חייו

נולד בבולגריה ליצחק קסלר. עלה לישראל ב-1952, בוגר אוניברסיטת סופיה והשתלם בפינלנד וארצות הברית.
ענף הכירורגיה של היד הוקם לראשונה בארץ בשנת 1973 על ידי פרופסור קסלר, זאת לאחר שבמלחמת יום הכיפורים נתגלה הצורך בהתמחות זאת. המחלקה  לכירורגיה של היד הוקמה לראשונה במרכז רפואי קפלן. פרופסור קסלר ראה בענף זה את אחד האתגרים הגדולים של הכירורגיה המודרנית.
על שמו גם קרוי המכשיר "דגם קסלר" אותו המציא - מכשיר מתיחה, שהיווה פריצת דרך, להארכת חלקי יד חסרים בו נעשה שימוש ברחבי העולם, שיפור למכשיר קודם שנבנה על ידי ד"ר מטב מבולגריה. אחד מהקשרים החזקים לתפירת גידים הומצאו על ידו ונושא את שמו:
Kessler's Grasping Suture.
פרופסור קסלר היה בעל שם עולמי בתחום הכירורגיה של היד, וגם לאחר פרישתו לגמלאות המשיך בהרצאות בתחום ברחבי העולם. 
מראשוני תלמידיו:  
ד"ר ליפסקר אסתר - עיקר מומחיותה בשיקום שיתוקים מורכבים ממקור מוחי, crps1, מומים מולדים. 
ד"ר ברוך אברהם 
ד"ר הס אברהם 
ד"ר וייצנבליט מרדכי 
הותיר אשה, שני ילדים ונכדים.
ציפורנאים

טקסונומיה

מיון הסדרה נתון במחלוקת, וניתן למצוא מיונים שונים במערכות מיון שונות. כך, במערכת APG II (שנת 2003) מנויות עם הסדרה המשפחות Gisekiaceae ו-Halophytaceae שאינן נמצאות בסדרה בגרסת APG משנת 1998, ואילו מערכת קרונקוויסט מ-1981 מונה רק 12 משפחות בסדרה לעומת 29 במערכת APG II.
משפחת הסלקיים נמצאת במחלוקת בשיטת המיון APG II ועל כן לא מופיעה ברשימה מטה. לפי הסברה הגנטית, היא נטמעה לחלוטין בירבוזיים (משפחות תאומות).

בישראל

בארץ צומחים בר נציגים מ-9 משפחות של ציפורנאים (10, אם כוללים את הסלקיים): ארכוביתיים, לילניים, עפריתיים, אשליים, צבריים, טלליתיים, ציפורניים, חיעדיים וירבוזיים.
צללית

צללית (בלועזית: סִילוּאֶט, Silhouette) היא הצגת נושא כלשהו בהיטל צד, כאשר רק קווי המתאר של העצם נראים וכל החלל שביניהם מלא בצבע אחיד וללא פרטים. צלליות היו פופולריות כדרך איור לספרי ילדים ומיניאטורות, כמו גם דיוקנאות זולים ופופולריים, אך אמנים רבים השתמשו בהם באמנות גבוהה.

היסטוריה

המונח הלועזי סילואט, המייצג את המונח צללית בשפות אירופאיות רבות, נגזר משמו של אטיאן דה סילואט, שר האוצר של לואי החמישה עשר, מלך צרפת. האגדה טוענת כי בעקבות גזירותיו הכלכליות החריפות, הפך שמו לשם שני לכל דבר שנעשה בחופזה וללא השקעה על מנת להוזיל את מחירו.

דרכי ייצור

צלליות ניתן ליצור בדרכים רבות, אך שתי הדרכים המקובלות הן על ידי איורי דיו על נייר, ומגזרות נייר כהה המודבקות על נייר בהיר.
פליפה הראשון, מלך קסטיליה

ביוגרפיה

פליפה נולד בברוז', בנם של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ומארי, דוכסית בורגונדיה, שהותירה לו שטחים רבים בבורגונדיה עם מותה. הוא קיבל בין היתר את ארצות השפלה הבורגונדיות ואת מרבית חייו בילה בבריסל. ב-21 באוגוסט 1496 נישא בליר לאינפנטה חואנה "המשוגעת" ב"עסקה" שכללה גם את נישואי אחותו, מרגרטה לחואן, נסיך אסטוריאס, שהיה יורש העצר. לאחר מותו של חואן, התפתח מאבק ירושה ובסופו ירש פליפה את כס המלוכה בתוקף נישואיו לאחותו של חואן. נפטר בבורגוס מטיפוס. כיוון שנפטר לפני אביו, ירש את מקסימיליאן הראשון בנו הבכור של פליפה, קרל, אשר הוכתר כקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
יונגהנס

יונגהנס (בגרמנית: Junghans) היא חברת השעונים הגדולה בגרמניה.

היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1861 על ידי ארהארד יונגהנס ואחיו החורג יעקוב זלר-טובלר והחברה החלה לייצר שעונים משנת 1866 ושעוני יד מ-1927.
ארהארד יונגהנס מת ב-1870 ואשתו לואיס יונגהנס לקחה פיקוד על החברה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 החברה הכינה שעונים מעוררים.
בשנות ה-50 עבד בחברה המעצב מקס ביל, דוגמה מפורסמת לעבודתו הוא השעון קיר המוצג לראווה במוזיאון לאונות מודרנית בניו-יורק. ומשנת 1962 גם עיצב שעוני יד שלא רק נראו טוב, אלא היו גם מהמדויקים בתחום.
בשנות ה-80 יונגהנס בנו את השעון הראשון שפועל על רדיו וב-1990 את שעון היד-רדיו הראשון.
בשנת 1990 בנו יונגהנס שעון שפועל על אנרגיה סולארית. 
עד היום, למרות שחברת יונגהנס מוכרת מאוד באירופה, הם כמעט אנונימיים באמריקה.
בשנת 2011 החברה חגגה יום הולדת 150.

מוצרים

בעבר יצרו גם שעוני קיר, או שעוני אח, אך כיום הם מייצרים רק שעוני יד.
כיום, יונגהנס גם מייצרים טכנולוגיה צבאית.
אוריאל מירון

ביוגרפיה

אוריאל מירון נולד בתל אביב-יפו בשנת 1968. כבר בילדותו נחשף מירון לאמנות דרך עבודתה של סבתו, דבורה שוקן, שהייתה אספנית ובעלת גלריה בשנות ה-60 של המאה ה-20. בילדותו נפטרה אמו והוא התגורר שנים רבות בארצות הברית עם אביו, חוקר הספרות דן מירון. במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20 למד ספרות באוניברסיטת ייל ועסק בכתיבה בשפה האנגלית. בשנת 1990 חזר להתגורר בישראל והחל בלימודי אמנות בבצלאל, אותם סיים בהצטיינות בשנת 1995. לאחר מכן למד לתואר שני באמנות בבית הספר לאמנות חזותית בניו-יורק, שם סיים בהצטיינות יתרה. עם שובו ארצה בשנת 1998 הציג במוזיאון ישראל בתערוכה "ילדים טובים ילדים רעים: ההתילדות באמנות ישראלית" באוצרות יגאל צלמונה ונירית נלסון. מאז הציג מירון תערוכות יחיד במוזיאון הרצליה, במשכן לאמנות עין חרוד ובמרכז לאמנות עכשווית H2 באאוגסבורג, גרמניה (בין השאר) והשתתף בעשרות תערוכות בשלל מקומות, ביניהם מוזיאון ישראל, מוזיאון פתח תקווה, המרכז לאמנות עכשווית ת"א, ועוד. ב-1999 החל מירון ללמד פיסול ורישום בשנקר וכיום הוא מרצה בכיר במחלקה לאמנות רב-תחומית, במחלקה לעיצוב תכשיטים ובתוכנית לתואר שני בעיצוב בשנקר. בתחילת שנות ה-2000 היה פעיל בהנהלת סדנאות האמנים בירושלים ובשנת 2010 מונה לחבר במדור לאמנות פלסטית במשרד התרבות והספורט.
יצירותיו של מירון מקיימות הוויה חמקמקה בה זהותו של דימוי מאבדת את יציבותה, ומתחילה לרצד ללא מנוחה בין פרשנויות שונות, בין מוכר להזוי, ובין פיגורטיבי למופשט. הדימויים המופיעים בעבודותיו של מירון נובעים, לעיתים קרובות, מחפצים יומיומיים (שגם משמשים לפעמים כחומר גלם לפסליו) כגון כיסאות פלסטיק, קופסאות קרטון, ערימה של ניירות מקומטים, או זוג גרביים. דימויים וחפצים אלה מגויסים על ידי האמן לתפקד כחלק משלדים היברידיים ואנטומיות מומצאות של יצורים אשר צומחים, לכאורה, מתוך התת-מודע של חיי היומיום. נדמה שעבור מירון, כל חפץ מעשה ידי אדם - גם הפשוט והנדוש ביותר – טעון בחיים פוטנציאליים שעשויים להגיח בעקבות מפגש עם הדמיון. בלב הארטיפקט הבנאלי מסתתרת ישות דמיונית שמחכה לפרוש גפיה, למנות ולהגדיר את איבריה. ביצורי הכלאיים של מירון ניתן לראות גם ניתוח צורני-מבני של חפץ (או מספר חפצים) מסוים, וגם שיחזור של ישות דמיונית, זיכרון מומצא, מאובן חדש. לכל אורך עבודתו של מירון (שהציג פעמיים במוזיאון המדע ע"ש בלומפילד בירושלים), ניכר הקשר עם מדעי החיים בכלל ותאוריית האבולוציה בפרט.
מרכיב מרכזי נוסף בעבודתו של מירון הוא חקר דינמי של היחסים בין פיסול, רישום והדפס. בעבודתו של מירון, קו רישום, שנולד מהאינטימיות של 'כתב-היד' הרושמת, יכול להתעורר לחיים תלת-ממדיים. מאז שנת 2007, מחקר זה מקבל ביטוי בכמה אפיקים עיקריים: א. תהליכי פיסול המשתמשים ברישום כמצע ותשתית פיזית ל'גידול' פסלים, כשהרישום עצמו הופך לחלק מהפסל ותוך כדי התהליך גם הפסל יכול לקרוס חזרה למצב של רישום וחוזר חלילה; ב. פיתוח פסלים המתפקדים כרישום קווי תלת-ממדי בחלל ויוצרים צורות סבוכות ומפולשות שמזמינות את הצופה להתבונן בהן וגם בעדן; ג. פיתוח של שיטת ציור ייחודית אשר הוא מכנה "תחשיף" (על משקל 'תחריט'): התהליך משלב יצירה של שכבות צבע תלת-ממדיות עם פעולות של גילוף ושיוף. ה'ציור' המתקבל הוא מעין רישום\הדפס\אובייקט - גם דימוי דו-ממדי וגם גוף שיש לו עומק ומבנה פנימי אותם ניתן לקלף ולחשוף.
אשתו היא האוצרת איה מירון.
בסיס צבאי

בסיס צבאי או מחנה קבע צבאי (בצה"ל נהוג לקצר למ.ק.; בלשון גבוהה: קְסַרְקְטִין) הוא מתקן קבע המופעל על ידי צבא. בבסיס מרוכזים ציוד צבאי ושוהים בו חיילים לצורך אימונים או פעילות מבצעית. הכניסה לבסיסים צבאיים אסורה לאנשים שלא עובדים או מוצבים בו, הן מטעמי ביטחון מידע והן מטעמי ביטחון החיילים השוהים בו, ועל הבסיס מופקדת אבטחה הקפית.

ייעוד

בסיסים צבאיים משמשים יחידה צבאית אחת או יותר ולרוב ייעודם הוא שמירה על הביטחון השוטף והביטחון הלאומי. קיימים גם בסיסים צבאיים המיועדים לפעילות אחרת כגון מפקדות, בסיסי הדרכה, בסיסי טיסה, בסיסי אימונים או בסיסים לניסוי כלים או טכנולוגיה צבאית. ברוב המקרים, הבסיסים הצבאיים מסתמכים על עזרה נוספת של גורמים חיצוניים כדי לפעול. אף על פי כן, בסיסים מסוימים מסוגלים לפעול בעצמם במשך תקופות ארוכות משום שהם מסוגלים לספק מזון, מים וצרכים בסיסיים אחרים לחיילים גם בעת מצור.

מחנה צבאי זמני

בנוסף על בסיסי הקבע, מוקמים מעת לעת מחנות צבאיים לתקופה מוגדרת מראש או לתקופה קצרה עד סיום מטלה מסוימת.
מחנה צבאי זמני מוקם במהלך מסע, לצורך אימונים וכן בזמן מלחמה, עת כוחות צבאיים נמצאים הרחק מבסיסי הקבע שלהם. מחנות אלו מאופיינים בבניה זמנית, לרוב באמצעות אוהלים בלבד.
בעת העתיקה פיתח הצבא הרומי טכניקת הקמה מהירה של מחנות צבא. מחנות אלו הוקמו בצורה אחידה, ושימשו ללינת לגיון שלם. שרידים של מחנות כאלה ניתן למצוא במקומות רבים, בין השאר סביב מצדה.
פסולי עדות

בהלכה, פסולי עדות הם אנשים אשר אסור להשתמש בעדותם במשפט העברי. הרמב"ם מונה עשרה סוגי פסולי עדות: קטנים (בנים מתחת לגיל 13), עבדים, נשים, סומים, חרשים, רשעים, בזויים, שוטים, קרובים לעדות ונוגעים בדבר. הרשימה איננה סגורה, יש פסולי עדות נוספים, כגון מפריחי יונים ומשַחקי בקובייה (מהמרים), וכן שקרנים ורועי בקר – שקיים חשד קטגורי לגבי יושרם המוסרי.

עדות אישה

פרק זה דורש שכתוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולשכתב אותו. הסיבה לכך: רוב הקביעות בפרק שגויות וכולן חסרות מקורות.
אישה פסולה לעדות מלכתחילה. על הסיבה לכך נחלקו הדעות. הרמב"ם אומר כי התורה קבעה "על פי שניים עדים יקום דבר". שניים - לשון זכר, ועל כן אישה פסולת עדות. ישנם היוצאים נגד טיעון זה – שהרי התורה כולה נכתבה בלשון זכר. טיעון נוסף – "כל כבודה בת מלך פנימה" רוצים להרחיק את האישה מבית הדין, שהוא מקום של מריבות וקטטות (טיעון פטרנליסטי). טיעון נוסף הוא שנשים, מטיבן רחמניות, ולכן לא יעידו במקרה בו יגזר עונש על אדם. טיעון אחרון – נשים שקרניות, אך נגד זה מוכיחים שאישה כבעלת דין חייבת בשבועה, והרי אין רוצים לגרום לשבועת שקר, ולכן נשים אינן שקרניות מטבען.

חריגים לפסלות עדות אישה

אשה יכולה להעיד בעניינים בהם היא מבינה. דוגמה לכך היא עדות בנושאי שחיטה, בדיקת חמץ, מקומות ישיבה בעזרת נשים, לבוש של אשה אחרת ובאופן כללי דברים שנשים בקיאות בהם. חריג נוסף הוא מקרה של "מגדר מילתא" – כאשר האינטרס הציבורי דורש עדות אישה. דוגמה לכך היא עדות בנוגע לעגינותה – "אישה דייקא ומינסבא" – אישה מדייקת ונישאת. בתנאים מסוימים מותר לה להעיד כי בעלה מת, וכך להשתחרר מעגינותה.
סאובר

סאובר היא קבוצת מרוצים שווייצרית שפועלת מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 בראשות פיטר סאובר. הקבוצה מתחרה בסדרת המרוצים היוקרתית פורמולה 1 החל מעונת 1993.

1993–2005: השנים הראשונות בפורמולה 1

במשך רוב שנותיה הייתה ידועה הקבוצה כקבוצה בינונית, אם כי זכתה לגדל כישרונות צעירים, כגון קימי רייקונן הפיני ופליפה מאסה הברזילאי.
בשנת 1993 זכתה הקבוצה לסיים את העונה עם מאזן חיובי עבור קבוצה חדשה של 12 נקודות.
בשנת 1995 זכתה הקבוצה בפודיום הראשון שלה, בגרנד פרי מונקו.
הנהג הגדול הראשון שלה היה קימי רייקונן, אשר שימש כנהג המבחן שלה לעונת 2000, ונכנס לקבוצה לעונת 2001. ביקורת הופנתה כלפי סאובר עקב הכנסת נהג צעיר כל כך ובלתי מנוסה, והועלו טענות שנהג חסר ניסיון זה יסכן את שאר הנהגים בנהיגה לא בטוחה.
סאובר לא נבהל מן הביקורת והוכיח למבקריו שרייקונן הוא נהג שקול עוד במרוץ הראשון, בו זכה בנקודה אחת.
שנה לאחר מכן עזב רייקונן את הקבוצה לטובת מקלארן על מנת להחליף פיני אחר שפרש, אלוף העבר מיקה הקינן. את מקומו של רייקונן שוב החליף כישרון צעיר, הפעם פליפה מאסה הברזילאי, שנשאר בקבוצה עד סוף עונת 2005, אשר לאחריה חתם בקבוצת פרארי.

2006–2009: BMW סאובר

לקראת עונת 2006, עקב חילוקי דעות קשים בין הנהלת קבוצת המרוצים ויליאמס לבין יצרנית הרכב BMW, הודיעה BMW שהיא מפסיקה לייצר מנועים עבור ויליאמס הבריטית, ורכשה 80% מהשליטה בסאובר מידי מייסד הקבוצה פיטר סאובר. שם הקבוצה שונה ל-"BMW סאובר", הגרמני ניק הייפלד הוחתם כנהג הבכיר של הקבוצה יחד עם הקנדי ז'אק וילנב שהמשיך מעונת 2005. את העונה סיימה הקבוצה במקום החמישי ועם שני פודיומים.
בעונת 2007 החליטה BMW להשאיר את הייפלד ולהחליף את וילנב ברוברט קוביצה הפולני, וזאת למרות העובדה שווילנב זכה באליפות עולם בשנת 1997, והיה אחד משלשת הנהגים היחידים באותה עונה, יחד עם פרננדו אלונסו הספרדי ומיכאל שומאכר הגרמני שזכו אי פעם באליפות עולם. וילנב עזב את עולם הפורמולה 1 לטובת מרוצי 24 השעות של לה מאן. הקבוצה סיימה את העונה במקום השני לאחר פסילתה של מקלארן מאליפות היצרנים והפכה לסגנית אלופת העולם בפעם הראשונה בתולדותיה. שני נהגיה, ניק הייפלד ורוברט קוביצה, סיימו במקומות החמישי והשישי בהתאמה בדירוג הנהגים.
היידפלד וקוביצה המשיכו לשמש כנהגי הקבוצה גם בעונות 2008 ו-2009. עונת 2008 הייתה מוצלחת במיוחד עבור סאובר, שסיימה במקום השלישי באליפות היצרנים. בעונה זו הגיעו היידפלד וקוביצה 11 פעמים לפודיום והקבוצה אף זכתה לניצחונה הראשון אי פעם בפורמולה 1 עם זכייתו של קוביצה בגרנד פרי הקנדי. עונת 2009 הייתה טובה פחות והקבוצה סיימה במקום החמישי.
ב-29 ביולי 2009 הודיעה BMW שלא תמשיך להתחרות בפורמולה 1 בעונה הבאה.

2010 ואילך

בעקבות עזיבת BMW רכש פיטר סאובר חזרה את הקבוצה. קאומי קוביאשי ופדרו דה לה רוסה הוחתמו כנהגי הקבוצה לעונת 2010, אך האחרון הוחלף בניק היידפלד בחמשת המירוצים האחרונים של העונה, שאותה סיימה סאובר במקום השמיני. בעונה זו המשיכה הקבוצה להתחרות תחת השם "BMW סאובר" אף על פי ש-BMW כבר לא הייתה חלק ממנה, אך בעונת 2011 חזרה לשם "סאובר".
מלך הרומאים

מלך הרומאים (לטינית: Romanorum Rex; גרמנית: Römisch-deutscher König) היה התואר של שליטי האימפריה הרומית הקדושה ממועד היבחרם ועד הכתרתם לקיסרים.

רקע

האימפריה הרומית הקדושה הייתה מונרכיה נבחרת שבה המלך היה נבחר ולא קיבל את תפקידו בירושה מבן משפחתו (כך לפחות להלכה, אולם לא תמיד בפועל). השליטים נבחרו על ידי בכירי האצולה (החל מ-1356 שבעת "הנסיכים הבוחרים") למלכים, ובשלב שני הוכתרו לקיסרים על ידי האפיפיור. בתואר "מלך הרומאים" נשאו בתקופה בין בחירתם למלך עד הכתרתם לקיסר. תקופה זו ארכה לעיתים שנים רבות, וחלק מהשליטים מעולם לא הוכתרו לקיסרים ונשארו "מלך הרומאים" עד סוף ימיהם.

שלבי השימוש בתואר

השימוש בתואר "מלך הרומאים" החל בסוף המאה העשירית. הראשון שנשא בו היה אוטו השלישי, שנבחר למלך בשנת 983 והוכתר לקיסר בשנת 986. 
בשלב מאוחר יותר, כאשר השלטון בקיסרות עבר בירושה, "מלך הרומאים" היה התואר של יורש העצר.
נפוליאון חידש את השימוש בתואר והעניק אותו לבנו נפוליאון השני.