google/wiki40b huggingface dataset:
האדרת

האדרת (ברוסית: Шинель) הוא סיפור קצר פרי עטו של הסופר הרוסי יליד אוקראינה ניקולאי גוגול, שראה אור בשנת 1842. לסיפור ולמחברו הייתה השפעה רבה על הספרות הרוסית, כפי שניתן להביא מהאימרה הידועה שנוטים לייחסה לפיודור דוסטויבסקי: 
"כולנו יצאנו משולי 'האדרת' של גוגול."
הסיפור עובד פעמים רבות לבמה ולקולנוע.

תקציר העלילה

הסיפור מגולל את חייו ומותו של אקאקי אקאקייביץ' בשמאצ'קין, פקיד ממשלה דל אמצעים בעיר הבירה הרוסית סנקט פטרבורג. מזה שלושים שנה הוא יושב בשולחן אחד במשרד אחד ותפקידו להעתיק מסמכים. הוא עובד כיועץ טייטולארי (בסולם הדרגות האזרחיות זוהי הדרגה ה-9 מבין 12 הדרגות, אחת הדרגות הנמוכות ביותר). הוא אוהב מאוד את עבודתו, אולם זוכה עליה להכרה מועטה. במקום זאת, עמיתיו הצעירים לעבודה לועגים לו בניסיון להרגיזו כל אימת שהם יכולים. אדרתו הבלויה משמשת נושא מרכזי להלצותיהם, האדרת גם אינה מחממת אותו מספיק בחורף הרוסי הקר. 
בוקר אחד אקאקי מגלה חור באדרתו ופונה אל החייט פטרוביץ' בבקשה שיתקן את החור. החייט משיב לו שאדרתו היא חסרת תקנה ומציע לתפור לו אדרת חדשה. מכיוון שלאקאקי, שמשתכר מעט, אין את הסכום הדרוש לשלם בעד האדרת הוא נרתע מכך. לאט-לאט הוא מתרגל לרעיון והחלום על האדרת ממלא את ליבו ומחשבותיו. במשך חודשים רבים הוא חוסך פרוטה לפרוטה, מקמץ באוכל ובשתייה, עד שיש בידו די כסף לרכישת האדרת. כשהחייט מגיע לביתו עם האדרת החדשה הוא פורץ בבכי. למחרת בעבודה, מעילו החדש והמרשים מהווה מושא להתפעלות עמיתיו. הממונה עליו בעבודה שמבחין בהתרגשותו הרבה מחליט לארח בביתו מסיבה חגיגית לכבוד האדרת.
בתום המסיבה אקאקי הולך בחזרה לביתו, באמצע הדרך מתנפלים עליו שני שודדים שגונבים ממנו את האדרת. 
בניסיון להשיב לעצמו את האבדה, הוא מתרוצץ מפקיד משטרה אחד למשנהו, אולם ללא הועיל. לבסוף, בעצת חברו למחלקה, הוא מגיע לביתו של הגנרל גרומוטרובוב. הגנרל שזועם על כך שהגיע עם עניין כה פעוט למעונו הפרטי, במקום להגיש בקשה רשמית דרך אחד הפקידים בלשכתו, נוזף באקאקי.
אקאקי שב לדירתו מושפל מהתלאות שעבר וחולה מצינת החורף וכעבור זמן מה מת. לאחר מותו, שבה רוח הרפאים של אקאקי לסנקט פטרבורג, גונבת אדרות מעוברים ושבים. המשטרה אינה מצליחה לתפוש את הגזלן. הגנרל גרומוטרובוב מתחיל לחוש רגשות אשמה לאחר מותו של אקאקי. רוחו של אקאקי גונבת את אדרתו של הגנרל, נוקמת את נקמתה ואינה מגיעה יותר לעיר. רוח רפאים אחרת פוקדת חלק אחר של העיר.

הערכה ביקורתית

ולדימיר נבוקוב במאמרו "עלייתה השמיימה של מסכה" חולק את התשבחות הבאות לגוגול וסיפורו הידוע ביותר: 
"פושקין היציב, טולסטוי הענייני, צ'כוב המסוגר, לכל אחד מהם יש רגעים של הארה לא-הגיונית אשר מטשטשת את המשפט ובד בבד חושפת משמעות סודית שמצדיקה את הפוקוס. אבל אצל גוגול הסטה זו היא-היא בסיס אמנותו, ובכל פעם שניסה לכתוב בכתב-ידה העגול של המסורת הספרותית ולהתייחס לרעיונות הגיוניים באופן שכלתני, איבד כל שריד של כשרון. כאשר כמו ב"אדרת" בת-האלמוות שלו, הניח לעצמו להשתולל בלי רסן והתמזמז לו להנאתו על פי התהום הפרטית שלו, היה לאמן הגדול ביותר שהוציאה רוסיה מקרבה עד עצם היום הזה."
"
שלשה (כדורסל)

בכדורסל, שלשה (או קליעה לשלוש) היא מונח המתאר קליעה מדויקת של הכדור לסל שמתבצעת מעבר לקשת השלוש. קשת השלוש היא סימון בצורת חצי עיגול על רצפת מגרש הכדורסל מסביב לכל אחד מהסלים. קליעה מדויקת מעבר לקשת השלוש מעניקה 3 נקודות, בניגוד לסל שדה רגיל הנקלע מתוך קשת השלוש המעניק 2 נקודות, וקליעת עונשין ששווה נקודה אחת.

היסטוריה

הוספת קשת השלוש נוסתה לראשונה בשנת 1945, באופן חד פעמי, במשחק ליגת המכללות בין אוניברסיטת קולומביה לאוניברסיטת פורדהם. "ליגת הכדורסל האמריקאית" (ABL), שהתקיימה בשנים 1961-1963, הייתה הליגה המקצוענית הראשונה שהוסיפה את קשת השלוש באופן קבוע, ובעקבותיה הצטרפה ליגת הכדורסל המזרחית המקצוענית (CBA) בשנת 1963.
בשנת 1967 הוסיפה גם ליגת ה-ABA, הפופולרית יותר, את קשת השלוש. נציב הליגה דאז, ג'ורג' מייקן, הסביר כי הוספת השלשה נעשתה על מנת לעזור לשחקנים הנמוכים לקלוע יותר, לרווח את משחק ההגנה ולעודד משחק מהנה יותר לצפייה. בעונת 1979/1980 אימצה ליגת ה-NBA את קשת השלוש, וב-12 באוקטובר 1979 קלע כריס פורד מבוסטון סלטיקס את השלשה הראשונה בתולדות ה-NBA, בניצחון קבוצתו על יוסטון רוקטס. בשנת 1984 הציגה את קשת השלוש גם פיב"א, הגוף העליון המנהל את ענף הכדורסל בעולם.
עם השנים הפכה זריקת שלשות לפופולרית יותר ויותר; ב-21 מתוך 39 העונות מאז הוספת קשת השלוש ב-NBA נשבר שיא ממוצע הזריקות למשחק בליגה, אשר עלה בהדרגה מ-2.8 לקבוצה (בעונת 1979/1980) ל-29.0 לקבוצה (בעונת 2017/2018). בעונת 2018/2019 נשברו שיאי הזריקות והקליעות העונתיות בפעם השביעית ברציפות.

חוקים בסיסיים

במרבית ליגות הכדורסל המקצועיות, מרחק הקשת מהסל אינו אחיד: בליגת ה-NBA, קשת השלוש נמצאת במרחק של כ-6.71 מטרים מהטבעת בפינות המגרש, ובמרחק של כ-7.24 מטרים ממול הטבעת; בליגת ה-WNBA, בליגות המנוהלות על ידי פיב"א וכן בליגות הבכירות באירופה, קשת השלוש מרוחקת 6.60 מטרים מהסל בפינות המגרש ו-6.75 מטרים ממול הטבעת; בליגות המכללות של ארצות הברית קשת השלוש נמצאת במרחק אחיד של כ-6.33 מטרים מהסל לכל הכיוונים.
בעת זריקת שלשה, על רגליו של הזורק להיות מחוץ לקשת השלוש, מבלי שיגעו בקו, על מנת שהקליעה תניב 3 נקודות. אם רגליו של הזורק נוגעות בקו בעת העלייה לזריקה - קליעה תעניק 2 נקודות בלבד. זריקה לסל תיחשב כשלשה גם במקרה בו השחקן קפץ לזריקה מחוץ לקשת השלוש ונחת בתוכה, כל עוד שחרור הכדור נעשה בטרם נחיתת השחקן.
זריקה לשלוש מסומנת על ידי שופט במשחק בהנפת יד אחת עם 3 אצבעות מתוחות. אם הזריקה נקלעת, מניף השופט גם את ידו השנייה עם 3 אצבעות מתוחות. עבירה המתבצעת על שחקן בעת שזרק שלשה שהוחטאה, מזכה את הזורק ב-3 זריקות מקו העונשין. עבירה המבוצעת על שחקן בעת קליעת זריקה לשלוש שולחת את הקולע לזריקה אחת נוספת מקו העונשין, המאפשרת לו להשלים מהלך של 4 נקודות בסך הכול. בהתאם, אם העבירה הנשרקת היא עבירה בלתי ספורטיבית, נשלח הקולע לשתי זריקות עונשין המאפשרות לו להשלים 5 נקודות במהלך.
ארמיית הטנקים הרביעית (ברית המועצות)

הקמה ראשונה

הארמייה הוקמה לראשונה ביולי 1942, ומפקדה הראשון היה גנרל קרוצ'נקין. עם הקמתה כללה הארמייה את קורפוסי הטנקים ה-22 וה-23 (האחרון סופח מאוחר יותר לארמיית הטנקים הראשונה), דיוויזיית חי"ר אחת ובריגדת טנקים עצמאית. הארמייה סופחה לחזית סטלינגרד והוטלה למערכה לפני שהסתיים תהליך הקמתה. במהלך נסיונותיה לבלום את התקדמות הארמייה השישית הגרמנית לכיוון סטלינגרד, ספגה הארמייה אבידות כבדות בטנקים בקרבות ממערב לעיקול הגדול של נהר הדון. בראשית אוגוסט הועברה הארמייה תחת פיקוד החזית הדרום-מזרחית, השתתפה בקרבות המיגננה על דרכי הגישה הדרומיות לסטלינגרד, במסגרת המאמץ לבלום את התקדמות ארמיית הפאנצר הרביעית לכיוון העיר, וניהלה מספר התקפות נגד מוצלחות כנגד קורפוס הפאנצר ה-48. עקב האבידות הכבדות שספגה הארמייה החליט הפיקוד הסובייטי לפרק אותה, והקים על בסיסה את הארמייה ה-65 באוקטובר 1942.

הקמה שנייה

ארמיית הטנקים הרביעית הוקמה מחדש ב-15 ביולי 1943 על בסיס מפקדת קורפוס הפרשים ה-19, תחת פיקודו של ואסילי באדאנוב. היא כללה עם הקמתה 2 קורפוסי טנקים, קורפוס ממוכן ומספר יחידות נוספות. במסגרת החזית המערבית השתתפה הארמייה במתקפה הסובייטית על בליטת אוריול ביולי-אוגוסט 1943 (מבצע קוטוזוב) וספגה אבידות כבדות מאוד בטנקים. מאוחר יותר סופחה הארמייה לחזית האוקראינית הראשונה והשתתפה במתקפה הסובייטית בצפון אוקראינה בחורף 1943/44. בקיץ 1944 השתתפה הארמייה במבצע לבוב-סנדומייז' ובמסגרתו חדרה לשטח פולין והגיעה עד לנהר הוויסלה. במרץ 1945 קיבלה את תואר הכבוד "המשמר". בשלבי הסיום של המלחמה השתתפה הארמייה במבצע ויסלה-אודר ובקרב ברלין וסיימה את המלחמה בצ'כוסלובקיה.
לוד (דמות מקראית)

לוּד, דמות מקראית, בנו הרביעי מתוך תשעה של שם בנו של נח במקרא, אחיהם של עילם, אשור, ארפכשד וארם ולפי דברי הימים, לוד הוא גם אח של עוץ, חול, גתר  ומשך.
לוד נזכר בבראשית:
"בְּנֵי שֵׁם עֵילָם וְאַשּׁוּר וְאַרְפַּכְשַׁד וְלוּד וַאֲרָם"
— ספר בראשית, פרק י', פסוק כ"ב
ובדברי הימים א':
"בְּנֵי שֵׁם עֵילָם וְאַשּׁוּר וְאַרְפַּכְשַׁד וְלוּד וַאֲרָם וְעוּץ וְחוּל וְגֶתֶר וָמֶשֶׁךְ"
— ספר דברי הימים א', פרק א', פסוק י"ז
על פי ההיסטוריון הפרסי מוחמד אבן ג'ריר א-טברי שאקבאה בתו של יפת הייתה אחת מנשותיו. על פי מקורות אחדים, בניו של לוד התיישבו באזור הפנג'אבי.
עובד צור

ביוגרפיה

עובד צור נולד בבגדד ועלה עם משפחתו לארץ בגיל שנה אל המושבה נחלת יהודה. בגיל 11 עברה משפחתו לבני ברק, שם למד בבית הספר היסודי רמז ובתיכון העירוני. באותה שנה, החל את פעילותו כנער בתנועת הנוער העובד והלומד. את שרותו הצבאי עשה בנח"ל המוצנח במסגרת גרעין 'חירם', שחניכיו הם בוגרי הנוער העובד והלומד. הגרעין הגשים בקיבוץ מלכיה. מילא תפקידים מרכזיים בקיבוץ ובתנועה הקיבוצית. בוגר לימודי היסטוריה וחינוך במכללת אורנים ובעל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת תל אביב. התחיל את דרכו החינוכית בהוראה בבית הספר היסודי בקיבוצו, לימד בבית הספר האזורי הר וגיא שבקיבוץ דפנה, משנת 1997 מלמד היסטוריה ואזרחות בתיכון בליך ברמת גן. בתפקידו זה הגיע עד לשלב הגמר ארצי בתחרות המורה של המדינה. שימש כמנהל פדגוגי של רשת 'דרור בתי חינוך' עד לשנת 2015.
שימש במגוון תפקידי הדרכה וריכוז בתנועת הנוער העובד והלומד, כראש מחלקת הדרכה, ראש אגף חינוך ולבסוף כמזכ"ל. במהלך כהונתו כמזכ"ל תמכה התנועה בהנהגתו בהסכמי אוסלו ובהסכם השלום עם ירדן. התנועה בהנהגתו לקחה חלק חשוב בהפגנה "כן לשלום ולא לאלימות" בה נרצח רבין. לאחר רצח רבין יצא כנגד האחדות המזויפת, לטענתו, שבאה לידי ביטוי בהשתתפות גורמים מסיתים בעצרות זיכרון. לתנועת בני עקיבא קרא "קבלו עולה של דמוקרטיה ועשו חשבון נפש על התנהגותכם לפני הרצח". דברים אלו עוררו סערה ציבורית והובילו לקריאה נרחבת, בהובלתו של עמרם מצנע, להתפטרותו. מצנע אף קרא להפסיק את התקציבים לתנועת הנוער העובד והלומד. 
צור הגה, יזם וערך פרסומים בתחום החינוך ובהם "לעולם אדם"- תוכנית הדרכה רב שכבתית ובינתחומית של תנועת הנוער העובד והלומד. ערך את האנתולוגיה "הכיבוש, אנחנו ומה הלאה?"- במלאת עשרים שנה למלחמת ששת הימים, עליה הגיב ראש הממשלה יצחק שמיר באמרו כי תכנה כמו כריכתה שחור משחור. השתתף בסרט התיעודי "החלום שלי - הסיוט שלך", בו מתועדים מפגשים בין דתיים וחילוניים הדנים בסוגיות יסוד בחברה הישראלית. בתגובה לדברי הרב עובדיה יוסף, אשר כינה את מורי ישראל בשם הגנאי "חמורים", פרסם את הבלדה על הגאון והחמור, ובה ביקורת חריפה על דברי הרב.
בשנת 2011 ראה אור ספרו "ההורה השלישי" בהוצאת "דרור לנפש".
בשנת 2018 שודרה בטלוויזה החינוכית הישראלית השריקה של התנועה, תוכנית תיעודית העוקבת אחר סיפורן של תנועות הנוער בישראל ובה התראיין עובד צור וטען כי "הרוצחים ניצחו", בהתייחסו לרצח רבין.

חיים אישיים

נשוי ואב לארבעה ילדים.
שישים ושש

עלילה

הסרט מספר את סיפורו של ברני רובנס, נער בריטי מופנם שמתכנן לעצמו בשאפתנות את מסיבת בר המצווה המושלמת ביותר, בניסיון להאפיל על הצלחת מסיבת הבר מצווה של אחיו הגדול והמציק. שרשרת של אירועים של חוסר מזל מאפילים על כך, והמשפחה נקלעת לקשיים פיננסים שמאלצים אותו  להנמיך את ציפיותיו, ולקיים את מסיבת הבר מצווה בבית דודיו, ואם לא די בכך, תאריך מסיבת בר המצווה של ברני חל בדיוק בגמר מונדיאל 1966 (שהתרחש באנגליה) ואורחים רבים מבטלים את הגעתם למסיבה.

רקע

הרקע לכתיבת התסריט הוא סיפורו של במאי הסרט פול ווילנד שחגג את מסיבת הבר מצווה ביום גמר מונדיאל 1966.
לואי ג'ין בולס

ביוגרפיה

לואי ג'ין (ז'אן) בולס נולד בשנת 1867 כבנו של דיפלומט בלגי. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 שירת בולס כמפקד גדוד ונשלח להילחם בחזית המערבית. בנובמבר אותה שנה הוא נפצע ונלקח בשבי על ידי הגרמנים. תוך זמן קצר הצליח בולס להימלט מן השבי ומונה לראש המטה של הגנרל אלנבי.
בשנת 1917 נכשלה הארמייה השלישית בפיקודו של אלנבי בהתקפה על העיר אראס בצרפת. בעקבות הכישלון בקרב אראס הועבר אלנבי מתפקידו בחזית אירופה ונשלח לחזית המזרח התיכון, בה זכה לניצחונות ולתהילה. עם עזיבת אלנבי נתמנה בולס כמפקד אוגדה תחת פיקודו של פילדמרשל הרברט פלומר, לימים הנציב העליון השני של ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. בולס ואוגדתו נטלו חלק בהתקפה המוצלחת של פלומר על העיר מסינס שבבלגיה ביוני 1917.
זמן לא רב לאחר מכן הוצב בולס לשרת תחת פיקודו של אלנבי, כראש מטהו ונלווה אליו בניצחונותיו הגדולים ובכיבוש ארץ ישראל וירושלים מידי הכוחות של האימפריה העות'מאנית.
מכיבוש הארץ על ידי הבריטים בדצמבר-1917 ועד כינון המנדט הבריטי בשנת 1920 שימש בולס כאיש הממשל הצבאי הבריטי בארץ ישראל תחת מנהלת שטחי האויב הכבושים. מדצמבר 1919 ועד יולי 1920 שימש בולס כקצין המנהלה הראשי (Chief Administrator of Palestine) - המושל הצבאי של מנהלת שטחי האויב הכבושים - דרום, לימים פלשתינה-א"י הכפוף למפקד העליון בקהיר, אלנבי ואז הגיע לארץ הנציב העליון (High Commissioner of Palestine) הראשון הרברט סמואל, הממשל הצבאי הוחלף בשלטון האזרחי של המנדט הבריטי ובולס סיים את תפקידו.
בתולדות ארץ ישראל ייזכר בולס כמי שהחתים את הנציב העליון הראשון הרברט סמואל, בהכנסו לתפקידו, על קבלה בה נכתב באנגלית:
Received from Major-General Sir Louis J. Bols K.C.B.—One Palestine, complete
ובתרגום לעברית:
"נתקבלה מאת הגנרל סיר לואי בולס (ראשי תבות תואריו באנגלית), "פלשתינה שלמה"
הנציב העליון הוסיף ליד חתימתו על הקבלה את ראשי התבות E&O.E, שמשמעותן Errors and Omissions Expected, בדומה לאימרה העברית "טעות - לעולם חוזר".
לואי ג'ין בולס נפטר בשנת 1930. הוא היה אביו של הגנרל אריק לואי בולס, מי שבין השנים 1945 ל-1947 עמד בראש דיוויזיית הצנחנים, שחייליה כונו על ידי אנשי היישוב "הכלניות", שהופעלה נגד היישוב בתקופת המאבק להקמת מדינת ישראל.
נח יצחק דיסקין

רבי נח יצחק דיסקין (כונה ר' נח אִיצֶ'ה; לפני ה'ת"ר, 1840 - ח' בתמוז תרס"ח, 7 ביולי 1908) היה ראב"ד לומז'ה.

ביוגרפיה

נולד לרב בנימין דיסקין, אחיו הגדול הוא רבי משה יהושע יהודה לייב דיסקין. בצעירותו למד במשך 3 שנים אצל רבי יצחק אלחנן ספקטור בגרודנה. נישא לבתו של הגביר המפורסם וראש הקהל של לומז'ה, ר' ישראל משה נובינסקי. בשנת תרל"ד התמנה לכהן במקום אחיו כרבה של לומז'ה. אחריו כיהן בתפקיד זה הרב איסר יהודה מאלין שלימים נעשה ראש בית הדין בבריסק. הצעת רבנות באיישישוק לא יצאה אל הפועל בשל התנגדות אחד מנכבדי הקהילה למנותו, בשל היותו כבד שמיעה. תלמידו היה רבי יואל לייב הלוי הרצוג אביו של הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג. לאחר פטירת אשתו הראשונה נישא לבת אחיו הרב אברהם שמואל דיסקין, מינדל צירל דיסקין שהייתה מפורסמת בליטא בחכמתה ויופיה.
היה בין משתתפיו הקבועים של כתב העת כנסת חכמי ישראל, כתב העת של רבני מזרח אירופה בשנים 1892–1900, לצד רבנים כמו רבי יוסף זכריה שטרן, רבי שמואל מוהליבר ורבי ישראל יהושע מקוטנא. הוא היה מקובל על בני קהילתו, יפה תואר ומקפיד על לבושו. וחוגים המקורבים לממשלה הרוסית הציגו אותו כ"רב לדוגמה" בשל תלבושתו המהודרת וכובע הצילינדר המבריק שלו. הצייר הפולני בוגאצקי מצוטט כמי שאמר שכדי לצייר את דמותו הפטריארכלית של הרב דיסקין הוא זקוק למכחולם של רפאל או רמברנדט.
הוא נפטר בח' בתמוז תרס"ח, 7 ביולי 1908, ונקבר בבית הקברות העתיק של לומז'ה לצד אביו רבי בנימין דיסקין. הקבורה התאפשרה אף שבית הקברות העתיק נסגר לקבורה ארבעים שנה קודם לכן מחוסר מקום, בשל התמוטטות קיר פנימי בסמוך לקבר אביו שאירעה בדיוק בלילה שלפני פטירתו.
שלווה

שלווה היא מצב נפשי של רוגע ללא אי-שקט, התרגשות, או הפרעות. זהו מצב שבו האדם חסר דאגות או מתחים.

גורמים המעודדים יצירה של תחושת שלווה

האדם הממוצע יכול לחוש שלווה בקלות במצב של מנוחה, אך תחושה זו יכולה להתקיים גם במצבי תודעה בעלי רמת עוררות גבוהה יותר. לעיתים ההתמקדות בדבר מה חיצוני או אף פנימי, כמו נשימה, יכולה להיות מרגיעה כשלעצמה. הצבע תכלת מקושר לתחושת השלווה.
ניתן לתרגל ולשפר את היכול של האדם לחוש בשלווה . על פי רוב נדרשת תודעה מאומנת כדי להישאר במצב של שלווה גם כנגד מספר גבוהה של גירויים שונים והסחות דעת. הסחות דעת רגשיות עלולות להיות מאתגרות במיוחד בהקשר זה. הרגשות השליליים הם האתגר הכי גדול לאדם המנסה להגיע לשלווה עמוקה ומתמשכת. קימות מספר דיסציפלינות המיועדות לקדם ולפתח את היכולת לחוש בשלווה. כמו למשל תפילה, יוגה, אימון הרפיה, אימון נשימתי, מדיטציה. 

שלווה וקשיבות

ג'ון קבט-זין קובע כי "ריכוז הוא אבן היסוד של אימון הקשיבות. הקשיבות שלך תהיה עמידה ככל שהמוח שלך יהיה רגוע ויציב. בלי השלווה פני השטח של מראת הקשיביות יהיו מחוספסים באופן שלא יאפשר להם לשקף דברים באופן מדויק."
זיגפריד מכולץ

קריירה מוקדמת

מכולץ נולד ב-20 בספטמבר 1890 בממל, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1909 התגייס ליכל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-152 (אלזס ה-1), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף מכולץ לרייכסווהר, אולם בשנת 1921 פרש מהצבא והצטרף למשטרת דנציג. ב-1 באוקטובר 1935 הועלה מכולץ לדרגת אוברסט לוטננט, וב-25 בנובמבר אותה שנה הצטרף לוורמאכט. ב-1 באוגוסט 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בינואר 1937 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-67.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה מונה מכולץ למפקד רגימנט הרגלים ה-203, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-76 בחזית המערבית, וב-4 בינואר 1940 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-218. ב-1 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 ביוני אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-192. ב-7 באוקטובר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-122, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עמה כחלק מהקורפוס ה-28 במסגרת הארמייה ה-16. ב-19 בדצמבר 1941 קיבל מכולץ על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 במרץ 1943 מונה מכולץ למפקד דיוויזיית המילואים ה-191, אשר הפכה ב-1 בפברואר 1944 לדיוויזיה ה-49. הדיוויזיה הוצבה בגזרה שבין בולון לאטאפלה, ולחמה במהלך המערכה בנורמנדי. באוגוסט 1944 נסוגה הדיוויזיה לעבר פריז, ומשם לעבר בריסל. לאחר מכן הוצבה הדיוויזיה באזור אאכן, והשתתפה בקרב על אאכן. ב-16 באוקטובר 1944 קיבל מכולץ על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-26 בינואר 1945 מונה למפקד הדיוויזיה ה-295 בנורווגיה, ופיקד עליה עד סוף המלחמה.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה התגורר מכולץ בעיר הנובר, עד למותו ב-25 במאי 1975, והוא בן 85 שנים.
רפי רשף

ביוגרפיה

רשף הוא בנם של עורכי הדין הירושלמיים אשר וחווה רשף. אחיו הוא צלי רשף, ממייסדי "שלום עכשיו" ובעבר חבר הכנסת. את דרכו בתקשורת החל רפי רשף בגלי צה"ל, ככתב לענייני חגים ובהמשך ככתב לענייני מפלגות. כשנוסדה התוכנית "ערב חדש" בטלוויזיה החינוכית, הגיש שם מבזקי חדשות, ולאחר תקופה קצרה החל להגיש את התוכנית באופן קבוע בסבב עם דן מרגלית, גדעון רייכר ואילנה דיין. באותה תקופה נוסדה התוכנית "נכון לעכשיו" בגלי צה"ל בהגשתו. במשך 11 שנים הגיש את התוכנית, ואז פרש לטובת הגשת התוכנית "כל שני וחמישי" בשידורי "טלעד" בערוץ 2 החדש (1993). אחרי "טלעד" עבר לחברת החדשות של ערוץ 2, וייסד את רצועת האקטואליה של חמש בערב שהחלה בשם "חמש עם". החל מ-1996 הגיש תוכנית אירוח ב"שידורי קשת", ותוכנית ראיונות אישית בערוץ 10 ושוב ב"קשת". ביחד עם ארז טל ומרב מיכאלי, פתח את שידורי רדיו תל אביב ב-1996 והיה מבעליו. רשף הגיש את תוכנית הרדיו "נכון להבוקר" בגלי צה"ל עד ה-13 במאי 2008.
מסוף 2005 מגיש רשף בערוץ עשר את התוכנית "חמש עם רפי רשף", שאותה מפיקה חברת "נינה הפקות", שהוא מבעליה (יחד עם עורך "חמש בערב" - נחושתן אוקון). באוקטובר 2015 החל להגיש בערוץ במקביל גם את "רפי רשף אינטימי", תוכנית ראיונות יחידנית שבועית.
בדצמבר 2018, אחרי 13 שנה, החליט רשף לעזוב את ערוץ עשר ולעבור ל"קשת". המעבר בוצע בינואר 2019 ומגיש שם את תוכניותיו.
נשוי לזמרת נורית גלרון. לזוג שלושה ילדים.
ג'אד טראמפ

קריירה

את הקריירה המקצוענית שלו כשחקן סנוקר החל טראמפ בעונת 2005/2006 עם ציפיות גבוהות לאחר קריירת נוער מוצלחת.
בשנת 2011 פרץ טראמפ בסערה אל מרכז הסבב המקצועני ומיצב את עצמו כשחקן בכיר כשזכה בתואר הדירוג הראשון שלו כשניצח את מארק סלבי בגמר אליפות סין הפתוחה תוך כדי תצוגת משחק התקפי ומרשים. הזכייה בתואר היוקרתי הכניסה את טראמפ לרשימת שישה עשר המדורגים הראשונים בעולם. עם ההצלחה בסין, הגיע הישגו כשזכה באליפות בריטניה לשנת 2011, כשניצח בגמר את מארק אלן בתוצאה 8–10. באותה שנה הגיע גם לגמר אליפות העולם בסנוקר, שם המשיך בתצוגת משחק משובחת, תוך כדי שהוא גובר על ניל רוברטסון (אלוף העולם) בסיבוב הראשון, ומביס שחקנים בכירים כל הדרך אל הגמר, שם נעצר על ידי ג'ון היגינס, שדורג בזמנו במקום הראשון בעולם, ונוצח בתוצאה 15–18.
בנובמבר 2012 זכה טראמפ בטורניר האליפות הבינלאומית כשניצח בגמר את ניל רוברטסון 8–10, ובכך העפיל לראשונה לפסגת הדירוג העולמי, בה החזיק במשך 5 שבועות. הוא חזר למקום הראשון בדירוג העולמי שוב בפברואר 2013.
בינואר 2019 זכה טראמפ בטורניר המאסטרס היוקרתי, בו ניצח בגמר את רוני אוסליבן בתוצאה 4–10. במאי של אותה שנה זכה טראמפ באליפות העולם. בגמר התמודד שוב, כמו ב-2011, מול ג'ון היגינס, אך הפעם הייתה ידו של טראמפ על העליונה, ותוך תצוגת משחק מרשימה, הביס את היגינס בתוצאה 9–18. בכך השלים טראמפ את הזכייה בכתר המשולש (הטריפל קראון - שלושת הטורנירים היוקרתיים ביותר בעולם הסנוקר: אליפות העולם, אליפות בריטניה וטורניר המאסטרס), ונכנס לרשימה מצומצמת של 11 שחקני סנוקר בלבד שהצליחו לעשות זאת עד כה. בנוסף, לאחר זכייה זו, העפיל למקום השני ברשימת הדירוג העולמי.
עם תחילת עונת 2019/2020, זכה טראמפ בטורניר הגדול הראשון לעונה זו כשניצח בגמר האליפות הבינלאומית בסין את שון מרפי 3–9. בעקבות זכייתו זו, שב בפעם השלישית לראש רשימת הדירוג העולמי.

סגנון משחק

טראמפ נחשב לאחד הכישרונות המובילים כיום בענף הסנוקר, וישנם אף הרואים בו כיורש הטבעי של רוני אוסליבן.
הוא שמאלי ולכן משתמש לרוב בידו השמאלית לביצוע המכות, אך מסוגל לשחק ברמה גבוהה גם עם יד ימין.
בשנותיו הראשונות כמקצוען, התבסס בעיקר על סגנון מהיר, התקפי ואגרסיבי ולרוב אף נועז והרפתקני. עם השנים התמתן מעט ושיפר גם את משחק ההגנה שלו, אך עדיין נחשב לשחקן התקפי מובהק. אחד מיתרונותיו הגדולים, הוא עוצמת המכה וה"ספין" שביכולתו להעניק לכדור הלבן המסייעים לו בשליחתו בעוצמות לאורך השולחן ולהבאתו לאזורים הקשים להגעה ממקומו הנוכחי, או לחילוץ כדורים הצמודים לדפנות או זה לזה שאינם נמצאים בזווית המכה הטבעית ו"הבאתם" חזרה למשחק.
סגנון המשחק הווירטואוזי, המרהיב והמהיר שמציג טראמפ (הנקרא לא פעם על ידי פרשנים "נוטי סנוקר" - סנוקר חצוף או סנוקר שובב), הפכו אותו לאחד השחקנים הפופולריים והמהנים ביותר לצפייה.
מסיבת רווקות

בתרבות המערבית, מסיבת רווקות (באנגלית: Bachelorette party) היא מסיבה הנערכת לכבוד כלה לפני נישואיה.
תוכני מסיבת הרווקות דומים לתכני מסיבת הרווקים, אשר שורשיה במנהג לפיו חבריו של החתן לעתיד ערכו לכבודו ארוחת ערב זמן קצר לפני חתונתו.
המשתתפות במסיבה הן בדרך כלל נשים בלבד, לרוב ממעגל החברות הקרובות ביותר של הכלה לעתיד. על אף שמה, אין חובה שכל החברות יהיו רווקות בעצמן.

היסטוריה

המנהג לערוך מסיבה לכבוד הכלה לעתיד קיים בתרבויות שונות. מסיבה שעיקרה קבלת מתנות מחברותיה של הכלה הייתה נהוגה בארצות הברית משנות ה-20 של המאה ה-20 ונקראה Bridal Shower הגרסה המערבית המודרנית הכוללת שתיית אלכוהול ותכנים מיניים התפתחה בעקבות המהפכה המינית של שנות ה-60, המשמעות התרבותית של מסיבת הרווקות קשורה במידה רבה לרמת השוויון בין המינים. מסיבות הרווקות היו נדירות יחסית לפחות עד שנות ה-90. בעשור הראשון של המאה ה-21 נסקה הפופולריות של מסיבת הרווקות וסקר שנערך בארצות הברית ב-2003 העלה כי 94% מהכלות היו מעוניינות במסיבה כזו.

ארצות הברית

המשתתפות במסיבה הן בדרך כלל נשים, לרוב רק החברות הקרובות ביותר של הכלה לעתיד, ולעיתים גם השושבינות (Bridesmaids).
בדרך כלל מאורגנת מסיבת הרווקות על ידי אחת או יותר מן החברות הקרובות של הכלה ביום שישי או שבת כמה שבועות לפני החתונה. לעיתים הכלה עשויה להיות שותפה לתכנון, למרות שבאופן רשמי אינה אמורה לעשות זאת.
לעיתים קרובות המסיבות נערכות בבתים פרטיים, בסגנון של מסיבת קוקטייל, המספק למשתתפות הזדמנויות לשוחח או לתת עצות אינטימיות לכלה לעתיד. ישנן מארחות המארגנות מסיבה בה האורחות נהנות מטיפולי ספא, שיעור בישול וכדומה. מסיבות מסוימות מתקיימות במקומות ציבוריים, כגון מסעדה או בר. ישנן גם מסיבות הכוללות טיולים ליעדים נבחרים כגון לאס וגאס. לעיתים תעדיף המארגנת לערוך פיקניק בשעות היום או טיול מאורגן במקום ארוחת ערב או בילוי לילי.
מסיבת רווקות כוללת לרוב שתייה לשוכרה וזוהי הזדמנות מיוחדת בה הנורמות החברתיות מאפשרות לנשים להשתכר בפומבי. צריכת האלכוהול המרובה מאפשרת שחרור ממוסכמות ועיסוק מוחצן במין באופן המזוהה סטראוטיפית עם גבריות. שתיית האלכוהול מאפשרת לכלה פריקת מתח במהלך התקופה הלחוצה של ההכנות לחתונה במהלכן היא אמורה להפגין אופטימיות ולא לבטא חרדות מהנישואין. עבור האורחות האלכוהול משחרר עכבות ומשמש כ"תרוץ" להצדקת התנהגות מינית משוחררת.
חברות רבות בארצות הברית מוכרות מוצרים אשר מיועדים למסיבת רווקות, לרבות חבילות משחקים מיוחדות, הזמנות מודפסות, קישוטים ואביזרים נלווים. קיימים מאות אתרי אינטרנט המספקים "רעיונות" או "הצעות" עבור מסיבות הרווקות, בניסיון למכור את מוצריהם או שירותיהם.
אברהם זמורה

ביוגרפיה

אברהם זמורה נולד בברית המועצות. החל את דרכו כאלברט, למד כעשר שנים בבית ספר לאמנות, לאחר מכן המשיך לקולג' אומנותי ובהמשך שירת בחיל האוויר הסובייטי. לאחר השירות הצבאי סיים קורסים של במאי אנימציה ואנימטורים והתחיל לעבוד בסטודיו במוסקבה. הקשר של משפחתו ליהדות לא היה חזק מדי. חוץ מסבתו, שדיברה יידיש והביאה למשפחתה מצות בפסח. לדבריו, הדבר היחיד עליו הוקפד במשפחתו הוא הימנעות מהתבוללות.
בשנת 1990, בראשית שנות ה-20 לחייו, עלה לישראל עם משפחתו. עם נחיתת המשפחה פרצה מלחמת המפרץ ובנו הבכור נולד בדיוק באזעקה הראשונה. בחודשיים הראשונים התגוררה המשפחה אצל דודו של זמורה - עולה ותיק שעלה לארץ בשנות ה-70 כציוני נלהב, ועם השנים הפך לחרדי. בהמשך עבד בתעשיית הפרסום וצייר את הדמויות הידועות של קרלו, ביסלי, צ'יטוס ובמבה. והיה מעורב בהפקתן של קלטות ילדים כמו מיץ פטל, "הפיל שרצה להיות הכי" ועוד. בנוסף הפיק עם חברת אסם סרטון סטוריבורד משעשע בשם "הבית של במבה" שמראה כיצד מכינים במבה הסרטון צבר פופולריות רבה. 
בשלב מסוים הרגיש שהוא מפסיק לקבל סיפוק מהפרסומות ועזב את תעשיית הפרסום. לאחר מכן נפגש עם סיפורי הבעל שם טוב והם השפיעו עליו והובילו אותו לחזור בתשובה. במשך תשעה חודשים עבד על ספר קומיקס על הבעל שם טוב. לאחר מכן הוציא ביחד עם הכותבת רננית פרשני את הספר "נקודה טובה" על רבי נחמן מברסלב ובנוסף הוציא שני ספרים נוספים "בן הקצב" על הרמב"ם ו"שבת מלכתא" עם הסופר אברהם אוחיון. בשנת 2015 יצא לאור ספר מצויר על ידו, "הייתי שם", ובו עשרות ציורים מורכבים של סיפור יציאת מצרים - ברמה אומנותית גבוהה במיוחד. הספר יצא לאור ומשווק על ידי בית "מלכות וקסברגר". ב-2016 הוציא לאור את ספר הקומיקס "ההולנדי המעופף", יחד עם הסופר מ"ם הרשקוביץ. ב-2017 הוציא עוד שני ספרים בסדרת גדולי ישראל: "יחד מעל הלהבות" - סיפורם של הצדיקים מבאבוב במלחמת העולם השנייה, ו"מעבר לכל גבול" - סיפור מאסר והצלת הצדיק מרוז'ין. בספריו האחרונים נעשה שימוש רב בטכנולוגיות תלת מימד מתקדמות המוסיפות נופך לעלילה.
כיום הוא מאייר בתוכנית "סיפורי אי שם" בערוץ הידברות, ובחוברות הקומיקס החודשיות "מרשמלו" ו"קינדליין". התוכנית היא סדרת סיפורים בהנחיית השחקן דני שטג ועם הנגן היוצר עמוס יפרח. בנוסף הוא מרצה לאנימציה במכללת 'פרוג' ובעל סטודיו משלו.

חיים אישיים

אברהם זמורה נשוי לאולגה ואב לשלושה, תושב ראשון לציון.