נאו-קונסרבטיזם

עיקרי ההשקפה

קווי מדיניות החוץ בהם תומכים נאו-קונסרבטיבים, כוללים מלחמה חסרת פשרות בטרור ומאבק נגד משטרים עריצים; שימוש בכוח הצבאי והכלכלי של ארצות הברית על מנת להשפיע על משטרים בעולם להפוך ליותר ליברליים, דמוקרטים ושומרי זכויות אדם. מנגד, גורמים בשמאל טוענים שהסיבה האמיתית לשימוש בכוח צבאי, איננה שאיפה לקדם ליברליזם וזכויות אדם, אלא מניעים אחרים, שתכליתם אלימות למען אינטרסים כלכליים.]
באופן טיפוסי, על פי דברי חברים שהזדהו עם קבוצה זו, התנועה השמרנית החדשה הוקמה על ידי קבוצת אנשים שבעבר היו מזוהים עם הגישה הליברלית סוציאליסטית, אפילו טרוצקיסטית ואשר עברו מהפך אידאולוגי לימין - מרכז. בעיקר הכוונה לקבוצת "האינטלקטואלים של ניו יורק", שכללה אישים, בדרך כלל יהודים אמריקאים ממוצא מזרח אירופי, שלמדו בשנות הארבעים של המאה העשרים בסיטי קולג' של ניו יורק, כמו נורמן פודהורץ, אירווינג קריסטול, סימור ליפסט, דניאל בל, נתן גלייזר ואחרים. בעקבות הקצנת השמאל בשנות ה-60 והתקפות השמאל החדש, כנגד נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון ומלחמת וייטנאם ובעיקר, בהיות רובם ככולם כמעט, יהודים, בעקבות התקפות השמאל החדש על ישראל שלאחר מלחמת ששת הימים, התקפות שנראו להם אנטישמיות, שינו אינטלקטואלים אלה את עמדותיהם לכיוון הקו הימני יותר, ומכאן גם הרכיב "נאו" (בלטינית 'חדש') שבשם הקבוצה.

היסטוריה

אירווינג קריסטול, עורך כתב העת הספרותי אנקאונטר מאז שנות ה-50 היה הראשון שהשתמש במונח שמרן חדש במאמר משנת 1979 "התוודויותיו של שמרן חדש אמיתי".
עוד אחד מהמשפיעים הראשונים היה נורמן פודהורץ, עורך הירחון קומנטרי מ-1960 ועד 1995. בשנת 1982, במאמר במוסף סוף השבוע של הניו יורק טיימס, "דאגתו של שמרן חדש ממדיניות החוץ של רייגן", הוא זיהה את עצמו עם הגישה הנאוקונסרבטיבית והפך את כתב העת "קומנטרי" לנושא הדגל שלה. בנו של קריסטול, ויליאם קריסטול הקים את ה"משימה לעשור האמריקני החדש" - קבוצת חשיבה שישבה בוושינגטון במטרה להשפיע על הממשל האמריקני בכיוון של שמרנות חדשה.
בשנות ה-80 ארצות הברית תמכה במספר משטרים עריצים אך אנטי-קומוניסטים, בניגוד לדיעותיהם של השמרנים החדשים, ובתמיכת השמרנים הוותיקים, האנטי-סובייטיים. בעקבות כניסתם לממשל רייגן של נאו-שמרנים דוגמת אליוט אברמס, ובסיוע "הארגון הלאומי לתרומה דמוקרטית" של קרל גרשמן שונתה המדיניות, לתמיכה במשטרים דמוקרטיים ושומרי זכויות אדם, תוך התנגדות למשטרים עריצים, גם אם אלו אנטי-קומוניסטים. שינוי המדיניות בכיוונם של השמרנים החדשים התבטא, לפחות באופן מוצהר, בכך שב-1986 ארצות הברית דחפה להדחתו של פרדיננד מרקוס מהנשיאות בפיליפינים, בעקבות הפעלת אלימות והטייה של הבחירות בארצו, וב-1988 הממשל האמריקני תמך בקבוצות המתנגדות לאוגוסטו פינושה בצ'ילה, עד להפלת משטרו.
בסוף שנות ה-80 ובמשך שנות ה-90 כוחם של השמרנים החדשים ירד במידה מסוימת בעקבות התפרקות ברית המועצות, במה שנראה כניצחונו של הימין. יש האומרים שגם שערוריית איראן-קונטראס תרמה לכך. הטענה באשר לפרשת איראן - קונטראס הייתה שישראל מכרה נשק לאיראן במימון פרסי ובהחזר נשק אמריקני לישראל, במסגרת עסקה שהגו השמרנים החדשים ובראשם בהקשר זה אליוט אברמס. העסקה כללה לפי הטענה גם החזרת שבויים אמריקנים שבידי החזבאללה בלבנון, כאשר חלק מהרווחים מעסקה זו מימנו את מורדי הקונטראס בניקרגואה.
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה ב-1991, החלה התנועה לצבור תאוצה מחדש, כשרבים מהמזוהים מאוחר יותר כשמרנים חדשים חתמו על עצומה בעד הפלת משטרו של סדאם חוסיין, שנותר בשלטון לאחר אותה מלחמה. עצומה זו קראה לתמוך בכורדים ובשיעים, קבוצות המיעוט הנרדפות בעיראק. עצומה זו הועברה לנשיא ביל קלינטון, אך השפעתה ניכרה בעיקר בימי כהונת יורשו ג'ורג' בוש (הבן).

בעקבות אירועי ספטמבר 2001

עד שנת 2001 הממשל האמריקאי סבל משבט הביקורת של השמרנים החדשים, ומדיניות הממשל נגדה את התפיסות של תנועה זו. עם התקפות המחבלים בפיגועי 11 בספטמבר, הנשיא ג'ורג' בוש הבן שינה כיוון. בנאום הנשיא בעקבות הפיגועים, שנערך בינואר 2002 ונכתב בידי דייוויד פרום, הנחשב לאחד מנציגי אידאולוגיה זו, הנשיא הכריז על איראן, עיראק, וצפון קוריאה כעל "ציר הרשע" המהווה את מקור הסכנה לעולם.
ב-20 בספטמבר 2002 פירסמה המועצה האמריקאית לביטחון לאומי מסמך, המבוסס על מסמך קודם שפרסם פול וולפוביץ, בנוגע למדיניות הרצויה במלחמה בטירור. המסמך קובע כי על ארצות הברית להכות מכת מנע מקדימה, לפני התקפה של האויב, אשר בואה מובטח. ממשל בוש ובתוכו מזכיר ההגנה דונלד רמספלד, סגן שר ההגנה פול וולפוביץ, מזכיר העיתונות ארי פליישר ואחרים נתנו משקל רב למידע מגוף מחקר מודיעיני חדש שהוקם בעקבות מתקפת ספטמבר בשם המשרד לתוכניות מיוחדות בהנהגתו של דאגלס פיית'.
בעקבות מלחמת עיראק, ממשל בוש מינה ועדת חקירה שבראשה עמד השופט לורנס הירש סילברמן. ממצאי הוועדה היו שהמודיעין טעה לחלוטין. מספר ארגונים המתנגדים למלחמה - והמרכזי שבהם "המרכז ליושר ציבורי" - טענו שממשל בוש שיקר במודע והיטה את דעת הקהל לקראת היציאה למלחמה בעיראק.

השמרנים החדשים והקשר ליהודים ולישראל

טענות נוספות הן כי הנאו-קונסרבטיבים הושפעו באופן ניכר מתורתו של הפילוסוף פרופסור ליאו שטראוס, הגורסת את הצורך בממשל חזק לטובת הציבור, על חשבון החופש שלו. כמו כן גישתו מחייבת הזדהות דתית של האזרחים עם ערכי החיים והאנושיות, שאם לא כן המדינה תתמוטט. בין היתר שטראוס קרא להטיית דעת הציבור גם בעזרת שקרים אם יש צורך בכך, נגד אויבי המדינה ובעד משטר אנושי ומתחשב. לא ברור כלל הכיצד מתיישבת טענה זו עם האידאולוגיה הליברלית של הנאו-קונסרבטיבים, הגורסת דווקא הקטנת גודלה של הממשלה והגברת כוחם של הפרטים בחברה. לא ברור גם הכיצד מתיישבת טענה זו עם חילוניותם של מרבית השמרנים החדשים, בין היהודים שבתוכם ובין אלה שאינם יהודים.
חוקרים אחדים, כולל עדוּת של ביתו המאומצת של שטראוס, טוענים כי האמור לעיל הוא סילוף של דעותיו, וכי הוא היה נגד כל שלטון גורף, ובעד חרות האדם וכי דבריו לגבי שקרים, הנמצאים אמנם בספרות, היו לעניין אחר לחלוטין, עניין העיון הנדרש בידי כל אדם, למצוא את דרכו בתוך הטקסט, ולבור את התבן מן הבר.

יחס הדתיים לנאו-שמרנות

רבים מתומכי תפיסת השמרנות כיום בישראל, הם יהודים דתיים-אורתודוקסיים. לדברי יואב שורק, ההסבר לכך הוא שהדתיים בדומה לנאו-שמרניים "מגינים על המסגרות הקיימות וחרדים מפני הרדיקליזם המהפכני, המאיים להוביל אותנו לעולם שוויוני, שטוח וריק" ושניהם "רואים את האדם כחלק ממארג מורכב של זהויות שהוא נושא עמו מעצם המקום, הזמן והחברה שהוא נולד אליהם". הסבר אחר הוא שהשמרנות מקלה על דתיים את המענה על שאלת הרלוונטיות של הדת לימינו, ומאפשרת לאותם דתיים "לומר שאנו ממשיכים לדבוק באורח החיים הזה, וממשיכים ללמוד את כל הטקסטים הללו, לא מפני שאנו בהכרח חושבים שיש להם משמעות או רלבנטיות לחיינו, אלא מפני שכך עשו אבותינו לפנינו, ואבותיהם שלהם לפניהם. אנו עושים זאת מפני שזוהי המסורת שלנו. זהו העולם שלתוכו גדלנו וזה העולם שבו אנו מתכוונים לגדל את ילדינו".

אישים המזוהים עם השמרנים החדשים

בין השמות המזוהים כשמרנים חדשים: ג'ון פודהורץ - עורך הירחון קומנטרי, ויליאם קריסטול מייסד ועורך ה"וויקלי סטנדרד", פול וולפוביץ תת-שר ההגנה בממשל הנשיא ג'ורג' בוש (הבן), פליקס רוהטין, ריצ'רד פרל, דאגלס פיית' תת-שר ההגנה לענייני מדיניות בממשל בוש (הבן), קונדוליזה רייס, החוקר ואיש העסקים הלבנוני טלקות סילי, דייוויד פרום, ההיסטוריון ויועץ הנשיאות רוברט קגן, פרופסור ברי רובין מהמרכז הבינתחומי הרצליה וממנהלי מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון, עורך הנשיונל רוויו אונליין - יונה יעקב גולדברג, העיתונאי הבריטי ניק כהן, העיתונאית האמריקאית ג'ניפר רובין.