google/wiki40b huggingface dataset:
כנסיית שדה הרועים

כנסיית שדה הרועים היא כנסייה קתולית-פרנציסקנית ליד ח'רבת א-סיר, בצפונה של העיירה בית סאחור, המנציחה את מקום התגלות המלאך לרועים, קודם שבאו במצוותו לסגוד לישו. הכנסייה השוכנת כ-2.2 ק"מ ממזרח לכנסיית המולד, הוקמה בידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי ב-1954.

היסטוריה

באונומסטיקון, זיהה אוסביוס את המקום בו נגלה המלאך לרועים, ב"שדה עדר" הנזכר בספר מיכה, כאלף צעדים מבית לחם:
"וְאַתָּה מִגְדַּל-עֵדֶר, עֹפֶל בַּת-צִיּוֹן--עָדֶיךָ תֵּאתֶה; וּבָאָה, הַמֶּמְשָׁלָה הָרִאשֹׁנָה, מַמְלֶכֶת, לְבַת יְרוּשָׁלִָם." (ספר מיכה, פרק ד', פסוק ח')
בשנת 670 דווח כי במקום נצבה כנסייה, ובמקורות אחרים בני התקופה צויין כי מזרחית לבית לחם שוכן מנזר פואמניום (Poemenium), היינו, "של העדר". בתקופה הצלבנית כונה האתר "האחו הקדוש" (Agia Pimina) או "אצל הרועים" (Ad Pastores). כנראה שהאתר חרב לאחר שממלכת ירושלים הראשונה באה לסיומה, שכן עולי הרגל החלו פוקדים את דיר אל-רעואת ("מנזר הרועים"), השוכן כ-700 מטרים דרומית למקום.
ב-1859 שב האתר שהיה בשליטת הפרנציסקנים, והיה למקום בו זיהתה הכנסייה הקתולית את המסורת. במקום נערכה חפירה ארכאולוגית חלקית ב-1859, ומחקר מעמיק יותר בשנים 1951-1952. מחפירות אלה עלה כי האתר היה נושב מימי הורדוס, והתפתח בעיקר בין מאה ה-5 למאה ה-7. מצפון לכנסייה התגלה מתחם נזירי חקלאי גדול, ובו גתות, מאגרי מים, מחסנים ומערות מגורים. הכנסייה הראשונה באתר קמה במאה ה-4, והיא הורחבה במאה ה-6 אגב שימוש משני בחומרי בניין שהובאו מהאפסיס של כנסיית המולד המתומנת הקדומה (כנסייה זו נבנתה בבית לחם בתקופת קונסטנטינוס ונהרסה במרד השומרונים בשנת 539).

הכנסייה

בשנת 1953 נבנתה ליד השרידים הקודמים כנסייה מודרנית, שתוכננה בידי אנטוניו ברלוצי, ומומנה בכספי תרומות מקנדה. הכנסייה משלבת מערה קדומה, וקירותיה נוטים כלפי פנים, שכן המבנה נועד להזכיר אוהל רועים בו התגוררו עת שהו בשדות המרעה. למבנה עשר צלעות וחמישה אפסיסים, ובהם פרסקאות המתארים את הרועים בשדה, את המלאך הנגלה בפניהם ואת סגידתם בפני ישו. כיפת המבנה עשויה בטון וזכוכית, והאור החודר דרכה אמור להזכיר את האור האלוהי שנגלה בפני הרועים. סביב בסיסה הפנימי של הכיפה מופיע הפסוק ממעשה ההתגלות לרועים, שהיה לפסוק הפותח את תפילת גלוריה:
"Glória in excélsis Deo et in terra pax homínibus bonae voluntátis"
"כבוד במרומים לאלהים ובארץ שלום בבני אדם רצונו." (לוקס 2, 14)
מעל הכניסה למבנה נראה פסל ארד של המלאך שנגלה לפני הרועים והמברך את הבאים בשערי הכנסייה. מעל הפסל תלויים שלושה פעמונים ממגדל פעמונים בסגנון יווני. בדיר אל-רעואת שוכנים הכנסייה והמנזר היוונים-אורתודוקסים המנציחים גם הם את האירוע.
סלים הללי

קורות חיים

נולד בבון, כיום ענאבּה, קרוב לגבול תוניס, כאחד מעשרת ילדיה של משפחה יהודית. שם ילדותו היה סימון. אביו היה אופה במקצועו, ובן למשפחה שמקורה בסוק אהראס שבמזרח אלג'יריה. אמו הייתה שלבייה באקיס, גם כן יהודיה.
בשנת 1934 נסע למרסיי שבצרפת, ובשנת 1937 עבר לפריז, שם הופיע כזמר במועדוני פלמנקו, וגם פגש לראשונה את המוזיקאי האלג'ירי מוחמד אל כאמל, שכתב עבורו את שיריו הראשונים. בהמשך הלחין עבורו מוחמד איגרבוש'ן 50 שירים.
בשנת 1938 ביקר באירופה, ובתקופה זו שירי הפלמנקו שלו בערבית נפוצו ונחלו הצלחה בצפון אפריקה.
בתקופת הכיבוש הגרמני של צרפת, סי קדור בנג'בריט, המייסד והרקטור של המסגד הגדול של פריז, סייע להללי להסתיר את מוצאו היהודי בעזרת תעודת לידה מזויפת שהציגה אותו כמוסלמי, וכתיבת שם אביו על מצבת קבר בבית הקברות המוסלמי בסן-סן-דני. בתקופה זו נהג להופיע בבית הקפה המורי של המסגד, לצד המוזיקאים עלי סריטי ואיברהים סאלח.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הצליח לשחזר את הקריירה המוצלחת שלו, וזכה להערכה אף מאום כולתום. בשנת 1947 הקים קברט מזרח תיכוני בשם Folies Ismailia בבית מלון ברובע השמיני של פריז. בשנת 1948 הקים בפריז מועדון קברט נוסף, בשם The Serail.
בשנת 1949 עבר למרוקו, ורכש בית קפה ישן בקזבלנקה, והקים בו קברט יוקרתי בשם Le Coq d'Or. במשך תקופת פעילותו נהגו לבקר בקברט זה עשירים מקומיים, וגם אורחים מחוץ למדינה, כדוגמת פארוק הראשון מלך מצרים. לאחר שהמועדון נשרף, חזר הללי בתחילת שנות ה-60 לצרפת, והתגורר בקאן.
בסוף שנות ה-60 הקליט גרסה משלו בערבית לשיר א יידישע מאמע.
נקודת המפנה בקריירה שלו הייתה כשהוציא תקליט אריך-נגן בצרפתית, והופיע באולם הקונצרטים Salle Pleyel ברובע השמיני של פריז בשנת 1970. בהמשך הוא הופיע בקונצרטים נוספים בפריז, במונטריאול ובקזבלנקה.
למרות הצלחתו, החליט הללי בשלב מסוים לפרוש מהקריירה. הוא חזר לביתו בקאן, שם נודע באירוח מסיבות פאר בווילה שלו. עד לשנת 1992 הוא המשיך להופיע באירועים ובמסיבות פרטיות. לאחר שמכר בשנת 1993 את הווילה שלו, החל לחיות באלמוניות גמורה בבית פשוט שרכש בוואלאוריס שבדרום מזרח צרפת.
הללי מת בבית החולים באנטיבס ב-25 ביוני 2005, ועל פי בקשתו, פוזר אפרו בגן זיכרון בניס.
הללי נחשב לזמר וירטואוז בעל כושר אלתור וחוש קצב יוצאי דופן, לנגן דרבוקה מחונן, ולאחד מן המבצעים הטובים ביותר של השירה המרוקאית בסגנון השעבי.
הללי שילב מוזיקה ספרדית ופלמנקו עם מוזיקה צפון אפריקאית, שילב מוזיקה מוגרבית עם מוזיקה ערבית מזרחית, ושר גם בצרפתית. נחשב לממציא סגנון הראיי (Raï), הפופולרי כיום בצרפת.]
שיריו של הללי הפכו לקלסיקה במרוקו, ולו מעריצים מרוקאים – ערבים ויהודים כאחד. המוזיקה של הללי השפיעה מאוד על הזמר זוהר ארגוב ששר חלק משיריו והשתמש במוואלים שלו עד כדי העתקת המלים והמוזיקה שלהם.
בסרט "גברים חופשיים" משנת 2011, בבימויו של איסמעיל פרוקי, מוצג הללי בין הדמויות המרכזיות בסרט, ואת דמותו מגלם השחקן הערבי-ישראלי מחמוד שלבי.

דעותיו

הללי החילוני, אשר ראה עצמו כבן לאומה הערבית, לא ראה בעין יפה את הציונות ואת הגירת היהודים לארץ ישראל. כשהופיע בשנות ה-60 בירושלים, ואמר על גבי הבמה בערבית "תחי האומה הערבית" נזרקו עליו חפצים מהקהל. הוא ירד מהבמה, ומאז לא חזר להופיע בישראל.
לצד זאת, על רקע שורשיו היהודיים, סבל בסוף תקופת שהותו במרוקו מאנטישמיות, אשר התבטאה בין היתר בשריפת המועדון שלו בעיר קזבלנקה.
ברנקו לוסטיג

שנותיו הראשונות

נולד באוסייק שבקרואטיה (באותה עת ממלכת יוגוסלביה) למשפחה יהודית קרואטית. אביו עבד כמלצר הראשי בקפה סנטראל, אוסייק, אמו הייתה עקרת בית. בניגוד להוריו, סבו וסבתו של לוסטיג משני הצדדים היו דתיים, והוא הלך עמם בקביעות לבית הכנסת.
בהיותו ילד, במהלך מלחמת העולם השנייה שהה במשך שנתיים באושוויץ וברגן-בלזן. רוב בני משפחתו נספו במחנות ההשמדה ברחבי אירופה, בכללם סבתו שנרצחה בתאי הגזים ואביו שנרצח בצ'אקובץ' ב-15 במרץ 1945. אמו של לוסטיג שרדה את השואה והתאחדה מחדש עמו אחרי המלחמה. ביום שחרורו שקל לוסטיג 66 ליברות (כ-30 ק"ג).

הקריירה הקולנועית

לוסטיג החל לעבוד בתעשיית הסרטים ב-1955 כעוזר במאי בידרן פילם (Jadran Film), חברת הפקה קולנועית שבסיסה בזאגרב. ב-1956 הוא עבד כמנהל יחידת הפקה של דרמת מלחמת העולם השנייה Don't Look Back, My Son ‏(Ne okreći se sine), זוכת שלושה פרסי ארנה מוזהבים בפסטיבל הסרטים בפולה של 1956. בשנות השמונים עבד לוסטיג על המיני-סדרה "רוחות מלחמה" (1983) ועל המשכה "מלחמה וזיכרון" (1988), שתיהן התבססו על ספריו של הרמן ווק. הוא היגר לארצות הברית ב-1988.
לוסטיג זכה בפרס האוסקר הראשון שלו ב-1993 עבור הפקת הסרט "רשימת שינדלר", המבוסס על הרומן פרי עטו של תומאס קנילי (שמבוסס על סיפור חייו של אוסקר שינדלר, תעשיין גרמני שהציל מאות יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה). הוא זכה בפרס האוסקר השני שלו ב-2001, עבור הפקת הדרמה האפית "גלדיאטור", המספרת על מאבקי כוח בקיסרות הרומית. סרטים הוליוודיים מרכזיים אחרים עליהם עבד לוסטיג כמפיק כוללים את "פיסמייקר" (1997), "חניבעל" (2001) ו"בלאק הוק דאון" (2001).
לוסטיג זכה בעיטור הדוכס טרפימיר (Order of Duke Trpimir), מידי הנשיא פרניו טוג'מן על מפעלו הקולנועי. ב-2008 הוא היה לקולנוען הראשון והשני מעולם האמנות (ביחד עם ולדימיר נאזור, שזכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת זאגרב).
ב-2008 סייע לוסטיג לייסד את חברת הפקת הסרטים העצמאית Six Point Films שמטרתה להפיק "סרטים עצמאיים משמעותיים ומעוררי מחשבה."
מוזיאון לוס אנג'לס לשואה העניק לברנקו לוסטיג תואר כבוד בשנה השנייה של ארוחת הערב השנתית שלו ב-8 בנובמבר 2009 במלון בוורלי הילס על מחויבותו ארוכת השנים לחינוך לזיכרון השואה.
לוסטיג זכה באות הוקרה בפסטיבל הסרטים הישראלי ה-24 בלוס אנג'לס, ב-3 ביוני 2009.
שירות למען הילד

שירות למען הילד הוא יחידת סמך של משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, האגף לשירותים אישיים וחברתיים, האחראי על פי חוק אימוץ ילדים, תשמ"א-1981.

היסטוריה

בעשור הראשון של מדינת ישראל לא היה האימוץ מוסדר במדינת ישראל. בשנת 1960 חוקק חוק האימוץ והטיפול באימוץ טופל בידי לשכות הסעד המקומיות ברשויות המקומיות. בשנת 1965 מונתה אביבה ליאון כפקידת אימוץ ראשית במשרד והיא הייתה אחראית על שירות האימוץ של המשרד שטיפל בחלק מההיבטים של האימוץ בישראל. בסוף שנות ה-70 שונה שם השירות לשם "השירות למען הילד".
דורי לאוב

ביוגרפיה

נולד בצ'רנוביץ שבבוקובינה, רומניה (כיום באוקראינה), במשפחה יהודית ציונית. קיבל חינוך אורתודוקסי. אביו, משה לאוב, עסק במסחר.
ביוני 1940 נשלחו דורי והוריו למחנה "קריירה דה פייטרה" (Carieră de piatră - "המחצבה") שבטרנסניסטריה. בזכות תושייתה של קלרה, אמו, הצליחו דורי והוריו להתחבא כאשר הגרמנים חיסלו את המחנה ושלחו את תושביו למוות. אחר כך נשלחו לגטו יהודי גדול בעיירה אובודיבקה. לקראת סוף המלחמה נדדו ממחנה למחנה, ובשלב זה נותק הקשר בין דורי ואמו לבין אביו, שלא שרד את המלחמה.
באפריל 1944 חזרו דורי ואמו לעיר מולדתו ואל הבית שבו חיו הוריה של האם ששרדו את המלחמה. ב-1950 עלה לישראל עם אמו. אחרי שנה וחצי במחנה עולים ובמעברת טירה, עברו לגור בחיפה. ב-1955 התחיל ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה הדסה של האוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים את לימודיו ב-1962. התגייס לצה"ל ושירת כקצין רפואה בגדוד 51 של חטיבת גולני. ב-1965 השתחרר ועבד שנה בבית החולים הפסיכיאטרי בעכו.
ב-1966 נסע לארצות הברית להשתלם בפסיכיאטריה ובפסיכואנליזה, במהלכה לימד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד והתמחה במשך שנתיים ב- Austen Riggs Center. בשנת 1969 התקבל לסגל הפקולטה הפסיכיאטרית באוניברסיטת ייל, במכון הפסיכואנליטי (Western New England Institute for Psychoanalysis), ומשנת 2004 שימש פרופסור קליני בפקולטה.

מחקריו על עדוּת וטראומה

ב-1973 חזר לישראל כדי להשתתף במלחמת יום כיפור וטיפל בנפגעי הלם קרב בחזית הצפונית. לאוב הבחין שרבים מנפגעי הלם הקרב היו ניצולים או בני הדור השני לשואה. במהלך המלחמה החל לגבש את תפיסתו ביחס לטראומה ולגלגוליה, בזמן, במרחב, במאורעות שונים ובין דורות.
ב-1979 הקים יחד עם הדוקומנטריסטית ומפיקת הטלוויזיה לוראל ולוק (Laurel Vlock) את ארכיון עדויות הווידאו הראשון של ניצולי השואה, הארכיון על שם פורטנוף באוניברסיטת ייל, שאסף יותר מ-4000 עדויות ביותר מ-30 קהילות ברחבי אמריקה, אירופה וישראל. הארכיון אפשר לחקור את המשמעות החברתית, התרבותית וההיסטורית של עדויות אודיוויזואליות אישיות לשואה ולאירועים היסטוריים-טראומטיים אחרים. בעקבותיו קמו ארכיוני עדות נוספים לשואה ולאסונות הומניטריים נוספים, ביניהם פרויקט איסוף עדויות השואה של ספילברג, Shoah foundation, וארכיונים שתיעדו את מעשי הטבח ברואנדה ובבוסניה.
בשנת 1992 כתב ופרסם לאוב עם חוקרת הספרות שושנה פלמן את ספרם עדוּת - משבר העדות בספרות בפסיכואנליזה ובהיסטוריה. בספר ניסח לאוב את תפקידו של שומע העדות על סמך ניסיונו כמראיין של מאות עדים. לשיטתו, נשיאת העדות היא תהליך שברירי שבו השומע מעודד את העד אבל נזהר מלדחוק בו להעלות זיכרונות שימוטטו את נפשו. לתפיסתו של לאוב העדות מאפשרת לארגן את החוויות הקשות שפגעו בנפש לכדי מילים וזיכרונות, לעבד את הכאב ולהתמודד עם האימה מתוך שיתוף וקריאה לצדק היסטורי.
עשרים שנה אחרי שהחל ללקט עדויות, ועשר שנים אחרי שניסח את תפקידו של השומע, לקח דורי לאוב את שיח העדות צעד אחד קדימה כאשר החל לראיין ניצולי שואה שאושפזו במוסדות לחולי נפש בישראל. עבורו סיפוריהם השבורים של פגועי הנפש היו העדות המובהקת ביותר לטראומה.
לאוב עבד לאורך השנים עם חולים פסיכיאטריים ונפגעי טראומה במחלקות פסיכיאטריות ובקליניקה פרטית. כתב עשרות רבות של מאמרים ופרקים בספרים העוסקים בהיבטים של טראומה ועדוּת ושואה.
דורי לאוב היה נשוי בשנית ליוהאנה בודנסטאב (Johana Bodenstab, 2015-1961), שהייתה אף היא חוקרת עדויות שואה, ואב לשניים. התגורר בוודבריג', קונטיקט, ארצות הברית, ושם נפטר.
מדוזה (מיתולוגיה)

מדוזה (ביוונית: Μεδουσα) הייתה דמות נשית מפלצתית במיתולוגיה היוונית, שהמביט בה ישירות היה הופך לאבן. פירוש שמה ביוונית הוא "שומרת", "מגינה". 
על פי סיפורי המיתולוגיה, מדוזה הייתה אחת משלוש הגורגונות, שהיו מפלצות מיתיות בעלות ידי מתכת, ניבים חדים ושיער העשוי מנחשים חיים וארסיים. אחיותיה של מדוזה, סתינו ("האדירה")  ואריאל ("הנודדת למרחוק")  היו בנות אלמוות, אך מדוזה עצמה הייתה בת תמותה, ואכן, בסופו של דבר, היא נהרגה על ידי הגיבור פרסאוס.
הגרסה הנודעת ביותר של המיתוס מספרת שמדוזה הייתה נערה יפהפייה, בעלת תלתלי זהב, שמצאה חן בעיניי פוסידון, אל הים, ונאנסה על ידיו במקדשה של אתנה, (אלת החוכמה ותכסיסי המלחמה). בין פוסידון לאתנה שררה יריבות רבת שנים, עוד מהזמן שבו העדיפו האתונאים את אתנה כאלה הפטרונית של עירם, על פני פוסידון. כיוון שכך, כשגילתה האלה שמקדשה חולל, היא קיללה את מדוזה, והפכה אותה למפלצת המוכרת, ששיערה נחשים ושהמביט בה מתאבן. לאחר מכן, מדוזה גורשה אל מעבר לאדמות ההיפרבוראניות, שבהן שרר אור שמש נצחי.
גורלה של מדוזה נחרץ כשהמלך פולידקטס הטיל על פרסאוס להביא לו את ראשה של מדוזה. לעזרתו של פרסאוס נחלצו אתנה והרמס, שליח האלים, שהעניקו לו, בין היתר, סנדלים מכונפים, מגל ומגן עם מראה בצידו הפנימי. על ידי הסתכלות בהשתקפותה של מדוזה במגן שלו יכול היה פרסאוס להתקרב אליה בבטחה, וכך הוא ערף את ראשה. מצווארה הכרות של מדוזה בקעו צאצאיה מפוסידון: הסוס המכונף פגסוס והענק כריסאור. פרסאוס השתמש בראשה של מדוזה כדי להציל את אנדרומדה מהמפלצת שאיימה עלייה, להרוג את פולידקטס ועל פי מספר גרסאות, גם לאבן את הטיטאן אטלס. לאחר מכן, העניק פרסאוס את הראש הכרות לאתנה, שהטביעה אותו על שריון חזה.
בימי קדם נהגו לטבוע את ראשה של מדוזה, לרוב עם נחשים מתפתלים במקום שיער ועם לשון מגיחה מבין הניבים, על דלתות בתים, קירות, מצבות, מטבעות, מגנים ושריונות חזה, מתוך תקווה להדוף את הרשע ולהשאירו מחוץ לטווח סכנה. 
שמה של מדוזה הוענק, בין היתר, לספינה צרפתית מפורסמת ששקעה אל מול חופי סנגל ב-1816 (שמה הוא לה מדוז ואף צויר עליה ציור בשם רפסודת המדוזה מאת תאודור ז'ריקו), וכן לאסטרואיד 149 שהתגלה בשנת 1875. ראשה של מדוזה משמש גם כאחד מסמליו הרבים של בית האופנה ורסצ'ה. 
המדוזה מופיעה גם כמפלצת בעולם הצללים של ממלכות נשכחות בספר "The last treshold" ועובדת בשביל דרייגו קוויק.
אוולין ווד

תחילת דרכו

ווד נולד ב-9 בפברואר 1838 במחוז אסקס שבבריטניה. הוא היה בנו של סר ג'ון ווד, הברונט השני לבית ווד (1796-1866). אמו, אמה קרולין מישל הייתה אחותו של הקצין צ'ארלס קולייר מישל. אחותו הצעירה הייתה קיטי או'שיי אשר הרומן שניהלה עם צ'ארלס סטיוארט פרנל הוביל לנפילתו של זה האחרון. סבו מצד אביו היה הפוליטיקאי הוויגי סר מתיו ווד הברונט הראשון, ודודו ויליאם ווד, הברון הראשון מהת'רלי שימש כלורד צ'נסלור. סבו מצד אמו היה אדמירל בחיל הים של פורטוגל. ווד התחנך בבית ספר במרלבורו, ולאחר מכן במרלבורו קולג' אשר אותו עזב לאחר שהוכה באופן לא צודק.

אחריתו

ב-1 באפריל 1886 הוא מונה למפקד פיקוד המזרח. בנובמבר 1888 הועלתה הצעה להעבירו לפקד על פיקוד אלדרשוט - אחד התפקידים היוקרתיים ביותר בצבא הבריטי. ההצעה נתקלה בהנגדותו של המפקד העליון של הצבא, הדוכס מקיימברידג', אולם חרף זאת קיבל ווד את התפקיד ונכנס אליו בתחילת 1889. במקביל הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל. ב-30 במאי 1891 הוא הועלה לדרגת אביר הצלב הגדול במסדר האמבט. בתפקידו זה, הוא יזם רפורמות שנועדו בעיקר להקל על חייהם של החיילים. הוא אף דאג לשיפור תנאיהם של בעלי החיים שבשירות הצבא. בתחילת 1893 הוא הוחלף בתפקיד בבנה של המלכה הנסיך ארתור. המלכה רצתה שווד ימונה למפקד צבא הודו הבריטית, בעוד הדוכס מקיימברידג' העדיף למנותו למפקד ארמיית בומביי. בסופו של דבר הוא מונה לקצין האספקה הראשי של הצבא. ב-26 במרץ 1895 הוא הועלה לדרגת גנרל מלא. בתקופה זו הוא פרסם מספר ספרים העוסקים בחיל פרשים. 
ב-1897 הוא מונה לקצין כוח אדם ואדמיניסטרציה ראשי. ב-1899 הוא הגיש בקשה להשתתף במלחמת הבורים השנייה, ואף גילה נכונות לשרת תחת רדוורס בולר הזוטר ממנו. בקשתו נדחתה. ב-1901 למפקד הקורפוס השני, ובהמשך למפקד פיקוד דרום. ב-8 באפריל 1903 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל, ובסוף 1904 פרש מהצבא. הוא נפטר מאי-ספיקת לב ב-2 בדצמבר 1919 בגיל 81 ונקבר בבית הקברות הצבאי באלדרשוט. צלב הוויקטוריה שלו מוצג במוזיאון הצבאי הלאומי בלונדון.
ג'יימס רודיי

ביוגרפיה

רודיי נולד וגדל בסן אנטוניו, טקסס שבארצות הברית כג'יימס דייוויד רודריגז. אביו, ג'יימס רודריגז עבד כמוכר רכבים ב"Boardwalk Auto Group" ואמו מרגריטה הייתה עקרת בית. הוא בוגר תיכון טאפט בסן אנטוניו, אחד מהיוקרתיים שבעיר. לאחר מכן, התקבל לאוניברסיטת ניו יורק ולמד במגמת תיאטרון וסיים עם תואר ראשון באומנויות הבמה. בגיל 22 שינה את שמו לשם הבמה ג'יימס רודיי, מכיוון שכבר היה קיים ג'יימס רודריגז נוסף בגילדת השחקנים האמריקאים.
כיום, רודיי הוא במאי אומנותי ב"Red Dog Squadron" - חברת תיאטרון בלוס אנג'לס. חברה אותה הקים ביחד עם שותפו בראד ריידר. רודיי מעורב בקשר רומנטי משנת 2006 עם השחקנית שמככבת לצדו בסדרה בניחוש חוקר, מגי לוסון.

קריירת משחק

בתחילת דרכו, רודי השתתף במספר הפקות תיאטרון רבות ושונות, הבולטות הן "שלוש אחיות" בתפקיד אנדריי, ב"הלילה השנים עשר" בתפקיד סבסטיאן, וב"השערורייה המינית בשיקגו" בתפקיד לואי, הצגה שהפיק בחברת התיאטרון שלו. לאחר מכן, כיכב בשנת 2003 בסרט, Rolling Kansas. בשנת 2005 שיחק בקומדיית האקשן "הדיוק'ס קורעים את האזרד" בכיכובם של ג'סיקה סימפסון ושון ויליאם סקוט כבילי קריקט, ובסרט Beerpast. מאחורי הקלעים, הוא כתב ביחד עם שניים מחבריו: טוד הרנאן וג'יימס דה מונקו את התסריט עבור Skinwalkers. בנוסף גם היה שותף בכתיבת התסריט של הסרט Driver.
רודי גם השתתף במסך הקטן במספר סדרות ותוכניות טלוויזיה. בין היתר השתתף במספר פרקים ב-Miss Match של NBC כניק פיין. ובעונה הראשונה של הסדרה First Years כאדגר רוס. רודי לא המשיך לשחק בסדרות אלה וכשל פעם אחר פעם להתקבל לסדרות טלוויזיה וסרטים נוספים. לבסוף מזלו השתנה כשהשתתף בפיילוט של סדרה בשם בניחוש חוקר ב-7 ביולי 2006 עבור רשת USA Network. פיילוט זה זכה להצלחה והופק ממנו עונה שלמה, כשרודי מקבל את התפקיד הראשי כשון ספנסר ומאז משחק בה כבר 6 עונות. סדרה זו ורודי זכו להצלחה רבה הן בארצות הברית והן בחו"ל, הצלחה זו הובילה למספר פרסים ומועמדויות בתחום הטלוויזיה. בנוסף לכיכוב בסדרה הוא גם כתב מספר פרקים ומעורב מקצועית ברוב פרקי הסדרה.
רודי גם השתתף והיה לאורח הכבוד במופע ה-WWE של במופע יום שני של לוחמי ה-Raw ביחד עם חברו ושותפו בסדרה בניחוש חוקר, ב-25 בינואר 2010. לאחר מכן גם השתתף במופע נוסף של ה-WWE, בספיישל Tough Enough. c. ב12 במרץ 2012 הופיע שוב בתוכנית Raw של ה-WWE על מנת לקדם פרק בסדרה בניחוש חוקר שבו מופיע המתאבק דה מיז בתפקיד אורח. כמו כן באותו ערב שימש ככרוז מיוחד בקרב של דה מיז נגד CM Punk. 
בשנת 2015 שיחק בסרט "בייבי, בייבי, בייבי", קומדיה רומנטית בכיכובה של ג'סיקה אלבה. באוקטובר יצא סרטו "רוטב", קומדיית אימה בכיכובם של סאטון פוסטר ושרה סילברמן.
בשנת 2018 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "מיליון דברים קטנים" ב-ABC.
בול ראשון לציון

בול ראשון לציון היה בול דואר, שהופק על ידי עיריית ראשון לציון, לשימוש דואר המכוניות המשוריינות, שהופעל על ידה בתקופת מלחמת העצמאות.
ב-1948 הדרכים לראשון לציון לא היו מנותקות, אך התחבורה סבלה התנכלויות רבות, לכן צומצמה במידה רבה וכך נפגע גם שירות הדואר שיצא רק פעם בשבוע. ב-5 באפריל 1948 התכנסה מועצת ראשון לציון והחליטה להנהיג שירות דואר דחוף משלה באמצעות מכוניות משוריינות, שיסעו מראשון לציון לתל אביב ובחזרה. לתשלום עבור שירות הדואר הוחלט להפיק בול דואר, שזכה לעיצובה של חווה סמואל. על הבול היה ציור של משוריין ומחיר הבול נקבע ל-40 מיל.
הבולים נמכרו במטבח הפועלים בראשון ובמשרדי חברת "פלס" בתל אביב. עם הסדרת התחבורה והדואר הרגיל נאספו הבולים של ראשון והגלופות והושמדו.
שפצלה

שְׁפֶּצְלֶה או שפעצל (בגרמנית: Spätzle (מידע · עזרה)), המוכרות גם כבְּצֵקָנִיּוֹת, הן אטריות בצק נפוצות בדרום גרמניה (בבאדן וירטמברג ובוואריה), במערב אוסטריה, בחלק הגרמני של שווייץ, באלזס ולעיתים בצפון איטליה (בחבל דובר הגרמנית דרום טירול, שם הן נקראות "טרופי", Troffi). בהונגריה הן מוכרות בשם "נוקדלי" (Nokedli) או "נוקרלי". שפצלה הוכנו גם במלטה עד לשנות ה-50, שם הן נקראו "פצלטי", אבל לאחר חדירת הפסטה התעשייתית, המאכל כמעט שנכחד. 
הכנת שפצלה נעשית באמצעות הכנסת בצק למים רותחים והוצאת האטריות המוכנות. הבצק הוא בצק פשוט של ביצים, קמח ומלח. את הבצק מרסקים לצורת האטריות באמצעות מכשיר מיוחד, דמוי מגררת שטוחה ועליה תא ובו מונח הבצק ומוסע הלוך ושוב כך שהבצק נגרר לאטריות על המגררת.
ייתכן שמקור המילה "שפצלה" במילה "דרור" בגרמנית (Spatz), וצורת ההקטנה שלה ("דרורים קטנים").
כביש 441

מהלך הכביש

הכביש מתחיל בחוף הים התיכון, וממשיך מזרחה לכיוון מחלף משה דיין. מערבית למחלף הוא נקרא על שם רחבעם זאבי ומזרחית לו על שם משה דיין. באזור המחלף חוצה הכביש מעל לתחנת הרכבת ראשון לציון משה דיין במסילת הרכבת תל אביב - בני-דרום. מזרחה מהמחלף חוצה הכביש את כביש 4 במחלף ראשון לציון, ומהצומת עם שדרות היובל ועד סופו הוא נקרא על שם זאב ז'בוטינסקי. סמוך למחלף ראשון לציון נמצאת תחנת המשטרה החדשה של ראשון לציון וכן תחנת מגן דוד אדום. משם ממשיך הכביש בכיוון דרום, ולאורכו ישנן בעיקר בתי עסק וחנויות, ולעיתים מעליהם בנייני מגורים. הרחוב חוצה את רחוב רוטשילד ומדרום לו נמצא היכל התרבות על שם מאיר ניצן ולצידו מרכז מסחרי ובו קולנוע רב-חן. הכביש מסתיים בצומת עם כביש 412 (שדרות הרצל) במקום נמצא "גן הבנים" המוכר גם כ"כיכר התותח" או "המצבה".

היסטוריה

ראשיתו של הכביש בדרך שקישרה בין מרכז ראשון לציון לשכונת עזרה וביצרון שהקמתה החלה ב-1939. השכונה הממוקמת מצפון לכביש התרחבה וב-1966 הוסב שמה לרמת אליהו על שמו של אלי כהן (ב-1995 אוחדה עם השכונה הסמוכה ושמה הוחלף לנווה אליהו). בשנת 1967 נפתח מחלף ראשון לציון, שהיה מראשוני המחלפים שהוקמו בישראל וכביש 441 עבר בגשר המחלף. הוא קישר בין העיר לחוף הים, דרך אזור חולות נודדים ללא בנייה בצידי הדרך. עם השנים התפתחו רובעיה המערביים של ראשון לציון לאורכו של כביש 441 והתווספו שכונות לנווה אליהו בעיקר החל משנות ה-80 של המאה ה-20. באותן שנים הוקם ממערב לנווה אליהו אזור תעשייה רחב היקף שהתווסף לאזור תעשייה ותיק יותר במזרח העיר. אזור התעשייה משתרע בעיקר ממזרח אך גם ממערב לנתיבי איילון.
מצפון לכביש, בסמוך לחוף הים, הוקמו מספר שכונות מגורים אך צידו הדרומי של הכביש, מחוף הים ועד לנתיבי איילון, עדיין אינו מיושב כיום, למעט פארק הסופרלנד ואגם ראשון. בשל התפתחות האזור המואצת נסלל ציר נוסף כקילומטר דרומה, המקשר את מרכז העיר לשכונות הדרומיות של מערב העיר דרך מחלף גן-רווה, ומסתיים גם הוא בנתיבי איילון.

אתרים ארכאולוגיים לאורך הכביש

האתר הבולט ביותר לאורך הכביש הוא תל יונה השוכן בקצהו המערבי בסמוך לחוף הים. התל הנישא לגובה של כ-20 מטר היה מיושב בתקופה הרומית, הביזנטית ובימי הביניים, וכיום הוא משמש כמוצב של חיל הים הישראלי. מקורו של השם, המכונה בערבית "תל יוניס", הוא באמונה שבמקום זה נפלט לפי המסורת יונה הנביא מבטן הדג אל החוף.
תל חנה הוא תל הממוקם מיד ממזרח למפגש הכביש עם נתיבי איילון ובסביבתו נמצאו חרסים, פסיפס ואבני גוויל. מדרום לכביש נמצאים מספר אתרים נוספים ובהם שרידים מתקופת האבן החדשה ומתקופת הברונזה, וכן מצודה אשורית מהמאה ה-8 לפנה"ס.
מנחם מנדל שטיינהארט

רבי מנחם מנדל שטיינהארט, רבה של הילדסהיים, היה צעיר חברי הקונסיסטוריה היהודית של וסטפליה.

ביוגרפיה

שטיינהארט נולד לשמעון מהיינספורט וליטלה שהייתה אחותו של הרב יוסף שטיינהארט מפיורדא, ממנו לקח את שם משפחתו. הוא נישא להענדל בתו של ליב ש"ץ והיה סמוך על שולחנו במינדן שבמדינת הנובר. בשנת 1804 הוציא לאור ספר שו"ת בשם דברי מנחם ובאותה שנה מונה לכהונת רב בהילדסהיים. שטיינהארדט היה מוערך בעיני יהודים מסורתיים ומשכילים גם יחד ואפילו בעיני הגויים. ההיסטוריון צבי גרץ כינה אותו "חכם תלמודי נבון דעת". ודוד קארו בספרו "תכונת הרבנים" העמידו כרב אידיאלי. בשנת 1808 מונה שטיינהארט לחבר בקונסיסטוריה היהודית של וסטפליה ובשנת 1810 פרסם עם עמיתיו בקונסיסטוריה היתר לאיסור קטניות בפסח דבר שעורר עליו את רוגזם של עמיתיו הרבנים. בשנת 1812 פרסם ידידו, הרב וולף היידנהיים, את ספרו "דברי אגרת" הכולל עשר תשובות לתמיהות לגבי שינויים מהנוהג הדתי המקובל ובראשם הצדקת החלטתה של הקונסיסטוריה להתיר אכילת קטניות בפסח גם ליהדות אשכנז. בשנת 1813 הוא נתמנה לרבה של ורבורג ומשנת 1815 עד סוף ימיו כיהן כרבה של פדרבורן.

הערכה

מיכאל מאיר מציין את שטיינהארט כניצן ראשון של רבנים מחדשים שהובילו בדרך לרפורמה. לעומתו, יעקב כ"ץ טוען ששטיינהארט לא חרג ממסגרת ההלכה המקובלת ואת הנטיות הרפורמטריות בפסק על הקטניות יש לייחס לראש הקונסיסטורה, ישראל יעקבסון. 
מחברים רבניים שונים ציטטו מדבריו של הרב שטיינהארט לאחר מותו. למשל, הרב צבי הירש פרידלינג מביסקוביץ מצטט מספרו דברי אגרת את דעתו שעדיף שכל האבלים יאמרו את הקדיש ביחד וכן הרב שמואל הכהן בארשטין מצטטו בספרו מעדני שמואל, כך גם הוזכרו דבריו בפתחי תשובה על השו"ע.
חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל

מהלך החקיקה

אף שמדובר בהצעת חוק גדולה מאוד, בת 172 סעיפים, הדיון בה בכנסת הסתיים תוך חודש. סיעות השמאל, שהתנגדו להצעה, העלו למעלה מ-8,000 הסתייגויות לה. כדי למנוע התארכות לא סבירה של ההצבעה, החליטה ועדת הכנסת על יישום שיטה שכונתה "שיטת האקורדיון", המאפשרת הצבעה אחת על הסתייגויות דומות.
במהלך ההצבעה לאישור החוק התרחשה פרשת ההצבעות הכפולות, שבה שניים מחברי הכנסת הצביעו במקום חבריהם שנעדרו מההצבעה. 
מיום אישור החוק ועד אמצע 2016 תוקן החוק 18 פעמים.

הפחתת משכורתם של העובדים ונושאי המשרה בשירות הציבורי

בפרק ט"ו לחוק הופחתה משכורתם של העובדים ונושאי המשרה בשירות הציבורי למשך שנתיים, בתקופה יולי 2003 - יוני 2005.

תשלומי עובדים בפנסיה תקציבית

במגזר הציבורי (משרדי הממשלה, רשויות מקומיות ועוד) וכן בקרב גופים מתוקצבים וגופים נתמכים שונים נהוגה פנסיה תקציבית, שבמסגרתה העובד זכה לביטוח פנסיוני בלי שהשתתף במימון ביטוח זה (לעומת השתתפות בשיעור 5%–7% מהשכר בקרב עובדים שאינם נכללים בהסדר זה). בפרק ט"ז לחוק נקבע שמשכרם של עובדים ונושאי משרה המבוטחים בפנסיה תקציבית ינוכה אחוז מסוים למימון הפנסיה התקציבית: תחילה 1%, ומינואר 2005 - 2%.
החוג הארקטי

החוג הארקטי הוא הקו המעגלי הדמיוני המקיף את הקוטב הצפוני, ואשר מצפונה לו השמש אינה שוקעת בשיא הקיץ בחצי הכדור הצפוני (21 ביוני), ואינה זורחת בשיא החורף בחצי הכדור הצפוני (21 בדצמבר). בחוג הארקטי עצמו, השמש משיקה לאופק ב-21 ביוני ועולה שוב.
החוג הארקטי נמצא בקרוב בקו רוחב 66.5° צפון - בהתאם לזווית בין ציר הסיבוב של כדור הארץ למישור המילקה, ועובר דרך האוקיינוס הארקטי, סקנדינביה, גרינלנד וצפון אמריקה. השטח היבשתי הנמצא צפונית לחוג הארקטי שייך למדינות נורווגיה, שוודיה, פינלנד, רוסיה, ארצות הברית (אלסקה), קנדה, דנמרק (גרינלנד) ואיסלנד.