google/wiki40b huggingface dataset:
איגור ברזין

איגור ברזין (נולד ב-21 בדצמבר 1958) הוא מייסד, מנהל אמנותי ובמאי תיאטרון "מלנקי".

ביוגרפיה

איגור ברזין נולד בקזחסטן. אימו נולדה במוסקבה ועברה לקזחסטן בתחילת מלחמת העולם השנייה, החלה ללמוד בעיר קרגנדה שבקזחסטן, שם נולד איגור ואחותו. אביו נולד בדנטרופטרובסקי שבאוקראינה ונסע לקזחסטן אחרי המלחמה. ברזין חי בקזחסטן עד גיל 27, התחתן ונולדה לו בת. בשנים 1976–1980 למד היסטוריה באוניברסיטת קרגנדה. אחר-כך נסע למוסקבה ולמד שם בשנים 1987–1992 באקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון, "גיטיס". בשנים 1992–1993 עבד כבמאי מופעים בקרקס הגדול במוסקבה. בשנת 1993 עלה לישראל. עבד בעבודות מזדמנות שונות וב-1997 הקים ביחד עם השחקנים מיכאל טפליצקי והלנה ירלובה את תיאטרון "מלנקי". 
ברזין משמש כבמאי, וכמנהל האמנותי של תיאטרון מלנקי. 
בנוסף הוא אחראי לעיבודים בתיאטרון שרובם נעשו בשיתוף עם בוריס ינטין.
עד לינואר 2012 ביים ברזין בתיאטרון "מלנקי" 15 הצגות.
קוינה

היסטוריה

הקוינה החלה לקבל צורה של ניב נפוץ בצבאות אלכסנדר הגדול. בזמן שמדינות יווניות מאוחדות תחת הנהגת המקדונים, כבשו ויישבו את העולם, שפתם החדשה דוברה ממצרים ועד הודו. למרות שהקוינה התעצבה בסוף התקופה הקלאסית, נקודת ההתחלה הסמלית של התקופה השנייה של השפה היוונית (התקופה הפוסט-קלאסית) מסומנת במותו של אלכסנדר מוקדון והתחלת התקופה ההלניסטית ב-323 לפנה"ס. סופה של השפה היוונית הפוסט-קלאסית והמעבר לתקופה הבאה של השפה היוונית (יוונית של ימי הביניים - יוונית מדיבלית), מסומנת בייסודה של קונסטנטינופוליס על ידי קונסטנטין הראשון בשנת 330. התקופה הפוסט-קלאסית של השפה היוונית מתייחסת להיווצרותה והתפתחותה של הקוינה, במהלך כל התקופה ההלניסטית והרומית בהיסטוריה היוונית עד לתחילת ימי הביניים.

המונח קוינה

המילה קוינה (אנגלית: Koiné, יוונית: Κοινή), שפירושה ביוונית הוא "משותפת", היא מונח שיושם בעבר על ידי משכילים במהלך ההיסטוריה היוונית, על מספר צורות של השפה היוונית. מספר אקדמיות הניחו שמדובר בשפה הפרוטו יוונית, בזמן שאחרים התייחסו לכל צורה של השפה היוונית שהשתלבה בשפה הספרותית. בזמן שהקוינה נעשתה בהדרגה שפה ספרותית, מספר אנשים חילקו אותה לשתי צורות: היוונית ההלניסטית, בתור הצורה הספרותית הפוסט-קלאסית; והקוינה, בתור השפה המדוברת. אחרים בוחרים לייחס את הקוינה כניב אלכסנדרי (הניב של העיר אלכסנדריה).

שורשי השפה

השורשים הלשוניים של היוונית הנפוצה אינם ברורים מאז התקופה העתיקה. במהלך התקופה ההלניסטית, רוב המשכילים חשבו על קוינה כתוצאה של ערבוב ארבעת הניבים היווניים העתיקים. נקודת מבט זו נתמכה בתחילת המאה ה-19 על ידי הבלשן האוסטרי פ. קְרֶסְטְשְמֶר בספרו Die Entstehung der Koine ("מקור הקוינה", 1901), בזמן שהמשכיל הגרמני ווילאמוֹוִיץ והבלשן הצרפתי אנטוני מֶיְיֶה, התבססו על האלמנטים האטים של הקוינה, והחשיבו את הקוינה כצורה מופשטת של יוונית יונית. התשובה האחרונה לשאלת שורשי הקוינה שמקובלת כיום על ידי אקדמאים, ניתנה על ידי הבלשן היווני, ג. נ. האצידאקיס, שהוכיח ש"הגרעין היציב" של הקוינה היא יוונית אטית. כלומר, שפת הקוינה היא שילוב של ארבעת הניבים, כאשר האטית היא היציבה והחזקה מביניהם. רמת הבליטות של שלושת הניבים האחרים, השתנתה לפי האזור ביוון ובאסיה הקטנה שבה דוברה - לדוגמה, היוונית היונית בלטה יותר בשפת הקוינה שדוברה בחוף המערבי של אסיה הקטנה, שם דוברה היונית לפני עליית הקוינה.

התפתחות מיוונית עתיקה

לימוד כל המקורות משש המאות שבהן הייתה הקוינה שפה חשובה, חושף שינויים לשוניים מיוונית עתיקה בפונולוגיה (תורת ההגה), מורפולוגיה (תורת הצורות), תחביר, אוצר מילים ואלמנטים אחרים של שפה מדוברת. רוב הצורות החדשות מתחילות כנדירות, והופכות בהדרגה לשכיחות עד שהן מתבססות. מהשינויים הלשוניים שהתרחשו בשפת הקוינה, היוונית קיבלה דמיון רב לצורות המדיבלית והמודרנית, כך שניתן למצוא כמעט את כל המרכיבים של יוונית מודרנית בטקסטים שנכתבו בקוינה. מכיוון שרוב השינויים בין יוונית עתיקה ליוונית מודרנית התרחשו ביוונית הקוינה, שפה זו ניתנת להבנה על ידי רוב דוברי היוונית המודרנית כיום.
לאו השלושה-עשר

ביוגרפיה

הוא נולד ב-2 במרץ 1810 בעיר קארפינטו רומאנו, למשפחת הרוזנים האיטלקית מבית פצ'י. שמו המלא היה וינצ'נצו ג'ואקינו רפאלה לואיג'י פצ'י (Vincenzo Gioacchino Raffaele Luigi Pecci).
בסיום לימודי התאולוגיה והמשפט בסמינר הקתולי בעיר ויטרבו מונה פצ'י לתפקיד נונציו (שגריר מדינת האפיפיור) בבלגיה בשנת 1843. שלוש שנים לאחר מכן קודם לתפקיד הבישוף של העיר פרוג'ה באיטליה. בתחילת שנת 1878 מונה לתפקיד הבכיר בהיררכיה הכנסיתית, כראש לשכת האפיפיור פיוס התשיעי. שמונה חודשים לאחר המינוי לתפקיד זה נבחר לכהן כאפיפיור לאחר מותו של קודמו בתפקיד.
לאו השלושה עשר המשיך את מדיניות קודמו בכל הקשור ליחס העוין לאיחוד איטליה. הוא נחשב לאחד האפיפיורים האינטלקטואליים, וכמי שזכויות הפועלים והעובדים היו חשובים לו ביותר - כפי שבא לידי ביטוי באנציקליקה Rerum novarum שפרסם ב-1891.
לאו השלושה עשר היה האפיפיור המבוגר ביותר שכיהן בתפקיד (מת בגיל 93). תקופת כהונתו היא השלישית באורכה (אחרי קודמו בתפקיד פיוס התשיעי והאפיפיור יוחנן פאולוס השני).
ב-20 ביולי 1903 מת לאו השלושה עשר ברומא, ואחריו נבחר לאפיפיור פיוס העשירי.
אנשים שהם לא אני

תקציר העלילה

קומדיה רומנטית בלי יותר מידי רומנטיקה. ג'וי לא מצליחה להשתחרר מבן זוגה לשעבר, אבל היא גם לא מצליחה באמת להתאהב בבחור החדש, ובינתיים היא לא מצליחה להפסיק לשכב עם כל הבחורים הלא נכונים בעיר. זה סיפור על אנשים שמתים לאינטימיות אבל מתים מפחד מאינטימיות, שמדברים בלי סוף אבל בעצם לא אומרים כלום.
אוכלי עופות

אוכלי עופות (Avivore) הם בעלי חיים אוכלי בשר הניזונים בעיקר מטריפת עופות.
עופות אינם טרף קל: הם יכולים לעוף ולהימלט במהירות, חלקם עפים בלהקות גדולות ואחדים מהם תוקפניים מאוד. עם זאת, רובם בעלי גוף רך, כחלק מהצורך שלהם לעוף, והם חסרי שיניים. על הציידים שלהם להיות מותאמים לתפיסה מהירה של טרף היכול להימלט למעלה.
Criminal (שיר של נאטי נטשה)

רקע וכתיבה

לאחר שהתארחה במספר שירים, ביניהם: "Dutty Love" של דון עומר, ו-"Otra Cosa" עם דדי יאנקי, הוציאה נטשה את סינגל הבכורה שלה, "Criminal". השיר נכתב על ידי נטשה ואוזונה יחדיו.
את עטיפתו פרסמה נטשה באינסטגרם שלה, כמה ימים לפני שפורסם. בעטיפה ניתן לראות את השניים כשהם מצולמים בבית כלא, ואת נטשה כשהיא מחוברת לכיסא חשמלי.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שצולם לשיר, הועלה לערוץ היוטיוב של פינה רקורדס ב-18 באוגוסט 2017. תחילה, ניתן לראות את אוזונה כשהוא עומד ליד תאים בבית כלא, ואת נטשה כשהיא מוכנסת בכוח לבית הכלא גם כן. לאחר מכן שניהם מתחילים לשיר את השיר. 
לאורך אורכו של הקליפ נראית נטשה כשהיא לצידו של אוזונה, ומדי פעם יש סצנה שבה נוכחות כמה רקדניות ליווי הרוקדות מאחוריה, ואותה אוכלת סוכריה על מקל. לקראת הסוף, נראית נטשה כשהיא מוצבת בחדר אפלולי, מחוברת לכיסא חשמלי, ואת אוזונה שמתקרב אליה כדי לנשק אותה. בסצנה הסופית ניתן לראות את השניים כשהם מתנשקים, ואת מפקד בית הכלא מפעיל את הכיסא החשמלי, ושניהם מתחשמלים למוות.
הקליפ זכה להצלחה עולמית, כאשר צבר למעלה מ-1.8 מיליארד צפיות, והפך לסרטון ה-5 הכי נצפה של 2017, ולסרטון הנשי הנצפה ביותר לאותה שנה.
טינגה (כדורגלן)

קריירת מועדונים

טינגה נולד בפורטו אלגרה וגדל במועדון המקומי גרמיו, שם עלה לבוגרים בשנת 1997, וקנה לעצמו שם כאשר שימש כקשר המרכזי של הקבוצה לאורך תקופה ארוכה וזכה עמה בתארים רבים כמו שתי אליפויות של מדינת ריו גרנדה דו סול ושתי זכיות בגביע הברזילאי. טינגה שיחק במועדון עד לשנת 2003, למעט תקופות השאלה קצרות בקווסאקי פרונטלה היפנית ובבוטפוגו הברזילאית, וצבר 89 הופעות ליגה בקבוצה הבוגרת, בהן הבקיע שבעה שערים.
בינואר 2004 עזב טינגה את גרמיו לאחר מחלוקות כספיות עם המועדון בנוגע לשכרו, וחתם בספורטינג ליסבון הפורטוגלית על חוזה לשנתיים וחצי. טינגה סיים עונת 2003/04 בספורטינג ליסבון והחל בה את עונת 2004/05, ואף הבקיע שער בגביע אופ"א בניצחון 0–2 על ראפיד וינה בספטמבר 2004, אך לא מצא את מקומו בקבוצה ושימש בעיקר כמחליף. טינגה לא היה מרוצה ממעמדו, ובדצמבר 2004 שב לברזיל, וחתם באינטרנסיונל, יריבתו הגדולה ביותר של מועדון נעוריו של טינגה, גרמיו. טינגה הצליח מאוד באינטרנסיונל, ובשנת 2006 זכה עם הקבוצה בקופה ליברטדורס, לאחר ניצחון 3–4 במפגש כפול מול סאו פאולו, כאשר טינגה הבקיע את השער השני לאינטרנסיונל בתיקו 2-2 במשחק הגומלין. הצלחתו של טינגה באינטרנסיונל גררה התעניינות ממועדונים באירופה, ולקראת עונת 2006/07 חתם טינגה בבורוסיה דורטמונד על חוזה לשלוש שנים, תמורת דמי העברה של שמונה מיליון ריאל ברזילאי.
כבר בעונתו הראשונה של טינגה בבורוסיה דורטמונד, היה טינגה שחקן מפתח, בקישור שכלל גם את פלוריאן קרינגה, מארק-אנדרה קרוסקה, סטיבן פינאר ונורי שאהין. טינגה הופיע 31 פעמים בעונה זו והבקיע ארבעה שערים, אך דורטמונד סיימה רק במקום התשיעי בבונדסליגה. עונה לאחר מכן, טינגה שמר על מספרים דומים, אך דורטמונד סיימה רק במקום ה-13, אך זכתה בסופר קאפ הגרמני לאחר ניצחון 1–2 בגמר על באיירן מינכן. בעונת 2008/09 הופיע טינגה 27 פעמים, ודורטמונד סיימה שישית. עונת 2009/10 הייתה האחרונה של טינגה בבורוסיה דורטמונד, והוא עזב את הקבוצה באפריל באותה עונה, לאחר 98 הופעות ליגה בהן הבקיע תשעה שערים, משום שלא חודש חוזהו בקבוצה.
לאחר עזיבת דורטמונד, שב טינגה באפריל 2010 לאינטרנסיונל, ובאותה שנה זכה עמה בפעם השנייה בקופה ליברטדורס, לאחר ניצחון 3–5 במפגש כפול על גוודלחרה המקסיקנית, אך שיחק רק במשחק הגומלין. בנוסף, טינגה זכה בקדנציה זו עם אינטרנסיונל בתארים מקומיים נוספים, ובגביע רקופה סודאמריקנה לשנת 2011, לאחר ניצחון 3–4 במפגש כפול על אינדפנדיינטה, בו שיחק טינגה רק במשחק הראשון. במאי 2012 עבר טינגה לקרוזיירו, וזכה עמה פעמיים באליפות ליגת העל הברזילאית. באפריל 2015, עם תום חוזהו בקרוזיירו, הודיע טינגה על פרישה ממשחק פעיל.

קריירה בינלאומית

לטינגה ארבע הופעות במדי נבחרת ברזיל. הראשונה נערכה בשנת 2001, ולאחריה נקרא שוב רק בשנת 2006, כאשר הופעתו האחרונה נערכה בשנת 2007. טינגה מעולם לא שיחק בטורניר נבחרות גדול.
אלמאמי טורה

קריירת מועדונים

טורה גדל במחלקת הנוער של מונקו. בשנת 2011 החל טורה לשחק במונקו ב', קבוצת המילואים של המועדון. ב-11 בפברואר 2015 ערך טורה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 67 דקות והבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 3-1 על סטאד רן במסגרת שלב שמינית הגמר של הגביע הצרפתי. ב-20 בפברואר ערך טורה את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-35 בניצחון 1-0 על ניס במסגרת המחזור ה-26. ב-7 במרץ הבקיע טורה את שער הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, שער בדקה ה-60 בניצחון 3-1 על אוויאן במסגרת המחזור ה-28 בליגה. ב-19 במאי חתם טורה על חוזה חדש לארבע שנים במועדון. בעונתו הראשונה בקבוצה הראשונה של המועדון ערך סילבה חמש הופעות ליגה והבקיע שער אחד, ובעונתו השנייה הוסיף עשר הופעות ליגה ושלושה שערים. בעונת 2016/2017, בה זכתה מונקו באליפות צרפת, ערך טורה 15 הופעות ליגה.
בינואר 2019, עבר טורה ממונקו לאיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה, שם חתם על חוזה לארבע שנים וחצי.
שלום רוזנפלד

ביוגרפיה

רוזנפלד נולד בטרוביץ שבפולין, שם היה פעיל בתנועת בית"ר, באגודת אספרנטו המקומית, וכן החל לעסוק בכתיבה עיתונאית. עלה לארץ ישראל ב-1934 ולמד באוניברסיטה העברית.
לפני קום המדינה שימש עורך ביטאון "המשקיף", היה מזכיר המערכת בעיתון "חרות", השתתף בתחנת הרדיו של האצ"ל.
בשנת 1948 היה בין מייסדי העיתון "מעריב", שפרשו מ"ידיעות אחרונות". במשך שנים כתב במעריב את מדורו "אצלנו", שהיה גלגול מודרני של המדור "קראתי רשמתי". המכתמים כונסו בספרים.
בשנות ה-50 נמנה עם כוכבי תוכנית הרדיו "שלושה בסירה אחת".
רוזנפלד זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות לשנת 1975 ובפרס ישראל לעיתונות לשנת 1986. כמו כן היה אזרח כבוד של העיר תל אביב ובעל תואר דוקטור לשם כבוד בפילוסופיה מטעם מכון ויצמן. ב-2002 הוענק לו "אות השירות הציבורי בתקשורת" מטעם איגוד העורכים והעיתונאים של כתבי העת בישראל.
רוזנפלד נחשב מאז ומתמיד לעיתונאי המקפיד על האתיקה המקצועית ורואה בעבודתו שליחות חברתית. הוא הקים את התוכנית ללימודי עיתונאות באוניברסיטת תל אביב, הרבה לדון עם תלמידיו בסוגיות של אתיקה, והדגיש בפניהם שעל עיתונאי טוב להיות אדם בעל השכלה כללית רחבה וחושים טבעיים בריאים למציאת מקורות מידע. לשיטתו, על עיתונאי לדעת מעט על הרבה, לעומת בעל מקצוע מוגדר שחייב לדעת הרבה על מעט.
רעייתו עדית, שנפטרה ב 1957, הייתה מלוחמות אצ"ל והשתתפה בקרבות על יפו. בשנת 1959 נישא שנית, לאילנה לבית אקשטיין, פסיכולוגית במקצועה.
בתו של רוזנפלד, תמר גיא, הייתה אף היא עיתונאית ב"מעריב", ולאחר פרישתה ב-1993 כיהנה בתפקידים בכירים בבנק, במפעל הפיס וכן, כמנכ"לית לשכת המסחר ישראל-אמריקה. בנו יורם, שנפטר ב-1997, היה מחלוצי ענף ההיי טק בישראל ובעלה של המלחינה נורית הירש.
נפטר ב-2008 והובא למנוחות בבית העלמין בנחלת יצחק. על שמו רחוב בתל אביב. ב-2015 נקרא המכון לחקר העיתונות היהודית באוניברסיטת תל אביב על שמו.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
זורק (משחק מחשב)

זוֹרק (מאנגלית: Zork) הוא משחק מחשב ואחד מהמשחקים מבוססי הטקסט הראשונים. הגרסה הראשונה של זורק נכתבה בין השנים 1977–1979 באמצעות שפת התכנות MDL על ידי טים אנדרסון, מארק בלאנק, ברוס דניאלס ודייב לבלינג.
המשחק פורסם בשלושה חלקים: זורק: האימפריה התת-קרקעית הגדולה, זורק II: המכשף פרובוז, וזורק III: אדון המבוך.

עולם המשחק

המשחק מתרחש ב"שרידי אימפריה עתיקה קבורה עמוק באדמה", והשחקן הוא הרפתקן חסר שם ש"מעז לחקור את הארץ המסוכנת בחיפוש אחר עושר והרפתקאות". מטרת המשחק היא לחזור מ"האימפריה התת-קרקעית הגדולה" עם האוצר שבה, ובכך לזכות בתואר אדון המבוך. המבוך מלא במפלצות וחפצים רבים אשר מציבים אתגרים שונים בפני השחקן (ולעיתים מסייעים לו).

זורק I

העלילה מתרחשת בשנת 948 בלוח השנה הזורקי הבדיוני. המשחק מתחיל על יד בית לבן שמהווה נקודה מעניינת ברורה, ולשחקן ניתנות הוראות קצרות.
כאשר השחקן נכנס לבית, הוא מוצא מספר חפצים, ביניהם פנס פליז ישן, מעמד גביעים ריק וחרב מעוטרת בחריטות מורכבות במיוחד. מתחת לשטיח נמצאת דלת מלכודת שמובילה למרתף חשוך שמתברר כאחת הכניסות הבודדות לאימפריה התת-קרקעית הגדולה. מיד לאחר מכן השחקן נתקל במספר יצורים מסוכנים, ביניהם גרואים וציקלופ שמקשה על הניווט במבוך.
מטרת-העל של זורק I היא למצוא ולאסוף את שנים עשר האוצרות של זורק ולמקם אותם במעמד הגביעים. כדי למצוא את האוצרת על השחקן לפתור חידות ואתגרים רבים, ואף ולנווט בהצלחה בשני מבוכים.
כאשר השחקן ממקם את כל האוצרות במעמד הגביעים הוא זוכה ב-350 נקודות ובתואר "אדון הרפתקנים". מפה עתיקה מופיעה במעמד הגביעים באורח קסום, ובה הוראות הגעה אל כניסה שמובילה לסיום של זורק I ולתחילתו של זורק II.

זורק II

השחקן מתחיל בנקודה שבה זורק I עצר, חמוש בפנס הפליז ובחרב מהמשחק הקודם. 
תוך זמן קצר השחקן מתוודע למכשף פרובוז. בעבר, המכשף היה מטיל לחשים מכובד, אך כוחו נחלש והוא הוגלה על ידי דימוויט פלאטהד. על אף שכעת הוא גובל בסניליות, המכשף עדיין עוצמתי. מטרתו של השחקן בזורק II היא לחדור אל משכנו של המכשף ולהשתלט על הקסם שלו, תוך התחמקות והתמודדות עם מלכודות וקסמים רבים.

זורק III

השחקן מתחיל בתחתית "גרם המדרגות האינסופי" שבו מסתיים זורק II. הפעם, מטרת המשחק אינה השגת חפץ או כוח; על ההרפתקן להוכיח את עצמו כראוי לתואר "אדון מבוך".
השחקן נדרש להתמודד עם "שומרי זורק" - דבר שמתאפשר רק בבגדי אדון מבוך, ולאחר מכן לעמוד במבחן אחרון. על השחקן לענוד קמע וטבעת מלכותית, ללבוש גלימה וברדס, ולהחזיק במטה, בספר שחור ובמפתח - את כולם ניתן למצוא במקומות שונים ברחבי המשחק. המשחק מסתיים כאשר השחקן פותח דלת ומגלה את האוצר הגדול של זורק.

פקודות

בניגוד לשאר המשחקים של התקופה, בשלושת משחקי זורק השחקן לא מוגבל לפקודות של פעולה-שם עצם (לדוגמה "קח מנורה", פתח תיבה", "הרוג טרול" וכיוצא בכך), אלא משתמש במשפטים מורכבים כדוגמת "הכנס את המנורה והחרב בתיבה", "הסתכל מתחת לשטיח", "זרוק הכל למעט המנורה" וכו'. המשחק מכיר פעלים רבים, חלקם אף אינם תוך משחקיים אלא מתייחסים לתוכנה עצמה, ביניהם "שמור", "הפעל מחדש", "צא" ו"שחזר".
ג'ריון לוסון

ביוגרפיה

לוסון נולד בטקסרקנה שבטקסס. בתקופת לימודיו בתיכון זכה חמש פעמים באליפות טקסס לתיכונים דרג 3A והיה קפטן קבוצת הכדורסל והפוטבול של בית הספר. ב-2012 זכה באליפות ארצות הברית לנוער בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת, הוא זכה במדליית ארד בקפיצה לרוחק באליפות העולם באתלטיקה לנוער וסיים שישי בקפיצה משולשת. 
ב-2013 החל ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת ארקנסו, הוא התחרה בקפיצה לרוחק ובריצות קצרות. ב-2014 זכה באליפות ה-NCAA באולם בקפיצה לרוחק בשיא אישי של 8.39 מטר וסיים שני באליפות ה-NCAA באצטדיון לאחר ג'פרי הנדרסון. ב-2015 סיים בשתי התחרויות שני לאחר מרקיז דנדי ובמקום הראשון עם נבחרת השליחים של ארקנסו בריצת 4X100 מטר. ב-2016 זכה באליפות ה-NCAA באולם בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.95 מטר. באליפות ה-NCAA באצטדיון באותה שנה זכה בתחרויות הקפיצה לרוחק (8.15 מטר), ריצת 100 מטר (10.22 שניות) וריצת 200 מטר (20.19 שניות) והיה בכך האתלט הראשון לרשום הישג זה מאז ג'סי אוונס ב-1936. כמו כן סייע לנבחרת השליחים של ארקנסו לסיים במקום השלישי בריצת 4X100 מטר. הוא זכה בגביע באוורמן לאתלט המצטיין ב-NCAA, כמו כן היה מועמד לפרס ESPY לספורטאי השנה בקולג'ים, בו זכה לבסוף הכדורסלן באדי הילד.  
לוסון השלים תואר ראשון בקינסיולוגיה, עבר להתחרות כמקצוען וחתם על חוזה אימוץ עם אסיקס. 
במבחנים האמריקאים לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים שני לאחר הנדרסון בשיא אישי של 8.58 מטר. בתחרות ריצת 100 מטר סיים שביעי בתוצאה של 10.07 שניות ולא נכלל במשלחת האמריקאית בענף זה. במשחקים האולימפיים סיים רביעי בתוצאה של 8.25 מטר. 
באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכה במדליית כסף בתוצאה של 8.44 מטר לאחר הדרום אפריקאי לובו מניונגה (8.48 מטר). באליפות העולם באתלטיקה באולם 2018 סיים במקום הרביעי.
טימוסתנס

טימוסתנס מרודוס (ביוונית עתיקה: Τιμοσθένης) היה נווט וגאוגרף ביון העתיקה בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס. הוא כתב מדריך מסע ימי בן עשרה כרכים, שאבד אך שצוטט רבות ביצירות אחרים.
בעשור שבין 280 ל-270 לפני הספירה, שימש כאדמירל וקברניט בצי הספינות של תלמי השני מלך מצרים התלמיית. בזכות מעמדה של מצרים העתיקה כמעצמה ימית, ובהסכמת בני קרתגו, יזם משלחת תגליות והגיע עד עמודי הרקולס (מצר גיברלטר) תוך כדי רישום המרחקים בין הנמלים. על בסיס מסעות אלה כתב ספר בשם "אודות הנמלים" (ביוונית עתיקה Περὶ λιμένων) שאבד. בספר תיאר מסע היוצא מחופי מצרים ומתקדם בניגוד לכיוון השעון לאורך חופי אסיה עד פונטוס שבאסיה הקטנה, משם לתראקיה והגיע בספרו החמישי ליוון. הספר שנחשב לאופוס מגנום שלו, היה מוערץ וצוטט על ידי משוררים כאפולוניוס מרודוס וגאוגרפים כארטוסתנס וסטראבון.
שני ספרים נוספים שכתב אף הם אבדו: "אודות האיים" (ביוונית עתיקה 'Περί νήσων') בו תיאר את קפריסין, סנטוריני, סיציליה ומספר רב של איים בין לסבוס לחופי הים היוני ובהם קפלוניה ו"מדידות מרחקים" (ביוונית עתיקה 'Σταδιασμοί'), ספר בו תיאר נתיבים ימיים עם תמצית מיצירתו המרכזית בליווי מפות וכיווני הרוח. במפות ציין טימותנס את האי רודוס במרכז, וכך המשיכו הבאים אחריו כמחווה לו.
שדרת החוקה

היסטוריה

על פי תוכניתו של פייר שארל ל'אנפן לעיר וושינגטון, קושר בניין הקפיטול בתעלה לנהר הפוטומק. תעלה זו עברה במקום בו עוברת כיום השדרה. תעלה זו נבנתה כחלק מהתוכנית לבנות מערכת תעלות לצורכי תחבורה בצפון מערב ארצות הברית. 
עם פיתוח מערך מסילות הברזל פחת הצורך והשימוש בתעלות. בשנת 1872 מולאה התעלה לאחר שתושבי הסביבה נהגו לשפוך בה שפכים ואשפה והיא הפכה למפגע תברואתי. 
לאחר מילוי התעלה נסלל עליה רחוב אשר נקרא "רחוב B הצפוני" (North B Street), ולימים שונה שמו ל"שדרת החוקה". השדרה מהווה חלק מדרך US 1 ודרך US 50.

אתרים בעלי חשיבות

שדרת החוקה גובלת במול ומפרידה בינו לבין המשולש הפדרלי. בצידה הדרומי של השדרה ממוקמים כמה ממוזיאוני מכון הסמית'סוניאן, הגלריה הלאומית לאומנות של פסלי הגן, וכן הגלריה הלאומית לאמנות, אנדרטת מלחמת וייטנאם, גני החוקה ואנדרטת לינקולן. כמו כן לאורך השדרה ממוקמת שגרירות קנדה וכן בנייני ארגון מדינות אמריקה, האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, הקרן הלאומית למדעים של ארצות הברית, ובהמשך השדרה, גבעת הקפיטול.
שפות איראניות

השפות האיראניות הן קבוצת שפות המשתייכות למשפחת השפות ההודו אירופיות, תחת הגדרה זו למשפחת השפות ההודו-איראניות ותחת קבוצה זו לקבוצה נפרדת - השפות האיראניות. קבוצת שפות זו הוגדרה לאחר פירוק השפות ההודו-איראניות לקבוצות כאשר אחת מהן היא קבוצת השפות האיראניות.
האזור בו מדברים לשונות איראניות גדול הרבה יותר מאיראן המדינית, ומכיל גם את טאג'יקיסטן, אפגניסטן, אזורים  מפקיסטן צפון עיראק, מזרח טורקיה (כורדיסטן) ועוד.

מיון השפות האיראניות

נהוג למיין את הלשונות האיראניות לשני תת-ענפים עיקריים הלשונות האיראניות המערביות והלשונות האיראניות המזרחיות. את הלשונות המערביות נהוג להמשיך ולחלק ללשונות איראניות צפון מערביות ולשונות איראניות דרום מערביות. "ארגון  SIL לחקר וקידום שפות" מונה כ-84 לשונות איראניות מדוברות כיום.
עיקר ההבדלים בין הלשונות המערביות ללשונות המזרחיות הם תוצאה של מעתקי הגאים שונים מבחינה היסטורית, שהובילו למערכות פונולוגיות בעלות תכונות שונות מהבחינה הסינכרונית. כלומר, מלאי ההגאים והיחסים בינם שונים. בנוסף נהוג לתאר אובדן של הבדלים תחביריים שונים כתוצאה ממעתקים אלו. כך הלשונות האיראניות האמצעיות המזרחיות מבחינות ברובן בין מספר יחסות רב (4-6) ובין שני מינים דקדוקיים לפחות (אם לא שלושה) בעוד שהלשונות האיראניות האמצעיות המערביות, מבחינות בין שתי יחסות לכל היותר, וחלקן חסרות אבחנת מין דקדוקי (הפהלווי אינה מבחינה במין דקדוקי. מהלשונות המערביות המודרניות – הפרסית, אינה מבחינה במין דקדוקי אף היא, בעוד שהכורדית מבחינה בין שני מינים דקדוקיים). סיווג לשונות זה תלוי במבנה הלשון בלבד, ואינו קשור למיקום הגאוגרפי של דוברי הלשון או למיקום מציאת או מסירת התעודות שנשתמרו בלשון.
אי לכך אין לבלבל בין מיקומם הגאוגרפי העכשווי של דוברי לשון איראנית מסוימת לבין סיווגה כמזרחית, מערבית דרומית או מערבית צפונית. כך, הבלוצ'ית אשר מדוברת בחבל בלוצ'יסטן הדרום מערבי, היא לשון איראנית צפון מערבית. הטאטית המדוברת בדאגסטן באזור הצפון מערבי, היא לשון דרום מערבית.
הטאג'יקית המדוברת בטאג'יקיסטן, המצויה במזרח האזור האיראני, היא לשון דרום מערבית.
ההבדלים בין תת-הענפים קיימים בחלק מתקופת הלשונות האיראניות העתיקות ביותר - לשון כתבי האווסטא- איראנית מזרחית מחד, והפרסית העתיקה (לשון האימפריה האכימנית) - לשון פרסית מערבית מאידך.
בתקופת הלשונות האיראניות האמצעיות, ניתן למצוא מחד את הסוגדית והבקטרית כמייצגות את הענף המזרחי, ואת הפהלווי והפרתית כמייצגות את הענף המערבי.
רוב דוברי לשון איראנית כל שהיא, בתקופה המודרנית, דוברים לשון איראנית מערבית. על הלשונות האיראניות המערביות נמנות בין השאר הפרסית שהיא לשון איראנית דרום מערבית והכורדית שהיא לשון איראנית צפון מערבית. על הלשונות האיראניות הדרום המערבית נמנות בין השאר הפשטו ולשונות הפאמיר.

הלשונות האיראניות של אזרבייג'ן

מחקרים גילו כי השפה שתושבי אזרבייג'ן דיברו בה הייתה מדוברת גם על ידי אנשי אימפריית פרס ומדי. לפי עדויות היסטוריות רבות ניתן לדעת כי תושבי אזרבייג'ן הקדומים דיברו שפה איראנית כלשהי.
ישנן עדויות כי שפה איראנית כלשהי דוברה על ידי הטורקים הסלג'וקים באזרבייג'ן. היסטוריונים אחרים אף מדווחים כי שפה איראנית דוברה בטבריז במאה ה-17. החוקרים העות'מאנים טענו כי באזרבייג'ן דיברו שפה איראנית בתחילת המאה ה-17 לפי סיוריהם באזור.
כיום אנו יודעים על לשונות איראניות רבות המדוברות באזרבייג'ן. הטאליש, לדוגמה, היא לשון איראנית צפון מערבית המדוברת באזור הים הכספי. לעומתה הטאטית המדוברת באזור צפוני יותר, הנושק לדאגסטאן היא לשון איראנית דרום מערבית.
תוכנית האמירויות הפלסטיניות

תוכנית האמירויות הפלסטיניות היא הצעה לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני אשר יצר המזרחן ד"ר מרדכי (מוטי) קידר בשנות ה-2000. עיקרי התוכנית הם הקמת שמונה ערי מדינה - אמירויות בערים פלסטיניות מרכזיות ביהודה, שומרון ועזה, וסיפוח שטחי הכפר לישראל. המטרה המרכזית בתוכנית היא יצירת שלטון פלסטיני המבוסס על מבנה החברה הערבית, במידה שתמנע טרור ותאפשר שגשוג לשני הצדדים.

שטחי הכפר

מדינת ישראל תחיל ריבונות בשטחים הכפריים ותציע אזרחות ישראלית לתושביהם, אשר לדברי קידר מהווים כ"10% מהפלסטינים" ולכן אין בסיפוח מסוג זה כל איום דמוגרפי, והתושבים יתנהלו כפי שמתנהלים ערביי ישראל בגליל. ביטחון ישראל יובטח בריבונות בבקעת הירדן ובין האמירויות.

הגופים הקיימים

אונר"א יפורק והפליטים הפלסטינים יועברו לטיפול הרווחה במדינות בהן הם נמצאים ונציבות הפליטים של האו"ם.
הרשות הפלסטינית תפורק ותוחלף בממשלת איחוד האמירויות הפלסטיניות בגיבוי ערבי.
ניאוף

ניאוף הוא קיום יחסי מין בהסכמה, בין אדם נשוי לאחר שאינו נשוי לו. מעשה זה נתפס כלא-מוסרי בעיני רוב התרבויות עוד משחר האנושות, ובתרבויות אלה הוא מהווה עילה חוקית לדרוש את פירוק קשר הנישואין. בתרבויות מסוימות דבר זה נתפס כפשע המחייב ענישה, לעיתים חמורה עד כדי מוות. בעברית מודרנית, הניאוף נקרא בגידה, בעיקר בהקשר החברתי-סוציולוגי ובשיח היומיומי.

בתרבויות קדומות

בחברות הקדומות נחשב הניאוף לעברה חמורה. מכיוון שהאישה נחשבה בדרך כלל לרכושו של הבעל, נחשב רק קיום יחסי מין עם אישה נשואה כניאוף, בעוד גבר נשוי שקיים יחסי מין עם אישה לא נשואה לא נענש. העונשים על ניאוף היו קשים, כגון כריתת איברים ואף מוות. עם זאת, הייתה לבעל זכות לחוס על אשתו ולוותר לה על העברה שעשתה כנגדו. במקרה שהאישה לא נדונה למוות, גם הנואף שהיה איתה היה משוחרר, מפני שדין אחד היה לשניהם].

נצרות

הניאוף בנצרות מוגדר כקיום יחסי מין של אדם נשוי עם אדם אחר שאינו בן זוגו החוקי. בנצרות הוסרה ההבחנה בין גבר לאישה הקיימת ביהדות, וקיים דגש בסקרמנט הנוצרי של הנישואים, על נאמנות הדדית. האיסור על ניאוף בא לידי ביטוי בחקיקה של המדינות שמסורתן נוצרית, אולם במקרים רבים היה האיסור על נשים חמור יותר מאשר על גברים. כך לדוגמה בקוד הנפוליאוני נחשב ניאוף של אישה כעילה לגירושים, בעוד ניאוף של הבעל היה עילה לגירושים רק אם שיכן את פילגשו בדירת האישה.

אסלאם

באסלאם נחשב הניאוף לחטא חמור, והוא כולל יחסי מין מחוץ לנישואים, כמו גם קיום יחסי מין לפני הנישואים. העונש על ניאוף באסלאם הוא 100 (מאת) מלקות ], ומדינות אסלאמיות רבות, כגון פקיסטן וערב הסעודית, מגדירות ניאוף כעבירה פלילית. ב-1979 לאחר המהפכה האיראנית חוקק באיראן חוק הקובע עונש של הצלפות או סקילה למוות במקרה של ניאוף.

בחברה המודרנית

באחדות ממדינות מזרח אסיה, ובהן הפיליפינים והודו, ניאוף הוא עבירה פלילית. גם במדינות מוסלמיות, כערב הסעודית ופקיסטן ניאוף הוא עבירה פלילית, שעונשה מגיע עד עונש מוות. באחדות ממדינות ארצות הברית ניאוף הוא עבירה המופיעה בספר החוקים אך אינה נאכפת.
במדינות רבות, ניאוף הוא מעשה המצדיק דרישה לגירושים. 
בישראל ניאוף של האישה מובא בפני בית דין רבני, ומחייב את גירושיה של האישה ללא קבלת תשלום כתובה ומזונות.
היחס החברתי כיום לנואפים שנחשפו משתנה ממדינה למדינה ומחברה לחברה, ונע מחוסר עניין ציבורי ועד להתייחסות כאל מעשה בלתי מוסרי בעליל הראוי לגינוי ובחלק מהמקרים אף ענישה.

פרסומם של מעשי ניאוף

מעשי ניאוף נעשים ברשות היחיד, ובדרך כלל אינם זוכים לפרסום, גם כאשר הם נעשים על ידי דמות ציבורית. לעיתים זוכים מעשי ניאוף לפרסום רב. 
בישראל נודעה בשנת 1993 פרשת הקלטת הלוהטת, שבה טען בנימין נתניהו, במהלך מסע בחירות לראשות הליכוד, שקיבל איומים לפיהם תיחשף פרשת ניאוף שבה היה מעורב. וכן פרשת הנשיא קצב.
בארצות הברית זכתה לפרסום רב פרשת מוניקה לווינסקי, שבה נודע שנשיא ארצות הברית, ביל קלינטון קיים קשר מיני עם מתמחה בבית הלבן בשם מוניקה לוינסקי. פרשה זו זיעזעה את הגורמים השמרנים בארצות הברית ונעשה ניסיון להדיח את קלינטון מתפקידו כנשיא, בטענה שהכחשתו את הפרשה היא עדות שקר.
ראש ממשלת איטליה, סילביו ברלוסקוני, נודע בהוללות המינית שלו, גם בתקופה שבה היה נשוי.