google/wiki40b huggingface dataset:
ולשים

ולשים הם קבוצה אתנית ועם המזוהים עם ויילס והשפה הוולשית שהיא ענף בשפות הקלטיות. הוולשים מהווים כ-90 אחוזים מתושבי ויילס, אחת האומות המרכיבות את הממלכה המאוחדת.

היסטוריה

האזכור הראשון של הוולשים במקורות מגיע מהרומאים ששלטו בבריטניה בסוף העת העתיקה. הם נתקלו בשבטים ולשים בשם ארדווקים, דמטאי וסילורים. השבטים האלה דיברו בניב של השפה הברטונית והדעה המקובלת היא שהשבטים האלה הגיעו לבריטניה מאירופה היבשתית במאות השנים הקודמות למפגש עם הרומאים. עם זאת, יש ארכאולוגים הטוענים שאין עדות להגירה גדולה לבריטניה בתקופה הנדונה (תקופת הברזל). כמו כן, יש טענה שהשפות ההודו-אירופאיות היו שגורות בבריטניה כבר בתקופה הנאוליתית המאוחרת וייתכן שהשפה הברטונית התפתחה בבריטניה ולא יובאה לשם מאירופה היבשתית.
התהליך שבמהלכו השבטים השונים החלו לזהות את עצמם כעם ולשי אחד איננו נהיר די הצורך. האזכור הראשון של המילה "קאמרי" (השם שבו הוולשים קוראים לעצמם) הוא מפואמה המתוארכת לשנת 633. בפואמה זו, המילה מתייחסת לשטח של ויילס ואולי גם לשטח של צפון בריטניה, ולא לעם הוולשי. בהדרגה, שם הטריטוריה היה מזוהה עם העם היושב עליו.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 היה גידול ניכר באוכלוסייתה של ויילס מכחצי מיליון בני אדם ליותר ממיליון נפשות. המספר עבר את שני מיליון בשנת 1911. הגידול בוויילס התרחש במקביל לגידול באוכלוסייה בכל האיים הבריטיים והסיבות שתרמו לכך היו פיתוח התעשייה, שיפור הרפואה, הקטנת תמותת תינוקות ועוד.

דמוגרפיה

מבין 2.96 מיליוני תושביה של ויילס (נכון ל-2006), מעריכים כי הוולשים מהווים קרוב ל-90 אחוזים, כ-2.6 מיליון. עוד כ-900,000 וולשים חיים בשאר חלקי הממלכה המאוחדת, רובם הגדול באנגליה, ובסך הכל חיים בה 3.5 מיליון וולשים מתוך כ-60 מיליון תושבים. בארצות הברית חיים 1.7 מיליון תושבים ממוצא וולשי, על-פי מפקד האוכלוסין של 2000, ובקנדה כ-350,000. אוכלוסיות קטנות יותר ממוצא וולשי קיימות גם באוסטרליה, ניו זילנד וארגנטינה.
על-פי סקר משנת 2001, כ-20 אחוז מתושבי ויילס שולטים שליטה מלאה בשפה הוולשית, ועוד כ-28 אחוזים מבינים את השפה.

תרבות

השפה המסורתית של הוולשים היא הוולשית. שפה זו היא ענף של השפות הקלטיות. היא נפוצה בוויילס, עמק צ'ובוט, קהילת מהגרים ולשים בפטגוניה אשר בארגנטינה ובמקומות נוספים. במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2001 נמצא כי 20.5% מתושבי ויילס דוברים ולשית - גידול מהתוצאה שהתקבלה במפקד שנערך בשנת 1991 שלפיו רק 18.5% דיברו ולשית.
רב הוולשים הם נוצרים פרוטסטנסטים המבקרים בכנסייה הוולשית (ענף שהתפצל מהכנסייה האנגליקנית) או בכנסייה הפרסביטריאנית. כנסיות נוספות פועלות בוויילס, אך רק ולשים מעטים מבקרים בהן. לפי המפקד של שנת 2001, בערך 10% מהוולשים מבקרים באופן קבוע בכנסייה, אם כי כ-70% הגדירו את עצמם כמאמינים בנצרות בדרגה זו או אחרת.

מוזיקה ולשית

מקורה של המוזיקה המסורתית בוויילס בתרבות הקלטית, והיא קרובה למוזיקה המסורתית של אירלנד וסקוטלנד. למוזיקה המסורתית הוולשית יש כמה מאפיינים ייחודיים בכלים מוזיקליים וסוגי שירים. מוזיקאים ולשים נאלצים להתמודד עם סוגות מתחרות דוגמת הרוק והפופ הנפוצים גם הם בוויילס. לעיתים, יש לשחזר מסורות נשכחות על מנת להפיק את הצלילים הישנים. לצד המוזיקה המסורתית יש פריחה של מוזיקה מודרנית (הן בוולשית והן באנגלית).
טימבאלו

טימבאלו היא מנה המשתייכת למטבח האיטלקי, מכילה פסטה אפויה, אורז או תפוחי אדמה וכן תוספות שונות כגון בשר, גבינה, דגים, ירקות או פירות. וריאציה של המנה נקראת טימבאלו אלברוני ("timballo Alberoni") על שם הקרדינל האיטלקי גיולו אלברוני. מנה זו כוללת מקרוני, פטריות חמאה וגבינה.

אטימולוגיה

מקור שם המנה הוא מהמילה הצרפתית לטימפני ("timbale"). באזורים מסוימים באיטליה יש למנה שם אחר, כגון בומבה, טורטינו, סרטו או פסטיצ'יו. הטימבאלו דומה מאוד לפשטידה ובשפת האנגלית הוא מכונה "עוגה".

הכנה

את המאכל מכינים בכלי בצורת כיפה כאשר הביצים והגבינה משמשים כחומר מאגד. במחוז אמיליה-רומאניה, שם המאכל מכונה "בומבה", נהוג להוסיף למנה אורז, גבינה מקומית ופסטה יבשה. במחוז אברוצו בסיס המאכל הוא יריעות קרפ, בעוד שבאזורים אחרים משתמשים ברביולי או בניוקי. בסיציליה נהוג להכין את המאכל עם פסטה וחצילים.
בחבלים אחרים באיטליה מוסיפים למנה רוטב פטריות, תבשיל גבינה פיימונטית וכן רוטב בשאמל.
דקלה (סיני)

דקלה היה יישוב ישראלי בחבל ימית בפתחת רפיח שבצפון-מזרח חצי האי סיני. דקלה הוקמה לאחר מלחמת ששת הימים במאי 1969 כהיאחזות נח"ל, ופונתה בשנת 1982 כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים שנחתם בשנת 1979.

שם היישוב

על-פי המקורות הרשמיים, מקור שם היישוב הוא "הדקל שצמח מן התמרים שהיו בכיסו של אבשלום פיינברג, שנקבר בקרבת מקום" לאחר שנמצאו עצמותיו.

היסטוריה

דקלה (תחילה נקרא גם "נח"ל דקלים") הוקמה ביוני 1969 מצפון לעיירה שיח' זוויד על ידי גרעין של "בני עקיבא". בינואר 1970 הותקפה ההיאחזות פעמיים במטולי מטולי בזוקה  , בפברואר נהרג ילד בדואי מקומי ממוקש ובאפריל 1970 נהרג חייל ממוקש במקום. ביוני 1970 ביקרו במקום השר מנחם בגין ואלוף פיקוד הדרום אריק שרון והבטיחו שבמקום יתפתח יישוב משגשג. 
תחילה היו בהיאחזות רק מספר אוהלים וקרוואנים, ביולי 1971 אוזרחה והחל בהקמת בתי הקבע של היישוב, התושבים הראשונים הגיעו מתנועת בית"ר ושטחו הראשוני של היישוב היה 500 דונם. טקס ההתאזרחות נערך בנוכחות מנחם בגין. הקמת היישוב התנהלה בעצלתיים, ועד 1974 הוקמו בו 30 בתים והוא הפך למושב עובדים. בשנת 1977 נקלע המושב למשבר כספי מאחר והחקלאות במקום לא הייתה רווחית. בשנת 1979 החלו דיונים על פינוי המושב כחלק מהסכם השלום עם מצרים, והוצע להקימו מחדש ליד קיבוץ זיקים, אך התושבים סרבו. חלק מהתושבים עברו לבסוף למושב עין הבשור שהוקם ב-1982. המושב קיבל פיצויים על פינוי הבתים, החממות ותחנת הדלק שהפעיל במקום.
בשלב הראשון של הנסיגות הישראליות, על פי חוזה השלום בין ישראל ומצרים, הוחזרה העיר אל עריש הממוקמת כ-2 ק"מ מדרום לדקלה, ב-25 במאי 1979. דקלה הוחזרה בשלב הנסיגה המלאה משטחו של חצי האי שהושלם באפריל 1982, רוב תושבי היישוב עזבו אותו כבר בסוף 1981. בשנת 1983 הוקמה בגוש קטיף ברצועת עזה ההתנחלות נוה דקלים הקרויה על שם דקלה שנהרסה שנה קודם לכן. גם יישוב זה פונה בסופו של דבר, במסגרת תוכנית ההתנתקות בשנת 2005.
וים ונדרס

רקע

לאחר שוונדרס סיים את לימודי התיכון בדיסלדורף, גרמניה, הוא למד באוניברסיטה רפואה (1963-64) ופילוסופיה (1964-65). עם זאת, הוא נשר מלימודיו ועבר לפריז באוקטובר 1966, שם עבד כצייר. ונדרס נכשל בבחינת הכניסה בבית הספר הצרפתי הלאומי לקולנוע, ולכן החליט להתמקצע כגלף באולפן של ג'וני פרידלנדר, אמן אמריקאי, במונפרנאס. במהלך אותה תקופה, ונדרס נשבה בקסמי הקולנוע, ולעיתים ראה עד חמישה סרטים מדי יום בבית הקולנוע המקומי.
ונדרס, שהחליט להפוך את תשוקתו הגוברת לקולנוע למקצוע, חזר לגרמניה ב-1967 ועבד במשרדי יונייטד ארטיסטס בדיסלדורף. בסתיו של 1967 הוא התקבל ל"Hochschule für Fernsehen und Film München" (האוניברסיטה לקולנוע ולטלוויזיה במינכן). בין השנים 1967 ו-1970, בזמן לימודיו, שימש גם כמבקר קולנוע במספר כתבי עת גדולים בגרמניה.
הוא השלים מספר סרטים קצרים לפני שסיים את לימודיו, וסרט הגמר שלו "Summer in the City" (קיץ בעיר) היה סרטו הראשון באורך מלא, אותו צילם במצלמת 16 מ"מ בשחור-לבן.

קריירה כבמאי

ונדרס החל את הקריירה שלו עם עלייתו של הקולנוע הגרמני החדש בסוף שנות ה-60. הסרט הראשון המלא שביים היה "Summer in the City" ב-1970. במהלך הקריירה שלו זכה בפרסים וביניהם פרס אריה הזהב עבור "Der Stand der Dinge" ("מצב הדברים"), בפסטיבל הסרטים של ונציה 1982, פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 1984 עבור "פריז, טקסס", ופרס הבימוי הטוב ביותר עבור הסרט "מלאכים בשמי ברלין" ("Der Himmel über Berlin"), בפסטיבל קאן 1987. לוונדרס הוענקו תוארי כבוד באוניברסיטת פריז ב-1990 ובאוניברסיטת ה-UCL בבריסל ב-2005.
שיתוף הפעולה הממושך של ונדרס עם צלם הקולנוע ההולנדי רובי מולר השפיע רבות על סגנון הצילום הייחודי של סרטיו. כמה מסרטיו המוצלחים נולדו משיתופי פעולה עם הסופר האוסטרי פטר הנדקה ("מלאכים בשמי ברלין") והמחזאי האמריקאי סם שפרד ("פריז, טקסס"). הנדקה גם השתתף בכתיבת סרטו השני של ונדרס, "חרדתו של השוער מפני בעיטת העונשין" ("Die Angst des Tormanns beim Elfmeter").
ונדרס ביים בין היתר סרטים דוקומנטריים שזכו לשבח. הידוע ביניהם "Buena Vista Social Club" משנת 1999, המתאר מוזיקאים קובנים. פסקול הסרט הפך ללהיט גדול, והסרט עצמו היה מועמד לפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר וזכה בעשרות פרסי קולנוע אחרים. עוד סרט תיעודי שלו שזכה להצלחה היה "The Soul of a Man" (2003) שהופק על ידי מרטין סקורסזה.
ונדרס גם ביים הרבה קליפים עבור להקת U2, כולל לשיר "(Stay! (Faraway, So Close" ועבור להקת "Talking Heads". שיתוף הפעולה בין U2 לוונדרס הוביל לכך שסולן הלהקה, בונו, כתב את הסיפור שבבסיס הסרט "מלון מיליון הדולר", שוונדרס ביים, ושירים של U2 נכללו בפסקול הסרט. ונדרס גם ביים מספר פרסומות לטלוויזיה.
ונדרס הוא חבר בוועדה המייעצת של קרן הקולנוע העולמי, פרויקט שנוסד על ידי מרטין סקורסזה ומטרתו לגלות ולשחזר סרטי קולנוע עולמי שהוזנחו.
ראובן (ברמן) קדים

ביוגרפיה

ברמן נולד ב-1929 בעיר פילדלפיה שבארצות הברית. הוא עלה לישראל עם תנועת הבונים ב-1950, ולאחר תקופת מגורים בקיבוץ, התמקם בירושלים. שם החל ב-1954 ללמוד בבצלאל. ב-1956 התקבל לעבודה כאסיסטנט אצל הצייר המקסיקני דייגו ריברה בציור ובתיקון פרסקאות, ונסע למקסיקו. התוכנית לא יצאה אל הפועל בשל מחלתו של ריוורה, אבל ברמן הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו במקסיקו סיטי. שנה לאחר מכן החל ליצור אמנות מופשטת. ב-1966 החל ביצירת ציורים ש"חורגים" מהפורמט המלבני הקלאסי, וכן החל לראשונה ליצור ציורים גאומטריים.
עם הזמן פיתח מערכות צבעוניות המושתתות על עקרונות סדר רציונליים והשתמש בקומפזיציות המבוססות על יחסים הרמוניים מדודים, כגון חתך הזהב, סדרת פיבונאצ'י, טורים אחרים ומלבני שורש, במשולב עם הרמוניות צבעוניות שיטתיות, ביניהן הקנון היפני העתיק "אירו נו קוברי" ("Iro no kubari").
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, חקר ברמן את האמנות ובעיקר את הארכיטקטורה האיסלמית כמקור ליצירתו ואף ייסד ולימד קורס באקדמיה בצלאל (שם לימד כ-15 שנה) תחת הכותרת "המזרח הקרוב כמקור לאמנות עכשיו" תוך כדי המשך פיתוח יצירתו בהתאם, בגישה "מטפיזית" והוליסטית. במהלך שנות ה-90, עבר ליצירת עבודות דיגיטליות גדולות שלא נועדו לקיר אלא לרצפה; עבודות תלת ממדיות בסיוע תוכנות מחשב. במקביל הוסיף לשמו את השם "קדים" ב-1990, כחלק מתהליך ממושך של "הטמעות" במזרח התיכון ששיאו ב-1999 כשהסיר משמו את השם "ברמן".
במהלך השנים, הציג ברמן כ-15 תערוכות יחיד והשתתף בכ-30 תערוכות קבוצתיות בישראל ובעולם. הבולטות שבהן: תערוכות קבוצת +10 בשנים 70-1965, תערוכת יחיד בביתן הלנה רובינשטיין ב-1976, היריד הבינלאומי לאמנות בבזל ב-1980, 2 תערוכות יחיד בגלריה ארטיפקט בתל אביב בתחילת שנות ה-90, תערוכה בינלאומית במוזיאון בקלן ב-1999 ותערוכה רטרוספקטיבית, "מארגים" במוזיאון תל אביב ב-2004.
בראשית 2011, ראה אור ספרו "אמנות גאומטרית: הסדר הנסתר של הטבע", הסוקר באורח נרחב את מחקרו ועבודתו. בהמשך אותה שנה, בגיל 82, זכה האמן ראובן קדים בפרס מפעל חיים היוקרתי מטעם משרד התרבות והספורט בתחום האמנות הפלסטית. ועדת השיפוט קבעה כי "עבודתו - חקירה עקבית ראויה לציון".

חיים אישיים

היה נשוי לשופטת שושנה ברמן ואב לשתי בנות. נפטר בנובמבר 2014.
האישה השאמאנית

האישה השאמאנית הייתה אישה שחיה בתקופת התרבות הנאטופית המאוחרת בגליל, לפני כ-12,000 שנים, ונקברה במערת חילזון תחתית.

החפירות ותוצאותיהן

ב-2008 בחפירות שנעשו באתר על ידי פרופסור ליאור גרוסמן מהאוניברסיטה העברית ונמשכו מספר עונות חפירה. במהלך החפירות נחשפו 28 שלדים שנקברו במערה. הקבר הייחודי ביותר שנמצא האתר הוא של האישה השאמאנית, שלד של אישה נכה שבזמן מותה הייתה בת כ-45. 
הקבר שנחשף לימד שאנשי התרבות הנאטופית השקיעו מאמצים רבים בקבורתה של האישה. צורת הקבורה וכמות המנחות היו שונים מכל קבר אחר מתקופה זו. האישה נקברה על הצידה בצורה מעוגלת ומתחתיה ומעליה הונחו מגוון של מנחות בהם שבר קערה, רגל של אדם גדול ממנה, כלי חד מעצם בעל חיים, 86 שריוני צבים, זנב שור הבר, ראש של שועל, כנף של נשר, זרוע של חזיר בר, אגן של נמר, קרן של אייל.

תפקידה

בחברה של ציידים לקטים יש חשיבות רבה ליכולות הפיזיות על מנת לשרוד. אולם האישה השאמאנית למרות שסבלה מנכות הגיע לגיל מבוגר מאוד יחסית לאותה תקופה. הדבר מלמד שהיה לה מעמד חשוב בקרב השבט. ישנם מספר תאוריות על מעמדה, תאוריה ראשונה שהיא זכתה לכבוד והערכה והייתה בעלת מעמד גבוה בקרב השבט, אפשרות נוספת שאנשים פחדו ממנה ויראו ממנה בגלל היותה מכשפה.
פריץ קרמר

תחילת דרכו

קרמר נולד ב-12 בדצמבר 1900 בעיר שטטין שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית. כיום נקראת העיר שצ'צ'ין והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית. בשנת 1918 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט הרגלים ה-111 (באדן ה-3 - מרקיז לודוויג וילהלם). הוא הגיע לדרגת לוטננט, ועזב את הצבא עם סיום מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1921 הוא הצטרף למשטרה ושימש כמפקד מחלקה. ב-1931 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ב-1933 עבר למשטרה הלאומית, וב-1934 לרייכסווהר. הוא למד באקדמיה הצבאית בברלין, וב-1 במאי 1935 הועלה לדרגת האופטמן והוצב ברגימנט הרגלים ה-55. ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד פלוגה במסגרת הרגימנט.

אחריתו

ב-16 ביולי 1946 קרמר נשפט בפני בית דין אמריקאי על חלקו בטבח מלמדי ופשעי מלחמה נוספים. הוא נמצא אשם, ונידון ל-10 שנות מאסר. לאחר שחרורו התגורר בהמבורג עד מותו ב-23 ביוני 1959 בגיל 58.
מנחם דגוט

מנחם דב דגוט (Merton B. Dagut, Menachem Dagut;‏ 16 בינואר 1921, מנצ'סטר, אנגליה – 1 בנובמבר 1987, חיפה) היה מראשוני הסגל האקדמי של אוניברסיטת חיפה, לימים פרופסור חבר בחוג לאנגלית. ביסס את לימודי הדיסציפלינה הבלשנית במיוחד בהיבטים השונים של הניתוח המעמת (contrastive analysis) של אנגלית ועברית, תורת התרגום, לכסיקוגרפיה ושימושי בלשנות בהוראת אנגלית לדוברי עברית.

קורות חייו

בילדותו עברו הוריו לקיימברידג' כדי לנהל שם פנימייה לנערים יהודים בשם "הילל האוס" (Hillel House). הנערים למדו בבית הספר התיכון העצמאי Perse School. בגיל שמונה עשרה, קיבל מלגה ללימודים בוודהאם קולג' , אוקספורד ולמד שפות קלאסיות. ב-1941 בימי מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי ושירת כקצין תותחנים. יחידתו נשלחה לחזית היפנית אחרי שעברה אימונים ביבשת אפריקה. בציילון (היום סרי-לנקה) חלה בפוליו והוחזר לאנגליה באונייה דרך מומבסה. הוא החלים חלקית מן המחלה אך נשאר נכה לשארית חייו. ב-1946 חזר לספסל הלימודים ב-Wadham Colleg לפקולטה לשפות שמיות. למד עברית וערבית וסיים את התואר השני בהצטיינות. בשנים 1949–1951 לימד עברית באוניברסיטת לידז, שם גם גמלה בלבו ההחלטה לעלות לארץ ישראל.
דודו מצד אמו, סר לאון סימון (Sir Leon Simon), היה ממנהיגי הציונים בבריטניה. דגוט השתתף בשיח הציוני שהתקיים במשפחתו וב-1951 עלה לארץ עם אשתו ובתו הבכורה. במשך שנתיים ניהל את הפנימייה בבית הספר התיכון החקלאי בפרדס חנה. מ-1953 עד 1967 היה מחנך ומורה לאנגלית בבית הספר הריאלי בחיפה. רבים מתלמידיו הוקירוהו והיו גם כאלה ששמרו עמו על קשר שנים רבות אחר-כך.
עם הקמת אוניברסיטת חיפה ב-1963 חזר לתחום הבלשנות והחל ללמד בחוג לאנגלית. ב-1972 סיים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטה העברית. היה מרצה בכיר בחוג ומילא תפקידים רבים באוניברסיטה, ביניהם ראש החוג לאנגלית, חבר בוועדות שונות ויועץ אקדמי ביחידה לגישור הפערים. בנוסף, היה חבר הוועדה המרכזית של האגודה הישראלית לבלשנות שימושית (איל"ש).
באותן שנים היה גם מרצה בכיר בסמינר "אורנים" לסטודנטים שהתעתדו להיות מורים לאנגלית בבתי הספר. הקורסים שלו הקנו לתלמידים ידע תאורטי בבלשנות עם יישומים מעשיים מיידיים.
בגיל 65 (1986) פרש לגמלאות. באותה שנה יצא לאור המילון המלא שלו: מילון אנגלי-עברי / עברי-אנגלי של העברית הישראלית בת זמננו. מילון זה הביא לראשונה את ההתפתחות הלשונית הטבעית שחלה בשפה העברית עד לאותו זמן. עריכת המילון ליוותה את דגוט לצד עבודתו האקדמית; בתחום חקר התרגום נחשב דגוט למי שטבע את המונח "מחסר סמנטי" (Semantic Void), ומאמריו בנושא, בעברית ובאנגלית, נלמדים בקורסים לבלשנות ולתרגום.
דגוט שלט בשפות רבות: אנגלית, עברית, ערבית (ספרותית ומדוברת), סווהילי, יוונית עתיקה, לטינית, צרפתית, גרמנית ולמד גם רוסית ויפנית.
תלמידיו וחבריו לאקדמיה ראו בו מורה דגול ואדם מיוחד באנושיותו.
ברוך שמואל בלומברג

ברוך שמואל בלומברג (באנגלית: Baruch Samuel Blumberg; ‏28 ביולי 1925 - 5 באפריל 2011) היה מדען אמריקאי יהודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1976 על "תגליות ביחס למנגנונים חדשים למקור ולהפצת מחלות מידבקות". בלומברג זיהה את הנגיף של דלקת כבד נגיפית מסוג B (ראשי תיבות: HBV) ופיתח לה בדיקה איבחונית וכן חיסון. את פרס נובל חלק עם קרלטון גיידוסק.

קורות חיים

נולד בעיר ניו יורק למאיר ואידה בלומברג. אביו היה עורך דין. סבותיו היגרו לארצות הברית מאירופה בסוף המאה התשע-עשרה. את לימודיו היסודיים עשה בישיבה דפלטבוש, ניו יורק, שם למד תורה לצד לימודי חול. לאחר סיום לימודי התיכון התגייס בשנת 1943 לצי האמריקאי. במסגרת שירותו הצבאי סיים את לימודיו לתואר ראשון ביוניון קולג' בסקנקטדי בשנת 1945. עד לשנת 1946 שירת בצי האמריקאי כקצין סיפון על נחתות. בלומברג לא איבד את משיכתו לים אף לאחר תום שירותו הצבאי ויצא מדי פעם להפלגות כמלח בצי הסוחר האמריקאי ומאוחר יותר אף הוסמך כרופא ספינה. 
החל לימודים מתקדמים במתמטיקה באוניברסיטת קולומביה, אבל בשנת 1947 שינה את תחום לימודיו והחל בלימודי רפואה באותה אוניברסיטה. סיים את לימודי הרפואה בשנת 1951. לאחר סיום לימודיו עבד במשך ארבע שנים במרכז הרפואי הפרסביטריאני של אוניברסיטת קולומביה וסיים שם התמחותו. בשנת 1955, לאחר תום התמחותו, החל לימודים מתקדמים בביוכימיה בבליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד וקיבל תואר דוקטור בביוכימיה בשנת 1957.
בין השנים 1957–1964 עבד במכונים הלאומיים לבריאות. החל משנת 1964 היה חבר במרכז לחקר הסרטן פוקס צ'ייס שבפילדלפיה, ומשנת 1977 היה פרופסור לרפואה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה. בין השנים 1989-1994 שימש אף כמורה בבליול קולג' באוקספורד. מחקריו של בלומברג בתחום מחלת הצהבת הנגיפית מסוג B המשיכו אף לאחר קבלת פרס נובל. הוא חקר את תפוצת המחלה, דרכים למונעה ולחסן נגדה במדינות רבות בעולם, בהן סין, הודו, סנגל וטייוואן. כמו כן חקר והוכיח את הקשר שבין צהבת נגיפית מסוג B לבין מחלת סרטן הכבד. על פי הערכות שונות, למעלה משלוש מאות מיליון איש בעולם חולים במחלת צהבת נגיפית מסוג B. מספר המתים במחלה עולה על מספר המתים ממחלת האיידס ובכל שנה חולים מיליוני בני אדם בסרטן כבד לאחר שנדבקו קודם לכן בצהבת נגיפית. 
בין השנים 1999–2002 ניהל בלומברג את המכון למחקר אסטרו-ביולוגי של NASA בקליפורניה.
ARP spoofing

ARP spoofing הידוע גם בשם ARP poisoning, היא שיטה לפריצה של רשתות Ethernet שמאפשרת לפורץ לנטר את הנתונים העוברים ברשת המקומית או לעצור את התעבורה כליל.
העיקרון של השיטה הוא שליחת הודעות ARP מזויפות ברשת המקומית המכילות כתובות MAC שקריות ובכך מטעה משאבי רשת (כגון רכזת או אף מחשב קצה) וגורם לתעבורת המידע לעבור בתצורה שונה מהמקור - לדוגמה ברשת ניתן לקבוע Gateway למחשב קצה ותחת פעולה זו לאלץ את המחשב להאמין כי הכתובת המדומה החדשה תואמת את ה-Gateway המקורי ובכך התעבורה היוצאת תישלח אל המחשב בעל הכתובת המזויפת, כך הוא יכול לבצע פעולות ניטור לרשת ובכך לחשוף מידע רב העובר בתצורה בלתי מוצפנת ברשת. העמדה המזויפת יכולה לאחר מכן להעביר את השדרים אל התחנה האמיתית ובכך להטמיע את עצמה בצורה שקופה למשתמש או לחלופין לגרום לכלל התעבורה להינתב למיקום רשת אחד ובכך להעמיס על משאביו ולגרום לקריסתו (התקפת מניעת שירות - Denial of Service).
שימוש ברשומות ARP סטטיות יכולות להוות שיטות יעילות להגנה מפני תקיפות ARP spoofing. ישנם גם מספר כלים זמינים המנטרים את מטמון ה-ARP המקומי ומדווחים למנהל הרשת אם משהו חריג מתרחש.
בילי מגנוסן

חיים מוקדמים

מגנוסן נולד בוודהייבן, קווינס שבניו יורק. מגנוסן הוא בנם של דיינה, מדריכת אירובי, וגרג מגנוסן, שרירן ומתאבק מקצועי. למגנוסן יש שני אחים הצעירים ממנו. סבו וסבתו מצד אמו הם מהגרים ממוצא ליטאי. מגנוסן גדל בוודהייבן עד גיל 10, ולאחר מכן עבר עם משפחתו לקאמינג שבג'ורג'יה. מגנוסן הוא בוגר שנת 2003 של "תיכון דרום פורסיית", ומאוחר יותר הוא סיים את ההשתלמות שלו ב"בית הספר של צפון קרוליינה לאמנויות".

תיאטרון

בשנת 2007, מגנוסן הופיע בהופעת הבכורה שלו בברודוויי, במחזה "The Ritz", בכיכובו של רוזי פרז.
בשנת 2012, מגנוסן לוהק לדמותו של ספייק, לצידם של דייוויד הייד פירס וסיגורני ויבר במחזה הקומי של כריסטופר דורנג, "Vanya and Sonia and Masha and Spike", שהוצג בתיאטרון "מאק'קארטר" בפרינסטון שבניו ג'רזי ולאחר מכן גם ב"לינקולן סנטר" שבניו יורק ובתיאטרון "ג'ון גולדן", שם הוא הועמד לשישה פרסי טוני. מגנוסן הועמד לפרס טוני לקטגוריית "השחקן הטוב ביותר במחזה" על תפקידו כספייק.
בשנת 2014, מגנוסן כיכב באוף ברודוויי עם אנה גאן בהפקה "סקס עם זרים" שבוים על ידי דייוויד שווימר וזכה לשבחי הביקורת.

קולנוע

מגנוסן הופיע בסרטים "ליל הדמים: האגדה של מרי האטצ'ט" וב"דמעות שמחות", לצדם של דמי מור ופארקר פוזי. בשנת 2010, מגנוסן כיכב כקלוד בסרט "שנים עשר".
ב-2011, גילם מגנוסן את ניל תומאס, גיבור מלחמת העולם השנייה, בסרט "ולנטיין האבוד", המבוסס על הספר "הוולנטיין האחרון" שנכתב על ידי ג'יימס מייקל פראט. בשנת 2011, מגנוסן שיחק את ת'ור בסרט "העלמות במצוקה". בשנת 2012, מגנוסן כיכב בסרט האינדי "משפחה שורדת".
בשנת 2014, מגנוסן זכה לפריצתו הקולנועית כשנבחר לגלם את הנסיך של רפונזל בסרט "אל תוך היער". בשנת 2015, מגנוסן גילם סוחר משכנתאות בסרט "מכונת הכסף" ואת דאג פורסטר בסרט "גשר המרגלים".
ב-2015 הופיע מגנוסן כמר אליס, העובד הסוציאלי של גילי, בסרט "The Great Gilly Hopkins".

טלוויזיה

מגנוסן ידוע בשל תפקידו באופרת הסבון משנת 2008 שפורסמה ברשת CBS, "כשהעולם מסתובב", שם הוא שיחק את קייסי יוז. ב-2009, מגנוסן השתתף בתפקיד אורח בסדרה "החיים היפים", ששודרה ברשת CW.
מגנוסן כיכב בתפקיד אורח בסדרה "אימפריית הפשע" כרוג'ר מקאליסטר, המאהב של ג'יליאן דרמודי, בסדרה "כוונה פלילית, חוק וסדר" ובסדרה "על חוק וסדר". בנוסף, בשנת 2014, מגנוסן הופע בתפקיד אורח בסדרה "על קו פרשת המים".
בשנת 2015, מגנוסן לוהק לדמותו של קאטו קיילין בעונתה הראשונה של הסדרה "סיפור פשע אמריקאי", שהתבסס על המשפט של או. ג'יי. סימפסון.
בשנת 2017 התארח בסדרת הטלוויזיה הקומית "קימי שמידט הבלתי שבירה" שנוצרה על ידי טינה פיי ומשודרת בנטפליקס למשך 3 עונות.
שנות ה-70 של המאה ה-3

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
נוראדין נייבט

קריירה

נייבט החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון המרוקאי המצליח, וידאד קזבלנקה, בו שיחק בין השנים 1989–1993. משם, עבר לשחק במועדון הצרפתי נאנט, בו שיחק עונה אחת בלבד, 1993/1994.
אחרי ששיחק עונה אחת בצרפת עבר נייבט לפורטוגל, שם שיחק שנתיים במדי ספורטינג ליסבון. ב-1996 חתם נייבט במועדון בו שיחק במרבית הקריירה שלו, דפורטיבו לה קורוניה. באוגוסט 1999, לאחר כמה עונות טובות בכדורגל האירופאי, נייבט קיבל הצעה ממנצ'סטר יונייטד, שזכתה באותה תקופה בטרבל המפורסם, אולם בשל בעיה בקרסולו של נייבט החליטה הנהלת מנצ'סטר יונייטד להחתים במקומו את הצרפתי מיקאל סילבסטרה.
למרות כל זאת, נייבט שיחק בפרמייר ליג האנגלית, כאשר עבר לשורותיה של טוטנהאם הוטספר ב-13 באוגוסט 2004, כאשר היה בן 34. למרות שבעונתו הראשונה בקבוצה, 2005/2005, הוא נכלל כשחקן הרכב לכל דבר במועדון, בעונה שלאחריה תחת המאמן החדש מרטין יול, הוא שיחק משחק אחד בלבד במהלך כל העונה נגד צ'רלטון אתלטיק. הניסיון הרב שצבר, והשפעתו החיובית במרכז ההגנה, היו הגורמים העיקריים לכך ששיתוף הפעולה בהגנת טוטנהאם בינו לבלמים לדלי קינג ומייקל דוסון הביא להצלחות רבות, וספיגת שערים קטנה באופן משמעותי.
בינואר 2006 הוא שיחק עבור הנבחרת המרוקנית במסגרת גביע אפריקה לאומות 2006, ואחרי הטורניר הכריז רשמית על פרישתו מכדורגל בינלאומי. הוא שוחרר מטוטנהאם ב-26 במאי 2006, ובאוגוסט 2007 מונה לתפקיד עוזר המאמן של נבחרת מרוקו, תחת אימונו של הנרי מישל.
הכתר האימפריאלי של הודו

הכתר האימפריאלי של הודו (באנגלית: Imperial Crown of India) היה הכתר של קיסרי הודו במהלך השלטון הבריטי בהודו הבריטית. הכתר נשמר עם יתר תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת אולם אינו מהווה חלק מהם.

היסטוריה

הכתר נוצר עבור המלך ג'ורג' החמישי, קיסר הודו, עבור הדורבר דלהי של 1911. הצורך בהכנת הכתר לאירוע מקורו בחוק הבריטי האוסר על הוצאת תכשיטי הכתר הבריטי משטחי הממלכה המאוחדת.
המלך ג'ורג' החמישי ורעייתו, המלכה מרי, נסעו לדלהי לטקסי הדורבר על מנת לחגוג את הכרתם כקיסרי הודו בפני כל נסיכי הודו. המלך לא הוכתר כקיסר במהלך הטקס עצמו משום שהארכיבישוף מקנטרברי סבר שאין זה ראוי לערוך טקס נוצרי (טקס ההכתרה) במדינה שאינה נוצרית, ולכן ההכתרה נערכה באנגליה, והמלך נכנס אל הטקס כשהוא חובש את הכתר על ראשו.
מאז אירוע זה לא נעשה שימוש בכתר, והוא מוצג בבית התכשיטים שבמצודת לונדון.

תיאור הכתר

הכתר נוצר על ידי חברת היהלומים ג'ררד ושות' בעלות של 60,000 ליש"ט. משקלו של הכתר 970 גרם, ומשובצים בו אבנים יקרות מסוג ירקן, רובי, ספיר ו-6,100 יהלומים.
הכתר עוצב בדומה ליתר כתרי הממלכה המאוחדת - בבסיס הכתר ארבעה צלבי פאטה שביניהם ארבעה פרחי חבצלת. מעל הבסיס שמונה חצאי קשתות (בניגוד לארבעת חצאי הקשתות שביתר הכתרים) שבראשם צלב, הפונה ישירות מעלה (בשונה מיתר כתרי אנגליה בהם הצלב נוטה אחורנית).
מגדל רוסיה

מגדל רוסיה (ברוסית: Башня Россия) הוא גורד שחקים שתוכנן להיבנות במוסקבה בירת רוסיה, ובנייתו הופסקה כשנה לאחר שהחלה, והתבטלה בגלל קשיים כלכליים.
המגדל תוכנן על ידי נורמן פוסטר עבור פרויקט מוסקבה סיטי. בנייתו החלה בשנת 2007 ונעצרה ב-2008. על פי התכנון, המגדל היה אמור להיות המבנה השלישי בגבוהו בעולם, והגבוה באירופה. גובהו של המגדל תוכנן ל-612 מטר, ומספר קומותיו 118. המגדל היה צפוי להכיל כ-3,680 מקומות חניה לכלי רכב פרטיים ו-101 מעליות ולאפשר את האכלוס של 25,000 אנשים.
בשנת 2010 בוטל הפרויקט. בינואר 2012 סוכם על חידושו מתוך כוונה לסיימו ב-2016 אך מעשית אין שום פעילות בנושא.