סימן היתק

סימן היתק הוא סימן בתיווי מוזיקלי המורה על הגבהה או הנמכה של צליל.

שימוש לציון סולם

רישום של סימני היתק ליד המפתח משמש לציון סולם היצירה או הקטע. את סימני ההיתק כותבים בתחילת היצירה לפני סימן המשקל ובכל חמשה לאורך הקטע. את סימני ההיתק של הסולם יש לכתוב בסדר קבוע הנקבע על ידי סדר הסולמות במעגל הקווינטות.
כאשר יש סימן היתק ליד המפתח, הוא תקף לגבי כל צליל שיופיע בקטע זה ללא התחשבות בקווי התיבה. אם יש נניח, פה ליד המפתח, כל פה שיהיה בקטע (בכל אוקטבה שהיא), יהיה פה, אלא אם יהיה לידו סימן היתק אחר.
ביטול של סימני המפתח יעשה על ידי הסימן , שיופיע ללא תו אחריו על כל גובה שהיה לפני כן מוגבה או מונמך, אחריו יופיע קו תיבה כפול, ואחרי קו התיבה יופיעו סימני הסולם החדש. מרגע ביטול הסולם הישן וציון הסולם החדש, ציוני הסולם הישן לא תקפים. ניתן לראות זאת בתמונה למטה.

דוגמה א'

בדוגמה זו ניתן לראות כי בתיבה הראשונה, הצליל הראשון הוא לה טבעי מכיוון שלא צוין אחרת. הצליל השני בתיבה הראשונה הוא לה וכן הצליל השלישי מכיוון שה של הלה הקודם תקף לגבי כל לה עד לקו התיבה. הצליל הרביעי בתיבה הוא לה טבעי מכיוון שה- מבטל את ה-.
בתיבה השנייה הצליל הראשון הוא לה טבעי מכיוון שלא צוין אחרת. ארבע השמיניות שבאות לאחר הרבע הראשון של התיבה השנייה, כולן לה. הרבע האחרון בתיבה השנייה הוא לה טבעי.
בתיבה השלישית הצליל הראשון הוא סול טבעי, השני הוא לה  והשלישי הוא פה אשר בכיוון מושווה ישמעו כולם אותו הדבר.

דוגמה ב'

בדוגמה זו, הצליל הראשון הוא פה ; הצליל השני הוא פה; השלישי הוא פה  מכיוון שהוא נמצא באוקטבה אחרת (לרוב היו מציינים ליד צליל זה  בסוגריים); הצליל הרביעי הוא פה מכיוון שבאותה התיבה כבר היה  באותו הגובה; הצליל החמישי הוא פה ; השישי הוא פה; השביעי הוא פה  מכיוון שקו התיבה מבטל את ה-; הצליל השמיני הוא פה והצליל התשיעי הוא פה  מכיוון שלא היה  באותו הגובה בתיבה זו.

דוגמה ג'

בדוגמה זו ישנו ציון קבוע ליד המפתח המציין במול על הצלילים סי, מי ולה.
הצלילים הראשון, השני והשלישי הם כולם מי מכיוון שציון ליד המפתח תקף לגבי הצליל בכל אוקטבה שהיא.
הצליל הרביעי הוא מי ; החמישי הוא מי  מכיוון שלא היה  באותו הגובה; השישי הוא  מכיוון שקדם לו  באותה התיבה ובאותו הגובה. הצלילים השביעי והשמיני הם מי מכיוון שקו התיבה מבטל את סימני ה- שהיו בתיבה הקודמת ורק סימני הקבע שליד המפתח תקפים.

שימוש במוזיקה מיקרוטונאלית

במאה ה-20, מלחינים באירופה החלו לכתוב מוזיקה הכוללת מרווחים הקטנים מחצאי טון. לשם תיווי יצירותיהם הם נאלצו להמציא סימני היתק נוספים על אלו הקונבנציונאלים. מכיוון שנוצרו מספר שיטות במקביל, כיום אין שיטה אחת מוסכמת, לכן מלחינים בני זמננו ובתי הוצאה משתמשים כל אחד בשיטה המועדפת עליו.
בתמונה משמאל ניתן לראות את סימני ההיתק שהציעה מילדרד קופר על בסיס אלו שהציע ג'וזפה טרטיני בשנת 1756. סימנים אלו מאפשרים לכתוב מוזיקה הכוללת מרווחים של רבעי טון. הסימנים חצי דיאז וחצי במול מורים על הגבהה או הנמכה של צליל ברבע טון והסימנים דיאז וחצי ובמול וחצי מורים על הגבהה או הנמכה של צליל בשלושת רבעי הטון.
ישנן שיטות המאפשרות תיווי של מרווחים הכוללים שליש או שני שלישים טון.

נורמות שימוש היסטוריות

במוזיקה של המאה השש-עשרה והשבע עשרה עדיין נשמרה לעיתים קרובות המסורת של מוזיקה פיקטה, לפיה לא תמיד מציינים את סימני ההיתק בתווים מתוך הנחה כי המבצע המשכיל יידע לשנות את התו בעצמו על פי ההקשר - על פי רוב מדובר היה בהנמכת הדרגה השישית בסולם מינורי ובהגבהת התו השלישי - טרצה פיקרדית). על כל פנים, מהמאה ה-18 ואילך כבר הקפידו המלחינים, פחות או יותר, לדייק ברישום סימני ההיתק, אם כי הטרצה הפיקרדית נשארה נוהג כמעט אוניברסלי גם כאשר היא לא נכתבה בתווים. 
נורמות התיווי במאות השבע-עשרה והשמונה עשרה היו שונות מעט מאלה של ימינו; צורתו של סימן ה"דיאז" הייתה לעיתים קרובות מלוכסנת ולא מאונכת (במקורות שונים סומן הדיאז ב-X). על פי רוב סימן היתק היה תקף רק עבור תו שמיד אחריו (או, אם יש חזרה על כמה תווים זהים, עבור כולם עד התו הבא). אם יש סימן היתק לפני צליל אחרון בתיבה, והתיבה הבאה נפתחת באותו צליל, לא נרשם סימן ההיתק פעם נוספת. מלחינים רבים לא טרחו להשתמש בסימן ה"בקר", ובמקום זאת ביטלו את סימן ההיתק שבמפתח באמצעות שימוש בסימן ההופכי.