google/wiki40b huggingface dataset:
התיקון

הפקה

הסרט עוקב אחר הרבנית, חצרה, בעלה הקבליסט, 13 ילדיהם ועדת מעריציה העוקבים אחריה לכל אשר תפנה. בסרט משולבים קטעים מכנסי החזרה בתשובה המוניים שקוק מארגנת לצד פגישות אישיות עם אנשים הפונים אליה לעזרה וקבלת ברכה. הסרט מצייר את הרבנית כאישה פעלתנית, תזזיתית ונמרצת בצורה כה יוצאת דופן, המושווה לשימוש בסמים: "זה כמו להיות דלוק מאקסטזי, אבל כל החיים", מתאר אותה ישראל, בנה הבכור. אורך הסרט כ-50 דקות. הוא הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובתחרות וולג'ין בשנת 2002, בפסטיבלים ברחבי העולם ושודר בערוץ 8.
זהו סרטה הארוך הראשון של הבמאית.
מקס ראבה

תולדות חיים וקריירה

נולד בעיר לינן (Lünen) שבנורדריין-וסטפאליה. למד באוניברסיטה לאמנויות בברלין והוכשר כזמר בריטון באופרה. לאחר שנחשף לסרט תיעודי בטלוויזיה שעורר עניין מחודש במוזיקה של הקומדיאן הרמוניסטס (אנסמבל קולי גרמני שפעל בשנים 1928-1934) החל לגלות עניין בסוג מוזיקלי זה. בשנת 1985 יצר יחד עם ארבעה מעמיתיו ללימודים את ההרכב "Palast Orchester". ראבה מצא תקליטים ישנים בשוקי פשפשים וניסה לשחזר עם ההרכב את הסאונד והעיבוד המוזיקלי שלהם. הרכב הלהקה השתנה והתרחב עם השנים, אך הוא כלל תמיד רק גברים ואשה אחת - נגנית כינור ואת ראבה כסולן ומנצח. רוב הביצועים לשירי הקברט הישנים מבוצעים מתוך מבט אירוני. 
בנוסף לביצוע גרסאות כיסוי לשירים ישנים, כותב ראבה גם עיבודים בנוסח שנות ה-20 ללהיטים מודרניים כגון שירים של בריטני ספירס, טום ג'ונס ועוד. 
ראבה מופיע גם כזמר בסרטים בהם נדרש ביצוע שירים גרמניים מהתקופה כגון ב"מלאך הכחול" עם אוטה למפר ב"דודתו של צ'רלי" ובסרטו של ורנר הרצוג "בלתי מנוצחים" וכן בקולו בפסקולים.
ב-1999 כיכב בגירסת אופרה בגרוש לצד הזמרת נינה האגן. בשנת 2005 הופיע לראשונה עם ה-"Palast Orchester" בקרנגי הול בניו יורק. סיבוב ההופעות של הלהקה באותו אולם ב-2007 הוקלט וראה אור כתקליט Heute Nacht oder nie - Live In New York‏. בשנת 2010 הופיע בישראל, מסע ההופעות שערך בישראל הוקלט וראה אור כסרט תיעודי. 
ראבה נוהג לציין כי 90% מהשירים הישנים אותם הוא מבצע הולחנו על ידי מלחינים יהודים.
מגן הקהילה

היסטוריה

המפגש הראשון בין מנצ'סטר יונייטד (מקצוענים) וקווינס פארק ריינג'רס (חובבנים) היה היחיד שבו הקבוצה המקצוענית ניצחה לאחר משחק גומלין. שני המשחקים התקיימו בסטאמפורד ברידג'. התחרות לא הייתה חשובה, המשחקים היו בלתי רשמיים ומפגשי סוף העונה קוימו לעיתים קרובות רק לשם המשחק.
בחלוף השנים הוזנח עיקרון המקצוענים נגד חובבנים, ומבנה התחרות התפתח בהדרגה למשחק בין הזוכים באליפות הליגה והזוכים בגביע ההתאחדות. מדי פעם היו חריגות מהפורמט, לדוגמה ב-1950, אז שיחקה נבחרת גביע העולם של אנגליה מול קבוצת התאחדות הכדורגל שיצאה למסע משחקים בקנדה באותו הקיץ.
תאריך המשחק הוזז לתחילת העונה בשנת 1959 ובשנת 1974 יצר מזכיר התאחדות הכדורגל דאז, טד קרוקר, את מבנה הטורניר הנוכחי במסגרתו תמיד ישוחק המשחק בין האלופה ומחזיקת הגביע (או האלופה וסגניתה, אם קבוצה זוכה בדאבל) באצטדיון ומבלי, והכספים שיאספו בקופות יופנו לצדקה. המשחק הראשון בומבלי זכור בעיקר בשל הרחקתם של קווין קיגן ובילי ברמנר שהתקוטטו. שניהם נקנסו בסכום של 500 ליש"ט, קיגן הורחק לשלושה משחקים וברמנר לשמונה.
בשיטת הגביע הנוכחית מוכרע המשחק ביום אחד בדו-קרב פנדלים אם המשחק מסתיים בתוצאת תיקו. בין השנים 1949 ל-1993 היה המגן משותף לשתי הקבוצות אם המשחק הסתיים בשוויון. וסטהאם יונייטד ואסטון וילה הם שני המועדונים היחידים שזכו במגן משותף עם קבוצה אחרת, אך לא זכו בו בלעדית.
עם השינוי במבנה הליגות והשקת הפרמייר ליג ב-1993, משחק המגן הפך למפגש בין אלופת הפרמייר ליג למחזיקת גביע ההתאחדות. שמה של התחרות שונה ב-2002 ל"מגן הקהילה", בעקבות שערורייה שהתפתחה בנושא חלוקת כספי הצדקה לגורמים השונים. ארסנל הייתה הזוכה הראשונה במגן הקהילה בשמו החדש עם ניצחון 0–1 על ליברפול.
סטאבט מאטר

סְטָאבָּט מָאטֶר דולורוסה (Stabat Mater) הוא מזמור קתולי מהמאה ה-13 המשמש כהמנון וסקוונצה. בעבר יוחס חיבור המזמור ליאקופונה דה טודי (Jacopone da Todi) ובכל מקרה מקורו במסדר הפרנציסקני. המזמור עוסק בסבלה של מרים, אמו של ישו, בצפותה בבנה הצלוב. מקור שם המזמור בשורתו הראשונה - Stabat mater Dolorosa - עומדת האם מיוסרת. ל"סטאבט מאטר" מעמד גבוה יותר כיום מכל שיר לטיני אחר מימי הביניים.
המזמור - בשינויי טקסט מסוימים - הולחן על ידי מלחינים רבים. בין המפורסמים שבהם בתקופות מוקדמות היו ג'ון בראון (John Browne), ז'וסקן דה פרה (Josquin des Prez), ג'ובאני פלסטרינה (Palestrina) אורלנדו די לאסו (Orlando di Lasso) ואלסנדרו סקרלטי (Alessandro Scarlatti). במלחינים המאוחרים יותר נמצאים אנטוניו ויולדי, ג'ובאני פרגולזי שגרסתו (1736) זכתה לפופולריות רבה ואף לגרסאות תזמור נוספות של ג'ואקינו רוסיני, אמנואלה ד'אסטורגה, אנטונין דבוז'אק, קרול שימנובסקי, פרנסיס פולנק, ונכלל בקובץ יצירותיו (מבין האחרונות) של ג'וזפה ורדי ה-Quatro Pezzi Sacri - "ארבעה קטעים קדושים".

מילות המזמור בלטינית

Stabat Mater dolorosa iuxta crucem lacrimosa dum pendebat Filius
Cuius animam gementem contristatem et dolentem pertransivit gladius
O quam tristis et afflicta fuit illa benedicta Mater Unigeniti
Quae moerebat et dolebat et tremebat cum videbat nati poenas incliti
Quis est homo qui non fleret Matri Christi si videret in tanto supplicio?
Quis non posset contristari Matrem Christi contemplari dolentum cum filio?
Pro peccatis suae gentis vidit Iesum in tormentis et flagellis subditum
Vidit suum dulcem natum moriendo desolatum dum emisit spiritum
Eia Mater, fons amoris, me sentire vim doloris fac ut tecum lugeam
Fac ut ardeat cor meum in amando Christum Deum ut sibi complaceam
Sancta Mater, istud agas crucifixi fige plagas cordi meo valide
Tui nati vulnerati tam dignati pro me pati poenas mecum divide
Fac me vere tecum flere crucifixo condolere donec ego vixero
Iuxta crucem tecum stare te libenter sociare in planctu desidero
Virgo virginum praeclara mihi iam non sis amara fac me tecum plangere
Fac ut portem Christi mortem passionis eius sortem et plagas recolere
Fac me plagis vulnerari cruce hac inebriari ob amorem filii
Inflammatus et accensus, per te, Virgo, sim defensus in die iudicii
Fac me cruce custodiri morte Christi praemuniri confoveri gratia
Quando corpus morietur fac ut animae donetur paradisi gloria. Amen

תרגום השיר לעברית

עדו אברביה פרסם תרגום של השיר לעברית, שנפתח בשורות:
אם מוכת יגון עומדת, מול הצלב בוכה, רועדת, שם תלוי ישוע בנה.
את לבה המתיפח להב הכאב פולח, מה נורא הוא יגונה.
מה נוגה היא, מה סובלת הקדושה, האם לילד האחד ואין אחר,
הכואבת, הדואבת, הרועדת למראהו של הבן המתיסר.
אלון חן

ביוגרפיה

בשנת 1995 קיבל תואר ראשון במדעי החיים, בהצטיינות, מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2001 קיבל תואר דוקטור (בהצטיינות) במסלול ישיר במכון ויצמן למדע. במקביל קיבל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנים 2001 - 2005 זכה במלגות רוטשילד ופולברייט, וערך מחקר פוסט-דוקטורט במכון סאלק למחקרים ביולוגיים בקליפורניה, וחקר תהליכים מוחיים במצבי דחק וחרדה. בשנת 2005 חזר למכון ויצמן למדע כחוקר בכיר במחלקה לנוירוביולוגיה, וזכה במלגת אלון. בשנת 2012 מונה לפרופסור חבר, ובשנת 2017 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 2013 מונה למנהל וחוקר במכון מקס פלאנק לפסיכיאטריה ולראש המעבדה המשותפת למכון מקס פלאנק ולמכון ויצמן למדע לנוירופסיכיאטריה ניסויית ונוירוגנטיקה התנהגותית.
בנובמבר 2018 נבחר פה אחד לנשיא הבא של מכון ויצמן למדע, החל מ-1 בדצמבר 2019.
אלון חן נשוי ואב לשני ילדים.
ישיבת חומש

ישיבת הר שלום נוסדה ביישוב חומש שבחומשיה על ידי הרב מרדכי (הדגול!)גנירם בשם ישיבת מרדכי השולטים. אך לאחר דיונים החליטו לשנות את השם לישיבת השמחות של האחים.
שם זה גם כן שונה לאחר שלוש שנים לשמו העכשיוי ישיבת חומש.

שיבה הוקמה כשלוחה של ישיבת ברכת יוסף ופעלה עד לתום תוכנית ההתנתקות. לאחר הפינוי מחומש עברה הישיבה למצפה אשתמוע ואת מקומה ביישוב חומש החליפה ישיבת חומש המתחדשת בראשות הרב אלישמע כהן.

ישיבת הר שלום

הישיבה נקראת על שם שלום (שולי) הר מלך, שנרצח על ידי מחבלים והיה בין מקימי הישיבה. הישיבה נוסדה ביישוב חומש באלול התשס"ב על ידי הרב אליקים לבנון והרב מרדכי גנירם, כשלוחה של הישיבה הגבוהה באלון מורה. המניע להקמת הישיבה בחומש היה חיזוק היישוב אחרי גל הטרור שפקד אותו. ראש הישיבה, הרב גנירם, בוגר ישיבת קדומים וישיבת אלון מורה, סבור כי "הצלחנו באותה תקופה לחזק את היישוב, כאשר האווירה בחומש השתנתה ועלינו למספר של 53 משפחות מתוכן 16 שבאו לחומש בעקבות הישיבה".
אחרי הפינוי מחומש עברה הישיבה למצפה אשתמוע. שר הביטחון אהוד ברק אישר ביולי 2008 את מעמדה בתור ישיבת הסדר. האישור מקנה לישיבה החדשה מעמד עצמאי ואפשרות לגיוס תלמידים ל"מסלול ההסדר". הבקשה נבדקה על ידי ועדת רבנים של איגוד ישיבות ההסדר, הישיבה עמדה בקריטריונים התורניים והמנהליים המנחים את ישיבות ההסדר ואושרה על ידי שר הביטחון. ישיבת "הר שלום" באשתמוע מציעה תוכנית המאפשרת לשלב לימוד תורה ועיסוק בחקלאות. תלמידי הישיבה עובדים גם עם הנוער ביישוב הסמוך שמעה. בישיבה לומדים 55 תלמידים מכל רחבי הארץ. בי"ב תמוז תשס"ח חנכה הישיבה את מבנה הקבע הראשון במקומה החדש.
ב-2013 הוחלף ראש הישיבה הרב גנירם ברבנים איציק אמיתי ואיציק אידלס ובמקביל הישיבה קיבלה תפנית לישיבת הסדר רגילה על גבול מכינה.

ישיבת חומש המתחדשת

בשנת תשס"ז הקימו מחדש את הישיבה בחומש הרב אלישמע כהן מרבני ישיבה קטנה מורשה וממקימי המאחז חרשה יחד עם בני גל תושב המאחז גבעת אסף ומראשי חומש תחילה אליהם הצטרפו  גרעין של שלושה-ארבעה בחורים שביקש להקים מחדש ובאופן קבוע את הישיבה בחומש. הגרעין מנה ברובו בחורים שהגיעו מהישיבה הגבוהה בבית-אל, ואליהם הצטרפו בהמשך בחורים מישיבות נוספות. כיום לומדים בישיבה כ -25 בחורים ואברכים. מלבד ראש הישיבה הרב אלישמע כהן מלמדים הרב מאיר גולדמינץ לשעבר ר"מ בישיבת שלום בניך וראש ישיבת חוות גלעד, והרב דוד דודקביץ. הישיבה פועלת מרבית הזמן על חורבות חומש ובמקצת הזמן לומדת במבנה קבע ביישוב שבי שומרון. הישיבה ממשיכה את האידאולוגיה של ישיבת מרכז הרב וחלק מהרבנים, כולל הרב אלישמע כהן והרב מרדכי גרוס, הם בוגרי ישיבה זו. יחד עם זאת, ייחודה של הישיבה הוא שילוב מצוות יישוב ארץ ישראל והחסידות תוך קשר לתלמידי חכמים שאינם מחוגי מרכז הרב כגון הרב יצחק גינזבורג.
חמידה ג'נדובי

חמידה ג'נדובי (בערבית: حميدة جندوبي; 1949  - 10 בספטמבר 1977) היה האיש האחרון שהוצא להורג בצרפת. הוא היה מהגר תוניסאי שהורשע בעינוי ורצח של חברתו לשעבר, אליזבת בוסקאט, בגיל 21 במרסיי.
הגנים הבוטניים של סוחומי

הגנים הבוטניים של סוחומי הם אחד מהגנים בוטניים העתיקים בקווקז. הוא נוסד בשנת 1840 בשם הגנים הבוטניים-הצבאיים של סוחום קלה, על ידי מפקד ביצורי הים השחור של האימפריה הרוסית, נ. נ. רייבסקי. הגנים הוקמו מתוך כוונה לקבל מושג על הצמחים החדשים במחוז (במיוחד תה ופרי הדר).
במהלך המלחמות הרוסיות-עות'מאניות, בין השנים 1853–1855 וכן 1877–1878, בזזו כוחות עות'מאנים את הגנים. בשנת 1889 עברו הגנים לידי הרשויות המוניציפליות, ובשנת 1894 הוחל בתוכנית שיחזור הצמחים.
אליפז (קיבוץ)

היסטוריה

בשנת 1982 הוקמה במקום היאחזות נח"ל בשם "נחל אליפז" על ידי גרעין קוצן של השומר הצעיר, והיישוב אוזרח בינואר 1983.
היישוב קרוי על שם אליפז התימני, אחד משלושת רעי איוב, וזאת בשל קרבתו להרי אֱדוֹם ולארץ עוץ המקראית, מקום התרחשות ספר איוב.
הענפים העיקריים הם: רפת, מטע תמרים, פרדס פומלות, חממת קנביס רפואי וחדרי אירוח.

אנרגיה סולארית

בשטח קיבוץ אליפז עתיד לפעול שדה סולארי בינוני של חברת ערבה פאוור בשם אליפז סאן. השדה עתיד להיות בעל כושר ייצור של 7 מגוואט, ישתרע על שטח של 96 דונם ויורכב מ-24,000 פאנלים פוטו-וולטאים של חברת JA Solar. עלות הפרויקט: 105 מיליון ש"ח, כולל השקעה של 21 מיליון ש"ח הון עצמי על ידי ערבה פאוור קומפני, קרן נוי וקק"ל.
במשך 20 שנות הפעילות של השדה 'אליפז סאן' הוא צפוי לחסוך הפקה של כ-177,000 טון מטרי של פחמן דו-חמצני. כעת יש בקיבוץ מספר טורבינות רוח.
דמדומים (סדרת ספרים)

דמדומים (באנגלית: Twilight) היא סדרת ספרי פנטזיה ורומנטיקה שנכתבו על ידי הסופרת האמריקאית, סטפני מאייר. הסדרה עוקבת אחר תקופה בחייה של איזבלה "בלה" סוון, נערה שעברה לפורקס, וושינגטון, ומתאהבת באדוארד קאלן, ערפד בן 109 שנה. הסדרה מסופרת בעיקר מנקודת מבטה של בלה, חוץ מחלקים נבחרים שמסופרים על ידי הדמות ג'ייקוב בלאק, איש זאב. Midnight Sun, הספר החמישי בסדרה שלא ראה אור, מספר למעשה את הסיפור של הספר הראשון, דמדומים, מנקודת מבטו של אדוארד קאלן. הנובלה, The Short Second Life of Bree Tanner, שמספרת את סיפורה של ערפדית צעירה שהוזכרה בליקוי חמה, יצא לאור ב-5 ביוני 2010. סאגת דמדומים: המדריך המאויר הרשמי, אנציקלופדיה מאויירת שמיוחסת לסדרת דמדומים, יצאה ב-12 באפריל 2011.
מאז יציאתו של הרומן הראשון, דמדומים, בשנת 2005, הספרים צברו פופולריות עצומה והצלחה מסחרית ברחבי העולם. דמדומים היא סדרת הספרים הפופולרית ביותר בקרב צעירים נכון להיום; ארבעת הספרים זכו בפרסים מרובים.
נכון לאוקטובר 2010, הסדרה מכרה מעל 117,000,000 עותקים ברחבי העולם עם תרגומים של 38 שפות שונות ברחבי העולם. ארבעת ספרי דמדומים קבעו ברציפות שיאים עולמיים.
כל ארבעת ספרי הסדרה עובדו לסרטי קולנוע, עיבוד קולנועי של דמדומים יצא בשנת 2008. הסרט השני, דמדומים 2: ירח חדש, יצא ב-20 בנובמבר 2009. הסרט השלישי, דמדומים 3: ליקוי חמה, יצא ב-30 ביוני 2010. הסרט הרביעי דמדומים 4: שחר מפציע, יצא ב-17 בנובמבר 2011.
נשירה מהלימודים

נשירה מהלימודים היא עזיבת מערכת החינוך טרם השלמת מסלול הלימודים בה.
מערכת החינוך בנויה ממסלולים שלכל אחד מהם יש נקודת סיום: בית ספר יסודי, חטיבת ביניים בית ספר תיכון (בו נקודת סיום עיקרית, אך לא יחידה, היא קבלת תעודת בגרות), אוניברסיטה (שנקודת הסיום שלה היא קבלת תואר אקדמי) ומסלולי הכשרה מקצועית (שנקודת הסיום שלהם היא קבלת תעודת מקצוע). כניסה לאחד ממסלולים אלה בלי להגיע לסיומו פירושה נשירה מהלימודים.
לתהליך הפרישה שני חלקים: פרישה דה פקטו - הפסקת נוכחות או ביצוע מטלות; ופרישה דה יורה - הפסקה פורמלית של הלימודים והורדת התלמיד ממצבת מסגרת הלימוד. על פי רוב ההפסקה הפורמלית מתבצעת זמן מה לאחר הפסקת הלימודים בפועל. כיום, מוערך כי כ-1.2 מיליון תלמידים נושרים מבית הספר התיכון מדי שנה בארצות הברית, אשר מדורגת במקום ה-19 בעולם ביחס למדינות אחרות. בשנת 2010, דווח שאחוז בני הנוער בגילאי 17-14 במדינת ישראל שאינם לומדים עומד על 7.4, וב-2012, אחוז הנשירה מקרב כלל תלמידי בתי הספר בארץ היה 2.2%. נתוני הנשירה מהשכלה גבוהה בישראל עומדים על 25%, נכון לשנת 2015.
ישנן סיבות אפשריות רבות שיכולות לגרום לנשירה; הנפוצות שבהן כוללות: ציונים ירודים, צורך במציאת עבודה, התרחקות מבריונות, מצבי חירום משפחתיים, דיכאון, הפרעות נפשיות, הריון לא מתוכנן, סביבה שלילית, חוסר חופש ואף שיעמום היכול להיגרם כתוצאה מלמידת חומר אשר התלמיד לא מגלה בו עניין וצורך.
קיימות השלכות חברתיות וכלכליות שונות של נשירה מלימודים. בדרך כלל תלמידים אלה הם בעלי סיכון גבוה יותר לאבטלה, להיות חסר בית, פשיעה ומאסר. לדברי התובעת המחוזית בסן פרנסיסקו, ב-94 אחוזים ממקרי הרצח של צעירים מתחת לגיל 25, היו הקורבנות נושרי בית ספר.
בשנות ה-60 עלה העניין הציבורי במושג, תוך עיסוק בנטישת החברה בגלל מרידה וחוסר הסכמה עם ערכים מסוימים. המושג שימש גם בהקשר תרבות הנגד בקרב ילדי הפרחים וקומונות שונות.
רעבים (סדרת טלוויזיה)

תקציר העלילה

פאטי היא נערה כבדת משקל הסובלת מבריונות והתעללות יום יומית על ידי חבריה לספסל הלימודים. לאחר שהיא עוברת תאונה שבעקבותיה הלסתות שלה ננעלות, היא הופכת במהרה לבחורה יפה ופופולרית ומתחילה לתכנן את הנקמה שלה בכל אלו שפגעו והתעללו בה בעזרתו של בוב ארמסטרונג, עורך דין אזרחי שמבולבל ולא מרוצה מחייו, שאין לו מושג מה הוא עומד לשחרר לעולם.

הפקה

בתחילה, רשת "The CW" הזמינה פיילוט עבור הסדרה, אך היא החליטה לעזוב את הפרויקט. לאחר ש-"The CW" עזבו את הפרויקט, נטפליקס לקחה את הפרויקט והזמינה לו פיילוט.

שידור

העונה הראשונה של הסדרה עלתה במלואה על כל 12 פרקיה ב-10 באוגוסט 2018. הטריילר הרשמי עבור הסדרה הופץ ב-19 ביולי 2018.

שיווק

ב-10 ביולי 2018, נטפליקס הפיצה טיזר טריילר ראשון לסדרה יחד עם תמונות רשמיות.

ביקורות

כשבועיים לפני שידור הסדרה, "The Guardian" דיווח ב-24 ביולי על כך שיותר מ-100,000 אנשים חתמו על עצומה שהופצה ארבעה ימים קודם לכן, שקוראת לבטל את הסדרה, בטענה שהסדרה שולחת ומעודדת מסרים שמנופוביים. לורן גאסיס, יוצרת הסדרה, הגנה על הסדרה וטענה שהסדרה מבוססת על חוויותיה האישיות כנערה כבדת משקל. בחשבון הטוויטר שלה, השחקנית אליסה מילאנו צייצה ש"אנחנו לא מביישים את פאטי, אנחנו משתמשים בקומדיה כדי להמחיש איזה נזק פאט שיימינג עלול לעשות".
תוכנית להגנת עדים

תוכנית להגנת עדים היא תוכנית שמטרתה להגן על עדים הנמצאים בסכנה, לפני ולאחר מתן עדותם. הגנה על עדים נדרשת לרוב במשפטים נגד פשע מאורגן או משפטים העוסקים בפשעי מלחמה, בהם יש סכנה שהנאשמים או עמיתיהם יאיימו או יפגעו בעדים. במרבית המדינות המשטרה אחראית לעניין זה, אך בחלקן קיימת סוכנות ממשלתית ייעודית לפתרון בעיה זו.

הגנה על עדים בארצות הברית

התוכנית הנודעת ביותר להגנת עדים היא התוכנית הפדרלית להגנת עדים בארצות הברית. בנוסף לה, הממשל הפדרלי מעניק קצבאות למדינות (states) כדי לאפשר להן לספק שירותים דומים, ואכן מדינות רבות בארצות הברית, ביניהן קליפורניה וניו יורק הקימו תוכניות להגנת עדים משלהן לפשעים אשר לא מכוסים על ידי התוכנית הפדרלית, אולם תוכניות אלה מספקות הגנה מצומצמת יותר.
התוכנית להגנת עדים בארצות הברית הוקמה ב-1970 במסגרת החוק למלחמה בפשע מאורגן. החוק הגדיר כיצד התובע הכללי יספק הגנה לעדים במשפטים הנוגעים לפשע מאורגן או פשעים חמורים אחרים. מרבית העדים מוגנים על ידי שירות המרשלים של ארצות הברית, בעוד שעדים הנמצאים במאסר מוגנים על ידי לשכת האסירים הפדרלית.
לרוב, ההגנה על העד כוללת מעבר למקום מגורים חדש ושינוי שם. שירות המרשלים מספק תעודות חדשות, עזרה במציאת מגורים ותעסוקה ועזרה כלכלית. על העדים נאסר לשוב למקום מגוריהם הישן או ליצור קשר עם בני משפחה ומכרים קודמים אשר לא נכללו בתוכנית להגנת עדים.
Wings (תסרוקת)

Wings היא סוג של תסרוקת בה מאפשרים לשיער לצמוח בגובה האוזניים או הכתפיים, כך שגלים נוצרים באופן טבעי בקצוות השיער.
התספורת הייתה פופולרית בקרב גברים צעירים בשנות ה-60 של המאה ה-20, שנות ה-70 של המאה ה-20, בעשור הראשון של המאה ה-21, ובתחילת העשור השני של המאה ה-21.

הפופולריות בקרב תתי-תרבויות של בני נוער

בתחילת שנות השישים של המאה ה-20 התסרוקת הפכה פופולרית בקרב בטניקים ובקרב גולשים רבים בארצות הברית. להקות רוק כמו הרולינג סטונס והביטלס העתיקו את המראה, אשר בעקבות כך הפך פופולרי בקרב צעירים רבים בעולם המערבי בעקבות הפלישה הבריטית. בארצות הברית התסרוקות היו גם פופולריות בקרב להקות כמו המאנקיז והבירדס.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, חזרה התסרוקת לאופנה, כאשר בין האישים שמזוהים ביותר עם התסרוקת נמנו זמרי הפופ ג'סטין ביבר והארי סטיילס.
סטיבן רנסימן

סר ג'יימס קוקרן סטיבנסון רנסימן (באנגלית: The Hon. Sir James Cochran Stevenson Runciman; ‏7 ביולי 1903 - 1 בנובמבר 2000), ידוע כסטיבן רנסימן, היה היסטוריון בריטי, בעל שורשים סקוטיים, שנודע בשל עבודתו על ימי הביניים. עבודתו המפורסמת ביותר היא "A History of the Crusades" ("ההיסטוריה של מסעי הצלב") (1951-54), שיצאה לאור בשלושה כרכים.

חייו

סטיבן רנסימן נולד בנורת'מברלנד (Northumberland) שבצפון-מזרח אנגליה, הוא בנו השני של וולטר רנסימן, הוויקונט הראשון רנסימן מדוקספורד, והילדה רנסימן, הוויקונטית רנסימן מדוקספורד. שני הוריו היו חברי הפרלמנט של בריטניה מטעם המפלגה הליברלית. אביו מונה לויקונט רנסימן מדוקספורד ב-1937. סבו מצד אביו, וולטר רנסימן, הברון הראשון רנסימן, היה איל ספנות. הוא נקרא על שם סבו מצד אימו, ג'יימס קוקרן סטיבנסון, שהיה חבר פרלמנט מטעם סאות'שילדס.
מסופר שהוא קרא לטינית ויוונית עתיקה מגיל חמש. במהלך חייו הארוכים שלט במספר גדול מאוד של שפות, כך כשלמשל כתב על המזרח התיכון, הוא לא הסתמך רק על תעודות בלטינית, ביוונית ושפות אירופיות, כי אם גם נעזר במקורות בערבית, טורקית, פרסית, עברית, סורית, ארמנית וגרוזינית. הוא למד באיטון קולג', שם למד איתו חברו הקרוב ג'ורג' אורוול. בשהותם שם, שניהם למדו צרפתית אצל אלדוס האקסלי.
ב-1921 החל ללמוד היסטוריה בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' אצל ג'ון בגנל ברי (J. B. Bury) ונהפך להיות, כפי שרנסימן סיפר לימים, "תלמידו הראשון והיחידי." בתחילה ברי המתבודד ניסה להיפטר ממנו, אך כשרנסימן ציין בפניו שהוא קורא רוסית, נתן לו לערוך ברי ערימת מאמרים בבולגרית וכך נוצר הקשר ביניהם. בזכות עבודתו על האימפריה הביזנטית התמנה לחבר סגל בטריניטי ב-1927.
אחרי שקיבל ירושה גדולה מסבו, התפטר רנסימן מהקולג' ב-1938 והחל לנדוד בעולם. בשנים 1945-1942 כיהן כפרופסור לאמנות והיסטוריה ביזנטית באוניברסיטת איסטנבול, טורקיה, שם החל את מחקריו על מסעי הצלב שהוביל לעבודתו הידועה ביותר, History of the Crusades, (שלושה כרכים ראו אור בשנים 1951, 1952 ו-1954). רוב עבודתו ההיסטורית של רנסימן עסקה בביזנטיון ובשכניה הימי ביניימים בין סיציליה לסוריה; יוצא מן הכלל היה ספרו The White Rajahs, שהתפרסם ב-1960, ומגולל את סיפורה של סראוואק (Sarawak), מדינה עצמאית שנוסדה על חופה הצפוני של ברוניי ב-1841 בידי האנגלי ג'יימס ברוק, בה שלטה משפחתו של ברוק למעלה ממאה שנה.
בחייו האישיים, רנסימן היה אנגלי שמרן ותמהוני, שנודע, בין השאר, בהיותו אנין טעם, מספר סיפורים, וחובב נלהב של תורת הנסתר. לדברי אנדרו רובינסון, מורה להיסטוריה באיטון, "הוא ניגן דואט בפסנתר עם הקיסר האחרון של סין, קרא בטארוט עבור פואד הראשון, ניצל בנס מהפצצת הגרמנים במלון פרה (Pera Palace Hotel) באיסטנבול וזכה פעמיים בפרס הגדול במכונות מזל בלאס וגאס."
הוא נפטר ב-Radway, ווריקשייר, כשביקר קרובים, בהיותו בן 97. הוא נקבר בלוקרבי, Dumfriesshire.
ספרו A History of the Crusades: הספר ראה אור לראשונה ב-1951, הודפס במהדורות נוספות רבות וזכה לתרגומים רבים. הספר פותח בעליית האסלאם בלבנט בראשית המאה השביעית, ומסתיים בנפילת ממלכת ירושלים, עם כיבוש עכו ב-1291. לאחר יציאתה נחשבה העבודה לפורצת דרך בתחומה, אולם במהלך השנים הפריכו היסטוריונים שונים את מסקנותיו של רנסימן.
תוכנית גדס (ירושלים)

תוכנית גדס (ירושלים) היא תוכנית אב לעיר ירושלים שהוגשה על ידי האדריכל פטריק גדס לשלטונות המנדט והאגודה למען ירושלים בשנת 1919.

רקע

הביולוג הסקוטי סר פטריק גדס נודע גם כהוגה חדשני בתכנון ערים ובחינוך ונחשב על ידי היסטוריונים של האדריכלות כאחד מאבות המייסדים של מקצוע תכנון הערים המודרני. בשנת 1918 הוזמן גדס על ידי חיים ויצמן וההסתדרות הציונית לערוך תוכנית לאוניברסיטה העברית שהייתה עתידה לקום בירושלים. 
תוכניתו של גדס – שלא יצאה לפועל – שיקפה את תפיסותיו של גדס כי האדריכלות בכלל, ותוכניתו הכוללת לאוניברסיטה בפרט, יעודדו את החיבור המיוחל בין ערבים ויהודים.

תוכניות קודמות

תוכניות המתאר המנדטוריות – כמו אלו שבאו לאחריהן נסבו סביב שני מוקדים, שימור ופיתוח. משכבשו הבריטים את ירושלים, הם נזדעזעו למראה מצבה, שנים של עזובה שהוחמרה על ידי תוצאות ומראות מלחמת העולם הראשונה ומחסור מוחלט בתשתיות מודרניות הפכו את העיר למשכנות עוני עם חומה והיסטוריה מפוארת.
עם מינויו של סר רונלד סטורס למושל ירושלים הוא הוציא מספר תקנות הנוגעות לבניה בעיר הידועה שבהן הייתה התקנה שאסרה בניה בחומרים מסוימים ולמעשה הותירה רק את הבניה באבן ירושלמית כאפשרות.
תקנה אחרת קבעה כי: "שום אדם לא יהרס, ישכלל, יחליף או יתקן תבנית כל בנין בירושלים או בסביבותיה בתוך קוטר של 2,500 מטר משער שכם (באב אל עמוד) עד שיקבל רישיון בכתב מהמושל הצבאי". תקנה זו הקובעת את מעמדה של העיר העתיקה כמרכז רוחני־תרבותי אך לא פונקציונלי, שימשה כבסיס רעיוני ליתר התוכניות – הבריטיות והאחרות – שעיצבו את פני ירושלים.
לפני בואו של פטריק גדס לירושלים הוצגה תוכנית קודמת כתוכנית מתאר והיא תוכנית מקלין שקבעה הלכה למעשה את מעמדה המיוחד של העיר העתיקה והניחה יסוד וקווים מנחים להתפתחות העיר המודרנית.
היינו גדולים

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי רחל שביט, הולחן על ידי רמי קלינשטיין ועובד על ידי עברי לידר, גלעד שמואלי, עילי בוטנר, עמיר רוסיאנו, יונתן פריג', אייל שחר ואסף דר.
השיר נכנס למצעד השבועי של רשת ג' ב-3 ביולי 2008. בשיאו דורג במקום השביעי וסך הכל צעד השיר 7 שבועות במצעד.
במצעד השנתי של רשת ג' דורג השיר במקום ה-33.
בלונדי (כלבה)

היסטוריה

בשנת 1921 היה בבעלותו של היטלר כלב מגזע רועים גרמני בשם פוצ'ל. הכלב קפץ לתוך השוחה בה התחפר היטלר במהלך מלחמת העולם הראשונה ונשאר עמו שם כשנה וחצי. היטלר שהעריץ צייתנות ונאמנות פיתח מאז יחס מיוחד לגזע זה. בסופו של דבר פוצ'ל נעלם, ככל הנראה נגנב, והיטלר היה שבור. 
בלונדי ניתנה להיטלר בשנת 1941 כמתנה ממרטין בורמן, מבכירי המשטר הנאצי. משרתו האישי של היטלר היינץ לינגה העיד לאחר המלחמה כי היטלר לא היה מסוגל ליצור קשרים רגשיים עם בני אדם וכי ידידתו הטובה ביותר הייתה בלונדי. את מזונה קיבלה הכלבה בשעה שבה סעד היטלר את ארוחותיו, והיא אכלה לצדו לעיתים קרובות. כשבלונדי חלתה היטלר הורה להביא למענה ביצים ובשר רזה ודרש לקבל דיווחים יומיים על מצבה. לדברי לינגה, "היה לו קל יותר לחתום על גזר דין מוות לקצין בצבא מאשר לעכל ידיעה שלילית על מצבה של הכלבה".
לעומת זאת, מזכירתו של היטלר, טראודל יונגה, סיפרה ברבות הימים כי פילגשו של היטלר אווה בראון תיעבה את הכלבה, ולעיתים הייתה בועטת בה.
בלונדי הפכה לגיבורת תרבות. היא כיכבה בתעמולה הנאצית, שביקשה להציג את היטלר כחובב חיות. פוסטרים שלה עם בעליה נמכרו ברחבי גרמניה. בעקבות פרסומה של בלונדי, גרמנים רבים אימצו כלב מזן רועה גרמני משלהם.
ב-16 בינואר 1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, עבר היטלר לגור בפיהררבונקר בברלין, ולקח איתו לשם את בלונדי. שם הוא הרבה לשחק עמה, ואף הרשה לה לישון במיטתו. בתחילת אפריל 1945 המליטה בלונדי בבונקר חמישה גורים שבניו של יוזף גבלס ששהו אז בבונקר, נהגו לשחק איתם. היטלר העניק לאחד הגורים את השם "וולף", השם הפרטי האהוב עליו והמתקשר לשמו, אדולף. היטלר נהג ללכת מדי יום למכלאת הכלבים וללטף את הגור וולף, שאף אדם אחר לא הורשה לגעת בו.

מותה

בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה אמר היטלר: "אני מוקף מכל עבר רק בוגדים ובגידות, רק המזל הרע נאמן לי - המזל הרע ובלונדי, כלבת הרועים שלי".
ב-29 באפריל 1945, לאחר שחיילי הצבא האדום כבר כבשו חלקים נרחבים מברלין, הורה היטלר לכלבן שלו, סמל פריץ טורנוב, להרעיל את בלונדי. הוא אמר שאסור שהחיה תיפול בידי הרוסים, והוסיף כי רק המחשבה על כך עושה אותו חולה. כן הייתה להיטלר מטרה נוספת - בדיקת יעילותן של כמוסות הציאניד שסופקו לדיירי הבונקר על ידי רופאו ד"ר לודוויג שטומפפגר. טורנוב פתח את פיה של בלונדי וריסק לתוכו במלקחת את כמוסת הציאניד. הכלבה צנחה מיד על צידה "כאילו נפגעה ממכת ברק", לפי דיווחו של אחד העדים. היטלר לא רצה להיות נוכח בהמתה אבל לאחר מכן בא כדי "להיפרד לשלום מהכלבה". אחד העדים סיפר שהיטלר נראה כאילו עטה על עצמו "מסכת מוות משלו ובלי לומר מילה...הסתגר בחדרו". מותה של בלונדי התקבל בעצב על ידי האנשים שנותרו בבונקר. ארנה פליגר, אחות ששהתה בבונקר, סיפרה כי מותה של בלונדי השפיע יותר מהתאבדותה של בראון.
לאחר מכן לקח טורנוב את חמשת הגורים מידי ילדיו של גבלס, העלה אותם לגינת הקנצלרייה וחיסל אותם ביריות. בהמשך, מצאו חיילי הצבא האדום במקום את שרידיה של בלונדי ושל אחד הגורים.