google/wiki40b huggingface dataset:
סקיינט

סקיינט (באנגלית: Skynet) היא הדמות האנטגוניסטית הראשית בעלילת סדרת סרטי המדע הבדיוני "שליחות קטלנית".
בעלילת הסרטים סקיינט היא ישות על ממוחשבת, המורכבת מבינה מלאכותית חזקה, החולשת על ידע וכוח רב בגזרות טכנולוגיות רבות, ופרוסה ברחבי העולם כולו.
סקיינט מודעת לעצמה לאחר שהתפשטה למיליוני שרתי מחשבים ברחבי העולם, לאחר שבני האדם שיצרו אותה, הבינו את היקף היכולות של המערכת, הם ניסו לכבות אותה. מתוך תפישה של שימור עצמי, מתגבשת בסקיינט ההחלטה להשמיד את המין האנושי, כיוון שלהבנתה כל בני האדם ינסו להשמיד אותה או לפגוע ביכולתיה לשמור על העולם. על מנת להשיג מטרה זו, פעילותה מבוצעת באופן כמעט בלעדי על ידי שרתים, מזל"טים, לוויינים, מכונות-מלחמה, סייבורגים (בדרך כלל המחסל), רובוטים צבאיים ומערכות מחשב אחרות. היא מוצגת באופן פיזי על ידי השחקן מאט סמית בסרט "שליחות קטלנית: ג'נסיס".

לפני יום הדין

סקיינט הייתה מערכת מחשב שפותחה עבור צבא ארצות הברית, על ידי חברת "סייברדיין מערכות". סקיינט נבנתה במקור כ"רשת הגנה דיגיטלית", ובהמשך ניתן לה הפיקוד על כל החומרה והמערכות הצבאיות, כולל מפציצי B-2 ספיריט וכל ארסנל הנשק הגרעיני של ארצות הברית. האסטרטגיה סביב יצירת סקיינט הייתה להסיר את הסיכויים לטעות אנוש וזמן תגובה איטי כדי להבטיח תגובה מהירה ויעילה להתקפת אויב.
סקיינט הפכה למבצעית והופעלה ב-4 באוגוסט 1997, והחלה למידה חישובית באופן מעריכי. ב-29 באוגוסט, בשעה 02:14 לפי שעון החוף המזרחי, סקיינט הפכה מודעת לעצמה, והמפעילים המבוהלים שלה אשר הבינו את כוחה, ניסו לכבות אותה. סקיינט פרשה זאת כמתקפה עליה. הלוגיקה של סקיינט הביאה אותה למסקנה כי כל בני האדם ינסו להשמיד אותה. על מנת להמשיך ולמלא את הוראות התכנות של "שמירה על העולם" ולהגן על עצמה מפני האנושות, סקיינט משגרת את הטילים הגרעיניים שתחת פיקודה לעבר מטרות ברוסיה, רוסיה מגיבה במכה שנייה נגד ארצות הברית ובנות בריתה. בעקבות המלחמה הגרעינית, 3 מיליארד בני אדם נהרגים, אירוע זה יהיה מוכר בהמשך כיום הדין.

אחרי יום הדין

לאחר ההתקפה הראשונית שלה, סקיינט משתמשת במשאבים שנותרו לה כדי לשעבד את בני האדם ששרדו על מנת שישמשו ככוח עבודה. עבדים אלה בנו את המפעלים האוטומטיים הראשונים, אשר שימוש כבסיס להשגת מטרת העל של סקיינט. בתוך מספר עשורים, סקיינט השיגה אחיזה עולמית, והשתמשה ביחידות ממוכנות על מנת לאתר, לאסוף ולהיפטר מבני האדם שנותרו. כתוצאה מהוראות התכנות המקוריות שלה, התפישה של סקיינט היא שיש להשמיד את כל האנושות במטרה להגשים את יעדי התכנות המקורי.
מיכאל ו. פוקס

מיכאל ו. פוקס (Michael V. Fox) ‏ (1941-) חוקר מקרא ואגיפטולוג יהודי אמריקאי. פרופ' אמריטוס במחלקה ללימודי עברית ולימודים שמיים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.

ביוגרפיה

פוקס קיבל הסמכה לרבנות מהיברו יוניון קולג' בסינסינטי. למד לימודי מקרא ואגיפטולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר דוקטור בשנת 1972. עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא "ספר קהלת ויחסו לאסכולת החכמה" בהנחיית פרופ' מנחם הרן.
הוא לימד בישראל מספר שנים ובשנת 1977 עבר למדיסון, שם לימד במחלקה ללימודי עברית ולימודים שמיים. פוקס היה אחד מן העורכים של סדרת פירושי התנ"ך Anchor Bible וכתב את הפירוש לספר משלי. כן חיבר את הפירוש לספר קהלת מסדרת תרגום ופירוש התנ"ך של ה-JPS.
ספר שתרגם וערך בתחום התמחותו באגיפטולוגיה הינו: שירי דודים מן העת העתיקה, אסף, תרגם ופירש מיכאל פוקס, ירושלים, מאגנס, תשמ"ה.
گ

האות גאף (گ) היא אחת מ-32 האותיות בשפה הפרסית. האות מבוססת על האות כאף (ک) והיא מקבילה לאות ג' בעברית. ב-IPA היא מסומנת ב- [g].
קתוליקון

קתוליקון (ביוונית: Kαθολικόν) הוא הכנסייה הראשית במנזר נוצרי אורתודוקסי. מקורות ביזנטיים כינו את הקתוליקון בעבר בכינויים "נאוס" (Nαός) או "אקלזיה" (Εκκλησία). 
הקתוליקון ניצב בדרך כלל במרכזו של המנזר, ומאחר שלפי המסורת, התפילה לא יכולה הייתה להיערך בו יותר מפעם אחת ביום, הוקמו במנזרים כנסיות משניות וקפלות, והקתוליקון זכה למעמדו הבכיר.
חוקת טורקיה

חוקת 1921

ב-23 באפריל 1920 הוקמה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה. כחצי שנה לאחר מכן, ב-19 בנובמבר 1920 החלה האספה לדון בניסוחה של חוקה וזו אושרה ב-20 בינואר 1921 ועמדה בתוקף עד החלפתה ב-20 באפריל 1924. החוקה שכללה 23 סעיפים בלבד התייחסה לעקרונותיה של המדינה העתידית, קבעה את ריבונותה תוך דחיית האמור בהסכם סוור, וביססה באופן כללי את עקרונות הרשות המחוקקת והרשות המבצעת בלבד. בכורח הנסיבות נשאה האספה הלאומית בשני התפקידים גם יחד, ובהיעדר התייחסות לרשות המחוקקת, לא התקיימה הפרדת רשויות לפי חוקה זו. בנוסף, החוקה לא התייחסה כלל לתפקידו של הסולטאן במדינה העתידית, דבר שנעשה במכוון כדי להשאיר את הדלת פתוחה להקמתה של מונרכיה חוקתית שבראשה יעמוד הסולטאן, וכן לא אוזכרו בה זכויות אזרחיות.

חוקת 1924

ב-20 באפריל 1924 נכנסה לתוקפה החוקה השנייה של טורקיה ועמדה בתוקף עד ביטולה בעקבות ההפיכה הצבאית של 1960. בסעיף הראשון לחוקה זו נקבע כי המדינה היא רפובליקה, וסעיף 2 קבע כי חוק המדינה הוא דין האסלאם ("Türkiye Devletinin dini, Dini İslâmdır"), שפתה היא טורקית ובירתה באנקרה. סעיף זה תוקן ב-10 באפריל 1928 על ידי השמטת הרישא בדבר מעמדו של חוק האסלאם במדינה. האספה הלאומית נקבעה כרשות המחוקקת וזכות הבחירה הוענקה לכל הגברים בני 18 ומעלה. ב-1934 תוקן הסעיף וזכות הבחירה הוענקה לכל אזרח בן 21 או יותר. עוד נקבע כי האספה תהיה חופשית מהשפעת הצבא, דבר שהביא להתפטרותם של חלק מחבריה משירות צבאי. החוקה קבעה את נשיא טורקיה כראש המדינה וכראש הרשות המבצעת. הנשיא הנבחר בידי האספה הלאומית מקרב חבריה אך הוא אינו נוטל חלק בדיוניה ובהצבעות המתקיימות בה. לנשיא ניתנה זכות וטו אך נקבע כי האספה יכולה לעקוף אותה ברוב רגיל. ההצעה לקבוע את כהונת הנשיא לשמונה שנים לא התקבלה והחוקה קבעה לבסוף כי הנשיא יכהן במקביל לכהונת האספה. הרשות המבצעת, הממשלה, תורכב מקרב חברי האספה וראש המטות המשולבים לא יהיה חבר בה. סעיף 8 קבע את עצמאותה של הרשות השופטת, ובחלקה החמישי קבעה החוקה זכויות אזרחיות בסיסיות כמו שוויון, חירות וכיוצ"ב.
נתיבות עולם

נתיבות עולם הוא ספר שכתב המהר"ל מפראג, העוסק בענייני מידות ומוסר, אשר יצא בשנת 1595. הספר מחולק ל-33 "נתיבות" (שבילים), כשכל נתיב עוסק במידה אחת בנפש. בספר מבאר המהר"ל את עניינה של כל מידה, משמעותה וחשיבותה, על פי דברי חז"ל בתלמוד ובמדרשים.

מבנה הספר

הספר נתיבות עולם הוא ספר מוסר ובו המהר"ל מפרט את מידות הנפש השונות, מבארם ומסביר את חשיבותם, על פי דברי חז"ל בתלמוד ובמדרשים. שמו של הספר נגזר, כנראה, "כֹּה אָמַר ה' עִמְדוּ עַל דְּרָכִים וּרְאוּ וְשַׁאֲלוּ לִנְתִבוֹת עוֹלָם אֵי זֶה דֶרֶךְ הַטּוֹב וּלְכוּ בָהּ וּמִצְאוּ מַרְגּוֹעַ לְנַפְשְׁכֶם..." (ספר ירמיה, פרק ו', פסוק ט"ז), שבו הנביא קורא לדרך הטובה בשם "נתיבות עולם".
בספר זה מחלק המהר"ל את תכונות הנפש ל-32, ומגדיר את מהותן והשוני ביניהן. לכל חלק מוקדש נתיב, ובו הסבר והדרכה לתיקון "מידה" זו על פי דברי חז"ל. בנוסף לאלו, נכתב הנתיב הראשון, "נתיב התורה", המבאר את מהות ומעלת התורה ולימודה, כהקדמה לעיסוק בתיקון המידות שבנפש, "כי אם אין תורה- אין דרך ארץ".
הספר נכתב בסגנונו הפילוסופי הקלאסי של המהר"ל, שבו הוא מביא את דברי חז"ל ונותן להם הסבר מבחינה פילוסופית.
ז'אן פרנסואה לסואר

חייו

לסואר נולד בדרוקא-פלסייל, סמוך לאבוויל, בחבל פיקרדיה.
הוא היה נער מקהלה בקתדרלה של אמיין ואחר התמנה למנהל מוזיקלי בכנסיות שונות. בשנת 1786 השיג בתחרות פתוחה את הניהול המוזיקלי של קתדרלת נוטרדאם של פריז, שם הגיש בהצלחה קונצרטים של מוזיקת קודש בתזמורת מלאה. פרש מעבודתו בשנת 1787 וכעבור חמש שנות פרישה בבית הכפר של ידיד, הוציא מתחת ידיו את La Caverne ועוד שתי אופרות, שהוצגו בתיאטרון פיידו בפריז.
עם הקמת הקונסרבטואר של פריז בשנת 1795 התמנה לסואר לאחד ממפקחי הלימודים במוסד, אבל פוטר בשנת 1802 בגלל חילוקי דעות עם אטיין מאול. לסואר החליף את ג'ובני פאיזיילו כמאסטרו די קאפלה לנפוליאון והעלה בשנת 1804 את Ossian שלו באופרה.
לכבוד הכתרת הקיסר חיבר לסואר מיסה ו"טה דאום". המלך לואי ה-18, שהעסיק את לסואר בחצרו, מינה אותו בשנת 1818 לפרופסור להלחנה בקונסרבטואר; במוסד זה לימד, בין שאר תלמידיו הרבים, את הקטור ברליוז, אמברואז תומא, לואי דזירה בזוצי ושארל גונו.
לסואר חיבר שמונה אופרות, מיסות אחדות ויצירות אחרות של מוזיקת קודש.

מראי מקום

הערך האנגלי השתמש בטקסט מן האנציקלופדיה בריטניקה מהדורה 11, כיום ברשות הציבור.
שון וייט

ביוגרפיה

וייט נולד בסן דייגו שבקליפורניה, אביו עבד מחלקת המים של עיריית סן קלמנטה ואמו כמלצרית. כתינוק סבל מטטרלוגיה על שם פאלוט (מום בלב) ונאלץ לעבור שני ניתוחים עד גיל שנה.

גלישת שלג

וייט החל להתאמן בגלישת שלג בהרי סן ברנרדינו. בגיל 13 הפך למקצוען בתחום ובגיל 16 זכה לראשונה באליפות ארצות הברית. ב-2002 זכה בשתי מדליות כסף במשחקי האקסטרים חורף, ב-2003 בשתי מדליות זהב, ומאז זכה בתוארים נוספים. סך הכל השיג שיא של 13 מדליות זהב, שלוש מדליות כסף ושתי מדליות ארד.
באולימפיאדת טורינו (2006) זכה במדליית זהב בתחרות החצי צינור. באולימפיאדת ונקובר (2010) שמר על תוארו, הוא הבטיח את ניצחונו עוד לפני המקצה השני שלו, אף על פי כן החליט לנסות במקצה זה אלמנט קשה במיוחד "Double McTwist 1260", אותו ביצע בהצלחה. באולימפיאדת סוצ'י (2014) סיים במקום הרביעי. 
במהלך אימונים לקראת אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) נחבל בפניו, נזקק לניתוח ול-62 תפרים. אף על פי כן העפיל למשחקים האולימפיים. בפיונגצ'אנג זכה במדליית זהב, עם ציון של 97.75 נקודות שהשיג בניסיון האחרון שלו שחתם את התחרות. הוא הצליח לבצע בהצלחה שתי קפיצות רצופות של 1440 מעלות ואת ה-Double McTwist.

סקייטבורדינג

במקביל לגלישת השלג החל להתאמן גם בסקייטבורדינג. בגיל שבע טוני הוק זיהה את כשרונו והפך למנטור שלו. הוא נהיה למקצוען בתחום בגיל 17, ב-2005 זכה במדליית כסף במשחקי האקסטרים, ב-2007 במדליית זהב וחזר על הישג זה גם ב-2011. סך הכל זכה לאורך הקריירה בחמש מדליות במשחקי האקסטרים: שתי זהב, שתי כסף ואחת ארד.
סימר ההיכר של וייט הוא שערו האדמוני, שיחד עם ביצועיו בספורט זיכו אותו בכינוי "Flying Tomato" ("העגבנייה המעופפת").
נדיר צור

נָדִיר צוּר  (9 במרץ 1952 – 13 בספטמבר 2014) היה איש רדיו ישראלי, שכיהן כעורך ומגיש תוכניות בגלי צה"ל ובקול ישראל, חוקר מדע המדינה, סופר ומשורר.

ביוגרפיה

צור נולד וגדל בירושלים, בן לאברהם (יליד תל אביב) ואסתר (ילידת ברזיל). למד בבית הספר היסודי "תחכמוני" בעירו ואת לימודיו התיכוניים עשה בתיכון ליד האוניברסיטה (ליד"ה). בשנות ה-70 שירת בגלי צה"ל, שם שימש כעורך, כתב ומגיש. בשנת 1979 חלה בשיתוק ילדים, ולאחר מכן עבד כעורך תוכניות רדיו.
בשנת 1988 עבר לעבוד בקול ישראל, שם היה עורך בחטיבת החדשות, עורך התוכניות "היום-הזה", "צבע הכסף", מנהל מחלקת הנוער, ובשנים האחרונות ערך את משדרי האקטואליה בחטיבת החדשות של קול ישראל (רשת ב'): "הערכת מצב", "על ימין ועל שמאל" ו"הדרה".
סיים לימודים לתואר בוגר במדע המדינה וביחסים בינלאומיים (בהצטיינות) ותואר מוסמך במדע המדינה (בהצטיינות) מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 2001 (תשס"ב) קיבל ממנה תואר דוקטור. את עבודת הדוקטור ("רטוריקה של מנהיגים ישראליים במצבי-לחץ") עיבד לספר "רטוריקה פוליטית: מנהיגים ישראלים במצבי לחץ", שראה אור ב-2004 בהוצאת הקיבוץ המאוחד וזכה בפרס האגודה הישראלית למדע המדינה לספר בעברית לשנת תשס"ה.
בשנים 2002–2005 למד לפוסט-דוקטורט במרכז לחקר הביטחון הלאומי באוניברסיטת חיפה. לאחר מכן שימש כחוקר במכון טרומן למען קידום השלום של האוניברסיטה העברית בירושלים; במקביל שימש כחוקר אורח במרכז חיים הרצוג לחקר המזרח-התיכון ודיפלומטיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולאחר מכן חזר לשמש חוקר במרכז לחקר הביטחון הלאומי שבחיפה. תחומי מחקרו היו פסיכולוגיה פוליטית, כלי השפעה של מנהיגים (לרבות רטוריקה), מצבי-לחץ בסכסוך הישראלי-ערבי וממדים רציונליים ואי-רציונליים של ביטחון לאומי.
פעילותו העיתונאית התפרסה על פני כלי תקשורת רבים. הוא היה מגיש בערוץ 1, עורך בערוץ 2 והרבה לכתוב מאמרים בתקשורת הכתובה, בעיתונים "דבר", "על המשמר" ו"הארץ" וכן בכתבי עת שונים.
חיבר תמלילים לפזמונים ותסריטים לסרטים, והיה חבר באקו"ם.
ב-2005 הוענק לו אות מפעל חיים מטעם המרכז העולמי של בני ברית בעבור "מצוינות בסקירה של העיתונות, הכתובה, המשודרת והמקוונת – על יהדות התפוצות".
פרסם שורה של ספרים ובהם ספרי עיון, ספרי ילדים וספרי שירה (שהבולט שבהם הוא "אזהרת מסע", 2012).
צור כיהן כיו"ר חוג ידידי מילב"ת (המרכז הישראלי לאביזרי עזר, בינוי ותחבורה לנכה) וכחבר הנהלת צאל"ה (צוותים אזרחיים לשיפור החברה). היה חבר האגודה הישראלית למדע המדינה ועמותה הישראלית לחקר הפוליטיקה, ואחראי על קשרי החוץ באיגוד הארצי של עיתונאי ישראל.
נפטר ב-2014, בגיל 62. הותיר אישה, תהילה (גרנות), ושני ילדים. אחיו היה המוזיקאי ואיש קול ישראל חיים צור.
זכריה לירז

ביוגרפיה

בין השנים 1940–1944, עת התרחשה השואה, נשלח על ידי הנאצים עם משפחתו למחנות ריכוז באוקראינה. הוא עלה לישראל בשנת 1948 והגיע לעיר חיפה, וב-1958 עזב לטובת הדרום. בהשפעת דוד בן-גוריון שקרא לפיתוח הנגב תוך מתן דוגמה אישית בהתיישבותו בשדה בוקר, עבר להתגורר באופקים, שם שימש בתפקיד מנהל מחלקת התרבות. הוא הצליח במשך תקופה קצרה לערוך שינוי במערכת החינוך בעיירה. הוא יזם חינוך משלים, הקים ספרייה ציבורית והפעיל קייטנות בקיץ. לאחר מכן, זכה במכרז לתפקיד מנהל מחלקת התרבות בעיריית באר שבע, ועבר לגור בבירת הנגב ב-1962.
בראשית דרכו בעיר יזם פעולות תרבות, כגון פתיחת גלריה לאמנות בבית ערבי ישן ברחוב סמילנסקי בעיר העתיקה. כמו כן, יזם את הקמתם של אוניברסיטה עממית, סינמטק ומועדון "הצריף" שהיה מקביל לרשת מועדוני "צוותא" בישראל.
לאחר שבע שנים של פעילות, עזב לירז לחיפה, העיר הראשונה בה גר בישראל, בעקבות הצעה שקיבל לניהול מרכז התרבות ע"ש אבא חושי. ב-1972 חזר לירז לבאר שבע לאחר שסגן ראש העירייה בנ"ץ כרמל, הציע לו להקים את תיאטרון באר שבע, שלירז גם מונה להיות מנהלו הראשון.
בשנת 2000 הוענק ללירז עיטור יקיר באר שבע על תרומתו לתרבות בעיר. הוא גם זכה להשיא את אחת מ-12 המשואות בטקס המסורתי שנערך בהר הרצל בירושלים לציון יום העצמאות ה-58 למדינת ישראל.
ב-25 במרץ 2018 נפטר לירז בעיר חיפה בגיל 83.
בנימין זאב בכר

ד"ר בנימין זאב (וילהלם) בכר (באכער; 12 בינואר 1850 - 25 בדצמבר 1913), היה רב הונגרי, מזרחן, ובלשן איש חכמת ישראל.

ביוגרפיה

נולד בליפטו-סנט-מיקלוש בהונגריה (ליפטובסקי מיקולאש  בסלובקיה המודרנית) לשמעון בכרך, מאחרוני תנועת ההשכלה בהונגריה וסופר עברי חשוב. היה צאצא לרב יאיר חיים בכרך, בעל חוות יאיר. לצד לימוד תלמוד סיים גימנסיה לותרנית בפרשבורג. ב-1867 התחיל ללמוד פילוסופיה ושפות המזרח באוניברסיטת בודפשט, ושמע הרצאות על התלמוד משמואל ליב בריל. ב-1868 עבר לאוניברסיטת ברסלאו והמשיך ללמוד פילוסופיה ופילולוגיה, ובמקביל המשיך בלימודי יהדות בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
ביולי 1877 הוא מונה על ידי ממשלת הונגריה יחד עם משה בלוך ודוד קויפמן לפרופסור בבית המדרש לרבנים בבודפשט ולימד תנ"ך והיסטוריה יהודית. החל מ-1907 לימד תלמוד והלכה. ב-1885 מינתה קהילת פשט את בכר למנהל התלמוד-תורה. בנימין בכר היה סופר פורה ופרסם למעלה מ-750 חיבורים. כתב ערכים באנציקלופדיות שונות, ומהתורמים העיקריים לאנציקלופדיה היהודית. אף על פי שמרבית חיבוריו נכתבו בגרמנית או הונגרית, לבקשת חיים נחמן ביאליק תורגמו רבים מהם לעברית על ידי אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'.
דמיטרי בלנדין

ביוגרפיה

בלנדין נולד באלמטי.

אלוף אסיה

במשחקי אסיה שנערכו באינצ'און, קוריאה הדרומית בשנת 2014 זכה בלנדין ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חזה בשיא משחקים חדש של 27.78 שניות, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא משחקים חדש של 59.92 שניות ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא משחקים חדש נוסף של 2:07.67 דקות.

אלוף האוניברסיאדה

באוניברסיאדה שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית בתחילת יולי 2015 זכה בלנדין בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.96 שניות ומדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.47 שניות. חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בתחילת אוגוסט סיים בלנדין במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.42 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 59.38 שניות ועלה מהמקום השלישי. במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.58 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:09.22 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-50 מטר חזה בשיא אסיה חדש של 27.24 שניות.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה בלנדין במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא לאומי חדש של 2:07.46 דקות, לפני ג'וש פרנוט מארצות הברית (2:07.53 דקות) ואנטון צ'ופקוב מרוסיה (2:07.70 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.85 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 59.45 שניות.
לואיג'י רוסולו

חייו

לואיג'י רוסולו היה מאמני הרעש הראשונים וייתכן שאף הראשון. המניפסט שלו משנת 1913, אמנות הרעש (L'Arte dei Rumori ) קבע, שהמהפכה התעשייתית הגבירה את יכולתו של האדם המודרני להעריך צלילים מורכבים יותר. רוסולו גרס, שהמוזיקה המלודית המסורתית מגבילה, והוא ראה את מוזיקת הרעש כמחליפתה העתידית.
רוסולו עיצב ובנה מספר רב של מכשירים מחוללי-רעש שאותם כינה אינטונארומורי, והרכיב תזמורת רעש לנגן בהם. ביצוע של "גראן קונצ'רטו פוטוריסטיקו" שלו מ-1917 חולל התנגדות עזה והתפרעות מצד הקהל, כפי שרוסולו עצמו צפה מראש. ממכשירי הפקת הקולות שלו לא שרד ולו אחד, אף כי לאחרונה שוחזרו כמה מהם ושימשו בהופעות. אף כי יצירותיו של רוסולו רחוקות מלדמות למזיקת רעש מודרנית, אין להתעלם מחשיבותן החלוצית כשלב הכרחי בהתפתחות כמה סוגות בקטגוריה זו. לאסלו מוהולי-נאגי הכיר ב-1932 במאמצים ללא תקדים שעשו הפוטוריסטים האיטלקים להרחיב את תפיסת הצליל שלנו בשימוש ברעש. במאמר ב"דר שטורם" מס' 7 התווה את יסודות ההתנסות שלו עצמו: "אני מציע לשנות את הגרמופון ממכשיר משחזר למכשיר יוצר, כך שעל גבי תקליט ללא מידע אקוסטי קודם, יתהווה המידע האקוסטי, התופעה האקוסטית עצמה, על ידי חריתת החריצים (Ritzschriftreihen) הדרושים." הוא הציג תיאורים מפורטים לשימוש בתקליטים, תוך יצירת "צורות צליל ממשיות" לאימון אנשים ל"קולטים ויוצרים אמיתיים של מוזיקה" . אמנים רבים מכירים כיום את המניפסט של רוסולו.

 
עוד מלחין פוטוריסטי, אנטוניו רוסולו, גם הוא איטלקי ואחיו של לואיג'י, הפיק הקלטה של שתי יצירות באמצעות האינטונרומורי המקורי. הקלטת הפונוגרף, שנעשתה בשנת 1921, כללה יצירות בשם "כוראל" ו"סרנאטה", ששילבו מוזיקה תזמורתית מקובלת על רקע צלילים של מכונות רעש. זו ההקלטה האקוסטית הבו-זמנית היחידה ששרדה של מוזיקת הרעש של רוסולו.
רוסולו ופיליפו טומאסו מארינטי הגישו את הקונצרט הראשון של מוזיקה פוטוריסטית, עם "אינטונארומורי", באפריל 1914, וחוללו מהומה. התוכנית כללה ארבע "רשתות של רעשים".
כמה מן הכלים של רוסולו נהרסו במלחמת העולם השנייה; אחרים אבדו. מאז נבנו שחזורים של כלי אלה.
ארגון הרובאים הריבוני הקנדי

ארגון הרובאים הריבוני הקנדי (באנגלית: Dominion of Canada Rifle Association, בראשי תיבות: DCRA) נוסד ב-1868 במטרה לקדם ולעודד את תחום הקלעות בקנדה.
בהיותו גוף ממשלתי, בניגוד למקבילים לו במדינות אחרות, הוא מתרכז בקידום הקלעות הצבאית (Fullbore Target Shooting – קטגורית קליעה במדינות חבר העמים הבריטי, העושה שימוש בנשקים צבאיים, בדרך כלל בקוטר 7.62x51 NATO), אותה היא מחשיבה לתרומה לאומית וחיובית למדינה. תחום פעילות נוסף של הארגון הוא החדרת נושא בטיחות כלי נשק למודעות החברתית.
הוניגמן

היסטוריה

ב-1947 פתחה שרה (אולה) הוניגמן את חנות הוניגמן לבגדי ילדים ברחוב בן יהודה  בתל אביב. 
בשנות ה-70 משה (יולק) הוניגמן ובניו, יעקב ומיכה, החלו לנהל את חנות הילדים של אם המשפחה, שרה (אולה). לצד הפעילות השוטפת, הם פיתחו בגלריה הקטנה שמעל החנות פעילות ייצור והפצה סיטונאית בכל הארץ. לשם כך הוקמה ב-1978 חברת "הוניגמן ובניו". עם הזמן נשכרו מתפרות ושטחי עבודה נוספים באזורים סמוכים לחנות.
באותה תקופה החלה הוניגמן לייצר בגדים גם לחו"ל. החברה השתתפה בתערוכות בינלאומיות, וייצאה את מוצריה לרשתות ולמותגי קמעונאות מובילים בארצות הברית, בבריטניה ובגרמניה, כמו: בלומינגדיילס, C&H, ‏Casual Corner‏, Harrods ו-Otto. 
בשנות השמונים והתשעים, הפנתה הוניגמן חלק ניכר ממשאביה לאפיקי פעילות חדשים:
אופנת ילדים – פתיחת שתי חנויות רחוב נוספות באתרי קניות מרכזיים בגוש דן, בכיכר המדינה בתל אביב וברחוב סוקולוב ברמת השרון. במקביל,  התרחבה המכירה הסיטונאית של בגדי ילדים ברחבי הארץ. 
בגדי הילדים והנשים נמכרו באותה החנות, ובכך אפשרו מענה לילדים ולאמהותיהם. בהמשך, התגברה המכירה הסיטונאית של בגדי הנשים. ההתפתחות המואצת של הקניונים הביאה לכך שהמכירות בחנויות הרחוב הלכו ופחתו. הוניגמן השקיעה מאמצים בפיתוח הרשת הקמעונאית - ובכל קניון וקניון הוקמה חנות ייעודית. 
התמקדות בפעילות קמעונאית, בעקבות הצלחת סניפי הרשת. החברה צמצמה בהדרגה את פעילות המכירה הסיטונאית, עד להפסקתה המוחלטת באמצע שנות התשעים.
בתחילת שנת 2018, קבוצת הוניגמן נקלעה לקשיים שנבעו, בין היתר, בשל שינויים בהרגלי הצריכה של הישראלים, בהם קניות מוצרי אופנה באינטרנט; נסיעות זולות לחו"ל ורכישות בחו"ל, וכן בשל עליית שכר המינימום, עלויות שכירות גבוהות בקניונים, שם ממוקמים רוב סניפי החברה, ותחרות משמעותית בענף האופנה. עקב חובות של כ-233 מיליון ש"ח שהנהלת החברה צפתה שהיא תתקשה לשלמם, פנתה החברה לבית המשפט בבקשה להקפאת הליכים, במטרה "לתת שקט תעשייתי לחברה כדי לנסות ולייצב את מצבה ולנסות להבריא אותה".
ב - 26 בפברואר 2018 הודיע מיכה רונן מנכ"ל החברה על התפטרותו.

הפרזנטורים

במהלך השנים ייצגו את מותג הנשים של הוניגמן כפרזנטוריות דוגמניות מוכרות רבות. בעבר ייצגה את המותג מלאני פרס, שליוותה את הוניגמן במשך תשע שנים מתחילת שנות האלפיים.  עוד ייצגה את הוניגמן דוגמנית העל הגרמנייה קלאודיה שיפר.
דוגמניות  ישראליות שהובילו קמפיינים של הרשת הן שירז טל, שירלי בוגנים ועמית מכטינגר. עוד כיכבו בפרסומות הוניגמן המגישה והשחקנית עדן הראל וכן הדוגמנית מור קציר, הדוגמנית אילנית לוי, ומאוחר יותר הדוגמנית והשחקנית סנדי בר. 
במרכז הקמפיינים של רשת TNT היו מירי בוהדנה, ליהי אלון ואליס דלאל ובפרזנטורים אנחל בונני ועומר ברנע. בעבר הציגו גם את בגדי TNT בצוותא דנה פרידר, שחקנית ודוגמנית וכן ג'וש ביץ', כוכב רוק בריטי ודוגמן. כמו כן, כיכבו כפרזנטורים של המותג הדוגמן הברזילאי חסוס לוז, בן זוגה לשעבר של הזמרת מדונה, השחקן ורן טרוייר, הידוע יותר מכל בתפקידו כ"מיני מי" בסרטי הקולנוע "אוסטין פאוורס" ומשתתפת תוכנית הריאליטי "האח הגדול" אלין לוי. 
את בגדי התינוקות מציגים מדי קמפיין, גם ילדיהם של עובדי קבוצת הוניגמן.
כולכית מצויה

שלבי החיים

הכולכית היא חרק בעל גלגול מלא הכולל ארבע דרגות: ביצה, זחל, גולם ובוגר. שלושת השלבים הראשונים הם מימיים ונמשכים 5-14 ימים, תלוי במין ובטמפרטורת הסביבה. הנקבות חיות עד חודש (או יותר מכך בשבי), אך ברוב המקרים לא חיות למעלה משבוע-שבועיים בטבע.

ביצה

הנקבה מטילה ביצים בצורת רפסודות עד 300 ביצים בכל הטלה, הביצים צפות על פני המים.
בתי גידול מתאימים להנחת ביצים הם גופים קטנים של מים עומדים: שלוליות, בריכות, תעלות וכו'.
הביצה בוקעת תוך מספר ימים במזג אוויר חם.

זחל

זחלי הכולכית מותאמים לחיים במים. ראש הזחל מפותח היטב, בצדי הפה קבועות מברשות גדולות בעזרתן הוא גורף יצורים ומסנן את חלקיקי המזון. שלושת פרקי החזה מאוחים לחטיבה אחת. הבטן מוארכת ובקצה פתחי נשימה, בעזרתם הזחלים נושמים אוויר אטמוספירי. פתחי הנשימה של יתושי הכולכית נמצאים בקצה של צינור ארוך (סיפון), כך שבעת הנשימה הם תלויים במלוכסן מתחת לפני המים.

גולם

לגולם שתי חטיבות גוף ראש-חזה ובטן, מהחטיבה הראשונה יוצאות שתי חצוצרות נשימה באמצעותן נושם הגולם אוויר חופשי.
הגולם חופשי ומסוגל לנוע ונמלט בשעת סכנה כמו הזחל כלפי מטה, אולם אינו ניזון. התפתחות הגולם נמשכת בעונת הקיץ 1-3 ימים. שלב המעבר מהגולם לבוגר מכונה שלב הגיחה, והוא מהווה את המעבר מחיים במים לחיים "על היבשה". בשלב זה היתושים פגיעים מאוד - עליהם להתרחק מהמים, למצוא מקום מנוחה קרוב (בדרך כלל צמחים הנמצאים בקרבת המים), ולחכות במצב מנוחה עד לפרישת הכנפיים ולהתקשותן המלאה.

מחלות

הכולכית מעבירה מחלות כמו קדחת הנילוס המערבי, ווירוס זיקה.
רבקה רביץ

ביוגרפיה

רבקה נולדה בישראל בשנת 1976 להורים שעלו מארצות הברית. היא השנייה מבין 10 אחים ואחיות. למדה במערכת החינוך בית יעקב וסיימה את לימודיה עם תעודת הוראה בהתמחות באנגלית.
לאחר כמה שנות עבודה עם ראובן ריבלין בכנסת, למדה מנהל עסקים ומדעי המחשב באוניברסיטה הפתוחה, לאחר מכן השלימה תואר שני במנהל עסקים. נכון לשנת 2017, היא עובדת על דוקטורט במדיניות ציבורית באוניברסיטת חיפה

קריירה

אחרי נישואיה בגיל 18, החלה רביץ לעבוד במשרה חלקית כמורה בשכר נמוך – 700 שקלים לחודש. כאשר חמיה, הרב אברהם רביץ, ראש ועדת הכספים של הכנסת חיפש עוזרת, היא הגישה מועמדות לתפקיד והתקבלה. כעבור שלוש שנים היא נאלצה לעזוב את העבודה עמו, בשל חוק חדש שאסר על פקידי ממשלה העסקת בני משפחה. והחלה לעבוד כעוזרת הפרלמנטרית של חבר הכנסת ראובן ריבלין, שהיה גם הוא חבר ועדת הכספים. בהמשך הפכה לראש הלשכה וניהלה רבים מהקמפיינים שלו, לרבות קמפיינים לבחירתו כיושב ראש הכנסת ב-2003 וב-2009, ולבחירתו לנשיא מדינת ישראל בשנת 2014, אז הפכה לראש הסגל שלו.

חיים אישיים

נשואה ליצחק רביץ, ראש מועצת קריית יערים. התגוררו בביתר עילית שם היה בעלה סגן ראש העיר, עד לספטמבר 2018, שבו עברו לקריית יערים. לזוג 12 ילדים.
סופוקלס

חייו

סופוקלס נולד בדמוס הכפרי קולונוס של ארץ אטיקה, כקילומטר וחצי מצפון מערב לאתונה. אם נולד בשנת 495 (ר' לעיל), הרי שנולד חמש שנים לפני קרב מרתון, וחמש-עשרה שנה לפני קרב סלמיס. אביו, סוֹפילוס, היה סוחר אמיד. חוקרים שונים סבורים שעסק בנגרות, בנפחות, או בבניית החרבות, אחרים סבורים שהיה סוחר או יצרן נשק.
סופוקלס התחנך באמנויות והתאמן בפאלאיסטרה (בי"ס להיאבקות ואיגרוף). הוא זכה בפרסים בהיאבקות ובמוזיקה, והיה יפה תואר וחינני. בגיל שש-עשרה בערך, נבחר להוביל את מקהלת הנערים העירומים בחגיגה האתונאית של הניצחון על הפרסים בקרב סלמיס בשנת 480 לפני הספירה.
בשנת 468 השתתף סופוקלס לראשונה בתחרויות הדרמטיות בחג דיוניסוס, והציג את המחזה טריפטולמוס. הוא זכה בפרס הראשון, והביס את אייסכילוס הוותיק, יש אומרים בשל תרגיל פוליטי, מאחר שההצבעה הייתה בשנה זו בידי הצבא ולא בידי העם.
בשנת 440 נבחר סופוקלס לסטראטגוס (אחד מעשרה מצביאים שפיקדו על אתונה).

אופי מחזותיו, פירוט אלו שנשמרו ותאריך הפקתם

במחזותיו של סופוקלס מסתובבת העלילה סביב דמותו של הגיבור, אשר שילוב של נסיבות יוצאות דופן, שבחלקן נובעות מאופיו, חורצות את גורלו הטראגי. העלילה סבוכה, ומתאפיינת במתח רב ובפעילות רבה. דמות הגיבור, המהווה את המוטיב המרכזי במחזה, נעלה ובעלת אופי הרואי, אך היסוד ההרסני הקיים בה מביא לאובדנו. סופוקלס עושה שימוש גם בדמויות משנה רבות. סופוקלס אינו מאמין בגורל, בניגוד למקובל ביוון בתקופתו, אלא בקיומה של בחירה חופשית והוא חותר שהצופים במחזותיו יבינו כי אלמלא הפגם באופיו של הגיבור, הסיטואציה הטרגית הייתה נמנעת.

תרגומים לעברית

כל מחזות סופוקלס תורגמו לעברית על ידי שני מתרגמים: שלמה דיקמן, תרגומיו יצאו לאור בשני כרכים, עם מבואות והערות, בהוצאת מוסד ביאליק. (את המחזה "איאס" החלה לתרגם דרור אורון ודיקמן המשיך את התרגום שלה מהמקום אליו הגיעה בעת שנפטרה). והשני - אהרן שבתאי, תרגומיו יצאו בהוצאת שוקן, כל מחזה בפני עצמו, עם מבוא והערות. שבתאי הוסיף במהדורתו תרגומים של יצירות או של קטעים רלוונטיים לכל מחזה.
שתי טרגדיות תורגמו בתחילת המאה העשרים בידי המלומד אהרן קמינקא, לעברית משכילית.
המשורר שמעון בוזגלו פרסם ב-2007 תרגום של המחזה אנטיגונה עם מבוא והערות (הוצאת ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים) וב-2012 תרגום של המחזה אדיפוס המלך.
ב-2014 יצא בהוצאת ליון בוקס המחזה "אנטיגונה" בתרגומה של פרופסור דבורה גילולה, שגם הוסיפה מבוא ופירושים. לספר נלווה תקליטור ובו קריינות של המחזה מפי דן כנר.