קליטת פליטי וייטנאם בישראל

קליטת פליטי וייטנאם בישראל התרחשה בשנים 1977–1979. פליטים שבתום מלחמת וייטנאם נמלטו מווייטנאם. הקבוצה הראשונה בשנת 1977, נאספה על ידי אונייה ישראלית וקיבלה מקלט בישראל ומספר קבוצות נוספות בשנת 1979, כולל קבוצה של 41 פליטים שאספה האונייה "צים סידני".

1977

ב-1975 פלשה צפון וייטנאם לדרום ווייטנאם וכבשה אותה בתוך חודשים אחדים. רבים מתושבי הדרום, שחששו לגורלם במשטר החדש, ביקשו להימלט מהמדינה. רבים מהפליטים נמלטו בסירות רעועות, והתקשו למצוא מדינות שיקלטו אותם.
ב-10 ביוני 1977 שטה מול חופי וייטנאם "יובלי", אוניית צובר ישראלית של חברת "האחים עופר" בפיקודו של רב-החובל מאיר תדמור, שהובילה פוספטים מנמל אילת למזרח הרחוק והייתה בדרכה לטאיוואן. האונייה זיהתה סירת דיג, ועליה 66 פליטים וייטנאמים שסירתם נתקעה בלב ים במשך ארבעה ימים. אף אונייה אחרת לא הציעה עזרה בהעלאת הפליטים. רב-החובל קיבל את אישור חברת הספנות להעלות אותם ולהמשיך לטאיוואן. החברה יצרה קשר עם משרד החוץ וביקשה למצוא פתרון לפליטים, אך אף מדינה לא הסכימה לקלוט אותם. ב-16 ביוני 1977 הגיעה הספינה "יובלי" לטאיוואן, השלטונות סירבו להתיר לפליטים לרדת לחוף וביקשו ערבות כספית מחברת "האחים עופר" כתנאי לפריקת מטען הספינה. לפי התוכנית ה"יובלי" הייתה אמורה להמשיך ליפן ואחרי חודשיים להגיע חזרה לנמל אילת, אך גם יפן והונג קונג סירבו לקלוט את הפליטים. חבר הכנסת יוסי שריד הגיש הצעה דחופה לסדר היום בכנסת שישראל תקלוט את הפליטים.
ב-19 ביוני 1977 הודיעה מדינת ישראל שהיא מוכנה לתת מקלט זמני לפליטים ויולי עופר שניהל את חברת "האחים עופר הודיע שהחברה תכסה את הוצאות הטסתם לישראל לאחר שהתברר שאין מדינה המוכנה לקולטם, הודיע ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, שזכר פליטי השואה היהודים המטלטלים בלב ים בלבו, והחליט לקולטם בישראל, ולהעניק להם אזרחות ישראלית. את הודעתו מסר בגין ב-20 ביוני 1977, ביום הראשון לאחר אישור ממשלתו בכנסת.
לאחר שהגיעו לטאיוואן ב-23 ביוני 1977 הוטסו הפליטים לישראל, קיבלו אשרות שהיה זמניות, ונקלטו במרכז-קליטה באופקים. התושבים החדשים כונו "אנשי הסירות". בהגיעם לאופקים דיברו הפליטים עם רוכלים מהאזור בצרפתית, וכך הצליחו להתגבר על מחסום השפה החדשה (עברית).
בקבוצה היו 66 פליטים וייטנאמים, בהם 34 גברים ונערים, 16 נשים (אחת בהריון), ו-16 ילדים, חלקם פעוטות. הקבוצה הייתה מורכבת משלוש קבוצות: דייגים שלקחו את הפליטים מוייטנאם, קבוצה של וייטנאמים קתולים, בראשות רב-סרן לין דין קי, וקבוצה של וייטנאמים בודהיסטים שבראשה עמד ד"ר הואה. לאחר כשבועיים בים פרץ ריב בין הקבוצות על רקע שריפת אחת הסירות שגרמה לכולם להצטופף על סירה אחת, ועל רקע סכסוך זה פרץ סכסוך נוסף בעניין כספי הקשור להוצאות הבריחה. אחד הפליטים, ד"ר הואה, סיפר את סיפור החיים הקשים בוייטנאם (עינויים של וייטנאמים בדרום על ידי אחיהם מהצפון, מקרי אונס ורצח רבים, בתי כלא), ועל מסע הבריחה משם.
חלקם מהילדים היו יתומים, ולמשרד הקליטה הגיעו עשרות בקשות לאימוץ, חלקן מוייטנאמים. בקשות אלו נענו בשלילה על ידי משרד הקליטה בטענה שפליטי וייטנאם יישארו ביחד בתור קהילה הומוגנית. בהגיעם לארץ ביקשו הפליטים מקלט במדינות שונות, אך רוב הבקשות היו להגיע לארצות הברית ולא להישאר בישראל.
לאחר שנקלטו הפליטים הוייטנאמים בישראל החליטו להפגין למען ישראל בארצות הברית וצרפת כחלק מהתמיכה בישראל.
השערה שהועלתה על ידי ועדת הקליטה היא שבעקבות אי שיבוצם של וייטנאמים במסגרת עבודה, נוצר שעמום בקרב הפליטים הוייטנאמים.
הקבוצה הראשונה אופיינה על ידי משרד קליטה בתור קבוצת עלייה של רווקים משכילים בעלי ידע בשפות אנגלית וצרפתית מעבר לשפת אם.
עם זאת, היו עשרה ילדים יתומים בני 12 ושמונה בני נוער בגילאים 14 עד 20.
האונייה "יובלי" חזרה לישראל אחרי חודשיים ובהפלגה הבאה עלתה על שרטון ליד זאיר. "האחים עופר" מכרו את האונייה והקברניט, מאיר תדמור, עבר לעבוד במשרדי החברה אך בהמשך לא שובץ להפלגות נוספות, ותבע את החברה.