שונר איברי

אבולוציה ומיון

האב הקדמון האבולוציוני של השונרים חי בצפון אמריקה לפני כ-3.2 מיליוני שנים. המינים הראשונים שהתפתחו היו השונר המצוי ו-Lynx issiodorensis (נכחד בפליסטוקן), שנחשב לאב הקדמון של מיני השונר: שונר צפוני, שונר קנדי, ושונר איברי. לפני כמיליון שנה, עם תחילת הרביעון, הופיעו תקופות של עידני קרח באירואסיה שאילצו את אוכלוסיות דרום אירופה לנדוד אל האזור הים-תיכוני של חצי האי האיברי בחיפוש אחר מזון, ובכך גרמו לבידודן ולהתפתחותו של שונר המערות (Lynx spelaeus), שהוא אביו הקדמון הישיר של השונר האיברי (הוא היה גדול ממנו, אך עדיין קטן מהשונר הצפוני).
המין תואר כמין נפרד כבר ברבע הראשון של המאה ה-19, אולם בהתחשב בכך כי בעבר תפוצתו של השונר האיברי חפפה לזו של השונר הצפוני, הוא נחשב בעיני חוקרים מסוימים כתת-מין קטן ודרום-מערבי של השונר הצפוני (Lynx lynx pardinus). עם זאת, במשך המחצית הראשונה של המאה ה-20 הצטברו ראיות מורפולוגיות ופלאונטולוגיות שחיזקו את ההשערה להיותו מין נפרד (Lynx pardinus). לדוגמה, נמצא כי בתקופת הפליסטוקן חיו שני המינים זה לצד זה בדרום-מערב אירופה ובהרי הפירנאים אך לא נמצאה ראיה לשלב ביניים ביניהם, מה שמרמז על כך שהיו כנראה מינים נפרדים עוד בזמן זה. עם השנים השערה זו הוכחה על ידי מחקרים גנטיים, שהראו בנוסף כי ההתפצלות האבולוציונית בין השניים הייתה מוקדמת אף מזו של השונר הצפוני ומהשונר הקנדי. בשנת 2012 פוענח רצף ה-DNA השלם של המין (גנום).
למין היה בעבר תת-מין שנקרא שונר מערות ים-תיכוני (Lynx pardinus spelaeus) שחי בדרום צרפת בסוף עידן הפליסטוקן.

בעבר

בעבר היה נפוץ בכל חצי האי האיברי ואף באופן מצומצם בדרום צרפת. אף על פי שנכחדו אוכלוסיות אחדות בצפון ספרד מאז המאה ה-17, וכי עם תחילת המאה ה-18 נפרדה תפוצתו של המין מזו של השונר הצפוני כתוצאה מצמצום בתי הגידול שלהם, המין עדיין נחשב שכיח כמעט בכל חצי האי עד אמצע המאה ה-19. בתחילתה של המאה ה-20 התגוררו בחצי האי האיברי כ-100,000 פרטים של המין, אשר במשך המאה נעלם כליל מצפון ומזרח חצי האי, אם כי עוד היה נפוץ במרכזו ובדרום-מערבו. בשנת 1960 נשארו כ-3,000 פרטים, ועד שנות השבעים כבר היה מוגבל רק לחלקו הדרום-מערבי. בשלהי שנות ה-80 אוכלוסיית מונטס דה טולדו, שהייתה תמיד הגדולה ביותר, הייתה נתונה תחת איומים כבדים, והתנודדה על סף היכחדותה עד שזו התרחשה במהלך שנות התשעים. דעות שונות טענו כי בין השנים 1987 ו-1988 התקיימו 880 עד 1,150 פרטים (ואולי עוד 40–60 בפורטוגל) או 1,140 או 1,200.
בשנת 2000 האוכלוסייה הכללית הורכבה מכ-400 פרטים. התיעוד האחרון להימצאותו של המין בפורטוגל היה בשנת 2001 והגיע מגילוי גללים באזור נהר גוואדינה (הגללים זוהו באמצעות ניתוח מולקולרי). בשנת 2002 הגיעה האוכלוסייה לשפל חסר תקדים של בין 94 ל-150 פרטים. בשנת 2004, האוכלוסייה הכללית הורכבה מכ-150 פרטים, ובזכות עבודת שימור מאומצת מצד פרויקט LIFE ו-WWF התרחבה תפוצתו של המין מערבה לכיוון השמורה סיירה דה קרדנייה ומונטורו הגובלת באנדוחר. משערים כי בסוף 2008 חיו בטבע כ-150 פרטים באנדוחר וכ-50 בדוניאנה (כ-200 בסה"כ). בשנת 2010 גדלה האוכלוסייה לכ-275 פרטים, ובשנת 2011 כ-312 פרטים.
נכון לשנת 2013 מספר הפרטים בטבע הוא 309 (מתוכם 78 גורים ו-85 נקבות מתרבות).

בית גידול

השונר האיברי הוא מין המתמחה בחיים בבית גידול מסוים. הוא מעדיף מקום מחיה שבו האדמה אינה מישורית ונמצאת בעיקר בגבהים בין 400 ל-1,300 מטרים, ושהצמחייה בו מורכבת מחורשים ים תיכוניים ומקבצים צפופים של שיחים לצד מישורי אדמות עשב (Grassland). כמו כן, הוא נוטה להתרחק מפעילות אנושית. בעבר הוא היה נפוץ גם ביערות נשירים (צמחים המשירים את עליהם באופן עונתי) ומחטניים, ובדוניאנה אף באזורים מישוריים הנמצאים בחופים או בביצות העשב.

התנהגות

השונר האיברי אוהב לנוח בסבך השיחים שבו ניחן בית גידולו: מעקב טלמטרי הראה כי יותר מ-90% ממנוחת היום נעשתה בין שיחים, בעיקר שיחי האברש. מנוחה זו בסבך מטרתה ככל הנראה לספק לו פורקן ממידות הלחות וטמפרטורות הקיץ הגבוהות או באופן דומה מהקור והגשם המגיעים עם החורף. כשמסיים לנוח יוצא הוא אל שטחים פתוחים או שטחי גבול בין היער לאזורי השיחים כדי לצוד את טרפו העיקרי הנפוץ שם – הארנבון המצוי – המהווה כ-80% מתפריטו או אף את כולו.
הוא טורף המתמחה במיוחד בציד הארנבון, אבל מסוגל לטרוף גם בעלי חיים אחרים (במיוחד בעונת החורף בה הארנבונים מצויים פחות): אייליים ויחמורים צעירים (המעדיפים גם הם את האזורים החביבים על הארנבונים), מכרסמים שונים, ארנבות, זוחלים, ועופות כמו חוגלות (בעיקר מהמין Alectoris rufa) ועופות מים ההופכים פגיעים כשהם עוזבים את הביצות כדי להטיל ביצים בבריכות קטנות באזורי השיחים (כמו מין הברווז ברכיה). מחקר שנערך בשנת 1991 הראה כי באזור דוניאנה הוא נעדר מאדמות חקלאיות או ממטעי עצים שאינם גדלים באופן טבעי בשטחו (כמו אקליפטוס ואורן), כנראה מכיוון שגם הארנבונים נעדרו מאלו. הוא לפעמים הורג טורפים אחרים, כמו חתולי רחוב ושועלים, אך אינו אוכל אותם. בדומה לחתוליים אחרים, שתי שיטות עיקריות משמשות אותו להריגת טרפו: הראשונה – נשיכת הגרון ובשל כך ריסוק בית הקול וחסימת דרכי האוויר – משמשת להריגת טרף הגדול מהחתול עצמו, והשנייה – נשיכת העורף או אחורי הראש ובשל כך נקיעת הצוואר ופגימה בחוט השדרה – משמשת להרג טרף קטן יותר, כמו הארנבונים. את הארנבונים הוא מעדיף להתחיל לאכול מראשם, בעוד שאת האיילים הוא מעדיף לגרור למחסה ולהתחיל לאכול מהירכיים. בנוסף, מהאלו האחרונים הוא מעדיף להוציא את הקיבה והמעיים בטרם אכילתם. לפני הריגתו את הארנבון, השונר האיברי "משחק" עמו קמעה – הוא משחרר אותו לרגע ולוכד אותו מיד (בדומה לחתול מבוית הצד עכבר). צריכת האנרגיה של פרט בוגר היא בערך 600–1000 קלוריות, וכמות זו קרובה מאוד לזו שארנבון בוגר יכול לספק. לרוב התזונה מגופת טרף גדולה תימשך ימים אחדים, אך מספר הארוחות מגופה יחידה תלוי בגודל הטרף ובזמן בו לוקח לאוכלי נבלות, בעיקר חזירי בר, לגלות אותה. משערים כי שונר זכר צורך 912 קלוריות ביום ואילו הנקבה צורכת 673 קלוריות ביום. הערכה זו שווה ל-379 ארנבונים בשנה לזכר ו-277 לנקבה, אם כי מספרים אלו קטנים יותר מכיוון שבדרך כלל המין לא מסתמך רק על ארנבונים כמקור המזון הבלעדי. השונר האיברי צורך גם מזון צמחי: ב-2012 התפרסם מחקר שהראה כי מערכת העיכול שלו מותאמת לתזונה משאריות צמחים הנמצאים בגופת טרפו.
השונר פעיל בעיקר לפנות ערב, אם כי הוא יכול לעשות כן בכל שעות היממה. לפעמים מתקיים שוני בין הפרטים עם חילופי העונות. לדוגמה, בקיץ המין פעיל ביותר בשעות החושך – משקיעת השמש עם רדת הליל ועד זריחתה עם עלות הבוקר – בעוד שבעונת החורף אין לו שעות סדירות בהן הוא פעיל או שהוא פעיל בשעות היום. בכל אופן, בדרך כלל שעות פעילות המין מותאמות לאלו של הארנבונים.

רבייה ומבנה חברתי

בדומה לרוב החתוליים, השונרים אינם יצורים חברתיים. פרטים בוגרים מסגלים לעצמם נחלה המשתרעת על פני שטח של 4 עד 20 קמ"ר. לדוגמה, מעקבים בדוניאנה שנעשו באמצעות משדרי רדיו הראו כי כאשר הטרף מצוי בשפע, שטח הטריטוריה של הנקבה הוא בין 5.3 ל-10.3 קמ"ר, בעוד שבזמני מחסור השטח גדל ל-8.7 - 12.6 קמ"ר אצל הנקבה ועד 16.9 קמ"ר אצל הזכר. ככל החתוליים, שטח הטריטוריה של הנקבה קטן כשהיא מטפלת בגורים – נקבה אחת בדוניאנה הגבילה את סיוריה לשטח של 1.7 קמ"ר בחודשים שבהם טיפלה בגוריה. סימון השטח נעשה לרוב על ידי סימון ריח (בריסוס), בעיקר באמצעות הטלת שתן וגללים. את הגללים הם מעדיפים להטיל על גבי שבילים שיוצר האדם בין הצמחייה, או על גבי צמתים בין שבילי אדם למסלולי הליכה של אייליים. כדי לשמור על הטריטוריה שלו, הפרט מטייל בה תכופות ובצורה נרחבת: זכרים מסיירים בממוצע 8.4 קילומטרים ביום, בעוד שהנקבות מסיירות 6.4 קילומטרים ביום (זכר מסוים אף נצפה מהלך מרחק ממוצע של 9.3 קילומטרים ביום במשך ארבעה ימים). לפעמים מתרחשות מריבות בנוגע לגבול הטריטוריות, ואלו לעיתים מתפתחות לכדי עימותים פיזיים: במספר פעמים נצפו פרטים מגורשים משטחם ובאחד מהמקרים הפרט המגורש אף נפצע קשה. ככל הנראה, לסטטוס החברתי של הפרט השפעה על סיכוי המוות שלו, שהרי פרטים חסרי טריטוריה סבלו משיעורי תמותה גבוהים מהפרטים בעלי הקרקעות. זמן השליטה הממוצע על שטח מסוים הוא 2.3 שנים אצל נקבות ו-1.5 אצל זכרים. הבעלות על שטח מתרחשת בגיל שלוש עד שבע שנים לנקבות וארבע עד שבע שנים לזכרים.
אורח חייו של השונר האיברי עדיין לוט בחלקו בערפל. על פי תצפיות אחדות משוער כי ההזדווגות מתרחשת בין חודש ינואר לפברואר, ובעקבותיה היריון הנמשך בין 63 ל-73 ימים שבסיומו נולדים הצאצאים בין מרץ לאפריל. עם זאת, כאשר נקבה אינה מוצאת זכר, אינה מתעברת, הריונה מופרע או שגוריה אובדים היא יכולה להתייחם ולהמליט בכל זמן בשנה. גודל השגר הוא בין אחד לארבעה ולדות (לרוב שניים נולדים או שורדים), ופרק הזמן המפריד בין היריון אחד למשנהו הוא 15 חודשים. את הגורים הנקבה ממליטה במקום מסתור, כגון השיחים האהובים על המין, עצים חלולים, מערות קטנות, מאורות של בעלי חיים אחרים וכו'. נקבה אחת יכולה להשתמש במספר מקומות מסתור כאלו, ואת גוריה היא מעבירה מאחד לשני. הגורים יוצאים ממקום הולדתם בגיל שבועיים עד ארבעה שבועות, מתחילים לאכול בשר בזמן זה ונגמלים בהדרגה מחלב אמם בגיל חודשיים, ועושים זאת לחלוטין עם היותם בסביבות החודש השמיני לחייהם. לעיתים פורצות מריבות בין הגורים, ואלו יכולות להסתיים אף במוות. בגיל ארבעה חודשים הם מצטרפים לאמם במסעותיה אחר טרף ומפתחים יכולות ציד, ועד גיל שבעה חודשים הם מבלים 60% מזמנם לצד אמם. בגיל 10–11 חודשים הם הופכים עצמאיים לחלוטין (בשטח אמם), ומגיעים למשקל של כשבעה ק"ג עם הגיעם לגיל שנה. עם בוא החורף השני לחייהם או כאשר הם מגיעים לגיל 8–23 חודשים הם מתחילים לחפש אחר טריטוריה חדשה (תוך הישארות בשטח אמם). הזכר מתרחק מוקדם ורחוק יותר מאשר הנקבה. לפעמים הנקבה יורשת את טריטוריית אמה או מתיישבת לה בטריטוריה גובלת, בעוד הזכרים אינם נוטים לעשות כן. בעת חיפושם אחר בית חדש השונרים נוטים שלא ללכת יותר משני קילומטרים בשטח פתוח, אך הוכח כי הם יכולים אף לחצות מעל 5 קילומטרים של שטח פתוח אם נמצאו בו גופים "קוויים" (כמו נחלים או גדרות) היכולים לכוונם לקצהו השני של השטח. הנקבה מגיעה לבגרות מינית בגיל שנה, אך נוטה שלא לעשות כן עד גיל שנתיים–שלוש ועד אשר מוצאת היא טריטוריה משלה. סביר להניח כי פרטים שגילם יותר מעשר שנים אינם יכולים להתרבות.

אזכורים באמנות

במסגרת 80 התחריטים המכונים "לוס קאפריצ'וס" שהכין הצייר הספרדי פרנסיסקו דה גויה בין השנים 1797 ל-1799 התפרסם במיוחד תחריט מספר 43 שכותרתו "שנת ההיגיון מולידה מפלצות" (El sueño de la razon produce monstrous). בין המפלצות המקיפות את האיש הישן מצויר שונר איברי הרובץ לימינו של החולם.