google/wiki40b huggingface dataset:
ג'וסן אופרמן

Total Divas‏ (2013)

במאי 2013 הוכרז שאופרמן תהיה חלק מסדרת הריאליטי Total Divas של ה-WWE בערוץ E!, סדרה הכוללת מבט על חייהן האישיים.
בעודה בגיל 19, אופרמן ערכה את הופעת הבכורה שלה ברוסטר הראשי תחת שם הבמה ג'וג'ו ב-26 ביוני 2013 כשהיא שרה את שיר הפתיחה של קבוצת Tons of Funk (טיירוס, קמרון ונעמי). שבוע לאחר מכן בתוכנית Raw ג'וג'ו הייתה מעורבת בקטע מאחורי הקלעים ביחד עם האחיות בלה, נטליה, קמרון, נעמי ואיווה מארי. ב-22 במאי ג'וג'ו לצד חברות הקאסט של סדרת הריאליטי הופיעו בתוכנית של המיז, שם הציגה את עצמה בפני הקהל. באירוע סאמרסלאם, שהתקיים ב-18, ג'וג'ו שרה את המנון ארצות הברית.
ב-26 באוגוסט ג'וג'ו שימשה כקריינית במהלך הקרב בין נטליה לברי בלה. לאחר הקרב, אלופת הדיוות, AJ לי קטעה את חגיגות הניצחון של ברי בלה על ידי כך שהיא לועגת לחברות הקאסט של טוטאל דיווס. ג'וג'ו ערכה את קרב הבכורה שלה ב-7 באוקטובר לצד נטליה ואיווה מארי בניצחונן על אלישיה פוקס, רוזה מנדס ואוקסנה, מצד שני היא לא שותפה כלל במהלך הקרב. בקרב ההדחות המסורתי של האירוע סדרת ההישרדות, חברות הקאסט של טוטאל דיווס ניצחו את הדיוות האמיתיות (אלישיה פוקס, אקסנה, אלופת הדיוות AJ לי, קייטלין, רוזה מנדס, טמינה סנוקה וסאמר רה). כמו כן, אותו ניצחון נרשם גם לילה לאחר מכן בקרב החוזר ביניהן, ובו ג'וג'ו הצמידה לניצחון את טמינה סנוקה.

קריינית (2013-היום)

לקראת סוף שנת 2013 ג'וג'ו הועברה למתחם הפיתוח של NXT, ולאחר מכן אושרה הידיעה שהיא לא תחזור לעונה השנייה של הסדרה Total Divas. בשלב מסוים ג'וג'ו הפכה להיות הקריינית של התוכנית NXT. באפריל 2015, ג'וג'ו קודמה לרוסטר הראשי והחלה להיות הקריינית הקבועה של התוכניות סמאקדאון ו-Main Event. נכון להיום היא מתפקדת כקריינית של Raw, סמאקדאון ואירועי שלם וצפה, בנוסף להיותה מראיינת מאחורי הקלעים.

השתתפותה במדיה

אופרמן הייתה חלק מהקאסט הראשי של העונה הראשונה של סדרת הריאליטי Total Divas, התוכנית שודרה בערוץ E! ועלתה לאוויר בחודש יולי של שנת 2013. במהלך העונה השנייה אופרמן הוחלפה בסדרה על ידי סאמר רה.

חיים אישיים

אופרמן ממוצא מקסיקני ודומיניקני. כמו כן, היא ביתו של שחקן הבייסבול לשעבר, חוזה אופרמן.
טיהור אתני

טיהור אתני, לפי הגדרתו הרשמית של האו"ם, הוא הפיכת אזור להומוגני מבחינה אתנית, באמצעות שימוש בכוח או בהפחדה להוצאת אנשים מקבוצה אתנית או דתית אחרת מאזור נתון.
על אף שטיהור אתני מתבצע בעיקרו באמצעות גירוש וסילוק (טרנספר), במקרים רבים הוא גולש גם למעשי טבח. ההבדל אפוא בין טיהור אתני לבין רצח עם הוא בכוונה שעומדת מאחורי מעשי הטבח: בעוד שברצח עם מעשי הטבח הם מתוכננים ומהווים חלק מתוכנית כוללת, הרי שבטיהור אתני הם מקומיים, ונובעים בדרך כלל משנאה ומתחושות נקם. 
מקור המושג 'טיהור אתני' הוא במושג הסרבו-קרואטי 'etničko čišćenje', שמשמעותו המילולית 'ניקוי אתני'. מונח זה הופיע בשימוש נרחב לראשונה באמצעי התקשורת בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, בעת המלחמות בבוסניה וקרואטיה שהתחוללו עם פירוקה של יוגוסלביה.
טיהור אתני נחשב לפשע נגד האנושות, והוגדר ככזה על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי. הטריבונל הפלילי הבינלאומי לפשעי המלחמה ביוגוסלביה הכיר גם הוא בטיהור אתני, תחת הגדרות מקומיות, כפשעי מלחמה. עם זאת, הגדרתו ככזה לא הייתה פשוטה - ניתן להגדיר כפשעי מלחמה רבות מהפעולות המבוצעות במהלך טיהור אתני, אך הגדרת אוסף הפעולות כ'מעשה פושע משותף' היא בעייתית.
יש שנמנעים מלהשתמש במונח "טיהור אתני", משום שהם רואים בו ניסיון להעניק קונוטציה חיובית (המלה "טיהור") למעשים בל ייעשו.
במסגרת טיהור אתני מתבצע גם טיהור פוליטי, שבו מודחים בעלי תפקיד מהממשלה ומארגונים ממשלתיים.
קראקס

מיקום העיר

העיר ממוקמת בצפון המדינה, בקרבת הים הקריבי. גובהו של עמק קראקס הוא בין 800 - 1000 מטרים מעל פני הים, ובינו לבין החוף חוצצים הרי האבילה שגובהם 2,765 מטרים.

היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 1567 בשם סנטיאגו דה ליאון דה קראקס על ידי מגלה ארצות הספרדי דיאגו דה לוסנדה.
בעיר זו נולדו פרנסיסקו דה מירנדה בשנת 1750, וסימון בוליבר בשנת 1783.
במהלך המאה ה-16 העיר הותקפה על ידי פיראטים, אבל ההרים בחוף שימשו כמחסום טבעי, אחת הסיבות שגרמו לכך שבשנת 1577 העיר הפכה לבירת הפרובינציה של ונצואלה. למרות זאת ב-1680 הצליחו הפיראטים להגיע לעיר דרך מעבר הרים שלא היה בשימוש רב ושרפו את העיירה.
ב-1777 הפכה העיר למרכז השלטוני של הקפיטניה של ונצואלה.
ב-1811 נקראה הכרזת העצמאות בעיר שפתחה את מלחמת העצמאות של ונצואלה אשר נמשכה עד 1821. ב-26 במרץ 1812 הרסה רעידת אדמה את העיר. השלטונות באותה עת הציגו את רעידת האדמה כסימן אלוהי נגד ההתקוממות ועונש משמיים על הניסיונות למרוד בכתר הספרדי.
בשנת 1830 הפכה העיר לבירת ונצואלה.
גילוי הנפט באזור בראשית המאה ה-20 הביא להתפתחותה הכלכלית של העיר.

יהודים בעיר

כיום חיים בוונצואלה כ-25 אלף יהודים, רובם המכריע בעיר הבירה קראקס. היהודים מאוגדים בקהילות שהעיקריות שבהם הן Unión Israelita de Caracas - הקהילה האשכנזית הגדולה והמבוססת, והקהילה הספרדית שהיא קטנה יותר, מסורתית יותר ובחלקה אף חרדית. במקום קיימת גם קהילה קטנה של בית-חב"ד המקומי המורכבת הן מיהודים אשכנזים והן מיהודים ספרדים.
בקרב יהודי קראקס קיימת הגירה שלילית, ההגירה קשורה לשלטון הקומוניסטי במדינה, למצב הביטחוני הירוד ולמיתון הכלכלי, רבים מהיהודים העוזבים את ונצואלה, בוחרים להגר לפלורידה שבארצות הברית.

תחבורה

בקרבת העיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי סימון בוליבר. הרכבת התחתית של קראקס פועלת החל משנת 1983.
לי מורגן

ביוגרפיה

מורגן הצטרף לביג בנד של דיזי גילספי כשהיה בן 18, והיה חבר בהרכב במשך שנתיים. משנת 1956 החל להקליט בחברת בלו נוט (בסך הכול הקליט במסגרת בלו-נוט עשרים וחמישה תקליטים). מורגן הושפע, כנגן, בעיקר מקליפורד בראון, ואף היה בקשר איתו לפני מותו.
הוא ניגן בכמה מהתקליטים המוקדמים של הנק מובלי וביצירת המופת של ג'ון קולטריין Blue Train וכן בתקליטו הראשון של נגן האורגן ג'ימי סמית (The Sermon). בשנת 1958 הצטרף ללהקת שליחי הג'אז (Jazz Messengers) של ארט בלייקי בה המשיך לפתח את כישרונו כמבצע וכמלחין. הופיע עם בלייקי מספר שנים והשתתף, בין היתר, באלבום 'Moanin. כשעזב בני גולסון את הג'אז מסנג'רס, שיכנע מורגן את בלייקי לשכור את ויין שורטר, נגן סקסופון-טנור, במקומו.
התקופה שבין השנים 1960‏-1961, בה ניגנו מורגן ושורטר בהרכב של בלייקי (יחד עם בובי טימונס בפסנתר ורג'י וורקמן בבס), נחשבת בעיני רבים כתקופה המעניינת ביותר של ההרכב. השילוב בין מורגן ושורטר היה מיוחד הן מבחינת הגיוון העצום בלחנים שתרמו להרכב והן מבחינת הביצוע הכלי.
בתחילת שנות השישים ניסה מורגן להתקדם למוזיקה חדשנית יותר, וניגן באלבום האוונגארדי Evolution של גרצ'ן מונקור השלישי, ואף הקליט בעצמו קטעים כמו (Search for the New Land (1964. אך הפופולריות של אלבומו המוכר ביותר, The Sidewinder, מנעה ממנו להפנות את הקריירה שלו בכיוון זה].
קטע הנושא של אלבום זה כיכב במצעדי הפזמונים של שנת 1964 והיה הפסקול של הפרסומות של חברת קרייזלר במהלך משחקי הגמר בכדור בסיס. הצלחתו של קטע ג'אז במצעד הפזמונים גרמה לחברת בלו-נוט לדחוף אלבומים בעלי גוון דומה לשוק באמצע שנות השישים.
מורגן נורה למוות בשגגה תוך כדי ויכוח, על ידי הידועה בציבור שלו, הלן מור, ממנה רצה להיפרד, בהפסקה בין קטעים במהלך הופעה במועדון הג'אז Slug's בניו יורק. למרבה האירוניה מור הביאה למורגן את האקדח כדי שיגן על עצמו בוויכוח עם סוחר סמים על עסקת קוקאין גדולה.
כריסטיאן פרדיננד אבל

חייו

כריסטיאן פרדיננד נולד בהנובר, בנו של המלחין, הכנר ונגן העוגב קלאמור היינריך אבל. במשך תקופה מסוימת שירת כריסטיאן בצבא השוודי של קארל השנים עשר, מלך שוודיה בזמן הכיבוש של צפון גרמניה. הוא נשא לאישה את אנה כריסטיאנה הולם השוודית.
לאחר תום שירותו הצבאי נסע אבל לברלין, שם כיהן בתפקיד חשוב בתזמורת החצר של פרידריך הראשון, מלך פרוסיה. הוא נשאר בתפקידו זה עד לפירוק התזמורת בידי פרידריך וילהלם ב-1713. הוא עבר עם אחדים מעמיתיו לקטן לעבוד בתזמורת החצר שם ככנר ונגן ויולה דה גמבה תחת שרביטו של אוגוסטין ריינהרדט שטריקר. אבל המשיך לנגן בתזמורת גם בהנהגת ממשיכו של שטריקר, יוהאן סבסטיאן באך. באך היה סנדק לבתו של אבל, סופי-שרלוטה, שנולדה ב-6 בינואר 1720 בקטן. באותה שנה התלוו אבל ובאך אל לאופולד, נסיך אנהאלט-קטן במסעו לקרלובי וארי (קרלסבד). 
קיימת סברה לפיה חיבר באך את שלוש טריו סונאטות שלו לוויולה דה גמבה וצ'מבלו, רי"ב 1027-1029 בשביל אבל, כמורו של לאופולד בנגינה בוויול. כמו כן הועלתה ההשערה כי באך הלחין במקור גם את שש הסויטות לצ'לו רי"ב 1011-1007, בעבורו. 
ב-1723 עזב באך את קטן כדי להיכנס לתפקידו כמנצח המקהלה של כנסיית תומאס הקדוש בלייפציג, ומשרתו בתזמורת העירונית נשארה פנויה. אבל תפס את מקומו כ"מוזיקאי ראשי" (Premier-Musicus) של תזמורת החצר. אבל נשאר בקטן עד סוף חייו ושם גם נקבר.
בנו של אבל, קארל פרידריך אבל, שנולד ב-1723 בקטן, היה גם הוא מלחין פורה ווירטואוז ויולה דה גמבה נודע. פרסומו העיקרי בא לו מייסוד קונצרטי באך-אבל יחד עם יוהאן כריסטיאן באך בלונדון, הקונצרטים הראשונים למנויים באנגליה. בנו הבכור, לאופולד אוגוסט אבל היה גם הוא מלחין וכנר.
וליד חאג'-יחיא

ביוגרפיה

חאג'-יחיא נולד ב-1936 בטייבה, צעיר בניה של משפחת חקלאים אמידה המתגוררת במקום מאות שנים ובעלת שדות רבים. כשהיה בן ארבע נפטר אביו, ומאותה עת עברה אמו לנהל את משק הבית, והיא זו שעיצבה את דמותו של וליד ועודדה אותו. בגיל שמונה עשרה החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים יחסים בינלאומיים וסוציולוגיה. לימים העיד על עצמו שעד תחילת לימודיו האקדמיים לא הכיר את תושביה היהודים של ישראל ונתקל בהם פעמים ספורות בלבד.
ב-1956, לאחר תום לימודיו האקדמיים, החל חאג'-יחיא לעבוד כמורה בבית הספר התיכון של קיבוץ גן שמואל. בהמשך דרכו הורה בבית ספר התיכון בטייבה וכיהן כסגן-מנהל בית הספר.
חאג'-יחיא החל בצעירותו בפעילות פוליטית במפ"ם. ב-1977 הצטרף למפלגת מחנה של"י עם הקמתה, וב-1981 נכנס מטעמה לכנסת עם התפטרותו של אורי אבנרי, בהתאם להסכם הרוטציה שנקבע במפלגה לפני הבחירות. הוא הספיק לכהן בה בארבעת חודשי כהונתה האחרונים והיה חבר ועדת החינוך והתרבות.
לכנסת השלוש עשרה והארבע עשרה נבחר מטעם מרצ. בכהונתו זו היה חבר ועדת החינוך והתרבות והוועדה למאבק בנגע הסמים. בכנסת הארבע עשרה כיהן כסגן יושב ראש הכנסת. בשנים 1992–1996, בתקופת ממשלתו השנייה של יצחק רבין ובממשלת פרס שהמשיכה אותה לאחר הרצחו של רבין, כיהן גם כסגנו של שר החקלאות ופיתוח הכפר יעקב צור.
בשנת 2012 פרסם בהוצאה עצמית ספר אוטוביוגרפי בשם "גולה בארצו: מטייבה לכנסת".
חאג'-יחיא היה אב לשישה.
הוא הלך לעולמו ב-2015 ממחלת לב, בגיל 79.
מדשן אמיק

נעוריה ותחילת דרכה

על אף שנטען כי נולדה בעיר רינו שבמדינת נבדה, אמיק הצהירה בתוכנית אירוח בה השתתפה כי למעשה נולדה בעיר ספארקס ששוכנת אף היא במדינת נבדה. אמה, ג'ודי, הייתה מנהלת משרד רפואי ואביה החורג ביל היה מוזיקאי. שני הוריה הם גרמנים. משמעות שמה "מדשן" בגרמנית הוא 'ילדה'.
הוריה של אמיק עודדו אותה כבר מגיל צעיר לממש את היצירתיות שבה. היא למדה נגינה על פסנתר, גיטרה, כינור וכן למדה ריקודי סטפס, מחול מודרני, בלט וג'אז. בגיל 16 היא עזבה את בית הוריה ועברה ללוס אנג'לס על מנת לפתח קריירה במשחק.

קריירה

הופעת הבכורה של אמיק על המסך הקטן הייתה ב-1989 בעונה הראשונה של הסדרה משמר המפרץ, בה גילמה נערה חולנית שמתאהבת במציל שהציל את חייה. קריירת המשחק של אמיק החלה לתפוס תאוצה עם הופעתה בסדרות כמו מסע בין כוכבים: הדור הבא, אך הפריצה הגדולה של אמיק התרחשה ב-1990 כאשר לוהקה על ידי דייוויד לינץ' לסדרת הפולחן טווין פיקס, שם גילמה את המלצרית שלי ג'ונסון שהוכתה על ידי בעלה וניהלה רומן עם אחת הדמויות האחרות בסדרה.
לאחר שהסדרה ירדה מהמרקע אמיק שבה לגלם את דמותה של ג'ונסון בסרט "Twin Peaks: Fire Walk with Me" שבויים אף הוא על ידי לינץ' ויצא לאקרנים ב-1992. מאז השתתפה אמיק בסדרות טלוויזיה ובסרטים רבים, בהם סנטרל פארק ווסט (Central Park West) שסתיימה לאחר עונה אחת לאחר שהיגעה להציל אותה,  סטאר טרק - הדור הבא, דוסון קריק, Damages, ג'ואי, ER, בנות גילמור, קליפורניקיישן, המכשפות מאיסט אנד ואחת שיודעת.
מאז 2017 היא מגלמת את "אליס קופר" אמה של בטי בסדרת הלהיט של The Cw "ריברדייל".

חייה האישיים

אמיק נישאה לכותב השירים דייוויד אלקסיס ב-1992. לזוג שני ילדים.
הקורפוס ה-12 (ארצות הברית)

הקמת הקורפוס

בשנת 1933 הוקם הקורפוס ה-12 כחלק מיחידות המילואים של צבא ארצות הברית, וב-29 באוגוסט 1942 הופעל הקורפוס בקולומביה, קרוליינה הדרומית תחת פיקודו של ויליאם סימפסון. ב-1 בנובמבר 1943 מונה גילברט קוק למפקד הקורפוס, במקום סימפסון שמונה למפקד הארמייה הרביעית.

צרפת והארדנים

ב-11 באוגוסט 1944 נחת הקורפוס בצרפת, ומיד השתתף במבצע קוברה. ב-13 באוגוסט כבש הקורפוס את אורליאן ושטאודון, וב-19 באוגוסט מונה מנטון אדי למפקד הקורפוס, במקום קוק שלא חש בטוב. לאחר מכן התקדם הקורפוס במהירות ברחבי צרפת, אולם בתחילת ספטמבר נאלץ הקורפוס לעצור יחד עם שאר הארמייה השלישית בלורן בעקבות מחסור בדלק והתנגדות חזקה של ארמיית הפאנצר החמישית.
ב-13 בספטמבר חצו כוחות הקורפוס את נהר המוזל, וב-15 בספטמבר שוחררו הערים נאנסי ולינוויל. ב-19 בספטמבר נתקלה הדיוויזיה המשוריינת ה-4, שהייתה חלק מהקורפוס, ב-2 בריגדות פאנצר והשמידה אותם. הלחימה באזור נמשכה עד ה-1 באוקטובר, וב-9 באוקטובר חצה הקורפוס את נהר הסיל. לאחר מנוחה של חודש חידש הקורפוס ב-8 בנובמבר את התקדמותו לעבר נהר הסאר, וב-20 בנובמבר חצה את הנהר. הקורפוס המשיך בהתקדמותו, וב-12 בדצמבר החל להילחם כנגד קו זיגפריד בגרמניה.
המתקפה הגרמנית בארדנים שהחלה ב-16 בדצמבר, גרמה לכוחות הארמייה השלישית לסוב צפונה, והקורפוס השתתף בלחימה כנגד האגף הדרומי של הבליטה הגרמנית.

גרמניה

ב-15 בפברואר 1945 סיים הקורפוס בטיהור קו זיגפריד בגזרתו, והחל בהתקדמות לתוככי גרמניה. ב-18 במרץ כבש הקורפוס את באד קרויצנאך, וב-21 במרץ כבש את וורמס. למחרת חצה הקורפוס את נהר הריין באזור אופנהיים, ולאחר מכן כבש את מיינץ. ב-25 במרץ כבש הקורפוס את דרמשטדט, ובאותו יום שלח ג'ורג' פטון את כוח באום מיחידות הקורפוס על מנת לשחרר את מחנה המלבורג, אולם הכוח נכשל במשימתו. ב-26 במרץ תקף הקורפוס את פרנקפורט, וכבש אותה לאחר 3 ימי לחימה. לאחר מכן כבש הקורפוס את הנאו (28 במרץ), את באד הרספלד (31 במרץ) ואת פולדה (2 באפריל), וב-3 באפריל נעצר הקורפוס בין גותה לזול. ב-4 באפריל גילו כוחות הקורפוס מחסן נאצי של אוצרות אמנות וזהב במכרה מלח במרקר, ולמחרת כבשו את מיינינגן.
לאחר מכן הופנה הקורפוס לכיוון דרום, על מנת להילחם בכוחות שהתבצרו בהרי האלפים. ב-11 באפריל כבש הקורפוס את קובורג, וב-16 באפריל כבש את ביירוית. ב-20 באפריל שוחרר מנטון אדי מתפקידו כמפקד הקורפוס עקב לחץ דם גבוה, ובמקומו מונה סטפורד לירוי אירווין. ב-23 באפריל שחרר הקורפוס את מחנה הריכוז פלוסנבירג, וב-25 באפריל הגיע לנהר הדנובה. ב-26 באפריל חצו יחידות הקורפוס את הדנובה דרומית-מערבית לרגנסבורג ונכנסו לאוסטריה, וב-4 במאי כבשו את לינץ. לאחר מכן הופנה הקורפוס לעבר פראג, אולם הקורפוס חבר ליחידות הצבא האדום באמשטטן, ושם שהה עם סיום הקרבות ב-8 במאי.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה פורק הקורפוס, אולם חזר והוקם שוב כמה פעמים נוספות, ובשנת 1968 פורק באופן סופי.
אלישיב בן חורין

קורות חייו

בן חורין נולד בסוסנוביץ שבפולין. עלה לארץ ישראל ב-1935 עם הוריו ואחיו ראובן בן חורין (לימים שופט בבית משפט השלום), למד בבית הספר הריאלי בחיפה. בתקופת מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, שירת בחיל החימוש ובמחלקת המודיעין של הצבא, שם באה לידי ביטוי ידיעתו את השפה הגרמנית. לאחר שחרורו למד משפטים בירושלים ושירת בש"י. לאחר הקמת צה"ל שירת במחלקת המודיעין.
ב-1950 הצטרף לסגל משרד החוץ, תחילה השתלב במחלקה למערב אירופה, השתתף במשלחת ישראל לאו"ם ב-1951 וב-1952 מונה למזכיר ראשון בשגרירות ישראל בוושינגטון שבארצות הברית. במהלך שירותו נחשפה פעילות מודיעין חשאית של ישראל בארצות הברית ובן-חורין גורש מהמדינה והוכרז כאישיות בלתי רצויה. בעקבות כך התחלף עם יוחנן מרוז בתפקידים והחל לכהן ב-1954 כמזכיר הראשון בצירות ישראל באנקרה בירת טורקיה. ב-1955 מונה לסגן מנהל מחלקת אסיה-אפריקה במשרד החוץ וב-1958 למנהל המחלקה. בתקופתו יזם הקמת קרן סיוע טכנולוגי למדינות מתפתחות באפריקה ובאסיה, רעיון שהביא להקמת מש"ב - "המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי".
ב-1960 מונה לשגריר ישראל בבורמה ושגריר לא תושב בנפאל, השגריר הראשון של ישראל במדינה. ב-1963 מונה לשגריר בוונצואלה, בעקבות מלחמת ששת הימים מונה לנציג משרד החוץ בגדה המערבית וב-1968 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ ועמד בראש המערך החדש שהוקם לענייני הסברה.
ב-1970 מונה לשגריר ישראל במערב גרמניה, בתחילת כהונתו ארעה התקפת מחבלים על מטוס חברת אל על במינכן בהם נהרג ישראלי אחד ונפצעו חמישה. ב-1972 התמודד עם טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, בן חורין העביר דיווחים למשרד החוץ ישירות מהאירועים בכפר האולימפי ומדיווחי צבי זמיר בשדה התעופה, כצעד מחאה מצד ישראל הוחזר ל"התייעצות" ולאחר מכן קיים שיחה עם קאנצלר גרמניה וילי ברנדט העביר לו מסרים מממשלת ישראל ואת הדו"ח הישראלי שחיבר זמיר על הכישלון הגרמני בטיפול באירועים, באוקטובר 1972, בעקבות חטיפת מטוס חברת לופטהנזה, העביר את מסרי ישראל בעניין אי קיום משא ומתן עם טרוריסטים ומחאתה על שחרור מבצעי הטבח בספורטאים הישראלים.
ב-1974 סיים את תקופת כהונתו בבון ועבר לבריסל, בה כיהן כשגריר ישראל בבלגיה, שגריר בשוק האירופי המשותף ושגריר לא תושב בלוקסמבורג. ב-1978 שב לישראל ומונה לסמנכ"ל משרד החוץ הממונה על שיתופי פעולה בינלאומיים והמערך הכלכלי, ב-1979 קיבל לאחריותו גם את תחום אסיה ואפריקה. ב-1983 מונה לשגריר ישראל בקנדה וכיהן בתפקיד עד פרישתו ב-1987. שלוש שנים לאחר מכן הלך לעולמו והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.

שירות במשרד

אלישיב בן חורין מילא מגוון רחב של תפקידים בארץ ובחו"ל:
1951-1950: עוזר ולאחר מכן עוזר ראשי במע"ר באגף אירופה המערבית
1952-1951: עוזר בניו יורק - משלחת לאו"ם (ארצות הברית)
1954-1952: מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בארצות הברית (בוושינגטון)
1955-1954: מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בטורקיה (באנקרה)
1960-1955: סגן מנהל מא"ס ולאחר מכן מנהל מאס"ף באגף אסיה והפאסיפיק
1963-1960: שגריר ישראל במיאנמר (ביאנגון) ומאומן לנפאל
1967-1963: שגריר ישראל בונצואלה (בקראקס) ושגריר לא-תושב בג'מייקה, טרינידד וטובגו
1968-1967: מנהל מל"ט באגף אמריקה הלטינית
1969-1968: אחראי על מערך ההסברה, מח' הסברה, עיתונאות, קשרי ציבור ואמל"ט
1970-1969: סגן מנכ"ל
1974-1970: שגריר ישראל בגרמניה (בבון)
1978-1974: שגריר ישראל בבלגיה (בבריסל), שגריר לא-תושב בלוקסמבורג וראש המשלחת ליד הקהילות האירופיות
1982-1978: סמנכ"ל אגף כלכלה ומש"ב (שיתוף בינלאומי). החל מ-1979 אחראי בנוסף על אסיה ואפריקה.
1983-1982: שגריר מיוחד ממונה על אגף כלכלה ומש"ב (שיתוף בינלאומי)
1987-1983: שגריר ישראל בקנדה (באוטווה)
נבז'יס

שם הנהר

פירוש עממי שגוי לשם הנהר הוא "נהר ללא סרטנים", ne כמו "לא", ו-vėžys היא המילה הליטאית לסרטנים. למעשה כוללת הפאונה של הנביז'ס מגוון בעלי חיים ובכללם סרטנים. למעשה, מקורו האטימולוגי של שם הנהר נובע מהמילה ההודו-אירופית (קיימת בסנסקריט למשל) "vaagh", שמשמעותה היא "שאון" או "רשרוש". בתוספת מילת השלילה ne, פירוש שם הנהר הוא "בלי רעש". שם זה מתאר יפה את הנביז'ס שבשל הפרש הגובה הנמוך בין מוצאו לשפכו ופיתוליו הרבים, מימיו זורמים באיטיות.
הנהר העניק את שמו לדברים רבים לאורך מסלולו, הבולטת שבהם היא העיר פוניבז', החמישית בגודלה בליטא, שמה הליטאי: Panevėžys – תחילית פה- + שמו של הנהר (נבז'יס), דהיינו ליד הנבז'יס (או לגדות הנהר נבז'יס).
גלאדיס אמרסון

קורות חייה

אמרסון נולדה ב-1903 בקולדוול, קנזס, והייתה בתם היחידה של אוטיס ולואיז (ויליאמס) אנדרסון.
היא למדה בבתי ספר בטקסס ובאוקלהומה, השלימה לימודי תואר ראשון בהיסטוריה, אנגלית, כימיה ופיזיקה בקולג' לנשים באוניברסיטה למדע ואומנויות באוקלהומה בשנת 1925, תואר שני בהיסטוריה וכלכלה בסטנפורד בשנת 1926, ודוקטורט בתזונה וביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1932.
בשנת 1932 היא נישאה לאוליבר אמרסון, אך הם התגרשו בשנת 1940. היא מעולם לא נישאה שוב ולא היו לה ילדים.
אמרסון נפטרה מסרטן ב-18 בינואר 1984 בסנטה מוניקה, קליפורניה.

פעילותה המדעית

בשנת 1932 עברו גלאדיס ואוליבר אמרסון לגרמניה לזמן קצר, שם עבדו במעבדה של חתן פרס נובל אדולף וינדאוס יחד עם אדולף בוטנאנדט, שזכה אף הוא בפרס נובל מאוחר יותר.
לאחר מכן עבר הזוג אמרסון לעבוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם עבדה אמרסון בין השנים 1933–1942 כשותפה למחקר של המכון לחקר ביולוגי. במהלך עבודתה במכון חקרה שמן נבט חיטה והייתה הראשונה לבודד אלפא-טוקופרול, ויטמין E בצורתו הטהורה ביותר, בשנת 1935.
בשנת 1942 החלה אמרסון לעבוד במכון מרק, שם היא הובילה את מחלקת תזונת בעלי חיים וערכה ניסויים בהם בדקה את ההשפעות של מחסור בוויטמינים B ו-E.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירתה במשרד למחקר ולפיתוח מדעי, ולאחר המלחמה חקרה את הקשר בין דיאטה לבין מחלת הסרטן בעת שעבדה במכון סלואן-קטרינג בראשית שנות החמישים.
בשנת 1952 זכתה מטעם האגודה האמריקאית לכימיה במדליית גרוון-אולין, פרס המוענק לכימאית אמריקאית על תרומה בולטת לכימיה.
בשנת 1956 החלה ללמד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובהמשך הובילה את המחלקה לתזונה ולכלכלת בית, עד לפרישתה בשנת 1970.
אמרסון הייתה ידועה כמומחית בתחום התזונה והרצתה רבות. היא פרסמה מאמרים ושימשה כיועצת לגופים רבים. בשנת 1969 מונתה על ידי הנשיא ניקסון לכהן בוועדה נשיאותית בנושא השפעת המזון על הצרכן, והעידה בפני מנהל המזון והתרופות בנושא תוספי מזון, מינרלים וויטמינים.
בשנת 1972, עם הקמתו של היכל התהילה של בוגרות הקולג' באוניברסיטה למדע ואומנויות באוקלהומה, זכתה אמרסון להיות הראשונה שנבחרה אליו.
לנצ'יצה

תולדות היישוב

לנצ'יצה נזכרת לראשונה במאה ה-12, ובשנת 1267 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך המאות ה-14 וה-15 הותקפה העיירה בידי חיילי המסדר הטבטוני, ובתקופה זו הוקפה העיירה בחומה, ונבנתה בה טירה מבוצרת.
באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיירה בידי גייסות האימפריה השוודית. בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.

יהודי לנצ'יצה

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-4,200 יהודים, למעלה משליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת תשלום סכומי כופר. בהמשך, גורשו מהעיירה כ-1,000 יהודים לגטאות הסביבה, ובמקביל הגיעו אליה פליטים יהודים מהסביבה. בתחילת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, בו חיו בצפיפות רבה ובתנאי רעב, תוך ביצוע עבודות כפייה. מעת לעת הוצאו להורג בפומבי יהודים מהגטו שנתפסו בהברחת מזון.
ב-10 עד 12 באפריל 1942 גורשו כ-3,000 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה לפודמביצה, ומשם שולחו עם יתר יהודי המקום למחנה ההשמדה חלמנו.
שווינואוישצ'ה

היסטוריה

השטח בו שוכנת העיר היה חלק מפומרניה השוודית והוא הועבר לשליטת ממלכת פרוסיה בשנת 1720. תחת פרוסיה העיר שימשה כנמל החיצוני של שטטין (כיום שצ'צ'ין). לאחר איחוד גרמניה ב-1871 העיר היוותה חלק מהאימפריה הגרמנית. במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-12 במרץ 1945, הותקפה העיר על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית ונהרגו בה בין 23,000 ל-25,000 איש, על פי הערכות שונות. באותה שנה הועברה העיר לשליטת פולין, תושביה הגרמנים גורשו ובמקומם יושבו פליטים פולנים משטחי פולין שסופחו לברית המועצות בתום המלחמה. הצבא האדום שכן בעיר עד ל-1957 ונוכחות הצי הסוביטי הסתיימה ב-1990.
כנסיית יוסף הקדוש (חיפה)

כנסיית יוסף הקדוש היא כנסייה קתולית השייכת למסדר הכרמליטי, אשר שוכנת בשד' המגינים 78 במושבה הגרמנית בחיפה. סמוך לכנסייה המוקדשת ליוסף הקדוש, שוכנים בית-הספר "כרמל" ומשרדי הרובע הלטיני בעיר.

היסטוריה

הכנסייה הלטינית הראשונה בחיפה הייתה כנסיית אליהו הנביא בכיכר חמרה. היא נחנכה בשנת 1867 ויכלה להכיל כ-400 מתפללים. במלחמת העצמאות נפגעה הכנסייה, והנזירים הכרמליטים קבעו את מרכזם במבנה בית הספר הסלזיאני בעיר. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הצליחה הקהילה לאסוף כסף להקמת מבנה כנסייה חדש, וזה תוכנן על ידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי, ונחנך ב-1961, שנה לאחר מותו. כנסיית יוסף הקדוש היא המבנה האחרון שתכנן ברלוצי בארץ הקודש.

חזית המבנה

למבנה הנדמה לתיבה הוענקה חזית מלבנית. הוא עשוי מציפוי אבן בהיר, שבו נקבעו אבנים בגוון חום בהיר היוצרות צורת צלב לטיני. במרכזו של הצלב קבוע חלון ויטראז' עגול, ובבסיסו ניצבת דלת הכניסה לכנסייה. על הדלת נראה תבליט מרכזי המתאר את המשפחה הקדושה, ובכל אחד משני צדדיו שלוש סצינות מחייו של יוסף הקדוש: משמאל נראים נישואיו למרים, הבשורה ולידת ישו; ומימין הבריחה למצרים, יוסף וישו בנגריה ומות יוסף.

חלל הכנסייה

אולם הכנסייה עשוי מחלל בודד ופונה לכיוון צפון-צפון-מזרח. האולם מעוצב בגוונים פסטלים ובצבעים חמים ועיצובו מודרני. חלונות ויטראז' בקירות הצד מחדירים אור אל האולם, ומתחת להם נראה תיאור של 14 תחנות הצלב. עמודים בגווני ורוד המסודרים לאורך קירות האולם תומכים בחמש קשתות הנושאות בתורן את התקרה, ואלמנט הקשת מופיע גם על הקיר הצפוני שמאחורי המזבח. בקיר זה פתח מקושת המוביל אל חלל המשך צר ונמוך מהאולם, הנושא תקרת קמרון חבית. משני צדדיו של הפתח תלויים שני פסיפסים המתארים את יוסף אוחז בישו התינוק בנוכחות מרים (משמאל), ואת הבתולה והילד (מימין).
אל חלל ההמשך מוליכות שלוש מדרגות רוחביות שמשני צידיו חלונות, הצבוע בגווני צהוב המובלט על ידי אור השמש החודר דרך החלונות. בקצהו, מתחת למוטיב נוסף של קשת, קבוע קרוסיפיקס גדול. הצלב עשוי מלוחות צבעוניים מרובעים ומלבניים, וקווי המתאר שלו חורגים מצורתו של צלב מסורתי. בחלון העגול שמעל דלת הכניסה קבוע מעשה ויטראז' מודרני שבו נראה דג, סמלו של ישו, והכיתוב "ΙΧΘΥΣ" ביוונית, היינו "דג". בוויטראז' זה וביצירות אמנות נוספות באולם, דוגמת הפסיפס שעל חזית המזבח ופסיפס הבתולה והילד שמימין לו, חוזר ומופיע מוטיב השמש.

בית הספר כרמל

מבנה בית הספר הלטיני "כרמל" קדם למבנה הכנסייה והוא צמוד לה ממזרח. המבנה בן שתי הקומות עשוי אבן, והוא נושא קומה שלישית קטנה יותר שמעליה גג רעפים. מעל הכניסה, מתחת לגמלון קטן, קבוע פסיפס של הבתולה, ובלונטה שמעליו נראה סמלו של המסדר הכרמליטי. מעל הגמלון, בקומה השלישית, בתוך חלון ביפורי, שני פסיפסים נוספים שבהם שב וחוזר מוטיב השמש. בית הספר מנוהל על ידי הנזירים הכרמליתים.