google/wiki40b huggingface dataset:
שיר העמק

הסרט "לחיים חדשים"

הסרט נקרא במקור "הארץ המובטחת" ("לחיים חדשים"), אך הוא נכנס לתודעה בשם "לחיים חדשים". הוא צולם בארץ ישראל ומטרתו הייתה להציג את החיים בארץ ישראל במטרה לעודד גיוס כספים בידי נדבנים יהודים החיים בגולה.
ההתיישבות בעמק יזרעאל הייתה סמל חשוב באתוס הציוני. לפיכך, הוזכרו חיי החלוצים בעמק במהלך הסרט. מרגוט קלאוזנר, מחלוצי הקולנוע בישראל, פנתה לסמבורסקי שעלה לארץ כשנתיים קודם לכן, על מנת שיכתוב וילחין שיר לסרט. סמבורסקי כתב לחן ומילים, אך לבסוף ויתר על המילים ופנה לאלתרמן שיכתוב אותן לשיר.
בסרט נכללו שני שירים נוספים שכתבו והלחינו אלתרמן וסמבורסקי: "שיר בוקר" ("בהרים כבר השמש מלהטת") ו"שיר הכביש". שיר שנקרא "תל אביב", הוכנס אף הוא לסרט, אך רק מנגינתו הוכנסה לסרט.
בסצנה שצולמה בקיבוץ גבעת ברנרומדמה חדר אוכל קיבוצי נראים חלוצים רבים יושבים ואוכלים. לפתע נשמעת קריאה של חלוצה, "חבריה הקשיבו, דממה ביזרעאל". סמבורסקי, מלחין השיר, נראה יושב, מנגן על הפסנתר, שר את שיר העמק ומלמד את החלוצים את השיר. בהמשך חלוצים שעסוקים בפעולות יומיומיות שרים חלקים מן השיר.

תוכן השיר

השיר מהלל את העמק ואת עבודת החלוצים. בבית הראשון בשיר מוזכרים קיבוץ בית אלפא שהוקם במזרח עמק יזרעאל ונחשב כקיבוץ הראשון שהוקם על ידי השומר הצעיר ומושב נהלל הנחשב למושב העובדים הראשון. שני היישובים הוקמו בראשית שנות ה-20.
הפזמון החוזר ("מה, מה לילה מליל ... אנו לך משמרת") מבוסס על ציטוט מספר ישעיהו ("שֹׁמֵר מַה מִלַּיְלָה שֹׁמֵר מַה מִלֵּיל", ישעיהו כא יא), ונרמזת בו סכנה האורבת בפתח.
הבית השני מהלל את הארץ ושדותיה ואת העמק.
בבית השלישי ישנה אווירה של מלחמה. מוזכר שמישהו ירה ומישהו נפל, בין בית אלפא לנהלל. התשובה לשאלה מי ירה? ומי נפל? אינה נענית בשיר.

בעולם

באביב 1933 ביקר בארץ ישראל הברון לאופולד פון מילדנשטיין, מראשוני החברים באס אס, כדי לכתוב סדרת כתבות לעתונו של יוזף גבלס בשם "נאצי מבקר בארץ־ישראל". הוא התארח במספר קיבוצים והביא איתו לגרמניה כמה תקליטים. במהלך אחד מביקוריו של העסקן הציוני קורט טוכלר במטה הגסטאפו בברלין, נגנו שם את "שיר העמק".

ביצועים לשיר

לשיר נרשמו לאורך השנים ביצועים רבים ביניהם של אריק איינשטיין, חוה אלברשטיין, הגבעטרון, הפרברים, האריות ותומר ישעיהו.
קרל אלגוור

קריירת מועדונים

אלגוור החל לשחק כדורגל מקצועני בשנת 1977 כאשר היה בן 20, בשטוטגרטר קיקרס, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה. בתקופתו בשטוטגרטר קיקרס שיחק בעיקר כחלוץ, והבקיע 59 שערים ב-116 הופעות במהלך שלוש עונות. שטוטגרטר קיקרס הייתה קבוצת צמרת בבונדסליגה השנייה בתקופה שאלגוור שיחק בה, אך לא הצליחה להעפיל אל הבונדסליגה. בקיץ 1980, יריבתה העירונית של שטוטגרטר קיקרס, שטוטגרט, שילמה לשטוטגרטר קיקרס 750 אלף מארק גרמני עבור שירותיו של אלגוור. 
כבר בעונתו הראשונה של אלגוור בשטוטגרט, הוא הוביל את הקבוצה למקום השלישי בבונדסליגה כשהוא מבקיע עשרה שערים. עונת 1982/83 הייתה עונת שיא אישית עבור אלגוור, שהבקיע 21 שערי ליגה, וסיים בצוותא עם האיסלנדי אטלי אובלדסון כסגן מלך השערים של הבונדסליגה, כשרק רודי פלר הבקיע יותר, 23 שערים. בעונת 1983/84 אלגוור הבקיע 12 שערים, והיה חלק מחוליית קישור שכללה את קורט נידרמאייר והרמן אוהליכר, שהובילה את שטוטגרט לזכייה באליפות הבונדסליגה, בזכות הפרש שערים טוב יותר משל הסגנית המבורג. בעונת 1984/85 הבקיע אלגוור 19 שערי ליגה, אך הקבוצה סיימה רק במקום העשירי בבונדסליגה, זאת על אף שאלגוור קיבל בעונה זו חיזוק להתקפה בדמותו של יורגן קלינסמן, ששיתף איתו פעולה בחוד ההתקפה במשך מספר שנים.. בעונת 1985/86 הבקיע אלגוור 21 שערי ליגה ושוב סיים כסגן מלך השערים, כאשר רק שטפן קונץ הבקיע יותר, 22 שערים. באותה עונה, הגיע אלגוור עם שטוטגרט לגמר הגביע הגרמני, שם הובסה שטוטגרט בתוצאה 5-2 על ידי באיירן מינכן, שזכייתה בדאבל באותה עונה הקנתה לשטוטגרט כרטיס לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1986/87. אלגוור שיחק בגמר זה מחצית אחת. בעונת 1988/89 הגיע אלגוור עם שטוטגרט לגמר גביע אופ"א, שם הפסידה הקבוצה במפגש כפול לנאפולי של דייגו מראדונה בתוצאה המצטברת 5-4. בתום עונת 1990/91 פרש אלגוור ממשחק פעיל, לאחר שהבקיע 129 שערי ליגה ב-338 הופעות במדי שטוטגרט, הוא נחשב הן לשיאן ההופעות והן למלך השערים של שטוטגרט בבונדסליגה בכל הזמנים.

קריירה בינלאומית

אלגוור זומן לראשונה לסגל נבחרת גרמניה המערבית בנובמבר 1980, למשחק מול נבחרת צרפת. אלגוור הצטיין בהופעת הבכורה שלו, והשתתף עם הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1982, אך בחר לפרוש ממנה לפני מונדיאל 1982 עצמו. באוקטובר 1985 חזר אלגוור מהפרישה, והשתתף בניצחון 1-0 על נבחרת פורטוגל במוקדמות מונדיאל 1986. אלגוור זומן למונדיאל 1986 עצמו, אך לא שותף באף משחק, ולאחר המונדיאל פרש מהנבחרת.
טרנסמדיה

טרנסמדיה הוא מונח אשר מתאר יצירת סיפור תוך שימוש ביותר מפלטפורמת תקשורת אחת.
הכוונה למשל לסיפור אשר מסופר בו זמנית דרך סרטי קולנוע, אתרי אינטרנט, משחקי מחשב וסדרות טלוויזיה. הסיפור יכול להיות מסופר בכמה שלבים אשר לעיתים נגישים לקהל בו זמנית ולעיתים נבנים לאורך זמן. על מנת לקבל את התמונה המלאה על העולם או על חיי הדמויות הקהל חייב לעקוב אחרי הנרטיב לאורך פלטפורמות שונות.

תיאור

בטרנסמדיה, להבדיל משיווק של מוצר בצורות מדיה שונות בו זמנית, נוצר נרטיב אחיד שבו כל פיסת מידע מעשירה את המידע שנצבר לפני כן. לעומת זאת בשיווק מסורתי יותר בו עבור סדרת טלוויזיה, למשל, נוצר אתר אינטרנט אשר שם ניתן להוריד תמונות או קטעי קול מהסדרה. במקרה כזה האתר לא מוסיף לנרטיב הקיים, בעוד שבמידה שהיה מדובר בטרנסמדיה האתר היה מציע סצנות מהסדרה אשר לא שודרו בטלוויזיה ומרחיבות את עולם הסדרה. או כדוגמת יצירת משחק מחשב אשר משלים או מרחיב סיפור אשר סופר בסרט קולנוע.
החלק העיקרי בטרנסמדיה הוא שיתוף הצופה בצורה פעילה. הצופה הופך למקור תוכן לכן ישנה חשיבות לסוג המדיה אשר בה נעשה שימוש ולא רק לתוכן עצמו. דוגמה לפרויקט טרנסמדיה היא יצירתו של טים קרינג, Conspiracy for Good‏. התחלת הפרויקט הייתה במשחק ולאחר מכן היו אירועים לקהל במיקומים פיזיים כגון רחובות לונדון, כאשר המשתתפים עשו שימוש נרחב במכשירי סלולר כחלק מהפעילות. המטרה הייתה לגרום לקהל ללכת אחרי התוכן ולהיות אקטיביים לניסיון למצוא את החלק הבא בפאזל של הסיפור.
רובין בקהאוז

ביוגרפיה

בקהאוז נולד בלינקולן, נברסקה.

מדליית ארד אולימפית

באולימפיאדת מינכן (1972) זכה בקהאוז במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:03.23 דקות, אחרי חבריו לנבחרת, כוכב המשחקים מארק ספיץ שקבע שיא עולם חדש של 2:00.70 דקות וגארי הול סניור (2:02.86 דקות). בשלב המוקמות הוא קבע שיא אולימפי חדש של 2:03.11 דקות ועלה לשלב הגמר מהמקום השני.

אלוף עולם ושיאן עולם

באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד, אז יוגוסלביה בשנת 1973 זכה בקהאוז ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:03.32 דקות, לפני בן ארצו סטיבן גרג (2:03.58 דקות) והרטמוט פלקנר ממזרח גרמניה (2:03.84 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 7:33.22 דקות, לפני אוסטרליה (7:43.65 דקות) ומערב גרמניה (7:43.68 דקות). מדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.42 שניות, אחרי ברוס רוברטסון מקנדה (55.69 שניות) ובן ארצו ג'ו בוטם (56.37 שניות).
חיים צדוק (זמר)

חיים צדוק (נולד ב-1955) הוא זמר ישראלי.

ביוגרפיה

צדוק נולד וגדל ברמלה. בשנות השבעים שירת בלהקת פיקוד הדרום.  
ב-1974 היה אחד מכוכבי המחזמר שהעלתה הלהקה "פגישת מחזור" מאת יורם טהרלב וקובי אשרת (לצד נתן דטנר, רותי דיין, נתן נתנזון, דורית צדוק ואחרים). בין היתר ביצע את השיר "מכת חשמל" שזכה להצלחה רבה במצעדים. 
בפברואר 1978 השתתף לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון לשנת תשל"ח כזמר ליווי בשיר "בלב אחד" של חדוה עמרני (במסגרת להקת "פלפל לבן"). 
בינואר 1979 השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ט עם שיר הדיסקו "רקדי את הקצב הזה" שכתבה סמדר שיר, והלחין ועיבד ואלדד שרים. השיר הגיע למקום ה-5 בתחרות, והפך ללהיט במצעדים העבריים.  
בדצמבר 1980 ביצע עם סוזי מילר בשירוויזיון מספר 2 את השיר "צפרדרוק", שכתבה ענת שרתוק והלחין ועיבד אלדד שרים.  
באפריל 1982 השתתף בתחרות הקדם אירוויזיון בשיר "קוראים לה אהבה" שכתב מיקי בר גיורא לוין, והלחין ועיבד אלדד שרים. 
ב-1984 יצא אלבומו הראשון "חבל דק". 
בשנת 1988 יצא אלבומו "תיק תק".
מוריס יאמאוגו

תולדות חייו

יאמאוגו נולד בעיר קודוגו (Koudougou ) והשתייך לשבט המוסי, קבוצת האוכלוסייה הגדולה ביותר בטריטוריה. הוא למד בבתי ספר של המיסיון ובסמינר לכמרים במטרה להיות כומר קתולי. אולם בשלב מסוים החליט לעזוב את המסלול לכמורה, להיכנס לשירות הציבורי ולהתחתן. 
בשנת 1946 נבחר לחבר הפרלמנט שהוקם בוולטה עילית הצרפתית מטעם המפלגה הדמוקרטית המאוחדת (Parti Démocratique Unifié) וב-1948 נבחר לחבר מועצת אפריקה המערבית הצרפתית כנציג תנועת איגודי העובדים. ב-1954 התמנה ליו"ר קונפדרציית העובדים הנוצרים (Confédération française des travailleurs chrétiens; CFTC) האיגוד המקצועי הגדול בוולטה עילית. ב-1957 ייסד את התנועה הדמוקרטית הוולטאית (Mouvement Démocratique VoltaÏque), שזכתה ל-26 מושבים מתוך 70 בפרלמנט (מול "העצרת האפריקאית הדמוקרטית" -RDA - Rassemblement Démocratique Africain שזכתה ל-36 מושבים), והפך לשר החקלאות בממשלה קואליציונית שניהלה את האוטונומיה המקומית של וולטה עילית, תחת שליטה צרפתית. ב-1958 עבר ל-RDA והתמנה לשר הפנים. בספטמבר אותה שנה, לאחר מותו של דניאל קוליבאני (Daniel Ouezzin Coulibaly), היה יאמאוגו ליושב ראש האספה המחוקקת של וולטה עלית (ראש ממשלה בפועל). בתפקידו זה ביקש להוביל את ארצו לאיחוד עם הפדרציה של מאלי (במסגרת זו הובטחה לו משרת סגן יושב ראש האספה המחוקקת הפדרלית). אולם שוכנע על ידי פליקס הופואה-בואני להצטרף, יחד עם חוף השנהב לקונסיי דה ל'ונטונט (מועצת מדינות ההסכמה), מסגרת כלכלית-מדינית תחת חסות צרפתית, שתאפשר מתן שלטון ריבוני למדינות. יאמאוגו חתם על ההסכם בדצמבר 1958 וולטה עילית זכתה בשלטון ריבוני, בדרך לעצמאות מלאה.
לקראת הבחירות שהתקיימו במרץ 1959 הקים יאמאוגו את מפלגת האיחוד הדמוקרטי וולטאי (UDV - Union Démocratique VoltaÏque) וזכה לניצחון סוחף עם 64 מושבים מתוך 75. ב-5 באוגוסט 1960 זכתה וולטה עילית לעצמאות (יחד עם שאר "מדינות ההסכמה") ויאמאוגו היה לנשיא המדינה. הוא אסר את ראשי מפלגת האופוזיציה בעלת האוריינטציה המרקסיסטית-פאן-אפריקאית והוציא אותה מחוץ לחוק. מפלגות נוספות שהתקיימו נאסרו או מוזגו לתוך UDV, כך שהמשטר במדינה היה הלכה למעשה משטר חד-מפלגתי, בעל זיקה לצרפת ולמערב וקשר הדוק עם מדינות ההסכמה (חוף השנהב, דהומיי, וניז'ר). יאמאוגו כיהן גם כשר החוץ, שר הביטחון (בשנים 1961-1962) ושר לביטחון פנים (1963-1965). כן כיהן כנשיא מדינות ההסכמה.
ב-3 באוקטובר 1963 נערכו "בחירות" בהן היה יאמאוגו מועמד יחיד וזכה ב-99.9% מהקולות. בשלהי 1965 עוררה מנהיגותו הסמכותנית גל של ביקורת, הפגנות ושביתה כללית. ב-3 בינואר 1966 אולץ יאמאוגו להתפטר. מחליפו היה סנגולה למיזאנה (Sangoulé Lamizana ). יאמאוגו נשלח לכלא בו היה במאסר עד 1968. בשנת 1983 נאסר שוב, על ידי המהפכנים שהעלו לשלטון את תומא סנקרה. ב-1985 שוחרר ויצא לגלות בחוף השנהב ממנה שב ב-1990. יאמאוגו נפטר בואגאדוגו, בירת בורקינה פאסו, ב-9 בספטמבר 1993.

יחסיו עם מדינת ישראל

יאמאוגו היה אחד מידידי ישראל באפריקה, בתקופה שבה הייתה צרפת ידידתה הקרובה של ישראל. 
מוריס יאמאוגו ביקר בישראל ב-5 ביולי 1961 כנציג ארצו וארבע מדינות ההסכמה. הביקור נמשך עד ה-13 ביולי 1961.
בטי פורד

אליזבת אן בלומר וורן "בטי" פורד (באנגלית: Elizabeth Ann Bloomer Warren "Betty" Ford; ‏8 באפריל 1918 – 8 ביולי 2011) הייתה אשתו של נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד והגברת הראשונה של ארצות הברית בשנים 1974–1977.

ביוגרפיה

בטי בלומר (Betty Bloomer) היא ילדתם השלישית ובתם היחידה של הורטנס ניהר (Hortense Neahr) וויליאם סטפנסון בלומר (William Stephenson Bloomer), סוחר ציוד תעשייתי. בטי נולדה בשיקגו שבמדינת אילינוי ולה שני אחים גדולים: רוברט (Robert) וויליאם הבן (William, Jr).
בטי גדלה בגרנד רפידס שבמדינת מישיגן, לשם עברה המשפחה בהיות בטי בת 3. בהיותה בת 16 מת אביה בתאונה בשל הרעלת פחמן חד-חמצני. היא למדה ריקוד, ולאחר סיום לימודיה התיכוניים, בשנת 1936 החליטה לנסוע לניו יורק וללמוד שם מחול, אולם בשל סירובה של אמה למדה בבית הספר למחול בבנינגטון שבורמונט, שם למדה תחת מרתה גרהאם.
לאחר סיום לימודיה קיבלה אותה מרתה גרהאם ללהקתה.
לאחר סיום לימודיה עברה להתגורר במנהטן שבעיר ניו יורק שם עבדה כדוגמנית עבור ג'ון רוברט פאוורס, ובמקביל הופיעה בלהקתה של מרתה גראהם.
אמה של בטי התנגדה לעבודתה ודרשה כי תשוב לביתה. לבסוף הגיעו לפשרה לפיה בטי תשוב לבית אמה לתקופה של שישה חודשים, ואם לא תמצא עבודה, תשוב לניו יורק. היא שבה לגרנד רפידס בשנת 1941 ועבדה בחנות בגדים מקומית, וכן עבדה כמורה למחול בקבוצת מחול שהקימה.
כמו כן השקיעה מזמנה בעבודה עם ילדים נכים.

הגברת הראשונה של ארצות הברית

בהיותה גברת ראשונה, נודעה בטי פורד בדעתנותה, וברצונה להביע את עמדותיה בנושאים רבים, בין פוליטיים ובין אחרים. היא סיפרה בגלוי על טיפולים פסיכולוגיים שעברה בצעירותה, וכן לא התנגדה לשימוש במריחואנה ולקיום יחסי מין לפני נישואין. 
היא נאמה בפומבי בזכות זכויות נשים, תמכה בהצעת תיקון לחוקה שהייתה מעניקה שוויון זכויות בלא התחשבות במין ודיברה בעד חוקיות ההפלות. הנשיא, שהסכים עם אשתו, ספג ביקורת מצד מפלגתו - המפלגה הרפובליקנית.
זמן קצר לאחר שבני הזוג עברו לבית הלבן, עברה בטי פורד כריתת שד בשל סרטן השד. בתוכניות טלוויזיה ובעיתונות דיברה בטי פורד על הניתוחים שעברה ועל חשיבות גילוי מוקדם של סרטן.
בהיותה גברת ראשונה תמכה באמנויות, ובזכותה הוענקה למרתה גרהם מדליית החירות הנשיאותית, הרקדנית הראשונה שקיבלה כבוד זה.

מרכז בטי פורד

בשנת 1978 גברה תלותה באלכוהול ובתרופות הרגעה והיא נאלצה לעבור טיפולי גמילה. עם סיום הגמילה והתאוששותה, הקימה בטי בשנת 1982 את מרכז בטי פורד בראנצ'ו מיראז' שבמדינת קליפורניה לגמילה, וכיהנה כיו"ר חבר המנהלים של המרכז.
תיאור גמילתה מתלות בתרופות ובאלכוהול מתואר בספרה משנת 1987: "בטי: התעוררות שמחה" ("Betty: A Glad Awakening").
בשנת 2003 פרסמה את ספרה: "מרפא ותקווה: שש נשים ממרכז בטי פורד חולקות את מסעם מהתמכרות להתאוששות" ("Healing and Hope: Six Women from the Betty Ford Center Share Their Powerful Journeys of Addiction and Recovery").

לאחר עזיבת הבית הלבן

בשנת 1978 פרסמה בטי פורד את האוטוביוגרפיה שלה "The Times of My Life".
ב-1987 הוכנסה ל"היכל התהילה של נשות מישיגן", וב-1999 זכו בטי וג'ראלד פורד, יחדיו, למדליית הזהב של הקונגרס, לאות הוקרה על פעילותם הציבורית וההומניטרית.
פורד הלכה לעולמה ב-8 ביולי 2011 בגיל 93, בביתה שבראנצ'ו מיראז' שבקליפורניה.
סלסול (מוזיקה)

סלסול (בלועזית: טְריל) הוא קישוט מוזיקלי המורכב מהתחלפות מהירה בין שני צלילים סמוכים, בדרך כלל חצי טון או טון זה מזה, שניתן לזהותו בקונטקסט של הסלסול. 
סלסול מספק עניין קצבי, עניין מלודי, ו—דרך דיסוננס—עניין הרמוני. לפעמים הסלסול יסתיים בכפלפל (turn, gruppetto) (על ידי השמעת הצליל שמתחת לצליל הראשי במקום זה שמעליו ממש לפני החזרה אל התו הכתוב), או מיני וריאציות אחרות. וריאציות כאלה מסומנות במקרים רבים בכמה תוי קישוט לאחר התו הנושא את ציון הטריל. את הטריל מסמנים ב- או ב-~~, כשה ~ מייצג את אורך הטריל, מעל החמשה. במוזיקת בארוק מסומן לעיתים הטריל בסימן + מעל או מתחת לתו.
ז'לובין (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ז'לובין 104,871 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 84.95% בלארוסים,  9.26% רוסים ו-1.84 אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (54.59%) ורוסית (40.59%).
אספנות

אספנות היא סוג של תחביב או עיסוק פנאי בו האספן עוסק באגירת פריטים שונים, בדרך כלל תוך התמקדות בתחום ואף בתת-תחום מסוים.
תחומי אספנות נפוצים: איסוף בולים, איסוף מטבעות, איסוף שטרות, איסוף כלי רכב, איסוף מיניאטורות, כרטיסי חיוג, עטים, עתיקות, איסוף כלי נשק, איסוף יצירות אמנות, איסוף ספרים, איסוף בעלי חיים נדירים, איסוף קונכיות, איסוף מוזיקה, איסוף חתימות, סמלים וסיכות.
גם צעצועים הם מושא לאספנות. אספני צעצועים מתמקדים לרוב במותג, כגון "ברבי" או מתקני סוכריות פז, או בנושא כגון דגמי רכבות או מיניאטורות דינוזאורים.
איסוף מתבצע לשם מחקר או הפקת רווח או למטרות הנאה ובידור.
פריטי אספנות יכולים להיות רבי ערך או חסרי ערך, ולעיתים מדובר בפרטים עתיקי יומין. לעיתים אוספים אספנים עצמים שנכחו או לקחו חלק באירועים היסטוריים חשובים. כאשר מדובר באוספים של פריטים נדירים, כגון כלי נשק היסטוריים או פרטי לבוש של ידוענים, עשויים אלו להימכר מכירות פומביות בסכומי עתק.
סוג נוסף של אספנות הוא איסוף מזכרות ממקומות ביקור או צילום תמונות, למשל תמונות כלי רכב או צילום כלי טיס על ידי ספוטרים. גם בצילום טבע יכולה להיות מעין אספנות כאשר הצלם מנסה לצלם כמה שיותר מינים של בעלי חיים ופרחים, ובפרט מינים נדירים (כגון נמר השלג או בישראל שושן צחור).
ריינר צובל

קריירה

צובל שיחק כנער במועדון הספורט אולצן, ובגיל 20 עבר להאנובר 96, בה שיחק 66 משחקים וכבש ארבעה שערים בשתי עונות. בשנת 1970 עבר צובל לבאיירן מינכן, והיה חלק מהקבוצה שזכתה שלוש פעמים ברציפות בגביע אירופה לאלופות, בין השנים 1974-1976. צובל זכה עם באיירן מינכן בטורניר הגביע הביניבשתי בשנת 1976 לאחר ניצחון בגמר על קרוזיירו, ובנוסף, זכה בשלוש אליפויות בבונדסליגה ובגביע אחד. צובל שיחק 180 משחקים במשך שש עונות בבאיירן מינכן, והבקיע 19 שערים. בסוף שנת 1976 פרש מכדורגל והחל בקריירת אימון ענפה.
צובל לא שיחק בנבחרת מערב גרמניה הבוגרת, אך היה חלק מהנבחרות הצעירות.

קריירת אימון

צובל החל לאמן בשנת 1982 בטאוטוניה אולצן, ובהמשך אימן קבוצות רבות בכל רחבי הגלובוס, מוכרות יותר ופחות, כשטוטגרטר קיקרס, קייזרסלאוטרן, נירנברג, אל-אהלי, דינמו טביליסי ועוד. החל משנת 2013 מאמן צובל באל גונה מהליגה המצרית השנייה, עמה ירד ליגה בתום עונת 2014.
צ'אשניקי

היסטוריה

האזכור הראשון של העיר הוא משנת 1504, כחלק מרשימת היישובים הגדולים שבדוכסות הגדולה של ליטא, ומוחזקת בידי מספר משפחות אצולה, לוקומוסקי, פוטוצקי ועוד.
בשנת 1793, עת חלוקת פולין, עברה צ'אשניקי לשלטון האימפריה הרוסית.
בשנת 1812, במלחמת צרפת עם רוסיה, התנהל בעיר קרב צ'אשניקי , בו הרוסים נחלו הצלחה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 1897 בעיר 4,590 איש, רוב התושבים עסקו בחקלאות ובסחר.
לפני מלחמת העולם השנייה מספר התושבים עמד על 3,500 איש. ב-4 ביולי 1941 נכבשה צ'אשניקי על ידי הצבא הגרמני. העיר שוחררה ב-27 ביוני 1944.

הקהילה היהודית

יהודים התיישבו בצ'שניקי באמצע המאה השבע-עשרה. ב-1766 נמנו בה 215 יהודים, ב-1847 נמנו בה 1,630 יהודים וב-1897 נמנו בה 3,480 יהודים, שהיו 76% מכלל האוכלוסייה. לאחר מהפכת אוקטובר, נפתח בית ספר יידי בצ'אשניקי. הוא נסגר בסוף שנות ה-30. בשנת 1939, על פי מפקד האוכלוסין האחרון, חיו בעיר 1,109 יהודים, (31.6% מהאוכלוסייה).
בצ'אשניקי יש בית עלמין יהודי.
אתאיזם אגנוסטי

אתאיזם-אגנוסטי הוא זרם פילוסופי המשלב בתוכו את האתאיזם והאגנוסטיות. אתאיסטים-אגנוסטיקנים הם אתאיסטים מאחר שאין בהם אמונה בקיום כל אלוהות מכל סוג שהיא ואגנוסטיקנים כיוון שהם לא מתיימרים לדעת או לקבוע האם האלוהות אכן קיימת או לא. האתאיסט האגנוסטיקן מנוגד לתאיזם אגנוסטי, שמאמין שקיימת אלוהות אחת או יותר, אך אינו מתיימר להיות בעל ידע כזה, או לקבוע לגבי זאת. אנשים המזדהים עם השקפה זו, עשויים להצדיק את עמדתם על ידי הפניה לאפיסטמולוגיה או תערו של אוקאם, או להתייחס לטענת קיום אלוהות כ"אפילו לא שגוייה".
טייבה (לבנון)

היסטוריה

בעת מאורעות תל חי, בשנת 1920, מצאו מקלט בטייבה מספר משפחות של תושבי מטולה אצל השיעים שאיתם היו ביחסים טובים באותם שנים. המשפחות התארחו אצל מוכתר הכפר כאמל אסעד, למרות זאת, במאי 1948, פשט הפלמ"ח על טייבה ואנשיו שרפו את הארמון של משפחת אסעד יחד עם עוד שבעה בניינים נוספים בכפר. באוקטובר 1948, במהלך מבצע חירם כבשה חטיבת כרמלי את הכפר ו-13 כפרים סמוכים. רק לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, ב-23 במרץ 1949 פינה צה"ל את הכפר. 
באפריל 1974 פשט כוח של צה"ל על הכפר פוצץ עשרה בתים ואת תחנת שאיבת המים האזורית. בינואר 1975, שוב פשט כוח של 200 חיילי צה"ל על הכפר ופוצץ בית על יושביו.
הכפר נכבש על ידי צה"ל במלחמת לבנון הראשונה ביוני 1982, והיה בשליטת ישראל עד מאי 2000, עת נסוג צה"ל מלבנון. בשנת 1998 נהרג חייל צה"ל ושניים נפצעו בחילופי אש בין שתי יחידות גולני סמוך לטייבה.
בזמן מלחמת לבנון השנייה בחודשים יולי-ספטמבר 2006 שוב כבש צה"ל את הכפר.
רוז מקנמרה

תחילת דרכה

רוז אן מקנמרה נולדה בדבלין לבנג'מין מקנמרה, נהג משאית, וג'ואנה (שיבון) מנגן, ב-10 בספטמבר 1885. אבא שלה נפטר ב-1898 כשרוז הייתה בת 15. היא הייתה אחת משבעה ילדים, מתוכם ארבעה מתו בגיל צעיר.

פעילות רפובליקנית

מארי Perolz הכירה למקנמרה את ארגון איניניה נה הרין בסביבות 1906. אחותה של פרוולז, דיליה, הייתה גיסתה של מקנמרה, נשואה לאחיה מתיו. רוז עבדה עם מתיו בחנות הרהיטים שלו. ב-1911, השתתפה מקנמרה במחאות נגד הביקור של המלך ג'ורג' בדבלין, המחאה בה נעצרה הלנה מולוני על שבירת חלון ראווה שבו הוצגו דמויות של המלך והמלכה.
מקנמרה הצטרפה לשין פיין והייתה חברה בקומן נה מאן כשזו נוצרה והתמזגה עם איניניה ב-1914. במסגרת פעילותה זו, היא צעדה במצעדים, ארגנה הפגנות, למדה עזרה ראשונה קרבית, וגייסה כסף בשביל תחמושת וציוד למתנדבים האירים.

ההתקוממות

ביום שישי שלפני הפסחא ב-1916, לקראת המרידה, מקנמרה וחברות קומן אחרות הכינו תחבושות שדה. ביום שני, בפתיחת המרידה, כל חברות המדור שלה בקומן התייצבו במדיהן בכיכר אמרלד, שם קיבלו את פקודותיהן מאיימון קנט. רוז שימשה כסגנית מפקדת הקבוצה ששירתה במרובון ליין, אשר התבססה במזקקה של ג'יימסון.
היו לה מספר תפקידים במהלך המרידה. היא שמשה כאפסנאית, ופעלה כצופה עבור הצלפים, וסידרה את המתקנים הרפואיים עבור הפצועים. ביום ראשון, ה-30 באפריל, הגיעה פקודת הכניעה. הוצע לנשים לעזוב את העמדה מכיוון שהבריטים לא החשיבו אותן כלוחמות, אך מקנמרה, יחד עם שאר נשות קומן, סירבה לעזוב, והנשים צעדו מהמבניין בין לוחמי המתנדבים, ויחד איתם, נעצרו ונכלאו.
בדרך למחנה ריצ'מונד היינו מאחורי המפקד תומאס מקדונה ומייג'ור מקברייד. כאשר הגענו לאזור קילמיינהאם, מייג'ור מקברייד וט. מקדונה אמרו: "כן, חברות, שירו" ומייג'ור מק ברייד אמר לי: "שירו לכן, חברות. אתן תהיו בסדר. מחר תשוחררו", ואני השבתי לו, "מה איתכם", כלומר כל הגברים. הוא אמר, בעצב רב, "אה, לא. אנחנו לא נצא. בנו יירו.
בזמן שהנשים היו כלואות בכלא קילמיינהאם הן שמעו את ההוצאות להורג של מנהיגי המרידה, כפי שחזה מקברייד. הנשים ארגנו ריקוד קבוצתי אירי באותו היום, כהמשך מחאתן. היא שוחררה ב-9 במאי.
בתקופה שלאחר המרידה, חברות קומן, שרובן אכן שוחררו כעבור זמן קצר, הקימו יוזמות לגיוס כספים ותמיכה באסירים ומשפחותיהם. בשנת 1917 מקנמרה מונתה כסגן ראשונה במדור, וקומן חזרו לתרגל באימונים קרביים. ב-1918 היא הייתה מעורבת יחד עם המדור שלה בפעילויות נגד גיוס לצבא הבריטי.

לאחר המרידה

במהלך מלחמת העצמאות האירית, מקנמרה עבדה עם הנשים האחרות בגיוס כספים, השתתפות בהלוויות ובתהלוכות מחאה בבתי הכלא בהם הוחזקו האסירים ששבתו אז רעב. ב-1919 מקנמרה קודמה למפקדת המדור. התפקיד שלה היה להבטיח שירותי סיעוד בכל תחנות העזרה הראשונה במהלך מארבים. היא הייתה מקבלת הודעה מראש כדי להכין את הבית לקבל פצועים.
במלחמת האזרחים האירית, היא שירתה תחת פיקודה של הרוזנת מרקייביץ'. היא נטלה חלק באירועים במתחם בית המשפט, אז התנגשו הכוחות שבעד ונגד האמנה האנגלו-אירית. מקנמרה, יחד עם קומן נה מאן, הייתה בצד אנטי-ההסכם. היא השיגה מים ומזון לחיילים, ונשאה הודעות עבורם.
רוז מקנמרה נפטרה ב-6 במרץ 1957.
הררי (מדינה)

דמוגרפיה

על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה לשנת 2005, חיים בהררי 196,000 תושבים, כאשר החלוקה היא 100,000 גברים ו-96,000 נשים. 74,000 או 37.8% הם כפריים, ו-122,000 או 62.2% הם עירוניים. להררי שטח של 311.25 קמ"ר וצפיפות ממוצעת של כ-630 איש לקמ"ר.
הקבוצות האתניות במדינת הררי הן אורומו 52.35%, אמהרים 32.6%, הררים 7.1% ו-3.2% גורג'ה. מכאן עולה כי ההררים הם מיעוט קטן במדינת האם שלהם.
התפלגות הדתות בהררי היא 60.3% מוסלמים, 38.2% נוצרים אתיופים אורתודוקסיים, 0.9% נוצרים פרוטסטנטים, 0.55% נוצרים קתולים, ו-0.1% דתות אחרות.
אלכס איש-שלום

חייו

בשירותו במשטרה היה ראש מפלג ביחידה הארצית לחקירת פשעים חמורים ולקח חלק בחקירות שנגעו לרשימת ה-11, לרצח עמוס אוריון. בהיותו תת-ניצב היה שותף עם הפרקליטות דורית ביניש ועדנה ארבל באיסוף המידע עבור ועדת כהן. מאוחר יותר היה עוזר לראש אגף החקירות בתקופת כהונתו של עוזי ברגר בראש האגף.
ב-1993 שימש ראש אגף החקירות במשטרת ישראל בדרגת ניצב, ובתום שירותו מונה למבקר המשרד לביטחון פנים ויועץ למבקר המדינה לענייני חקירות. בשנת 1998 הוזכר שמו כמועמד למשרת המבקר.
בשנת 2003 פרש ממשרד מבקר המדינה. היה מרצה למשפטים וקרימינולוגיה באוניברסיטת חיפה, מכללת בית ברל, מכללת שערי משפט והמכללה האקדמית גליל מערבי.
מחירי לינדל

מחירי לינדל (מס לינדל) הם צורת מימון של מוצרים ציבוריים, כאשר כל פרט משלם על המוצר הציבורי לפי התועלת השולית שלו. במילים אחרות, כל פרט משלם לפי כמות ההנאה או השימוש שהוא מקבל מהצריכה של יחידה נוספת מהמוצר הציבורי. ניתן להתייחס לכך כשיתוף קבוצתי של האנשים כדי לממן את המוצר, כך שמס לינדל מתאר את הכמות האופטימלית של מוצר ציבורי אשר בה סכום המחירים שאותה קבוצה של אנשים מוכנה לשלם עבור הוספת עוד יחידה מהמוצר, שווה לעלות השולית של אספקת אותו מוצר ציבורי.
אריק לינדל (1891 - 1960) היה כלכלן שוודי. הוא היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת אופסלה בשנים 1958-1942. היה גם יועץ לממשלת שוודיה ולבנק המרכזי. לינדל הציג את השאלה של מימון מוצרים ציבוריים בהתאם לצריכה של הפרט.

דוגמה מעשית

נניח לצורך הדוגמה שקיימים שני צרכנים של מוצר ציבורי, ועקומות הביקוש ההופכיות שלהם מתוארות באופן הבא:
בנוסף, נניח שפונקציית עקומת אפשרויות היצור היא , וכך ש .
פתרון הלינדל הוא למצוא את רמת ה  של אספקת המוצר הציבורי כך ש , והוא למעשה הפתרון למשוואה הבאה: .
ניתן לרשום משוואה זו גם כך: .
כאשר  ו- , אז פתרון הלינדל, רמת ה-  שבשבילה הסכום האנכי של עקומות הביקוש שווה ל-1, הוא . בזמן ש ,  ו- , אז  ו- . העובדה ש-  מראה שזה אכן פתרון לינדל. לכן בדוגמה זו, העלות של אספקת המוצר הציבורי ברמה  היא פשוט , מפני ש .
דרך אחת למימון המוצר הציבורי תהיה לגבות תשלום מכל אדם בגובה הצריכה שלו כפול המחיר האישי . אדם 1 יקבל חשבונית לתשלום על סך , מפני שהוא צורך 50 יחידות של המוצר הציבורי והמחיר האישי שלו הוא 0.6 לכל יחידה. אדם 2 יקבל חשבונית לתשלום על סך 20, כך שסכום החשבוניות של שניהם יהיה שווה בדיוק לעלות של המוצר הציבורי.
העובדה שסכום החשבוניות של שני האנשים הנ"ל, שהן למעשה סכום הגבהים של עקומות הביקוש של המחירים האישיים שלהם, מכסה בדיוק את העלות של המוצר הציבורי, אינה צירוף מקרים. זה נובע מהעובדה שהמחירים חייבים להסתכם ל-  כדי שההקצאה תהיה פתרון לינדל, ומההנחה שעלות יחידת מוצר ציבורי היא קבוע .

הפרוגרסיביות של מחירי לינדל

מחירי לינדל יהיו פרוגרסיביים אם ההנחה הבאה תתקיים: הרצון לשלם על מוצר ציבורי יגדל עם ההכנסה. אם ההנחה הזאת מתקיימת, אז המחירים יעלו עם ההכנסה. טיעון זה לא יוכל להתקיים במידה והמוצר הציבורי הוא נחות, כלומר שהביקוש למוצר עולה כשההכנסה יורדת. דוגמה מעשית לכך יכולה להיות ההנחה שהרצון לשלם על שירותי משטרה עולה עם ההכנסה (דבר שנראה הגיוני), אז מס לינדל יעלה עם ההכנסה, וזה מצביע על כך שמס לינדל הוא מס פרוגרסיבי.