ג'ון ויקליף

קורותיו

ויקליף נולד בצפון אנגליה בשנת 1331. לאחר שרכש השכלה, התמנה להיות פרופסור באוקספורד והפך לכומר הפרטי של אדוארד השלישי.
ויקליף מתח ביקורת על תשלום המס השנתי לאפיפיור שכפה המלך ג'ון על האנגלים למעלה מ-150 שנה קודם לכן. הוא טען, כי הכמורה חייבת למשוך ידה מכל החזקת רכוש; חובה עליה להיות ענייה ולעסוק בעשיית מעשים טובים. הוא הפיץ את הרעיון כי כתבי הקודש הם קנה מידה קובע ויחידי בענייני דת, וכי כל אדם יכול להיגאל על ידי אלוהים במישרין, ללא עזרת הכמורה. כן האמין, שעל טקסי הפולחן בכנסייה להיות פשוטים וצנועים יותר.

תרגום התנ"ך

ויקליף האמין שכתבי הקודש הם הדרך המהימנה ביותר להגיע לאמת אודות האל. אלא שרבים מבני עמו לא דברו לטינית, וודאי שלא עברית, ולכן גישתם לכתבי הקודש הייתה עקיפה בלבד, ויודעי-הלטינית יכלו לשלוט בה כרצונם. זו הסיבה שהובילה את ויקליף ליטול חלק בתרגום המקרא מלטינית לאנגלית. אין ספק שויקליף הוא שיזם את התרגום והנהיג את העוסקים בו, אך המזכה על התרגום הוענק בכלליות לכל אלה שעסקו בו, ללא מדרג או ציון החלקים המסוימים שתרגמו, ולכן מידת השפעתו המדויקת של ויקליף על הנוסח הסופי נותרה לא ידועה. 
לעומת התרגום הקודם של המקרא לאנגלית, שנערך על ידי ניקולס הירפורד, היה התרגום של ויקליף ועמיתיו בהיר וקריא יותר. הגהתו הסופית נעשתה על ידי אחיו הצעיר של ויקליף ב-1388.
נותרו שני כתבי יד, חלקיים או שלמים, של הגרסה הלא-מוגהת של התרגום. הדבר מעיד כאלף עדים על הפופולריות של הספר במאה ה-15. אנשי סיעתו של ויקליף, שתמכו בגישתו בתרגום,  כונו על ידי יריביהם "אנשי התנ"ך".

השקפותיו

ויקליף סבר כי כתבי הקודש הם הדרך האמינה היחידה להכרת האל, וביקש לאפשר לכל הנוצרים להסתמך עליהם, מבלי להזדקק לאפיפיורים ולאנשי-דת. הוא טען שאין כל בסיס מקראי למוסד האפיפיוריות. דרשותיו הביעו אמונה עזה בגורל, אמונה שהביאה אותו להכריז על 'הכנסייה הבלתי נראית של הנבחר', שנועדה לאלה שנגזר דינם לחסד, להבדיל מהכנסייה הקתולית ה'נראית'. לפי ויקליף, הכנסייה היא כליל הטוב והברכה; לאבודים ללא תקנה, החוטאים הנצחיים, אין בה נחלה; ומעל לכל - אין כי אם כנסייה עולמית אחת, ומחוץ לה אין כל ישועה.
כתביו המוקדמים בנושאי דת ופוליטיקה מגינים על מוסד המדינה ועל זכויותיו על הפרט. בספרו "על הכנסייה" (1379), טוען ויקליף מפורשות לעליונות המלך על הכמורה. נוסף על כך, במתקפה מובהקת על הקתוליות, דחה ויקליף את רעיון הגיהנום, והביע הסתייגות ממנהגי הפרישות, מהצליינות, מנוהג הכנסייה למכור כתבי מחילה ומהסגידה לקדושים. נוכח גישתו כלפי הקתוליות, ניתן להניח שהושפע ממתנגדיה המוקדמים. היה זה ויקליף שקבע את אחד מעיקרי הרפורמציה: עליונות סמכותו של המקרא בחייו ובאמונתו של הנוצרי.

התפשטות תורתו

לאחר שתרגם את התנ"ך, החל ויקליף להרביץ את משנת תורתו בחסידיו. הוא היה משלחם בזוגות, שניים-שניים להורות ולשרת את העם. אותם זוגות-כמרים, כונו בשם הכמרים העניים, ואילו האנשים שקיבלו את תורת ויקליף מפי אותם כמרים, נקראו בשם לוֹלרדים.
מאחר שתורת ויקליף נגדה את ההלכות הקתוליות, דן אותה האפיפיור לכף חובה. ואולם הפופולריות של ויקליף ומגינו רב העוצמה הצילו את חייו.
לאחר מות ויקליף, נרדפו חסידיו ללא רחם, ובמאת השנים שלאחר מכן (1382-1480) הועלו על המוקד ככופרים. תורתו נעקרה מהשורש ובמשך למעלה ממאה שנים שוב לא ערער איש באנגליה על הלכותיה של הכנסייה הקתולית.

השפעתו

בשלהי המאה הארבע עשרה, הובאו כתביו של ויקליף לבוהמיה על ידי חוקרים שלמדו בשעתם באוקספורד. בבוהמיה מצאה לה תורתו של ויקליף תומך נלהב בדמותו של יאן הוס שהיה הרקטור של אוניברסיטת קארל בפראג, מטיף מקובל ומנהיג תנועה שדרשה רפורמה בכנסייה. את אשר החל ויקליף, השלים הוס ולשניהם נזקפת זכות הראשונים למהפכה הדתית שהובילה לרפורמת הנצרות הפרוטסטנטית.