google/wiki40b huggingface dataset:
הצחוקייה

רקע

התוכנית "הצחוקייה" היא תוכנית סטנדאפ לילדים, בעלת פאנל של סטנדאפיסטים (נוספים עוד מדי עונה) המותאמים במיוחד עם מערכונים לילדים ונוער. הפורמט המקורי של הסדרה היה שלפני כל מערכון המנחה (דאז טוני ברמן) היה נותן לאחד מן הילדים לשלוף פתק מן הכובע שעליו רשום הנושא שעליו צריך לצחוק הסטנדאפיסט, ולאחר הכנה המנחה היה קורא לסטנדאפיסט לעלות לבמה, ולנסות להצחיק את הקהל. בעונה השנייה הפורמט אינו נשאר (והמנחה טוני ברמן הוחלף במורין אמור), ותפקידו של המנחה היה פשוטו כמשמעו להציג את הסטנדאפיסט (לפני כן גם היה מוסיף בדיחה קטנה על הבא לבמה) והסטנדאפיסט היה צוחק על כל נושא שירצה. לעיתים בין המערכונים היו גם מראיינים את הסטנדאפיסטים (או את המנחה) בשאלות לא קשורות, או סתם סיפרו סיפורים לא מעניינים. מעברון נוסף בעונות השנייה והשלישית הוא ה"מאחורי הקלעים" של אולם הצחוקייה. העונה הרביעית, שנקראה "סופרסטארז" של הסדרה הייתה מיוחדת: היא איחדה כמעט את כל הסטנדאפיסטים מעונות 1-3 (גם אלה שעזבו). בהבדל מעונות אחרות, לא היה את מעברון "מאחורי הקלעים" וגם השימוש ב"מנחה" יצא מהתוכנית - את העונה הרביעית והחמישית מנחים הסטנדאפיסטים עצמם, בסבב. במקום מעברונים בעונה הרביעית היו מערכונים קבועים בשם "על הספה" (על משפחה עצלנית) ו"ההסעה" (שמחקה את סדרות הנוער היומיות). בעונה החמישית הוחלפו המעברונים של "על הספה" ו"ההסעה" במערכונים קצרים של הצמד עופר ומאור, בנוסף להשתתפותם בבמה עצמה. החל מהעונה השישית, שחקן או שחקנית משתתף בתפקיד אורח לאורך העונה במערכונים קצרים מאחורי הקלעים, כשבעונה השישית השחקנית האורחת הייתה ליטל שוורץ, ובעונה השביעית השחקנית האורחת היא נאיה פדרמן.
Automatic for the People

הקלטת האלבום

העבודה על האלבום החלה בשבוע הראשון של יוני, כאשר הגיטריסט פיטר באק, הבסיסט מייק מילס והמתופף ביל ברי נפגשו מספר פעמים בשבוע באולפן חזרות. הם התנסו בהחלפת כלי הנגינה המקוריים שלהם. כפי שהעיד באק, כתיבת לחנים ללא תופים הייתה חוויה פוריה עבור הלהקה.
דרוקסלנד

תיאור

ההדפס "דרוקסלנד" נוצר בין השנים 1975-1974, תקופה בה התגורר האמן בהולנד. היא נוצרה בטכניקה של הדפס אופסט צבעוני והודפסה במהדורה של 200 עותקים בסדנת הדפס בשם "Steendrukkerij de jong & co", שפעלה בעיר הילפרסום (Hilversum) שבהולנד. גובה הגיליון הוא 59.5 ס"מ ורוחבו הוא 42 ס"מ.
העבודה שייכת לסדרת הדפסים שנקראה "גאוגרפיה גמישה (האטלס שלי)" והיא מעוצבת בצורה של מפה טופוגרפית. בתוך מסגרת המפה, המכילה מקרא, מופיעה שם העבודה בשפה האנגלית. כותרות המשנה מציינות את התאריך ה-15 בינואר 1974 בשעה 11:30 בבוקר ומציגות את המפה כתיאור "פיזי וחברתי (Physical and Social)". 
במרכז המפה משורטט דיוקן של דמות גבר המעוצבת כסדרה של קווי רכס או גובה, היוצרים תלת-ממד. הראש מוצג על רקע בצבע תכלת, כמעין חצי אי. דרוקס ציין במפה כמה אזורים בטקסט ובהם "Occupied Territory" ('שטח כבוש' או 'תפוס'), "Right Drucks" ( ימין דרוקס') ו"Left Drucks" ( שמאל דרוקס). בנוסף, מצוינים בה מקומות הקשורים לביוגרפיה של האמן. אחת מן הנקודות הללו, לדוגמה, היא "Baruch's Point" ('נקודת ברוך'), המהווה מחווה לאדם ברוך.
העבודה הוצגה בתערוכות רבות בישראל. עותקים שלה נמצאים באוספי מוזיאון ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות, מוזיאון ויקטוריה ואלברט ובאוסף המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר.
זיקית (קבוצת כוכבים)

כוכבי הקבוצה

α בזיקית הוא כוכב לבן צהבהב במרחק של כ-65 שנות אור ועם בהירות מדרגה 4.0. זהו הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה.
β בזיקית הוא כוכב כחול במרחק של כ-271 שנות אור ועם בהירות מדרגה 4.2.
γ בזיקית הוא ענק אדום במרחק של כ-410 שנות אור ועם בהירות שמשתנה סביב דרגה 4.1.
δ בזיקית הוא כוכב כפול המורכב מזוג כוכבים שאינם קשורים זה לזה - האחד הוא כוכב כחול במרחק של כ-360 שנות אור ועם בהירות מדרגה 4.5 והשני הוא כוכב כתום במרחק של כ-350 שנות אור עם בהירות מדרגה 5.5. הניגוד החד בצבעי הכוכבים יוצר מראה יפה כאשר צופים בהם במשקפת.

גרמי שמים מעניינים נוספים

NGC-3195 היא ערפילית פלנטרית הנמצאת מעט ממערב לכוכב δ בזיקית. קוטר הערפילית כ-40 שניות קשת (בדומה לקוטר של צדק ובהירותה היא מדרגה 11.5 כך שניתן לראותה רק באמצעות טלסקופ.
ורדי סרייבו

ורדי סרייבו הם כינוי שניתן לסימני התפוצצות ורסס של פגזים ופצצות מרגמה שפגעו ברחובות סרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה, במהלך המצור על העיר. לאחר תום המלחמה בבוסניה מילאו את הצלקות הללו בשרף אדום והן מהוות מזכרות למצור ולאבידות שהסב.
במשך 1,425 ימים, מאפריל 1992 ועד פברואר 1996, הייתה סרייבו נתונה במצור על ידי צבא יוגולסביה ובהמשך על ידי צבא רפובליקה סרפסקה. במהלך תקופה זו פגעו בעיר 470 אלף פגזים ופצצות מרגמה שירו הצרים עליה - בממוצע, למעלה מ-300 מדי יום. במהלך המצור נהרסו בעיר 35 אלף מבנים. מספר הרוגי המצור נאמד ב-10,000 עד 14,000, כ-60 אחוז מהם חיילים, והיתר אזרחים.
פגיעת הפגזים ורסיסיהם במדרכות ובכבישי העיר הותירה סימני פגיעה טיפוסיים שנראו כפרחים. לאחר תום המצור על העיר סומן כל סימן פגיעה שכזה שנותר במקום שבו נהרג מהפגיעה לפחות אדם אחד. הסימנים מולאו בשרף אדום וקיבלו את הכינוי "ורדי סרייבו". 
ורדי סרייבו נעלמים בהדרגה מנוף העיר ככל שהריצוף של הכבישים והמדרכות בה מוחלף.
משרד החוץ (יפן)

משרד החוץ  (ביפנית: 外務省, תעתיק: גאימוּ-שוֹ) הוא משרד בממשלת יפן האחראי על יחסי החוץ של המדינה. תחת חוקת יפן מ-1947 מחזיקה הממשלה בסמכות העליונה לניהול יחסי החוץ של המדינה, תחת פיקוח הדיאט. ראש הממשלה נדרש לדווח לדיאט אודות היחסים הבינלאומיים תקופתית, כשגם לבית הנבחרים וגם לבית היועצים יש ועדות בנושא יחסי החוץ. כל הסכם עם מדינה אחרת חייב באישור הדיאט. בתור ראש המדינה, ממלא קיסר יפן תפקיד טקסי בקבלת נציגים זרים ובאישרור ההסכמים שקיבלו את אישור הדיאט.
לאחר מלחמת העולם השנייה לא היו יחסי החוץ של יפן בסמכותו הבלעדית של משרד החוץ. בשל חשיבות הפן הכלכלי ביחסים, פעל המשרד בשיתוף פעולה עם משרד האוצר בנושאי מכס, כלכלה בינלאומית וכו'; עם משרד המסחר הבינלאומי והתעשייה בנושאי יבוא ויצוא; עם משרד החקלאות, היערנות והדיג בנושא זכויות דיג ויבוא של חקלאות זרה. 
אף על פי שמבחינה חוקתית שמורה זכות ההחלטה בנושאים מכריעים לראש הממשלה, לשר החוץ יש השפעה רבה והוא משמש יועץ לראש הממשלה בנושאי תכנון וישום מדיניות. לשר החוץ יש שני סגנים, כשאחד אחראי למשרד והשני משמש מתווך בין המשרד לדיאט. ניהול מדיניות החוץ מתחלק על פי רוב בין הלשכות הגאוגרפיות, העוסקות ביחסים עם מדינה ספציפית, לבין הלשכות הפונקציונליות, העוסקות ביחסים עם מספר מדינות. 
נכון ל-1 ביולי 2019, טארו קונה הוא שר החוץ של יפן.
כוח צנטריפטלי

תנועה במעגל אנכי

תנועה זו מתרחשת כאשר הגוף נע במישור המאונך לפני הקרקע. דוגמה לכך היא תנועת 'רכבת הרים' לאורך מסילה מעגלית זקופה. דוגמה אחרת היא מטוס הנחלץ מצלילה על ידי כניסה ללולאה מעגלית זקופה.
במקרה של רכבת הרים רדיוס המסלול קבוע (מסילה קשיחה), והכוח הצנטריפטלי איננו קבוע, עובדה המתבררת משימור האנרגיה המכנית במהלך תנועתה, שכן מהירותה הולכת ופוחתת עם העלייה, ועולה כשהגוף יורד, וכן רדיוס המסלול ומסת הגוף המסתובב לא משתנים (ראו הביטוי לכוח הצנטריפטלי).
השינוי במהירות הגוף מלמד גם על קיומו של כוח משיקי הפועל על הגוף, כפי שניתן גם להסיק מניתוח הכוחות הפועלים על הגוף במהלך תנועתו. הכוח הצנטריפטלי בתנועה זו מורכב משני כוחות: הכוח הנורמלי, המכוון פנימה לאורך רדיוס המסלול (במקרה בו התנועה היא לאורך צידה הפנימי של המסילה המעגלית), ורכיב של כוח הכובד הפועל על קרוניות הרכבת לאורך רדיוס זה. גודלו הרגעי של רכיב זה תלוי בזווית שבין וקטור כוח הכובד לבין כיוון רדיוס המסלול באותה נקודה. רכיבו השני של כוח הכובד המתקבל עקב הפירוק המתואר (הפרדה ישרת-זווית), הוא לאורך המשיק בנקודה נתונה (שכן רדיוס המעגל והמשיק למעגל בנקודה נתונה, ניצבים זה לזה). רכיב משיקי זה של כוח הכובד מקנה לגוף המסתובב תאוצה משיקית, כלומר מהירותו הקווית משתנה מנקודה לנקודה לאורך המסילה.
למהירות הגוף המסתובב בנקודה העליונה של מסלולו יש ערך מינימלי, שמתחתיו לא יוכל הגוף להשלים סיבוב מעגלי מלא. ערך זה קרוי מהירות קריטית, והוא מתקבל באופן הבא. גודלו של הכוח הצנטריפטלי בנקודה זו הוא: , ולכן, לפי החוק השני של ניוטון, מקבלים את הקשר , כאשר הערך המינימלי של Fc מתקבל עבור מצבים בהם N = 0, כלומר  .

מטוטלת חרוטית

כאשר מסובבים גוף נקודתי הקשור לקצה חוט סביב ציר אנכי, הכוח הצנטריפטלי מסופק על ידי הרכיב האופקי של המתיחות בחוט והוא מכוון אל מרכז המעגל, שנמצא על ציר הסיבוב (במקרה של גוף שאינו נקודתי, הכוח הצנטריפטלי מכוון אל מרכז המסה של המערכת).

גופים מסתחררים

במקרה של גוף מסתחרר (כלומר מסתובב סביב ציר העובר דרך הגוף עצמו), הכוח הצנטריפטלי מסופק על ידי מאמצי מתיחה פנימיים בין חלקיקי החומר המרכיבים את הגוף. כוחות אלה הם ששומרים על הגוף לבל יתפרק.

תנועת לוויינים

כוכבי-לכת וירחים הם דוגמאות ללוויינים. דוגמאות אחרות הן לוויינים מלאכותיים ששוגרו למטרות שונות. בכל המקרים הללו הכוח הצנטריפטלי מסופק על ידי כוח הכבידה בין כוכב האם (השמש או כוכב-לכת) לבין לווייניו (כוכבי-הלכת סביב השמש או ירחים ולוויינים מלאכותיים סביב כוכב-לכת), המכוון אל מרכז המסה של המערכת. מסלולי כוכבי-הלכת סביב השמש הם רק בקירוב מעגליים (מסלולי ההקפה הממשיים הם אליפסות בעלות אקסצנטריות נמוכה, בהתעלם מההשפעה ההדדית בין כוכבי-לכת שכנים).

מטענים חשמליים הנעים בשדה מגנטי

כאשר מטען חשמלי נע בשדה מגנטי, פועל עליו כוח בניצב למישור עליו נמצאים וקטור המהירות שלו ווקטור השדה המגנטי (כוח לורנץ). מאחר שכוח זה ניצב לווקטור המהירות, הוא מהווה כוח צנטריפטלי, שגורם למטען לנוע בשדה המגנטי במסלול מעגלי. תופעה זו מיושמת בדרכים שונות, למשל בספקטרומטר מסות.
מכשיר זה מבוסס על העובדה שרדיוס המסלול של החלקיקים הטעונים תלוי במסה שלהם, מה שמאפשר להשתמש בו להפרדת איזוטופים.
מירטילוס

מירטילוס (ביוונית: Μυρτίλος), דמות מהמיתולוגיה היוונית, בנו של הרמס, הרכב של המלך אוינומאוס.
מירטילוס שוחד על ידי פלופס (לפי גרסה אחרת, על ידי היפודאמיה) כדי לחבל במרכבה של אוינומאוס ולאפשר את ניצחונו של פלופס בתחרות מרכבות כשהפרס על ניצחונו של פלופס היה ידה של היפודאמיה, בתו של אוינומאוס. לפי המסופר פלופס הבטיח למירטילוס מחצית מהמלכות שיירש מאוינומאוס אם יזכה בידה של היפודאמיה. לפי גרסה אחרת הבטיח פלופס למירטילוס גם את הלילה הראשון עם היפודאמיה. מירטילוס הוציא או שחרר יתדות במרכבה של אוינומאוס וזו התפרקה במהלך המירוץ. לפי גרסה אחת, המלך הזועם הרג את מירטילוס ולפי גרסה אחרת המלך נהרג בנפילתו, אבל כשמירטילוס ניסה לתנות אהבים עם היפודאמיה (אולי בהתאם לשוחד שהובטח לו), האחרונה רצה בבכי אל פלופס ופלופס זרק את מירטילוס לתוך הים. בעודו טובע קילל מירטילוס את פלופס ואת צאצאיו.
הים סירב לקבל את מירטילוס וגופתו נפלטה אל החוף וממנה צמח שיח ההדס. ההדס ביוונית קרוי Myrtus, שם שנגזר משמו של מירטילוס, Myrtilus.
אלן לוינטל

ביוגרפיה

לוינטל נולד וגדל בקווינס שבניו יורק. הוא סיים תואר ראשון בהרברט קולג' , וכן השלים דוקטורט באוניברסיטת המדינה של אוהיו. לאחר מכן עבר להתגורר בלונג ביץ', קליפורניה, והחל לשמש כפרופסור לפסיכולוגיה קהילתית באוניברסיטת המדינה של קליפורניה שבלונג ביץ'. בהמשך נכנס לפוליטיקה ושימש כחבר במועצת העיר לונג ביץ' ב-1992, שם שירת עד 1998.
ב-1998 התמודד וזכה בבחירות לבית הנבחרים המדינתי של קליפורניה, מטעם המחוז ה-54 המכסה חלקים במחוז לוס אנג'לס. הוא נבחר מחדש לכהונות נוספות ב-2000 וב-2002. ב-2004 התמודד לסנאט המדינתי של קליפורניה, על תקן המחוז ה-27, המכסה את מחוז ונטורה ופרבריה הצפון-מערביים של לוס אנג'לס. לאחר בחירות מקדימות ללא תחרות במפלגה הדמוקרטית, נבחר לאחר שהביס את יריבו הרפובליקני ברוב של 63% ממניין הקולות. הוא זכה בכהונה נוספת ב-2008, עם ניצחון בהיקף דומה.
בנובמבר 2012 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית על תקן המחוז ה-47 של קליפורניה, לאחר שגבר על יריבו הרפובליקני גרי דה-לונג. הוא הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2013. בנובמבר 2014 נבחר לכהונה שנייה. בבית הנבחרים לוינטל חבר בוועדה לענייני חוץ וכן בוועדה למשאבים טבעיים.
לוינטל גרוש ונשוי בשנית. הוא אב לשני ילדים מנישואיו הראשונים. בוני לוינטל, אשתו הראשונה, נבחרה גם היא לשרת בבית הנבחרים המדינתי של קליפורניה.
נקודת סלאב

גילוי

לשון היבשה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1974.

מקור השם

לשון היבשה נקראת על שמו של השליט הבולגרי דספוט אלכסיוס סלאב (ששלט במאה ה-12 וה-13).
ישראל תמרי

ד"ר ישראל תמרי (נולד בשנת 1946) הוא  קרדיולוג  ישראלי, היה מנהל יחידת צנתורי לב בבית החולים וולפסון, משורר ומתרגם שירת הייקו.

ביוגרפיה

נולד בירושלים. מאז תחילת שנות ה-70 הוא עוסק בתחום הקרדיולוגיה ומתמחה בצנתורי לב. הוא חבר בחברה הקרדיולוגית הישראלית ובחברה הקרדיולוגית האמריקאית ומרצה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
במקביל לפעילותו הרפואית הוא עוסק בשירה ובתרגום. פרסם שני ספרי תרגום של שירת היקו מיפנית לעברית. כמו כן ערך את ספריו של חותנו הרב שלמה גורן "תורת הרפואה" ו"תורת המדינה".
נשוי לדרורית (בתם של הרב שלמה וצפיה גורן) ואב לשלושה. מתגורר בגבעתיים.
יהודה אברהמוב

יהודה (יוודה) ססונוביץ אברהמוב (באזרית: Yevda Sasunoviç Abramov;‏ 12 ביוני 1948, קירמיזי קסבה, מחוז קובה, אזרבייג'ן) הוא חבר האספה הלאומית של אזרבייג'ן וסגן יו"ר הוועדה הפרלמנטרית בנושא זכויות אדם. אברהמוב הוא ממוצא יהודי מיהודי ההרים, המייצג חלק מהקהילה היהודית באזרבייג'ן.

קורות חיים

נולד בכפר קרסניה סלובודה ב-1948. בוגר החוג להיסטוריה במכון הפדגוגי של מדינת אזרבייג'ן; ודובר רהוט של שפות (מלבד אזרית) של רוסית, טורקית ופרסית. משנת 1971 שימש כמורה וסגן מנהל בבית ספר תיכון באזור מחוז קובה; משנת 1987 שימש יו"ר וועד הפועל ומורה בבית ספר תיכוני בקרסניה סלובודה; משנת 2000 שימש כראש העירייה של קרסניה סלובודה. לאחר מכן הפך חבר מפלגת אזרבייג'ן החדשה של נשיא אזרבייג'ן. 
ב-6 בנובמבר 2005 נבחר כחבר פרלמנט מטעם קובה-קאסר, אזור בחירה 53; משמש בפרלמנט כעת כסגן יו"ר הוועדה הפרלמנטרית לנושא זכויות אדם; ראש קבוצת העבודה ליחסים בין-פרלמנטריים בין אזרבייג'ן-ישראל; וחבר בקבוצות העבודה ליחסים בין פרלמנטריים, אזרבייג'ן-ארגנטינה, אזרבייג'ן-קובה ואזרבייג'ן-רוסיה.
נשוי ואב לארבעה ילדים.
ברוך איבצ'ר

ביוגרפיה

איבצ'ר נולד ב-1940 בחדרה ושירת בצה"ל  בחיל הקשר. בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 סיים תואר במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, פתח משרד קטן בחדרה והתחתן עם נעמי. 
לבקשת אחיו, מנחם, שהיה הבעלים של מפעל  מזרנים בוונצואלה, הגיע איבצ'ר ב-1970 ללימה (בסיום לימודי אשתו  בבצלאל), למפעל מזרנים בלימה. מתוך כוונה להישאר שנתיים בלבד-הוא רכש מפעל קטן שמכר תחילה בהיקף של כ-700 אלף דולר והשתרע על כ-3,000 מ"ר. לאחר תקופה מסוימת בנה בתחום המפעל את בית ברוך שאירח תרמילאים ישראלים במהלך טיולם בפרו.
ב-1984 קיבל אזרחות פרואנית ועם הצלחת המפעל החל איבצ'ר לבצע השקעות בתחומים נוספים. כך רכש בתחילת 1985 אחזקה בערוץ ה-2 של הטלוויזיה בפרו. בתחילת שנות ה-90 הגדיל את אחזקותיו בערוץ הטלוויזיה ל-54%, והתחנה הפכה להיות השנייה בגודלה בפרו. 
ב-1996 החלה תחנת הטלוויזיה בבעלותו בחשיפת שחיתויות של נשיא פרו וראש המשטרה החשאית, לאחר ניסיונות שוחד כושלים על מנת להוריד את התוכנית, וב-1997 נשללה אזרחותו הפרואנית והוחרמו עסקיו של איבצ'ר בזמן שהיה במסע עסקים באירופה. כתוצאה מכך הוא ומשפחתו עברו למיאמי והוא רכש דירה בהרצליה. במשך 3 שנים הוא פעל להחזרת אזרחותו ביחד עם קומץ עיתונאים שחברו אליו מערוץ הטלוויזיה כשבסופם מוחזרת לו אזרחותו ורוב רכושו והוא חוזר לפרו בסוף שנת 2000. לאחר חזרתו היה שותף בלוטו הפרואני אך לאחר מספר שנים מכר את חלקו.
בזמן שהותו בפרו וגם כשגר במיאמי ובהרצליה השקיע בישראל בחברת ההשקעות להט-לב, במשרד יחסי הציבור של רני רהב, בסרטים: "הקיץ של אביה" ו"הינשוף". משפחת איבצ'ר אימצה את קבוצת הכדורסל מכבי חדרה.
איבצ'ר שותף ברשת בתי הקפה "קופי בין" ו"לחם ארז" בישראל ומחזיק  בנדל"ן בישראל ובמפעלים ברחבי דרום אמריקה. הוא בעל זיכיון לסרטי כל האולפנים הגדולים של הוליווד בפרו, וייבא לשם את מכונות "דלקן 2000" - מערכת תדלוק אוטומטי. הוא שותף בחברת ההפקות "דנה הפקות" ותרם למרכז הבינתחומי הרצליה בבניית אודיטוריום גדול.   איבצ'ר מתגורר בלימה באחת האחוזות המהודרות בדרום אמריקה ועסקיו מוערכים במאות מיליוני דולרים.
איבצ'ר נשוי לנעמי ולהם 4 בנות. והוא מתגורר בלימה ובתל אביב.
עזריאל אוירבך

תולדותיו

נולד בשכונת שערי חסד בירושלים, לרב שלמה זלמן אוירבך. אחיו היה הרב שמואל אוירבך. בילדותו למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים ולאחר מכן בישיבת סלבודקה בבני ברק. נישא ללאה (ה'תרצ"ח - ח' בסיוון ה'תש"ע), בתו של הרב יוסף שלום אלישיב. בחשוון תשע"ג נישא למינה, אלמנת הרב אברהם אלישיב, נכדו של הרב אלישיב ואחיינה של אשתו הראשונה.
שימש לאורך השנים כראש ישיבה במספר ישיבות בירושלים, בהן ישיבת אמשינוב וישיבת טורדא. משמש כרבה של קהילת חניכי הישיבות בשכונת בית וגן בירושלים, נשיא ישיבות משכן שלמה ותורת משה - הרב לייזרוק, וחבר "בד"ץ שארית ישראל". מעורב בתחומי העסקנות הציבורית החרדית. מכהן כיושב-ראש ועד הרבנים לענייני צדקה, נשיא ועדת הרבנים של ארגון איחוד הצלה, חבר בוועד הרבנים של הגמ"ח המרכזי, סגן נשיא הנהלת ישיבת קול תורה וחבר ועד הרבנים המייעץ לארגון "עזר מציון".
רודי גוטנדורף

קריירה

גוטנדורף, יליד קובלנץ שבגרמניה, שיחק במשך 9 שנים עבור TuS נויינדורף, מועדון מעיר הולדתו.
בשנת 1953 פרש גוטנדורף מכדורגל והחל לקחת חלק בקורס אימון בהדרכתו של זפ הרברגר. בשנת 1954 קיבל רישיון מאמן. במשך 48 השנים הבאות אימן גוטנדורף נבחרות לאומיות וקבוצות רבות. ההישג הגבוה ביותר אליו הגיע גוטנדורף כמאמן הוא זכייה בגביע אוקיאניה לאומות 1980, יחד עם נבחרת אוסטרליה. בנוסף, הוא המאמן הזר הראשון שאימן ביפן, כשאימן את יומיורי בשנים 1984–1985.
נפטר ב-13 בספטמבר 2019.
קוליברי שחור-חזה

מאפיינים

קוליברי זה חי מדרום קנדה באלברטה וקולומביה הבריטית למערב ארצות הברית עד אוקלהומה ומדרים עד למקסיקו. הוא נפוץ ביערות, שדות, מדרונות הרים, פרדסים, ושיחים הכוללים פרחים מפיקי צוף. חלק מפרחים אלה עונתיים והקוליברי נודד דרומה בחיפושיו אחר הפרחים.
אורכו של הקוליברי 8.25 ס"מ ומשקלו רק 3.5 גרם. הוא בעל גוף אפור-ירקרק וראש וחזה שחורים, מקור ארוך ורגליים שחורות קטנות. הכנפיים לבנות ומסתובבות לאחור כמו על ציר, כך שהקוליברי יכול לרפרף במקומו. הוא מהיר מאוד וקשה לתפוס אותו באוויר.
הקוליברי מעופף בנחלות פרטיות ותוקף כל משיג גבול. הוא פעיל רק במשך היום ומחפש צוף ואבקה מפרחים אך גם צד חרקים קטנים. הקוליבריים נפגשים בעיקר בעונת הרבייה. את הקן הם מכינים בין הצמחים הנמוכים והוא מורכב בעיקר מחזזיות ומקורי עכבישים. בקן הנקבה מטילה 2 ביצים לבנות הבוקעות אחרי 15 יום. שני הזווגים עוזרים בטיפול בהם.
מרכזית בת גלים

התחנה המרכזית בת גלים ממוקמת בשכונת בת גלים בעיר התחתית של חיפה, ופעלה בשנים 1974-2003, הייתה חלק ממערך התחבורה הציבורית הפנים-עירונית בחיפה, והבין-עירונית ממנה יצאו אוטובוסים לכל רחבי ישראל.

מבנה התחנה

מבנה התחנה משתרע לגובה ומאכלס בתוכו גם את בניין אגד. המבנה תוכנן על ידי משרד האדריכלים שרון-אידלסון יחד עם פרייברגר ורוזוב. תכנון הקונסטרוקציה הייחודית לתחנה הופקד בידי המהנדס אשר מילשטין ממשרד המהנדסים "א. מילשטין - א. זינגר". בעבר שכנו בבניין גם משרדי הנהלת חברת החשמל עד שעברו למגדל חברת החשמל בדרום העיר. הרציפים העירוניים מוקמו בחלק העליון של התחנה, הקרוב לכניסה, כך שהאוטובוסים המגיעים לא היו צריכים לרדת לקומה הבין-עירונית. כמו כן קיים מעבר תת-קרקעי המחבר בין תחנת רכבת בת גלים, מרכזית בת גלים, והתחנות לכיוון מזרח הממוקמות בצידה השני של דרך ההגנה. המעבר איפשר גישה נוחה לקווים החולפים על פני התחנה בדרכם מזרחה - במקור היו אלה הקווים מטירת כרמל ועתלית לכיוון הדר הכרמל. במבנה היו כ-40 חנויות, שני סניפי בנק, סניף דואר, אולם אירועים וקיוסקים.
בצמוד לתחנה היה מוסך לטיפול באוטובוסים עם 16 עמדות, חמש תחנות תדלוק, וחניון ל-200 אוטובוסים.

היסטוריה

תוכנית להקמת התחנה אושרה על ידי עיריית חיפה בשנת 1965, כדי להחליף את התחנה המרכזית בשדרות הכרמל. הבנייה החלה ביוני 1968, על ידי סולל בונה. התחנה נחנכה במאי 1974 ונקראה על שמו של מרדכי עופר.
לפני שינוי מערך האוטובוסים בחיפה ובניית מרכזית חוף הכרמל ומרכזית המפרץ, הייתה זו התחנה המרכזית היחידה של חיפה, ורוב הנסיעות הבין-עירוניות המגיעות לחיפה היו מסתיימות בה, פרט לנסיעות מסוימות שהיו מסתיימות או מתחילות בהדר: קווי טירת כרמל ועתלית, חלופות שעות שיא של קווי הקריות וצפון הארץ, וכן נסיעות שנכנסות לחיפה בין שישי אחר הצהריים לבין שבת אחר הצהריים. ממנה היו יוצאים קווים לכל חלקי חיפה.

התחנה כיום

בעקבות פתיחת מרכזית המפרץ ומרכזית חוף הכרמל ועצירת כל התחבורה הבין-עירונית המגיעה לחיפה מלהיכנס אל תוך העיר, התחנה נסגרה.
בשלב הראשון נשארו עדיין במתחם התחנה רציפים של מספר קווים עירוניים, אך אלה הוצאו ממנה זמן מה לאחר פתיחת מרכזית חוף הכרמל ב-2003. עד אמצע שנת 2012 בקצה התחנה היה מסוף "בת גלים", אך כיום האוטובוסים מגיעים לתחנת הרכבת חיפה בת גלים הסמוכה לתחנה, ומאז פעילות האוטובוסים בתחנה נפסקה כולה.
כיום המבנה נטוש לחלוטין ואין בו שום פעילות.
בסוף שנת 2018 השלימה חברת נצבא את רכישת השליטה במתחם.
רפאל אולבינסקי

חייו

רפאל אולבינסקי, יליד קיילצה, סיים לימודי אדריכלות בפקולטה לאדריכלות בטכניון ורשה, פולין, בשנת 1969, ובהמשך התפרסם כצייר ומעצב גרפי מוכשר. בשנת 1981 היגר לארצות הברית. מגזינים ידועים, כדוגמת הדר שפיגל הגרמני, הגדירו אותו כאחד מגדולי האמנים הסוריאליסטים כיום, העומד בשורה אחת עם אנדי וורהול וסלבדור דאלי. 
אולבינסקי זכה ביותר מ-100 פרסים שונים עבור עבודותיו, כולל מדליות זהב וכסף מאגודות המאיירים היוקרתיות של ניו יורק ולוס אנג'לס וממועדון "ארט דיירקטורס". 
תמונותיו מוצגות בגלריות ובמוזיאונים בעלי שם, כדוגמת המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, וספריית הקונגרס בוושינגטון.
תפוקתו הרבה של אולבינסקי ואיכות עבודתו הן מרשימות. בין השאר עיצב אולבינסקי מאות כרזות לסרטי קולנוע, הצגות תיאטרון ואופרה, וזכה בפרסים בינלאומיים רבים אף בתחומי עיצוב אלה. בין הסרטים הרבים להם עיצב כרזות: האזרח קיין, קטיפה כחולה, טוטסי, שיער, פלאטון, היו זמנים באמריקה, סיפור הפרברים ומאות אחרים.
משה ביגל

תולדות חייו

נולד בשנת ה'תשט"ו לשרה יוכבד ור' גדליה דוד, ניצולי השואה מטרנסילבניה, וגדל בבני ברק. למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב, ובאלול ה'תשל"ד החל ללמוד בישיבת מרכז הרב בירושלים, והפך לתלמידם המובהק של הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב אברהם אלקנה שפירא והרב שאול ישראלי. לאחר נישואיו המשיך ללמוד בכולל של הישיבה ולאחר מכן עבר לימית ולמד בכולל של הישיבה במקום, שם למד אצל ראש הכולל הרב יעקב אריאל, אצלו התמחה בהוראת הלכה. הוסמך לרבנות על ידי הרבנות הראשית לישראל, וכן קיבל תעודת הוראה מטעם מכללת הרצוג. בנוסף ללימודיו בכולל, שימש כרב בית הספר הדתי בעיר. במסגרת הסכם השלום עם מצרים ופינוי ימית, פונתה משפחתו למושב גני טל שבגוש קטיף. זמן קצר לאחר מכן נבחר לכהן כרב המושב גן אור, אך פרש מתפקידו לאחר תקופת כהונה לא ארוכה, ועבר ליישוב נווה דקלים שזה עתה הוקם. בנווה דקלים שימש כרב בית הספר "נאות קטיף". בעקבות שאלות רבות שצצו לאור החקלאות המודרנית שהתקיימה בישובי גוש קטיף, נמנה עם מייסדי "מכון התורה והארץ". כמו כן, ייסד את "המכון להסברת מפרשי התלמוד", במסגרתו הוציא את קובצי "גליונות עיון בסוגיות שבת", אשר נשלחו בדואר למנויים. בשנת תשמ"ט נבחר לכהן כרב היישוב מיתר, תפקיד בו הוא מכהן עד היום. במשך שנים רבות הרצה בתחומי יהדות וחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמכללת חמדת הדרום, וכן לימד בישיבת ההסדר "לב לדעת" ("השלוחה") בשדרות ובישיבה תיכונית קריית ארבע. כיום מלמד במכינה הקדם-צבאית "נווה אביה" בערד.
במשך שנים ארוכות נמנה עם חוקרי "המכון לרבני יישובים" בקריית ארבע, בנשיאות הרב דב ליאור, שגם אותו מחשיב כרבו. הוא חבר בארגון רבני צהר, במסגרתו עורך חופות רבות לזוגות חילוניים והיה חבר בוועדת הכשרות של הארגון.
נשוי להניה, בתו של הרב אברהם סילברט, מייסד וראש ישיבת בני עקיבא אהל שלמה בבאר שבע, ולהם שמונה ילדים.

חקר הכשרות

תחום עיסוקו העיקרי של הרב ביגל הוא הכשרות, ובייחוד הכשרות בעידן המודרני והמתועש. הוא פרסם מאות מאמרים בתחום זה בבמות שונות, בעיקר בעלון "השבת" של ארגון צהר, מרצה על כך ברחבי הארץ ומשיב תשובות בטלפון ובאינטרנט. בשנים 2008–2009 היה עונה באופן קבוע על שאלות ותשובות בענייני הלכה באתר ynet. כמו כן, עורך הרב ביגל מחקרים מעשיים בתחום הכשרות.

דעותיו

תפיסתו ההלכתית בנושא הכשרות היא, שעל הרבנות הראשית לישראל לשמש גוף כשרות המספק שירותי "כשרות כלל ישראלית" המתאימים לכלל האוכלוסייה בישראל, ללא הבדלי עדות ורמה דתית ועל כן עליה לספק כשרות ברמות הידור שונות המתאימות לכל גוני האוכלוסייה. הוא מתנגד לחומרות יתרות בתחום הכשרות, אשר אינן מתאימות לכל האוכלוסייה אלא ליחידי סגולה, ומייקרות את מחיר המזון הכשר.
הוא יזם תוכנית במסגרת רבני צוהר להכשרת משגיחי כשרות מורשים מטעם הרבנות הראשית, אשר יעבדו בחנויות מזון מטעם צוהר. תוכנית זו נועדה, לדבריו, לתת רוח גבית לחיזוק מערכת הכשרות הציבורית של רבנות הראשית. עם זאת, יצא חוצץ נגד גוף הכשרות של "צהר", משום שהוא מחליש לטענתו את כוחה של הרבנות הראשית.
לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות הביע תמיכה בדעתו של הרב שפירא שיש לסרב פקודה לבצע פינוי יישובים.
מתיר כניסה בטהרה לחלק משטח הר הבית.
בשנת תשס"ח הצטרף למכתב רבני הערים שהביע תמיכה בדברי הרב שמואל אליהו שלא למכור או להשכיר דירות לערבים.
בועית

בביולוגיה, בועית (אנגלית: Vesicle) היא אברון בתוך הציטופלסמה של התא, המוקף בממברנה ומכיל חומרים שונים. תפקידי הבועית כוללים אחסון, עיכול (בחד-תאיים), הפרשה וסילוק מים עודפים.
צ'רנומורץ נובורוסיסק

היסטוריה

הקבוצה הוקמה לראשונה ב-1907 כ"אולימפיה נובורוסיסק".
ב-1931 השתלטה אגודת דינמו על הקבוצה והיא נקראה בשם זה במשך עשור. ב-1945 שינתה שמה לסטרויטל לאחר שהועברה לבעלות מפעל בנייה מקומי ופורקה כעבור זמן. ב-1960 הוקמה מחדש בשם צמנט נובורוסיסק וב-1992 החלה להיקרא בשמה הנוכחי, צ'רנומורץ נובורוסיסק.
לאורך כל התקופה הסובייטית, החל משנת 1960 שיחקה בדרג ב' של האליפות הסובייטית. ב-1992, עם הקמת ליגת העל הרוסית הקבוצה קיבלה הזמנה מהתאחדות הכדורגל הרוסית להתמודד בליגת המשנה, ב-1994 העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה והתמודדה בליגת העל הרוסית עד 2001 כאשר הישג השיא שלה היה המקום השישי (שבשל כך קיבלה זכות להתמודד בסיבוב הראשון בגביע אופ"א. היא נפגשה במשחק הראשון מול ולנסיה הספרדית ובמשחק הראשון, שנערך בביתה, הקבוצה הפסידה 1:0 והשאירה סיכוי להעפיל אם תנצח בחוץ, אך במשחק הגומלין היא נמחצה על ידי הספרדים, לאחר שהובסה בתוצאה 0:5 והודחה מהטורניר). בסיום עונת 2002 סיימה במקום ה-16 והאחרון ונשרה לליגת המשנה.
בעונת 2002 התמודדה הקבוצה בליגה הרוסית הראשונה, אך לא הצליחה להעפיל שוב לליגה הבכירה, אף שהעפילה לגמר גביע הליגה הרוסית, בו הפסידה לזניט סנקט פטרבורג, 5:2 בסיכום הכללי. ב-2005 הקבוצה נשרה לליגה החובבנית, תחת השם "פ.צ. נובורוסיסק" וזמן קצר לאחר מכן העפילה לליגה השנייה. ב-2007 העפילה לליגת המשנה, אלא שבעונת 2009 הודחה בחזרה לליגה השנייה.
ב-2010 הקבוצה הבטיחה את מקומה בליגת המשנה 3 מחזורים לסיום העונה וזכתה בגביע ליגת הכדורגל המקצוענית להכרעת מנצחת הליגה הרוסית השנייה. אלא שבהתאם לתוצאות העונה, ירדה ליגה וחזרה לליגה השנייה בשנת 2011. 
מאז עונת 2013 מתמודדת הקבוצה בליגה הרוסית השנייה.

האצטדיון המרכזי

האצטדיון המרכזי בנובורוסיסק, נבנה ב-1930 במימון כוחות הביטחון הסובייטיים, באמצעות אגודת "דינמו". תחילה נשא האצטדיון את השם "דינמו" ובשנות ה-70 נקרא אצטדיון טרוד.
עד 1996 האצטדיון הכיל עד 8,000 צופים, באותה שנה הוא שופץ והורחב וכיום מכיל 12,910 מקומות ישיבה. האצטדיון מכיל 4 יציעים: יציע מערבי (3,000 מקומות), יציע מזרחי (2,500), יציע צפוני (5,000) ויציע דרומי (2,000 מקומות ישיבה). בשנת 2014 שופץ שוב.