פריקס

עלילה

סיפור העלילה המרכזי בסרט מתמקד בגמד האנס (הארי ארלס), המופיע במופע שוליים בקרקס. הוא מאורס לגמדה אחרת המופיעה בקרקס, פרידה (דייזי ארלס), אך חושק באמנית הטרפז היפה קלאופטרה (אולגה בקלנובה), שאינה מגלה בו עניין. אך כשנודע לקלאופטרה על הונו הרב, היא מפתה אותו ולבסוף גם מתחתנת אתו, במטרה לרשת את הונו ולברוח עם אהובה האמיתי הרקולס (הנרי ויקטור), איש השרירים. בטקס קבלת הפנים בחתונתה עם האנס, מסיבים כל ה"פריקים" אל השולחן ומחליטים לקבל את קלאופטרה אל קרבם על אף חריגותה בהיותה "נורמלית". הם עורכים מעין טקס קבלה, שבו הם מעבירים מיד ליד גביע גדול מלא יין וכל אחד שותה ממנו, כשהם שרים ללא הפסק "אנו מקבלים אותה! אנו מקבלים אותה! אחת מאתנו! אחת מאתנו! גוּבּל-גוֹבּל, גוּבּל-גוֹבּל!" ("We accept her! We accept her! One of us! One of us! Gooble-gobble, gooble-gobble!‎"; משפט שהפך לציטוט מפורסם מהסרט). הטקס מעורר גועל אצל קלאופטרה, שפולטת בטעות כי היא מנהלת רומן עם הרקולס. היא גם לועגת לפריקים, שופכת את היין בפניהם ומבריחה אותם. למרות שהושפל, מחליט האנס להישאר עם קלאופטרה.
זמן קצר לאחר מכן, חש האנס ברע ונופל למשכב. קלאופטרה הרעילה את כוס היין שלו בחתונה, והיא ממשיכה לטפטף טיפות רעל לתרופה שלו כדי להביא למותו. באחת הפעמים שבהן דנים קלאופטרה והרקולס במזימת הרצח של האנס, שומעת אותם במקרה ונוס (ליילה היימס), אחת מאמניות הקרקס ה"נורמליות", והיא אצה לספר את ששמעה להאנס ולשאר הפריקים. בשיאו של הסרט, תוקפים הפריקים הזועמים את קלאופטרה ואת הרקולס באקדחים, בסכינים ובחפצים חדים אחרים, ומעוותים לחלוטין את גופם ופניהם של השניים לכדי חזות מעוררת חלחלה. הרקולס אמנם אינו נראה שוב על המרקע, אולם בסופו המקורי של הסרט, הפריקים אף מסרסים אותו. קטע זה הוסר מהסרט בשל התנגדות נמרצת של הצנזורה. בסיום הסרט נחשף גורלה המר של קלאופטרה, שהפכה ל"ברווז אנושי" מקרקר. הפריקים המיסו את ידיה והשחיתו אותן לצורה של רגלי ברווז, ופלג גופה התחתון כוסה לצמיתות בזפת ובנוצות.
לאחר השלמת הסרט הוסיפו לו ב-MGM "סוף טוב", שבו חי האנס חיי עושר בבית מפואר. ונוס וחברה הליצן, פורסו (וולאס פורד), באים לבקר אותו בביתו יחד עם פרידה, שמנחמת את האנס כשהוא פורץ בבכי.

ראשית ההפקה ופיתוח התסריט

באמצע שנות ה-20 רכשה MGM תמורת 8,000 דולר את הזכויות לסיפורו הקצר של רובינס "דורבנות" שפורסם בכתב העת Munsey's Magazine, בשכנועו של בראונינג, שעבד באותה תקופה בבימוי סרטים אילמים באולפני MGM. הארי ארלס, הגמד ששיחק בסרט את דמותו של האנס ושיתף פעולה עם בראונינג עוד בסרט The Unholy Three‏ (1925), הוא שהציע לבראונינג לקרוא את סיפורו של רובינס. "דורבנות" עסק במסע נקם של גמד קרקס באנשים "נורמליים" שניסו לנשל אותו מירושתו. בראונינג, שהיה בעצמו אמן קרקס בראשית ימיו, התלהב מהסיפור, וכבר באביב 1927 החל לעבד אותו לתסריט קולנועי. הסיפור הקצר של רובינס מספר על גמד בשם ז'אק קורבה (Jacques Courbé) שמתאהב ברוכבת הסוסים ז'אן מארי (Jeanne Marie). היא מתחתנת אתו רק משנודע לה שירש לאחרונה הון רב. היא סבורה שגמדים מזדקנים במהירות ומתים בגיל צעיר, ומתכננת להינשא לאהובה האמיתי, סימון לפלר (Simon LaFleur), עם מותו של ז'אק. במסיבת החתונה הסואנת מעליבה ז'אן השיכורה את ז'אק, ואומרת שהיא יכולה לשאת על כתפיה את ה"קוף הקטן שלה" לאורך צרפת כולה. שנה אחר כך, לאחר שלא ראה אותה זמן רב, סימון מופתע לגלות את ז'אן בפתח העגלה שבה הוא נוסע, כשהיא לבושת בלויים. היא מתחננת בפניו לעזרה ולהגנה מפני בעלה, שמאלץ אותה לעמוד ב"התחייבות" שלה מטקס החתונה, ולשאת אותו על כתפיה, פשוטו כמשמעו, לאורך צרפת. לפתע נכנס ז'אק לעגלה, ובמאבקו של סימון המנסה להרחיק את ז'אק מז'אן, הורג ז'אק את סימון בחרבו. ז'אן נאלצת להשלים עם גורלה, מרכיבה את בעלה ז'אק על כתפיה וממשיכה בדרכה לאורך צרפת.
בראשית שנות ה-30 עבר בראונינג לביים כמה סרטים באולפנים המתחרים, סרטי יוניברסל. אולם ביוני 1931 פנה אליו המפיק הראשי של MGM, אירווינג ת'ולברג, בהצעת עבודה. ת'ולברג שאף לתפוס נתח מתחום סרטי האימה, שהיה בתקופת פריחה, ופנה אל בראונינג לאחר הצלחתו הגדולה בסרט האימה "דרקולה" (1931) שביים ב"יוניברסל", בכיכובו של בלה לוגוסי ("יוניברסל" היו אז אולפנים קטנים, שהוציאו תחת ידם גם את סרט האימה המצליח "פרנקנשטיין" בכיכובו של בוריס קרלוף, שהיה בשלבי עבודה במקביל ל"פריקס"). ב-7 ביוני 1931 נחתם החוזה בין בראונינג ל-MGM. ת'ולברג הציע לבראונינג לעבד לקולנוע את מעלליו של הפורץ ארסן לופן, דמותו הספרותית של מוריס לבלאן, בסרט בכיכובו של ג'ון ברימור. יום לאחר חתימת החוזה הודיע בראונינג לת'ולברג כי לא התלהב מהרעיון לסרט העוסק בארסן לופן, ואמר שיעדיף לעבד לקולנוע את סיפורו של רובינס "דורבנות". את "ארסן לופן" (1931) ביים בסופו של דבר ג'ון קונוויי (John Conway) בהפקה של MGM.
ת'ולברג לא היה משוכנע כי "דורבנות" ראוי לעיבוד קולנועי, אך הסכים לתת לבראונינג הזדמנות לנסות להפוך את סיפור הנקמה מכמיר הלב ל"סיפור אנושי" מרגש. ת'ולברג הפקיד על הסרט את שני התסריטאים שביקש בראונינג, ויליס גולדבק ואליוט קלוסון, ולאחר מכן הצטרפו לצוות הכותבים אף ליאון גורדון, אדגר אלן וולף, אל בוסברג, וכן צ'ארלס מקארתור שלא זכה לקרדיט כתסריטאי. כתיבת התסריט ארכה חמישה חודשים. בסיפורו המקורי של רובינס נערכו שינויים מהותיים, ולמעשה נותר ממנו בסרט רק סיפור החתונה של גמד ואישה בגובה רגיל, וסיפור סעודת החתונה הרועשת.
לדברי ויליס גולדבק, הוא עבד על כתיבת התסריט כמעט לבדו, ושיתוף הפעולה שלו עם בראונינג היה "מוגבל מאוד". הוא גם טען שלא נעזר כלל בסיפור "דורבנות". הוא סיפר: "אירווינג ת'ולברג קרא לי למשרדו, לאחר ש'דרקולה' היה להצלחה כבירה בקופות, וביקש ממני לנסות לחשוב על סיפור אימה נוראי יותר מכל השאר. לאחר ששלחתי לו תסריט מוגמר הוא קרא לי שוב למשרדו, וכשנכנסתי פנימה היה ראשו טמון בין זרועותיו על השולחן, כאילו מוכנע. או שחש ברע. הוא הביט בי בעצבות, נענע בראשו ונאנח, 'ובכן, זה אכן נוראי'".
לפי ויליאם ס. הארט ג'וניור, לא אהב בראונינג את סיום הסרט, ודרש מהאולפנים לשנותו. אולם הסוף נותר ללא שינוי. לדבריו, בראונינג רצה שהסרט יהיה בעל סיום מלנכולי שידגיש "את העצבות של האנשים המסכנים הללו שלעולם לא יוכלו להיות כמו כולם. ואולם הם כפו עליו... את הנקמה המופרעת הזו, כדי שיהיה לסרט סוף מקברי".

ליהוק וצילום

תחילה יועדו תפקידיהן של קלאופטרה וונוס לכוכבות הקולנוע מירנה לוי וג'ין הארלו בהתאמה, אך לבסוף החליט ת'ולברג שלא ללהק לסרט שחקנים מוכרים. על פי דייוויד ג'. סקאל ואליאס סבאדה, ייתכן שהסיבה לכך היא שת'ולברג זיהה את הבעייתיות שבתסריט. לתפקיד קלאופטרה לוהקה אולגה בקלנובה, שהייתה כוכבת עבר בתיאטרון האמנותי של מוסקבה ועמדה לפרוש מהקריירה ההוליוודית שלה. לתפקיד ונוס לוהקה, במקום ג'ין הארלו, השחקנית ליילה היימס, שהייתה מוחתמת ב-MGM והייתה בעלת מראה מושך וכישרון משחק, אך לא הייתה מפורסמת. בראונינג שילב בסרט גם כמה שחקנים ששיחקו בסרטיו הקודמים.
המלהק בן פיאזה (Ben Piazza) חיפש במשך כחודש בניו יורק ובחוף המזרחי של ארצות הברית אמני קרקס שהופיעו במופעי מוזרויות. הוא שלח לאולפנים בהוליווד תמונות ותצלומי וידאו של שחקנים פוטנציאליים, ובראונינג בחר לבסוף מביניהם את צוות השחקנים של הסרט. דמויות ה"פריקים" שהופיעו בסרט כוללות את פיטר רובינסון ("השלד האנושי"), אולגה רודריק ("האישה המזוקנת"), פרנסס או'קונור ומרתה מוריס (שהיו חסרות זרועות), והתאומות הסיאמיות ויולט ודייזי הילטון. בסרט הופיעו גם "ראשי הסיכה" (אנשים בעלי ראש קטן מהרגיל) זיפ וזופ (אלבירה וג'ני ליי סנואו) ושליצי, גבר ששמו האמיתי סיימון מץ שהיה לבוש שמלה - ייתכן מהסיבה שהייתה לו שלפוחית שתן רגישה, אך הדבר נתון במחלוקת. כמו כן, הופיעו בסרט ג'וזפין ג'וזף, אינטרסקסואל שגופו היה חצוי לחצי גברי ולחצי נשי, ג'וני אק חסר הרגליים, הנסיך רנדיאן שהיה חסר רגליים וידיים (שמו אוית בסרט בצורה שגויה כ"רנדיון"), אליזבת' גרין אשת החסידה, וקו-קו אשת הציפור שלקתה בתסמונת וירצ'ו-סקל המאופיינת בגמדות ובראש דמוי ציפור, וזכורה בעיקר בסצנה שבה היא מרקדת על שולחן הסעודה. מבין שחקנים אלו, התאומות דייזי וויולט הילטון כבר היו אמניות במה ידועות.
באוקטובר 1931 החלו צילומי הסרט, שארכו 36 ימים בלבד. הסרט צולם על הסט של הסרט "סוזאן לינוקס: נפילתה ועלייתה" שטרם פורק, שהופק בידי MGM וכיכבה בו גרטה גרבו. בדומה לעלילת הסרט עצמו, חלה הפרדה בין הפריקים לאנשים ה"נורמליים". גם ותיקי תחום הבידור חשו "זעזוע ובעתה" לנוכח דמותם של הפריקים, ואלו אכלו את ארוחותיהם בנפרד משאר הצוות. על אף התלונות והמחאות מצד העובדים על הסט, החליט ת'ולברג להשלים את הסרט עם הליהוק המקורי. כמה מבכירי MGM סברו שיש לבטל את ההפקה, לרבות מנכ"ל האולפנים לואי ב. מאייר, שזעם על כך שת'ולברג ממשיך בהפקת הסרט. במהלך הצילומים עצמם ניתנה לבראונינג יד חופשית במידה רבה, מאחר שת'ולברג סמך עליו שייצר שובר קופות כפי שעשה ב"דרקולה". לדברי עובדי MGM באותה תקופה, "אנחנו לא זוכרים שהוא היה נלהב יותר לגבי שום דבר אחר כמו שהוא נלהב כעת לגבי סרט זה. כך, שככל הידוע לנו, מדובר בערובה ודאית לכך ש'פריקס' יהיה אחד משוברי הקופות של שנת 1932".

לקראת ההפצה

אף שת'ולברג היה בטוח שהסרט יזכה להצלחה מסחרית, הקרנות הניסיון שלו בינואר 1932 גררו תגובות קשות מצד הקהל, שנטש בהפגנתיות את האולם, ואחת הצופות אף איימה על MGM בתביעה משפטית בטענה שהסרט גרם לה להפלה. אולפני MGM נאלצו לפסול את הסרט ולדחות את מועד הפצתו המקורי, שנקבע ל-20 בינואר. עוד לפני כן המליצו כתבי עת מקצועיים לבעלים של בתי קולנוע שלא להקרין את הסרט אלא אם כן יצפו בו קודם. בעקבות כישלון הקרנת הניסיון, הוחלט ב-MGM לקצץ את הסרט מ-90 דקות לכ-64 דקות בלבד. קוצץ חלק ניכר מהסצנה שבה תוקפים הפריקים את קלאופטרה בעודה שוכבת מתחת לעץ, קוצצה סצנת סירוסו של הרקולס, וכן כמה קטעים קומיים וחלק ניכר מסוף הסרט. ב-MGM החליפו את סצנת הפתיחה לסצנה בכיכובו של כרוז הקרקס, וכך גם הוחלפה סצנת הסיום בסצנה שבה משלימים הגמדים האוהבים. הגרסה המקוצרת, באורך 64 דקות בלבד, הוקרנה בהקרנת בכורה בתיאטרון פוקס בלוס אנג'לס ב-10 בפברואר 1932.

גילוי מחדש וקבלה מאוחרת

בשנות ה-60 התגלה הסרט מחדש: הוא הוצג ב-1962 בפסטיבל ונציה, וזכה לביקורות חיוביות של מבקרי הקולנוע, שראו בו סרט אנושי ומלא חמלה. הסרט הוקרן אז על רקע שערוריית התרופה תלידומיד, שנשים הרות נטלו אותה להקלת בחילות בוקר, אך ילדו תינוקות מעוותים ובעלי מומים. במגזין הצרפתי הנחשב "מחברות הקולנוע" נכתב, לדוגמה, כי הסרט הוא "אנושי, אנושי מדי"; טום מיילן ממגזין Sight & Sound כתב כי "גם אם הסצינות האחרונות של הסרט מזוויעות מספיק כדי להביא הנאה לאלו בעלי הטעם המחריד ביותר, הסרט חושף את טבעו האמיתי בחום ובאנושיות שלו". מבקר הקולנוע אנדרו סאריס אף תיאר את הסרט כ"אחד מהסרטים הכי מלאי חמלה שנוצרו אי פעם". הוא אף הפך לסרט פולחן של תרבות הנגד, שאימצה את מושג ה"פריק" כמרכיב זהות.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הרבו להקרין את הסרט בבתי קולנוע שונים בארצות הברית בהקרנת חצות, והוא מהמייצגים המובהקים ביותר של סרטי קולנוע החצות. בשנת 1988 עובד הסרט למחזה תיאטרון בבימויה של ג'נוויב דה קרמבון (Geneviève de Kermabon). גם בהמחזת התיאטרון מנה צוות השחקנים בעיקר אנשים בעלי מוגבלויות פיזיות, כגון: פיסחים, גידמים, גמדים, ענקים, אישה בעלת משקל עודף וכדומה; אולם בניגוד לסרטו של בראונינג, כל השחקנים בהצגה היו בעלי נוכחות בימתית חזקה, כמו שתיאר זאת מבקר התיאטרון של עיתון הטיימס: "צוות השחקנים של 'פריקס' מציג כישרון משחק, יופי וחן, ומעלים כל מחשבה מתנשאת שיכולה לחלוף במוחו של הצופה".
ב-1994 נבחר "פריקס" כסרט לשימור בידי ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, בשל "חשיבותו מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית". ב-2004 דורג במקום ה-15 ברשימת "100 הסרטים המפחידים ביותר" של ערוץ Bravo האמריקאי.
הציטטה "We accept her! We accept her! One of us! One of us! Gooble-gobble, gooble-gobble!‎" ("אנו מקבלים אותה! אנו מקבלים אותה! אחת מאתנו! אחת מאתנו! גוּבּל-גוֹבּל, גוּבּל-גוֹבּל!") הלקוחה מסצנת סעודת החתונה הפכה לאמרת כנף קומית המשמשת לתיאור טקס חניכה, וזכתה לאזכורים בתרבות הפופולרית, למשל ב"סאות' פארק" ובסדרת האנימציה של "מוכרים בלבד".