google/wiki40b huggingface dataset:
דברים שצריך

עלילה

עלילת הספר עוסקת בחנות חדשה "דברים שצריך", הנפתחת בעיירה "קאסל רוק" שבמדינת מיין.
הסחורה הנמכרת בחנות מספקת לקונים את מה שנראה כמאווי לבם הכמוסים ביותר, תמורת תשלום מיוחד במינו, הזורע כאוס ואלימות בעיירה השקטה.
בעל החנות לילנד גאונט תולה על דלת החנות שלט ובו כתובות המילים Caveat emptor ( "ייזהר הקונה" ), השלט זוכה להתעלמות מצד כל תושבי העיירה.
אנשיי העיירה קונים בחנות אחד אחרי השני את הדברים שאותם הם רוצים יותר מכל בתמורה למחירים נמוכים ו"תעלולים" קטנים שאותם עליהם לבצע לתושבים אחרים בקסטל רוק. בדרך כלל מבצע התעלול מכיר את המטרה אך לא בקשר הדוק איתה.
התעלולים גורמים למריבות בין אנשיי העיר, מריבות המתפתחות למעגל אלימות.
בספר מוסבר כי גאונט עובר מעיר לעיר, מארץ לארץ ומוכר לאנשים זבל חסר שימוש אך האנשים שקונים אותו רואים אותו כדבר שהם הכי רוצים.
הקונים מפתחים אובססיה פיזית לחפצים שאותם קנו.
גאונט מאיים על הקונים שאם לא יבצעו את התעלולים הוא יקח את החפצים שלהם וכך בעצם שולט בהם דרך החפצים שאותם מכר.
לקראת סוף הספר גאונט גורם לכל אחד מהתושבים לחשוב שאחד מהתושבים האחרים רוצה לגנוב את החפץ שלו, הוא משדר להם בחלומם לבוא אליו לחנות, וכך ביום השביעי לפתיחת החנות נכנסים קונים הרוצים להגן על החפצים אליהם פיתחו אובססיה, גאונט מוכר להם נשק ומשכנע אותם להרוג את מי שהם חושבים שרוצה את החפצים שלהם.
בסוף הספר עוזריו של גאונט - אייס מריל ודנפורט "בסאטר" קיטון - טומנים דינמיט בכל העיר.
השריף אלן פנגבורן, אחד מהאנשים אשר לא קנו חפצים אצל גאונט מבין בסוף הספר כי גאונט הוא שד הרוצה להרוס את העיר ואף מצליח לגנוב את המזוודה בה אחסן גאונט את נשמות האדם שמתו בגלל התוכנית הזדונית שלו ובכך להבריח אותו מהעיירה.
אלן, אהובתו פולי והשוטר נוריס רידג'וויק מצליחים להמלט מקסטל רוק ורואים אותה עולה כולה באש.
העמוד האחרון כמעט וזהה לעמוד הראשון.
בשניהם הקורא מגיע לעיירה קטנה (בתחילת הספר קסטל רוק ובסופו ג'נקשיין סיטי) שם אחד מהמקומיים מסביר לו על הלך הרוחות בעיר ומספר על חנות חדשה שעומדת להיפתח ( בעמוד הראשון שמה "דברים שצריך" ובאחרון "תפילות שנענו") וגלגל ההרס והאימה מתחיל שוב הפעם בג'נקשיין סיטי.
לארס הדגארד

לארס הדגארד (בדנית: Lars Hedegaard Jensen, מבוטא לארס הידיגור, נולד ב-19 בספטמבר 1942) הוא סופר, היסטוריון, ועיתונאי יהודי-דני, שנודע כאחד מחשובי המתנגדים לאסלאם הרדיקלי, המכונה על ידו אסלאמו-פשיזם, באירופה. מייסד אגודת העיתונות החופשית (דנמרק) (Trykkefrihedsselskabet) ב-2004 ואגודת העיתונות החופשית הבינלאומית ב-2009. עמית מחקר בכיר במכון גייטסטון.

קורות חיים

הדגארד נולד ב-1942 בעיר הורסנס, שבדנמרק. ב-1969 נישא לברברה לוין, יהודיה אמריקאית והתגייר למענה. ב-1971 סיים תואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת ארהוס (Aarhus) וב-1973 גם באנגלית באוניברסיטת קופנהגן. היה עד גיל 40 חבר ב"מפלגת העבודה הסוציאליסטית" הדנית ( Socialistisk Arbejderparti), שהייתה מפלגה טרוצקיסטית. 
במהלך שנות השבעים היה הדגארד אחד העורכים של סדרת ספרי היסטוריה, Fundamental Historie, שתיארה את קורות העולם במאה העשרים מנקודת מבט שמאלית. אחר כך כיהן כעורך בהוצאת "פוליטיקן" הדנית ובמקביל גם שימש כיועץ לאחת מהסתדרויות העובדים של דנמרק ועורך כתב העת שלה. בשנים 1987–1989 כיהן כאחד משני העורכים הראשיים של העיתון השמאלי - העצמאי הקטן Dagbladet Information (הדגארד היה העורך השמאלי, בעוד פיטר נובו משמש כעורך הימני "המאזן"). במהלך שנות התשעים עבד כעורך עבור גוף בינפרלמנטרי סקנדינבי הקרוי "המועצה הנורדית" (Nordisk Råd) ובשנים 1999–2008 היה עיתונאי ובעל טור קבוע בעיתון הוותיק ביותר בדנמרק ואחד הוותיקים ביותר בעולם - Berlingske Tidende. הטור שכתב ב"ברלינסקה טידנדה" נקרא Groft Sagt - "לדבר בבוטות". את תוכני הטור הזה ודומיהם הוא משמיע וכותב גם כיום (2013) כפרשן פוליטי בעיתונות, ברדיו ובטלוויזיה, בדנמרק וברחבי העולם.
נשוי כיום בפעם השנייה, גר בקופנהגן ויש לו שלושה ילדים ועוד בת מאומצת אחת.
יצחק מן (עורך)

ביוגרפיה

יצחק מן נולד ב-1890 בעיירה פשמישל שבגליציה, אוסטריה, בנם של מינדל לבית אייכנבאום וניסֶן מן. אביו היה שו"ב וחסיד.
מנעוריו נתפס להשכלה ולציונות. בשנת 1905 או 1908 ייסד מן עם חבריו לבית המדרש את אגודת הנוער "עבריה" בעירו. האגודה נוסדה במטרה להפיץ את ידיעת השפה והספרות העברית בקרב הנוער היהודי. היא הייתה סניף של הסתדרות בשם זה, ואחת הראשונות מסוגה בגליציה. פעילותה של האגודה הייתה ענפה ומוצלחת: חברי הקימו ספרייה עברית וקיימו הרצאות, מסיבות ודיונים.
לאחר שעבר בחינת בגרות אקסטרנית למד באוניברסיטת וינה מדעי הרוח ומדעי הטבע: פילוסופיה, לשון וספרות יוונית, מתמטיקה ופיזיקה. במהלך לימודיו בווינה היה חבר באגודת הסטודנטים הציונים "תיאודור הרצל".
בשנת 1920 קיבל תואר דוקטור.
נישא לד"ר מעכה (מאשה) מן, רופאה, חברתו מנעוריו, והיה אב לשני בנים: עמנואל (נולד ב-1915) ורפאל (נולד ב-1928).
במשך כמה שנים עבד בהולנד, ובשנת 1924 עלה לארץ ביחד עם אשתו ובנם הבכור והתיישב בירושלים. כעבור שנתיים, ב-1926, החל לעבוד בלשכה הראשית של קרן קיימת לישראל ושימש כעורך ראשי של הוצאותיה הספרותיות במשך שלושים שנה, עד יום מותו. בין היתר ערך את הספרייה "לנוער" שהוציאה הקק"ל, שבמסגרתה ראו אור עשרות מונוגרפיות על התנועה הציונית.
במקביל עסק בעבודה ספרותית מחוץ לקק"ל, ושלח ידו בתרגום ספרי יסוד מהפילוסופיה היוונית, הספרות הסוציאליסטית-מרקסיסטית, פסיכולוגיה וחינוך.
תרגם את "על בריאת העולם" לפילון האלכסנדרוני (בעריכת משה שוובה) ואת מאמרות הרקליטוס, ספרו הפילוסופי של הרברט מרקוזה "שיטת "הגל", "על האישיות בהיסטוריה" לגיאורגי פלכאנוב, "הקפיטל" מאת קארל מרקס (כרך א' תורגם עם צבי וויסלבסקי, ואת כרך ב' תרגם לבדו), "אנטי-דיהרינג (הפיכת המדע בידי מר אויגן דיהרינג)"  לפרידריך אנגלס, את "לקראת פסיכולוגיה דיאלקטית-מאטריאליסטית" לאוטו פניכל ואת כרך א' של "מכתבים לאם" מאת וילהלם שטקל (את שניהם תרגם ביחד עם שמואל גולן, האחרון בעריכת צבי זהר) את "אני מאמין בחינוך" מאת ג'ון דיואי וכן את "כאז כן אתה" לסומרסט מוהם.
בשנת 1948 זכה (לצד צבי וויסלבסקי) בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת עבור תרגומם ל"קפיטל".
ערך פרסומים שונים ופרסם מאמרים בעיתונות.
כתב את ההקדמה לספר היזכור לעיירתו פשמישל, שהופיע לאחר מותו, בשנת תשכ"ד 1964.
מן התגורר בבית שבנה בשכונת תלפיות בירושלים, והיה חבר ועד השכונה. כן כיהן כראש בית הכנסת של השכונה, ונהג לעבור לפני התיבה בו לעיתים קרובות.
מן נפטר בעקבות התקף לב אור ליום א' דחוה"מ פסח, ט"ז בניסן תשט"ז, בביתו שבירושלים, בשנה ה-66 לחייו.
הניח את אלמנתו, ד"ר מעכה (מאשה) מן, את בנו הבכור עמנואל ואת אשתו וילדיו, וכן אחות וגיס.
אחיו יעקב מן (1888–1940) היה רב, מורה והיסטוריון, מהדור הראשון של חוקרי הגניזה הקהירית.
אלמנתו נישאה שנים אחדות לאחר מותו לידידו וגיסו ישעיהו זנה.
בנו הצעיר של יצחק מן, רפאל, נהרג בנעוריו, בעת שעלה על מוקש באזור קיסריה בשנת 1943.

בנו הבכור, עמנואל, נישא לחיה ליפשיץ והיה אב לבנים. נפטר בירושלים ב-2008.

נכדו ד"ר רפי מן הוא עיתונאי לשעבר, וכיום חוקר תקשורת והיסטוריון. נכד נוסף הוא איזי מן, הקרוי על שמו. הוא שדרן, עורך ומגיש תוכניות ברשת ב' של קול ישראל וסופר.
ילקוט מעם לועז

ילקוט מעם לועז הוא אנתולוגיה תורנית רחבת היקף, בת עשרים ושלושה כרכים המאספים בתוכם, ביאורים ומדרשים על התנ"ך, פרקי אבות והגדה של פסח, בתוספת פסקי הלכות קצרים, בלשון קלה ועממית.

היסטוריה

תחילתה של הסדרה בחיבור בשפת הלאדינו של החכם רבי יעקב כולי, על ספר בראשית ומחצית ספר שמות עד פרשת תרומה. חלקי המשך לילקוט, במתכונת החלקים הראשונים, חיברו במהלך המאות הי"ח והי"ט חכמים שונים: ר' יצחק מאגריסו ערך והוציא לאור את הילקוט לספר שמות ולספרי ויקרא ובמדבר (ככל הנראה על פי רשימות שהותיר רבי יעקב כולי). ר' יצחק ארגואיטי חיבר את הפירוש לספר דברים. במהלך המאה התשע עשרה נדפסו מספר כרכים על חלק מספרי הנביאים והמגילות. במחצית השנייה של המאה העשרים, תורגמה סדרת הספרים לעברית, תוך הרחבה ניכרת של הליקוט, על ידי הרב שמואל קרויזר-ירושלמי. בסדרה העברית ראה אור ילקוט מעם לועז לחמשת חומשי תורה (בשנים תשכ"ז-תשל"א), לספרי נביאים ראשונים וחמש המגילות (תשל"ב-תשמ"ב), לתהלים (תשמ"ב-תשמ"ד), משלי (תשמ"ה), ירמיהו (תשמ"ז), תרי עשר (תש"נ-תשנ"א) וישעיהו (תשנ"ד-תשנ"ו). כרך נוסף נסוב על מסכת אבות ועל דרך ארץ זוטא (תשל"ב).
הספר זכה לפופולריות עצומה בקרב קהילות יהדות ספרד, שנהגו לקרוא מן הספר בחוג המשפחה, בשבתות מסביב לשולחן, לאחר תפילת שחרית, וכספר הקראה לילדים לפני השינה. הספר נחשב על ידי רבים, כגולת הכותרת של ספרות הלאדינו בכמות ובאיכות.

מקור שמו של הספר

מנהג נפוץ הוא שמחברי ספרים תורניים, רומזים את שמם בשם ספרם. היוזם והסופר הראשון של הסדרה, רבי יעקב כולי, ייחד בתחילה את ספרו לנשים וילדים שאינם בקיאים בלשון הקודש, אלא מדברים בלע"ז.כשההשראה לכך היא מפרק התהילים הידוע מקריאת ההלל, המתחיל במילים: "בצאת ישראל ממצרים בית יעקב מעם לועז." ומסיים במילים "מלפני אדון חולי ארץ, מלפני אלוה יעקב." כאשר חז"ל דרשו כי המילים "בית יעקב" רומזות לנשים, המילים "מעם לועז" מרמזות על הקבוצה בעם המבינה ומדברת בלועזית, וההופעה של השם "יעקב" פעמיים והמילה "חולי" המרמזת על שם משפחתו כולי.

השפעתו ההלכתית

כיוון שהספר לא נכתב בעברית, הוגבלה השפעתו ליודעי שפת הלאדינו בלבד, והוא נזכר רק פעמים ספורות בספרי חכמי ספרד כמו החיד"א והרב חיים פלאג'י. יוצא מן הכלל הוא הרב עובדיה יוסף, שציטט את הילקוט בספרי השו"ת שלו פעמים רבות, גם בתשובות שנכתבו לפני תרגום הספר. כמו כן, בספר פלא יועץ שכתב רב אליעזר פאפו, מוזכר הספר לשבח, אלא שהוא מציין שישנם חכמים שהתנגדו לילקוט, כיוון שהוא שימש כתחליף ללימוד תורה מעמיק ובסיסי יותר לפשוטי העם, ואף עשוי היה להטעות אותם בהלכה.
יוצא דופן בודד לכלל זה ניתן נמצא בשו"ת מהרש"ם של רבי שלום מרדכי הכהן שבדרון, שהיה רבה של ברז'אן שבגאליציה, וציטט את הילקוט.
מעת שתורגם הספר לעברית בשנת ה'תשכ"ז, הוא שימש כמקור הלכתי גם בספרי פוסקים אשכנזים נוספים, כמו המנחת יצחק והציץ אליעזר.

תרגומי הספר

חשיבותו של הספר, הביאה לתרגומו למספר שפות.
התרגום הראשון של חלקים מספר בראשית ושמות נעשה לשפה הערבית יהודית, בשם "פתשגן הכתב". הוא נדפס באלג'יר בין השנים ה'תרמ"ו לה'תרנ"ד. וחזר ונדפס בג'רבה בשנת ה'תרצ"ט.
לעברית תורגם הספר במלואו על ידי הרב שמואל קרויזר וכונה "ילקוט מעם לועז" ונדפס לראשונה בירושלים החל משנת ה'תשכ"ז. הרב קרויזר כתב גם את המשך סדרת הספרים על רוב חלקי הנ"ך, ובסך הכל מפעלו הגדול מסתכם ב-32 כרכים.
לאנגלית תורגם הספר (בעיקר על ידי הרב אריה קפלן) לסדרה של 20 כרכים בשם Torah Anthology.
ערוץ כנסת

היסטוריה

ההיסטוריה של שידורי טלוויזיה רציפים ממליאת הכנסת מתחילה בשנת 1995, עת ערוץ 33 של רשות השידור החל לשדר את דיוני הכנסת.
בשנת 2003, עם איחוד ערוץ 33 והערוץ הלוויני בערבית של רשות השידור, לא נותר זמן אוויר בערוץ לשידורי הכנסת, ורשות השידור הציעה להקים ערוץ חדש. הצעה זו עלתה בד בבד עם יוזמה של הכנסת להקמת ערוץ ייחודי לשידורי הכנסת, ונחקק "חוק שידורי טלוויזיה מהכנסת" שהסדיר את העניין. ערוץ הכנסת פועל מכוח חוק שידורי ערוץ הכנסת, התשס"ד-2003 ותקנות שידורי ערוץ הכנסת, התשס"ו–2005.
תפישת השידורים של הערוץ נגזרת מסעיף 1 לחוק הקובע: "מטרתו של חוק זה להסדיר שידורי טלוויזיה מן הכנסת והפצתם לציבור הרחב יחד עם משדרים אחרים בעלי עניין ציבורי, כדי לאפשר נגישות לדיוני הכנסת ולעבודתה, לטפח מודעות אזרחית ולחזק את ערכי הדמוקרטיה".
בראשית ימי הכנסת השש עשרה, מינה יושב-ראש הכנסת דאז, ח"כ ראובן ריבלין, ועדת בחירה מיוחדת לבחירת הגוף המשדר הזמני של ערוץ הכנסת החדש. במכרז השתתפו רשות השידור וחברת החדשות של ערוץ 2. הוועדה בחרה בהצעתה של חברת החדשות של ערוץ 2 להפעלת ערוץ הכנסת. הערוץ עלה לאוויר ב-3 במאי 2004. מאז פתיחת הערוץ מכהן אורי פז כמנכ"ל הראשי ועידית בן יאיר היא מנהלת התוכניות.
ביוני 2006, במכרז חדש לערוץ בחרה המועצה לשידורי כבלים ולוויין בשנית את חברת החדשות להפעיל את הערוץ. הזיכיון המחודש שהוענק, אישר את הפעלת הערוץ החל מנובמבר 2006 למשך 10 שנים.
באוקטובר 2016 פרסמה המועצה לשידורי כבלים ולוויין מכרז להפעלת הערוץ. ארבע חברות הגישו הצעה במכרז: חברת החדשות הישראלית (חדשות 2 דאז ומפעיל הערוץ עד המכרז), קבוצת RGE באמצעות חברת החדשות של ערוץ 10, חברת אימג'ין ב.ה השקעות במדיה (ערוץ 20) וקבוצת נוספת בשם שידורי העם המורכבת מתיא תקשורת, יסמין טי. וי. ועמרב השקעות. במכרז זכה ערוץ 20 אך בסוף חודש יולי, בעקבות פנייה לבג"ץ של חדשות 2 וחברת RGE, המחזיקה בחדשות עשר, הוחלט להקפיא את הליך החלפת הזיכיון. ב-7 בדצמבר הוכרז כי הצעת ערוץ 20 נפסלה בשל פגמים כלכליים. ב-26 בדצמבר פנתה חדשות 2 למועצת הכבלים והלוויין בבקשה לבטל את הליך המכרז. ב-31 במאי 2018 החליטה מועצת הכבלים והלוויין שקבוצת RGE, בעלת השליטה בערוץ עשר, אשר הגיעה למקום השני במכרז, היא שתפעיל את הערוץ. שבועיים לאחר מכן הגיש ערוץ 20 עתירה לבג"ץ נגד ההחלטה, בטענות נגד בדיקת ההצעות שהוגשו במסגרת המכרז ונגד חוות הדעת שפסלה את זכיית הערוץ. ב-19 ביולי, טענות ערוץ 20 וחברת החדשות נדחו על ידי בג"ץ. ב-1 באוגוסט 2018 עלה הערוץ לאוויר בבעלות RGE, ועבר לשידור בפורמט מסך רחב (16:9).

אופי הערוץ

הערוץ הוא ערוץ אקטואליה פוליטית. הוא מעניק הזדמנות לצפות בפעילותם של 120 חברי הכנסת, דרך ראיונות בתוכניות השונות והשידורים מתוך פעילות הכנסת. אולפני הערוץ ממוקמים בתוך בניין הכנסת, במרחק הליכה מאולם המליאה המרכזי. מצלמות הערוץ מוצבות באופן קבוע באולם המליאה והשידורים מועברים מהאולפן הסמוך אל הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו ומשם נקלטים באמצעי השידור השונים.
הערוץ משדר שידורים ישירים ממליאת הכנסת ומוועדותיה, וכן מפיק באופן עצמאי תוכניות אקטואליה פוליטית נוספות.

סינדיקציה

בעבר קיים הערוץ שיתופי פעולה עם גופי שידור בישראל, וערוצים ערוץ 2 (קשת) וערוץ 10 שידרו כמעט מדי יום את תוכניות הערוץ בשעות הצהריים, לעתים במקביל לשידורן בערוץ עצמו. לתקופה קצרה גם שודרו תכניו בקשת 12 בעת תחילת שידוריו ובכאן 11 לאחר ביטול ההסכם עם החינוכית. לאחר המעבר לזכיין החדש הצטמצמו שידורים אלו ושודרו חלק מתוכניות הערוץ בערוץ עשר, הנמצא גם הוא בבעלות RGE. שידורי הערוץ חודשו בכאן 11 ב-2019.
פסח חברוני

תולדות חייו

נולד בשכונת מזכרת משה בירושלים, לאסתר-דינה טייטלבוים נכדת הרב ישראל דב לוי שעלה במחצית הראשונה של המאה ה-19 לטבריה, ומנחם-ציון חברוני, בן למשפחה ירושלמית ותיקה מחסידי חב"ד. 
למד בתלמוד תורה ישיבת עץ חיים, בישיבת תורת חיים, ובישיבת "בית המוּסר", במהלך לימודיו נחשב לעילוי, כפי שתיארו ידידו מילדות פרופ' יוסף יואל ריבלין: "ל"עילוי" נחשב פסח חברוני משחר ילדותו. יתר על כן, מופלא היה ומפליא את יודעיו כבר משחר נעוריו." 
כבן היישוב הישן לא זכה חברוני להשכלה כללית. כשהיה נער מצא בבית סבו ספר שנקרא "שבילי דרקיע", שבו היה עיסוק בנושאים מתמטיים, כך גילה את המתמטיקה והחל להתעניין בה אף בטרם ידע כי התחום המדעי נקרא כך. למרות האיסור מצד בני קהילתו, החל לקרוא ספרים בנושא, אותם שאלה למענו אחותו, מספריית בני ברית בירושלים. 
כשהיה חברוני בן 17 לערך החליט לנטוש את אורח החיים החרדי ופנה לאליעזר בן-יהודה כדי שיסייע לו למצוא מקום בו ניתן ללמוד לימודים כלליים ובייחוד מדעים. משהבינו את יכולותיו האינטלקטואליות המבריקות, בן-יהודה יחד עם בוריס ש"ץ ופאול נתן (מייסד חברת עזרה של יהודי גרמניה) סייעו לחברוני להתקבל ללמודים בבית הספר הריאלי "עזרה" בירושלים (כיוון שלא הייתה לו תעודת סיום בית-ספר יסודי). חברוני סיים את הלימודים תוך שנתיים (1907–1909).
בשנים 1909–1912 למד חברוני בפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת ציריך בשווייץ, לאחר שעבר את בחינות הכניסה בהצטיינות (סייעו לו מבחינה כלכלית אנשי חברת עזרה של יהודי גרמניה). שם עשה את עבודת הדוקטור, בהנחייתו של ארנסט צרמלו. עם סיום לימודיו ניתן לו התואר דוקטור במתמטיקה. כך היה חברוני לראשון מבני היישוב הישן שלמד מדעים בחו"ל.
ב-1912 שב לארץ והחל להורות מתמטיקה. חברוני לימד בגמנסיה העברית בירושלים, ובסמינרים למורים של חברת "עזרה" ושל דוד ילין. כמו כן התגורר מספר שנים בחיפה ולימד בבית הספר הריאלי. 
במהלך השנים אף שימש מרצה מן החוץ למתמטיקה, באוניברסיטה העברית, אך בשל היותו בן היישוב הישן ומפני שרקעו היה שונה מרקעם של שאר חברי סגל הפקולטה למתמטיקה, לא התקבל כמרצה מן המניין. חברוני לא התקבל כמרצה באוניברסיטאות באירופה בשל יהדותו ובישראל בשל רקעו וקורות חייו. למרות זאת עסק חברוני כל חייו במחקר מדעי ועבודותיו התפרסמו בכתבי עת מדעיים רבים.
בשנות ה-20 הקים בביתו בירושלים "מועדון מתמטי" שבו נערכו הרצאות במתמטיקה. במועדון היו חברים בין היתר פרופ' הוגו ברגמן וד"ר יעקב טהון. אלברט איינשטיין קרא את מחקריו של חברוני ומסר לו, על ידי הוגו ברגמן, כי הוא מעריך את עבודתו מאוד והיה מעוניין לפוגשו. באחד ממפגשי המועדון המתמטי נכח איינשטיין, וחברוני הרצה בפניו על "הרעיון הפילוסופי של המתמטיקה". בסוף ההרצאה ציין איינשטיין כי "נראה לי שהוא, חברוני, היחיד שירד לסוף דעתי".
חברוני היה חבר כבוד באיגוד המתמטיקה בישראל.
ב-1963, בערוב ימיו, זכה בפרס ויצמן למדעים מטעם עיריית תל אביב על עבודתו באלגברה ובאנליזה ובמיוחד על תרומתו לתורת המשוואות האינטגרו-דיפרנציאליות.
זמן קצר לאחר מכן נפטר, בגיל 75, ערירי. נקבר בהר המנוחות בהלוויה מעוטת-משתתפים.
ב-1973 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו בשכונת קריית יובל.
יחסי קובה–קיריבטי

סיוע קובני

בשנת 2007 שלחה קובה לקיריבטי משלחת של רופאים מומחים, כדי שיספקו שירותים רפואיים יותר מתקדמים מאילו הקיימים בקיריבטי. קובה הציעה לקיריבטי לאמן רופאים בני העם הקיריבטי הילידי. המהפך ברפואה שהציעה קובה לקיריבטי עבד בסופו של דבר: שיעורי תמותת התינוקות והילדים ירדו ב-80% מאז הגעת הקובנים לאיים.
בשנים האחרונות נוסעים יותר קיריבטים ילידים ללימודים בקובה, כך למשל בשנה"ל 2008, למדו עשרים קיריבטים לימודי רפואה בקובה עם מלגה וכיסוי הוצאות מלא מהממשלה הקובנית. הסטודנטים הקיריביטים שותפים לתוכנית המתקיימת בכל איי האוקיינוס השקט להעלאת איכות החיים של התושבים. בשנת 2010 למדו 33 סטונדטים קיריבטים בקובה, מהם 21 למדו רפואה.

ביקורים מדרג גבוה

בספטמבר 2008 ביקר נשיא קיריבטי אנוטה טונג בהוואנה, קובה ופגש את הנשיא ראול קסטרו על מנת לשוחח איתו על ה"יחסים הלבביים" ושיתופי הפועלה שבין שתי המדינות. טונג היה הנשיא הראשון מאיי האוקיינוס השקט לבקר בקובה. טונג נכח בהוואנה כדי להשתתף בוועדת קובה-האוקיינוס השקט, בה התדיינו המנהיגים על "חימזוק שיתופי הפעולה בין המדינות ומיגור שינויי האקלים בעולם".
בדצמבר 2010 ביקר טונג בפעם השנייה בקובה ופגש פעם נוספת את הנשיא קסטרו. בביקור חתמו השניים על הסכם בנושא הספורט.
וראקרוס (מדינה)

היסטוריה

בתקופה הפרה קולומביאנית מספר עמים ישבו בשטחה של מדינת וראקרוס ובהם האוטומי והאולמקים, שחיו באזור המהווה כיום את דרום וראקרוס. יש מספר שרידים לתרבויות העתיקות, למשל באל טחין. האצטקים שלטו בחלקים נרחבים באזור החל מהמאה ה-15 עד לבואם של הספרדים בתחילת המאה ה-16. עיר הנמל וראקרוס הייתה העיר הראשונה תחת שליטתו הישירה של כתר ספרד וממנה החל כיבוש האימפריה האצטקית. המחלות שהביאו עימם האירופאים גרמו למוות נרחב, והובאו עבדים מאפריקה כדי לעבד את האדמה. במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו הייתה תמיכה רבה במחוז לעצמאות, ולאחריה נמל וראקרוס נחסם, על ידי הצרפתים ב-1838 ועל ידי האמריקאים במלחמת ארצות הברית-מקסיקו. בירת המדינה הועברה מספר פעמים עד שנקבעה בחלפה ב-1885. לאחר פרשת טמפיקו החליט נשיא ארצות הברית וודרו וילסון לשגר כוחות לווראקרוס, אשר נשארו בה במשך חצי שנה. בתגובה לכך ניתקו שלטונות מקסיקו את הקשרים הדיפלומטיים עם ארצות הברית. נמל התעופה הבינלאומי של וראקרוס נפתח בשנות ה-70.
מרדף

מרדף הוא נוהל צבאי ומשטרתי, שבו אנשי כוחות הביטחון מנסים לתפוס, בשטח, אדם או קבוצת אנשים, החשודים בניסיון פשע או בסיכון מידי לביטחון המדינה.
המרדף עשוי להתנהל, כאשר מזוהות דמויותיהן של החשודים או כאשר יש סימנים אחרים להימצאותם בשטח, כגון עקבות רגליים נצפות, עקבות ריח או סימני פריצה טריים. על כן, במקומות בהם צפויים מרדפים, מצויים תצפיתנים, גששים וכלבנים בכוננות. המרדף עשוי לכלול נוהל מעצר חשוד.
מרדף במכוניות הוא מוטיב נפוץ בסרטי פעולה רבים (כמו עקיצה ב-60 שניות).
בטבע, ישנם מספר מינים של בעלי חיים, שאורח הצייד שלהם דומה לנוהל מרדף - הם אינם אורבים לטרף, אלא רודפים אחריו באופן קולני. המין הבולט בהתנהגות זו הוא הזאב.
דב בעריש מאושפיצין

ביוגרפיה

נולד בעיירה קשאנוב לאביו משה ואמו הענדל. למד תלמוד והלכה אצל ר' שלמה בוכנר מקשאנוב, ותורת הנסתר מפי החוזה מלובלין. סופר עליו, כי למד מהחוזה מלובלין את מידת "התפשטות הגשמיות", הנחשבת בחסידות לדרגה רוחנית גבוהה במיוחד. היה תלמידו החשוב ביותר של ר' שלמה מקשאנוב, שהעיד עליו כי "כל מה שהיה לי, וכל מה שרכשתי אצל רבותי השקעתי בו, והוא קיבל וספג הכל ועוד הוסיף על כך". עוד אמר עליו רבו: "אם חלילה ידונו אותי בבית דין של מעלה לגיהנום, מובטחני שיהודי קטן זה, תלמידי החביב ר' בעריש, יוציאני משם ויכניסני לגן עדן". בשנת 1828 בקירוב עבר לאושפיצין בעקבות הזמנתו של אחד מעשירי העיירה, ר' נטע טיברג, להיות המלמד של בנו. פעם התארח בעיירה רבי עקיבא איגר ודב בעריש היה היחיד שידע להשיב על קושייתו, ומאז התיידד עמו.  
על אף שרבותיו הכירו בגדולתו, דב בעריש עשה הכל כדי להימנע מפרסום ואף השביע את תלמידיו שלא ידברו בשבחו. האדמו"ר אריה לייב ליפשיץ, מייסד חסידות וישניצא, אמר, כי ר' בעריש ביקש להישאר צדיק נסתר: "ותפילתו תמיד שיישאר בין הצדיקים הנסתרים, וביקש מה' שלא יגלו אותו לשום צדיק בעולם, ובאמת צדיקי דורנו אינם יודעים עליו כלל." ואולם הוא עצמו הכיר בגדולתו של דב בעריש ואמר עליו: "אני הכרתי ארבע מאות צדיקים, וצדיק כמוהו לא ראיתי, גדול הדור שאין כמוהו, ואף על פי כן הוא עניו גדול שאין כמוהו". האדמו"ר משה מלעלוב אף השווה את מעלתו הרוחנית לזו של החוזה מלובלין עצמו.
תלמידיו ראו בו לא רק מורה הלכה ומדריך רוחני, אלא גם בעל מופת. בספר "שלושה עדרי צאן", שיצא לאור לאחר מותו, תיאר תלמידו, רבי מנחם מנלי סופר, אירועים שונים בהם הצליח דב בעריש לרפא חולים שהרופאים נואשו מהצילם, בהם גם רופא אפיקורוס, שבזכות מקרה זה החליט לחזור בתשובה.
לאחר שהוכרה גדולתו נודע דב בעריש כ"צדיק מאושפיצין" ואף הסכים לשמש כראש הקהילה, אולם אישור הממשלה התעכב והגיע רק לאחר פטירתו. אף על פי כן, בני העיר הוסיפו על מצבתו את התואר אב בית דין.

אמרותיו

"אם יאמר לך אדם שיש לו אהבת ה' ואין לו אהבת ישראל – שקר יאמר, כי אהבת ה' גם כן אין לו, רק משטה את עצמו."
— שלושה עדרי צאן
רקפת בנימיני

רקפת  בנימיני (נולדה בתל אביב ב-15 בספטמבר 1964) היא טניסאית עבר ישראלית, אלופת ישראל בטניס בשנת 1981. מינואר 2007 מנהלת את המרכז לטניס בישראל - יפו.

תחילת הקריירה

רקפת בנימיני נולדה בקרית שלום בת"א. בגיל שנתיים נסעה לקניה במסגרת שליחות של אביה, שם שהתה 4 שנים. בגיל 6 חזרה המשפחה לארץ ועברה להתגורר ברמת השרון.
בשנת 1976 נפתח מרכז הטניס ברמת השרון, ובנימיני החלה להתאמן שם בגיל 12. היא אותרה על ידי מאמנה, שלמה צורף, כשחקנית מוכשרת, והחלה להתאמן על בסיס יום יומי.
בשנת 1978 השתתפה בתחרות הראשונה והוגרלה נגד אלופת ישראל לגילאי 14 דאז דניאלה עוזיאלי. בנימיני הפסידה 6:0  6:0 ולא לקחה ולו משחקון אחד.  בתחרות כעבור שנה, נצחה בנימיני את עוזיאלי. בשנה זו נשלחה עם שחקנים מצטיינים לסבב הופעות ראווה של חודש ימים בארצות הברית לגיוס תרומות למרכז הטניס.
ב-1979, בגיל 15, שלוש שנים לאחר שהחלה להתאמן, עלתה לחצי גמר אליפות ישראל לנוער, והחלה לייצג את ישראל בתחרויות קבוצתיות רשמיות לנוער. היא נשלחה במסגרת הלווציה קאפ, אליפות אירופה לקבוצות בגילאי 16, וזכתה בניצחון היחיד לישראל. בהמשך השבוע נסעה לתחרות בבזל שבשווייץ והעפילה שם לשלב רבע הגמר בניצחון מפתיע על מדורגת 2 של התחרות. בחודש אוקטובר 1979 זכתה יחד עם חגית צוברי, שהייתה אז האלופה, בתואר אלופי הזוגות לנשים לשנת 1979.

הזכייה באליפות ישראל והמשך הקריירה

בשנים 1979-80, הייתה אלופת הארץ לגילאי 16.
בשנת 1980 עלתה בנימיני שוב לכותרות בניצחון מפתיע על פאולינה פלד, מי שהייתה אז אלופת ישראל, בשתי מערכות 6:3 6:3 והפסידה בגמר לחגית צוברי.
בשנה זו זכתה רקפת ב-3 תארים: אלופת ישראל לגילאי 16, אלופת ישראל לנערות ואלופת הנוער בזוגות.
באפריל 1980 נסעה בנימיני במסגרת אליפות אסיה ליפן ושיחקה כמחבט מספר אחד של ישראל. בתחרות זו העפילה לשלב חצי הגמר וסיימה שלישית את התחרות.
בפסח 1981 זכתה בשישה תארים וגביעים: אלופת ישראל לנוער, אלופת ישראל לנשים, אלופת ישראל בזוגות נוער, אלופת ישראל בזוגות נשים, אלופת ישראל בזוגות מעורבים. בהמשך אותו החודש זכתה להגיע לשיא נוסף בטורניר בינלאומי, בו זכתה, ואשר העניק לה 20 נקודות בדרוג הבינלאומי.
במאי 1982 דורגה בנימיני במקום השביעי בעולם בין הנערות, וזכתה ב-80 נקודות בתחרות במילנו, שם העפילה לרבע הגמר.
בשנת 1983, במפגן כינוס הפועל, זכתה במקום הראשון והייתה אלופת הכינוס.
באותה השנה עברה בנימיני פציעה בשורש כף ידה השמאלית שנבעה מעומס יתר, והייתה מושבתת מפעילות במשך 3 חודשים. 
באוקטובר 1982 התגייסה לצה"ל במעמד של ספורטאי מצטיין. באותה תקופה המשיכה לייצג את ישראל במסגרת נבחרת גביע הפדרציה של ישראל, בה הייתה חברה 6 שנים.

תקופת המשחק בארצות הברית

באוגוסט 1984 הגיעה לארצות הברית, שם קיבלה מלגת לימודים באוניברסיטה הבינלאומית של ארצות הברית, והמשיכה את קרירת המשחק שלה. במשך 3 שנים ייצגה את האוניברסיטה כשחקנית מספר 1. 
בסוף השנה זכתה בתואר MVP, most valuable player, ושנה לאחר מכן זכתה בתואר MIP, most improved player.

בנימיני מסוף שנות ה-80 ועד היום

בשנת 1989 חזרה לארץ לאחר שסיימה תואר ראשון בהצטיינות בתחום החינוך הגופני והתקבלה לעבודה במרכז לטניס בישראל - רמת השרון כמאמנת טניס, ואימנה שם כ-5 שנים.
בשנת 1994 החלה לנהל את בית הספר לטניס בקאנטרי רמת השרון. במשך 11 שנה ניהלה קבוצות אימונים, נבחרות אזוריות, מחנות בארץ ובחו"ל, קבוצות ליגה, ועוד. 
לבנימיני שני ילדים.
מפלגת המרכז הליברלי

תולדות המפלגה

בשנות ה-70 וה-80 התגבשו שתי סיעות גדולות בכנסת: הליכוד והמערך. גורמים שונים דברו על הקמת גוש מרכזי חילוני, אך כל הניסיונות להקים גוש כזה כשלו. התנועה הדמוקרטית לשינוי אמנם זכתה ל-15 מנדטים בבחירות לכנסת התשיעית, אך היא התפוררה במהירות. 
במחצית הראשונה של שנות ה-80, המפלגה הליברלית הישראלית הייתה מסוכסכת מבפנים ונחשבה בציבור הישראלי לסרח עודף בתוך הליכוד אשר חבריו נכנסים לכנסת על חשבון הפופולריות של חרות. בשנת 1985 התקיימו שיחות בליכוד על איחוד מלא של חרות והמפלגה הליברלית למפלגה אחת. גורמים יוניים יחסית במפלגה הליברלית לא היו מרוצים מהיבלעות בתוך הליכוד, שבה חרות הייתה גורם דומיננטי, והחליטו בסוף 1985 להקים את "המרכז הליברלי", בתקווה שהוא יתפוס את המקום של גוש מרכז חילוני בכנסת. המפלגה הוכרזה רשמית בינואר 1986, ובראשה עמדו שלמה להט, יצחק ברמן, אריה דולצ'ין, יחזקאל הרמלך, יחזקאל פלומין, יצחק כספי, אלי הללי, ראש עיריית דימונה, דרור זייגרמן וישראל סחרוב. זמן קצר לאחר הקמת המפלגה מונה יוסף לפיד למזכ"לה ושלמה אהרונסון ויצחק יצחקי הצטרפו למפלגה. במאי 1986 קיימה המפלגה את ועידת הייסוד שלה.
אנשי המפלגה ביקשו ליצור חזית רחבה לריצה משותפת יחד עם ליברלים עצמאיים, מפלגת שינוי ואומץ, ובתחילה דיברו על כך שהם יובילו את הרשימה המשותפת. אולם הסקרים לא היטיבו עם המפלגה. לטענת אנשי המפלגה היה זה בגלל תקדים התנועה הדמוקרטית לשינוי. סכסוכים בין חלקי המפלגה נתגלעו כבר בוועידת הייסוד. בספטמבר 1986 הודיע שלמה להט, שהיה אמור לעמוד בראש הרשימה לכנסת, על פרישה מראשות הרשימה. בתחילת 1987 פרש יוסף לפיד מפעילות במפלגה. לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה הוקמה רשימה משותפת בהובלת שינוי ובהשתתפות הליברלים העצמאיים והמרכז הליברלי, כאשר הנציג הבכיר של המרכז הליברלי ממוקם במקום השביעי והלא ריאלי. בבחירות זכתה הרשימה בשני מנדטים בלבד, שניהם אנשי שינוי.