google/wiki40b huggingface dataset:
ליילה שוורץ

ביוגרפיה

ליילה שוורץ נולדה בקהיר לאם ממוצא אירופי ולאב ממוצא לבנוני שהתאסלם. בתחילת שנות ה-50 עלתה עם אמה, רחל, ללא אביה לישראל, והשתיים התיישבו במעברה שבפרדס חנה. את אביה לא הכירה ולא צלחה במאמציה לאתרו. בגיל 3 וחצי מסרה אותה אמה למשפחת אומנה עקב חוסר יכולת לפרנס ולגדל אותה כאם חד הורית. ליילה עברה בין חמש משפחות אומנה, ולכשגדלה מעט חזרה אל בית אמה. בגיל 12 עברה להתחנך בקיבוץ השומר הצעיר בית זרע שבעמק הירדן, ומשם נשארה בקשר מתמיד עם אמה.
בטרם הספיקה שוורץ להתגייס לצה"ל, חלה הדרדרות במצבה הרפואי של אמה, ועל כן היא שוחררה מחובת השירות וחזרה לפרדס חנה על מנת לטפל בה. בתקופה זו נאלצה ליילה לפרנס את שתיהן, כאשר עיקר עבודתה הייתה בתחום החינוך, במוסד "טוקייר" לנוער בסיכון באלוני יצחק, והייתה רכזת בנוער העובד והלומד בגבעת עדה. כאשר מלאו לה 20, נפטרה אמה והיא נשארה יתומה וללא משפחה.
לאחר מות אמה, החלה ללמוד במכללת בית ברל הדרכת נוער.
בשנת 1970 נכנסה שוורץ אל תוך עולם האמנות, והחלה את הקריירה שלה כמודל (דוגמנית) כאשר היא נוקטת גישה חדשנית של מעורבות אקטיבית בתהליך היצירה (בניגוד למודל הקלאסי, הפאסיבי). גישתה האקטיבית קידמה אותה בתחום האומנות ואפשרה לה ללמוד מאומנים רבים אשר עבדה עמם.
שוורץ שימשה מודל לציירים, פסלים, ואמנים רבים ובהם אורי רייזמן, מאיה כהן לוי, יגאל תומרקין, חנוך פיבן, רפי לביא, בתיה לישנסקי, מאירה שמש, מנשה קדישמן, עופר ללוש, אירה ראוכוורגר ומימי ניצן.
שוורץ אף יצרה מיצגים רבים בנושאים חברתיים ופוליטיים, כדוגמת "מיצג שחור", "החיים בזבל", שבה הצטלמה בעירום בין ערמות האשפה שבחירייה, "בית מטבחיים" שבו הצטלמה בבית שחיטה שבבאר טוביה, "מיצג רפואי", ו"מסכת גז".
מיצגים אלה תפסו את תשומת לב התקשורת הישראלית, ובייחוד מיצג "החיים בזבל", ושוורץ אף קיבלה תמונת שער ראשי בעיתון. פרסום זה, הוא אשר העלה את שוורץ לתודעה האמנותית בישראל.
מתוך ספרה "55 ליילה וליילה": "נולדתי חומר - לבד בעולם, ללא זהות. תחושות וזכרונות בונים את הבסיס לאישיותי. בשלב מסוים בחיי - כשנשארתי ללא כל הגנה, בלי משפחה, בלי השכלה, ללא ביטחון כלכלי, ללא חברה - הדבר היחיד שנשאר לי היה גופי. פשוט מחוסר ברירה נצמדתי אליו. הגוף שלא היה יפה בעיני במושגים יום-יומיים, אבל סמכתי עליו. ידעתי שהגוף לא ירמה אותי ודרכו אוכל להגיע לאמת, ליופי, להבנה. את מצב החולשה הפכתי לעניין ולעוצמה".
לרגל 30 שנות פעילות אומנותית, החליט מוסד "אמנות לעם" להקים תערוכה מקיפה ומייצגת של עבודותיה, אשר בה שימשה שוורץ לא רק כ"מודל" אלא גם כאוצרת של התערוכה.
במהלך שנותיה כדוגמנית ואמנית גוף ותקשורת, אספה שוורץ מספר חפצי אמנות אשר קיבלה במתנה מאמנים אשר עבדה עמם, ואף הציגה מייצג אמנותי בה השתתפו יצירות אלו.
בשנת 2003 תשס"ג, הוציאה שוורץ ספר (55 ליילה וליילה) ובו היא מציגה 55 יצירות אשר בהן שימשה כמודל משנת 1973 ועד שנת 2003.
נכון לעשור השני של המאה ה-21, מתגוררת בתל אביב-יפו.
אנדרטת אלכסנדר זייד

תיאור הפסל

האנדרטה, שנבנתה בגודל טבעי, מציגה את זייד על סוסתו האצילה דומיה, בדמות "השומר". היא מוצבת על במה מוגבהת עשוית אבני המקום. זייד מסתכל מזרחה וידו מצילה את עיניו כדי להימנע מסינוור השמש. הוא לבוש בבגדי עבודה ונשקו שוכב על ברכיו. בפסל מתואר רגע המתח בו זייד וסוסתו נראים עומדים על המשמר וצופים אל עמק יזרעאל, וכן סורקים את המקום מפני אויבים ופולשים. 
בצדי האנדרטה שני תבליטי ברונזה: 
בתבליט הראשון: נראה אדם חסון חשוף חזה חורש את השדות, בעזרת בהמה כאשר ברקע דקלים ועצים. 
בתבליט השני: הדמות ממוקדמת במרכז, היא חשופת חזה ומוקפת צאן. ברקע נראה נוף הררי. יכול להיות שהפסל דוד פולוס ניסה לתאר את גבעות שייח' אבריק (הנוף המקומי).
תפקיד התבליטים הוא הרחבת הנרטיב, כלומר עוד צדדים של המשמעות של להיות "שומר" שהיא לעבוד את האדמה לבנות את הארץ ולהגן עליה כפי שהרועה מגן על העדר שלו.
בחזית הבמה מופיעה הכותרת: "אלכסנדר זייד שומר בישראל".

היסטוריה

בשנת 1940 החליטו חבריו של זייד, בשיתוף פעולה עם אלמנתו ציפורה זייד, להנציח אותו ואת פועלו ליד המקום שהיה ביתו, בגן הלאומי בית שערים שבגליל התחתון. הפסל דוד פולוס עיצב את האנדרטה ובנה אותה ממלט ומרשתות ברזל. מרכיבים אלה גרמו לאנדרטה להתפורר עם השנים, ובשנת 1979 יצר הפסל דן זריצקי העתק מדויק של הפסל, מברונזה.
הפסל שבהקמתו השתתף "הועד הפועל של ההסתדרות" נחנך ב-6 ביולי 1941. טקס גילוי הפסל, נערך בנוכחות בני-נוער רבים ותלמידי בית הספר בנהלל על מוריהם. ליד הקבר נשאו דברים ש. קפלנסקי, זלמן שזר ואחרים . בסיום האירוע בקרו המשתתפים בחדרו של זייד  וראו שם פסל נוסף מעשה ידי בתיה לישנסקי.
לכבוד טקס הסרת הלוט מהפסל כתב המשורר אלכסנדר פן, לבקשתה של ציפורה זייד, אשתו של אלכסנדר זייד, את השיר "על גבעות שייח' אבריק", שהלחין מרדכי זעירא.
ב-4 באוקטובר 2007 ניסו גנבי מתכת לגנוב את האנדרטה. הגנבים חיברו את בסיס האנדרטה לחבל ואת החבל לרכב, ועקרו את הפסל ממקומו. הגנבים לא לקחו את הפסל, ככל הנראה בגלל משקלו העצום. כחודשיים לאחר המעשה, ב-30 בדצמבר 2007, הושלם תיקון הפסל והוא הושב אל כנו.
ביולי 2010 נגנב זנב הסוסה. בספטמבר 2010, כחודשיים לאחר שנעקר ונגנב, חובר זנב חדש לסוסה.
בעקבות סיפור גניבת האנדרטה הופק סרט קומי ישראלי "חצי טון ברונזה" (2010) בבימויו של יפתח חוצב בהשתתפותם של מיכאל הנגבי ומאור כהן. בסרט כיכב שלמה בראבא כנכדו של זייד, היוצא לאתר את הפסל שנגנב.

לקריאה נוספת

אביב בארי, דוד פולוס - פסל נודד בארץ. חמו"ל, 2011
ג'אן גלאצו ספורצה

ביוגרפיה

נולד באבייטגראסו שליד מילאנו. בהיותו בן שבע בלבד מת אביו, גלאצו ספורצה, והנער היה לדוכס מילאנו. כיוון שלא יכול היה לשלוט בעצמו מונה דודו, לודוביקו ספורצה, כאפוטרופוס ועוצר ולמעשה היה לודוביקו שליט דוכסות מילאנו.
ב-1488 התחתן ספורצה עם הנסיכה איזבלה מנאפולי, לזוג נולדו שלושה ילדים: פרנצ'סקו (1491–1512), שעבר לחצרו של לואי השביעי, מלך צרפת ב-1499; בונה ספורצה, רעייתו של זיגיסמונד הראשון; ואיפוליטה מריה (1493–1501).
עם מותו ב-1494, בגיל 25 בלבד, כתב ההיסטוריון פרנצ'סקו גואיצ'ארדיני שהשמועות לפיהן הצעיר לא מת מוות טבעי יש להן על מה לסמוך, ושהוא ככל הנראה הורעל. אם הורעל, הרי שהיה זה בהוראת דודו ואפוטרופסו, לודוביקו ספורצה.
דרסט השביעי, מלך הפיקטים

ביוגרפיה

דרסט עלה לשלטון לאחר שקודמו נכטאן בנו של דר איליי ויתר על כיסאו בשנת 724 ועבר להתגורר במנזר.
לא ידוע שמו של אביו של דרסט (השם אינו מופיע ב"דברי ימי אלסטר", "דברי ימי טיגרנאך"  או ב"דברי ימי הפיקטים"), אולם איזכור מאוחר יותר ב"דברי ימי הפיקטים" מזכיר את טאלורגן כאביו של דרסט השביעי. ככל הנראה היה דרסט השביעי קרוב משפחה של נכטאן מאחר שלא הייתה מחלוקת בדבר עלייתו לשלטון. מאחר שבניו של נכטאן נפטרו, ככל הנראה מדובר בבן אחיו - וייתכן שדרסט היה בנו של טאלורג בן דרוסטן (אחיו של נכטאן או אחיו המאומץ של נכטאן).
בשנת 725 נכלא סימול, בנו של דרסט (לא ברור על ידי מי), ובשנת 726 כלא דרסט את נכטאן, מעשה זה הביא להדחתו של דרסט על ידי אלפין בשנת 726. דרסט הביס את אלפין ושב ומלך אולם מלחמת הירושה על הכס נמשכה בשנת 728 עת טענו דרסט, נכטאן, אלפין ואואנגוס מק פרגוסה לכתר. דרסט נהרג בקרב כנגד כוחותיו של אואנגוס בשנת 729. לאחר מותו שב לשלטון נכטאן.
אלפונס ז'ואן

חייו

ז'ואן נולד בעיר בון (כיום "ענבה") שבאלג'יריה. הוא סיים את חוק לימודיו באקדמיה הצבאית בסן-סיר בשנת 1912 והתגייס לצבא הצרפתי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת במרוקו ופיקד על גייסות מקומיים. הוא נשלח אל החזית המערבית, ונפצע קשה ב-1915. פציעתו שללה ממנו את השימוש בידו הימנית. על אף פציעתו המשיך בשירות, ולאחר המלחמה נשלח שוב לאפריקה, שם שירת כקצין מטה, בין היתר תחת פיקודם של אנרי פיליפ פטן ואנרי ז'ירו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד ז'ואן על הדיוויזיה הממונעת ה-15. במהלך המערכה על צרפת נקלעה הדיוויזיה לכיתור ליד ליל, וז'ואן נפל בשבי. עד 1941 היה במעמד של שבוי מלחמה בגרמניה, אך בהשתדלות ממשלת וישי שוחרר, ונשלח לפקד על כוחות וישי בצפון אפריקה.
נטיית ליבו של ז'ואן הייתה לאנשי צרפת החופשית. הוא התיידד עם הדיפלומט האמריקאי רוברט מרפי, שהכניסו לסוד הפלישה המיועדת של בעלות הברית לצפון אפריקה, המכונה "מבצע לפיד". עם תחילת הפלישה, ב-8 בנובמבר 1942 שהה באלג'יריה במקרה האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, שהיה האיש השני בחשיבותו במשטר וישי. ז'ואן נועד עם מרפי ועם סגנו קנת, והיה בסוד הפלישה המתוכננת 24 שעות מראש, אך כאשר נודע לדרלאן על הפלישה, הורה זה על מעצרם של ז'ואן, מרפי וקנת. בתחילה התנגדו כוחות וישי לפולשים, אך לאחר כיומיים שכנע ז'ואן את דרלאן כי אין כל טעם בהתנגדות, ודרלאן הורה על "הפסקת אש". ז'ואן הצטרף לצבא צרפת החופשית, והורה לחייליו בתוניסיה להתנגד להשתלטות מדינות הציר על המדינה.
בשנים 1943–1944 פיקד ז'ואן על הכוחות הצרפתים שלחמו במסגרת המערכה באיטליה. ז'ואן היה כפוף למפקדת הארמייה החמישית האמריקנית והביא עמו כוחות המאומנים בלחימה הררית. יכולתו ויוזמתו היו בין הגורמים שסייעו לפרוץ את קווי ההגנה הגרמנים החזקים באיטליה.
לאחר שסיים את משימתו באיטליה מונה למפקד כללי של צבא צרפת, וייצג את צרפת בוועידת סן פרנסיסקו ב-1945 בה הוחלט על הקמת ארגון האומות המאוחדות. כן היה בין האחראים לארגונו מחדש של צבא צרפת לאחר המלחמה.
ב-1947 שב לאפריקה כנציב הצרפתי במרוקו. הוא התנגד לניסיונות מרוקו לקבל עצמאות. לאחר מכן שימש בתפקיד בכיר בנאטו עד שנת 1956. בעודו משמש בתפקיד זה, בשנת 1953 זכה לקבל את התואר מרשל של צרפת מנשיא צרפת, וינסן אוריו. ז'ואן הוא האדם האחרון עד עתה שזכה בתואר מרשל של צרפת בעודו בחיים. כן נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית. לאחר עליית שארל דה גול לשלטון, התנגד למתן עצמאות לאלג'יריה, ופרש על רקע זה, בשנת 1962.
ז'ואן מת בפריז בשנת 1967.
הצפנת פליאיי

הצפנת פֵּלִיאֵי (באנגלית: Paillier Encryption) היא סכימת הצפנה אסימטרית הסתברותית הומומורפית וחתימה דיגיטלית שהומצאה ב-1999 על ידי פסקל פליאיי (Pascal Paillier) לשעבר מחברת GEMPLUS לוקסמבורג. הצפנת פליאיי הומצאה בהשראת סכימות הצפנה הסתברותית כמו בלום גולדווסר והיא מבוססת על פונקציה חד-כיוונית עם דלת צונחת שנגזרת מבעיה בתורת המספרים הנקראת בעיית השאריות הפריקות (Composite Residuosity Class Problem) מודולו  כאשר  מכונה "מספר RSA" (כפולה של שני ראשוניים שונים שווים בגודלם בקירוב).

ביטחון

הסכמות המתוארות הוכחו בטוחות מהיבט תאורטי תחת ההנחות הסטנדרטיות, אך לא הוכחו כבטוחות כנגד התקפת מוצפן-נבחר. כדי להבטיח עמידות כנגד התקפות מוצפן נבחר יש לבצע שינויים נוספים. אפשר להגיע לביטחון כזה לפחות תחת מודל אורקל אקראי.

מאפיינים והרחבות

הצפנת פליאיי הורחבה למספר כיוונים. איוון דמגרד הציע גרסה שבה המודולוס הוא מהצורה  במקום בחזקת 2. וכן הוצעה גרסה מבוזרת (סכמת סף - threshold cryptography) וכן הוצע מימוש ב-ECC.
מיכאיל פורצ'נקוב

ביוגרפיה

הוא נולד ב-2 במארס 1969 בלנינגרד. אביו היה מלח ואמו מהנדסת בניין. עד חמש שנים מיכאיל גם עם סבתו.
המשפחה עברה במהרה לוורשה והוא התחנך בבית ספר פולני, שסיים בשנת 1986.
לאחר מכן, נכנס לאקדמיה הצבאי-פוליטית בטאלין. עם זאת, טבעו חסר המנוח מנע ממנו להשלים את לימודיו במוסד החינוכי הזה: רק עשרה ימים לפני שחרורו, הוא גורש בשל הפרות רבות של כללי המשמעת. עם זאת, עדיין הצליח לרכוש הכשרה מסוימת.
הוא נשלח לשרת בצבא ברית המועצות, בגדוד ההנדסה הקרבית. לאחר שחרורו רצה להיות שחקן והוא התקבל ללימודים במכון VGIK. בשנת 1991 התקבל למכון לקולנוע ותיאטרון של לנינגרד (LGITMiK), אותו סיים בהצלחה בשנת 1996.

קריירה

בעודו סטודנט, הוא החל לשחק בהצגות תיאטרון. התפקיד הרציני הראשון שלו היה תפקידו של פוצו במחזה "מחכים לגודו". יחד איתו, השתתפו בהפקה גם שחקנים צעירים שהפכו עם השנים לשחקנים מפורסמים מאוד ברוסיה - מיכאיל טרוחין וקונסטנטין חבנסקי. כיום השלישייה הם חברים טובים מאוד.
הוא לא עבד בתיאטרון זמן רב, אף שהיה חבר בהרכב תיאטרון לנסובייט, שם מילא תפקידים רבים. כולל הצגת המשך ל"מחכים לגודו". על תפקידו הוא זכה בפרס "מסכת הזהב" - פרס כבוד בתיאטרון הרוסי.
בשנות התשעים המאוחרות פורצ'נקוב כיכב בכמה סרטים וסדרות, אבל עבודותיו לא היו ניכרות. ב-1999 החל להשתתף בצילומים לסדרת הטלוויזיה "סוכן ביטחון הפנים". העבודה בסדרה זו הביאה לו את מרבית הפרסום. לאחר מכן הוא השתתף בפרויקטים מוצלחים רבים יותר כמו ליקווידציה, עם זאת, השחקן עדיין זכור לרוב הצופים ברוסיה כסוכן שירות הביטחון הפדרלי הרוסי, אלכסיי ניקולאייב, גיבור הסדרה.

חייו האישיים

היה נשוי פעמיים. יש לו חמישה ילדים: ורוורה - מנישואיו הראשונים, מריה, מיכאיל ופיוטר - מהשניים, ולדימיר - ילד לא חוקי, שנולד מחוץ לנישואים.
מודל דלטון

מודל דלטון, אשר ידוע גם בתור "חוק דלטון" או "חוק הלחצים החלקיים של דלטון", על שמו של מגלהו - ג'ון דלטון, קובע כי לחץ של תערובת גזים אידיאליים שווה לסכום הלחצים החלקיים של כל רכיבי התערובת בנפרד.
אם נתונים לנו N נפחים שווים המאוכלסים ב־N גזים שונים בטמפרטורה T, כאשר הלחץ בכל נפח הוא , אם נרכז את כל הגזים יחד באותו נפח V ובאותה טמפרטורה T, הלחץ הכולל יהיה: 
מודל דלטון מתאים לעיתים גם עבור תערובות של גזים לא אידיאלים, בתנאי שאין ביניהם ריאקציה כימית. חיסרון בולט שלו הוא אי התאמתו המוחלטת לנוזלים, ומסיבה זו הוא נקרא מודל ולא חוק, מכיוון שכלל זה אינו מהווה חוק תרמודינמי אוניברסלי.
מודל אחר לתערובות גזים הוא מודל אמגט. עבור גזים אידיאלים, מודל דלטון ומודל אמגט זהים לחלוטין ואילו עבור גזים לא אידיאלים, מודל אמגט מהווה קרוב טוב יותר מאשר מודל דלטון.
סוסי מרקוס הקדוש

סוסי מרקוס הקדוש הם פסל ברונזה מסוג קוודריגה (ארבעה סוסים) שנוצרו ביוון העתיקה או ברומא העתיקה.

היסטוריה

מקורם של הסוסים בעת העתיקה, והם, ככל הנראה, מעשה ידי ליסיפוס - פסל יווני בן המאה הרביעית לפנה"ס.
הפסלים עשויים בעיקרם נחושת (96.67%) ולכן ניתן לראות בהם פסלי נחושת לא נקייה (ולא פסלי ברונזה) אף שהרכב הפסלים מתאים להגדרה של "ברונזה". הפסים ניצוקו בטמפרטורות גבוהות (1200 - 1300 מעלות צלזיוס) וצופו זהב. האיכות הטכנולוגית של היציקה מביאה חלק מהחוקרים לטעון כי מדובר בפסלים רומיים ולא בפסלים הלניסטיים.
אף שמוצא הפסל לא ידוע, ידוע בוודאות כי הפסלים הוצבו בראש שער ההיפודרום של קונסטנטינופול וניצבו בראש שער זה עד שנת 1204 עת כוחות רפובליקת ונציה בזזו את קונסטנטינופול במהלך מסע הצלב הרביעי.
הדוג'ה שלח את הסוסים לוונציה והם הוצבו במרפסת בחזית בזיליקת מרקוס הקדוש בשנת 1254.
בשנת 1797, לאחר שכבש את ונציה, שלח נפוליאון בונפרטה את הסוסים לפריז והם הוצבו בראש שער הניצחון של קרוסל בכיכר קרוסל שבסמוך לארמון הלובר. בשנת 1815, בעקבות תבוסת נפוליאון, הושבו הסוסים לוונציה והוחזרו לחזית הכנסייה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, בשל הזיהום הרב בעיר ונציה, הוסרו הסוסים והועברו לתוך הבזיליקה, כאשר בחזיתה הוצב העתק של הסוסים.
בית הכנסת בפלובדיב

המבנה

בית הכנסת ציון הוקם על חורבות בית כנסת שהיה קיים מראשית המאה ה-18. הוא נבנה בסגנון אדריכלי עות'מאני. במרכזו 4 עמודי תמך דמויי שיש התומכים בתקרה המעוטרת באופן דמוי כיפה. בסוף המאה ה-20 שוקם מבנה בית הכנסת והוא נותר היחיד הפעיל בעיר. בית כנסת ציון ובית הכנסת בסופיה הם היחידים הפעילים בכל בולגריה.
סלביה סופיה

היסטוריה

המועדון נוסד ב-1913. עד שנת 1937 לא התקיימה ליגה סדירה בבולגריה והקבוצות שיחקו במתכונת של טורנירי גביע. כך זכה המועדון ב-3 האליפויות הראשונות בשנים 1928, 1930 ו-1936. בשנת 1939 זכה באליפות הרביעית במסגרת משחקי ליגה. מעונת 1941 ועד עונת 1948/1949 שיחקו הקבוצות  במתכונת של טורנירי גביע וכך זכה המועדון ב-2 אליפויות נוספות בשנים 1941 ו-1943. 
בעונת 1951/1952 זכה בפעם הראשונה בגביע הבולגרי. בעונת 1953/1954 הגיע לגמר הגביע הבולגרי והפסיד לקבוצת צסק"א סופיה. בעונת 1962/1963 זכה בגביע הבולגרי בפעם השנייה ושיחק בפעם הראשונה במפעלים האירופאים במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1963/1964. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת מ.ט.ק. הונגריה והודח מהטורניר. בעונה זו זכה שוב בגביע הבולגרי והעפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1964/1965. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת קורק סלטיק מאירלנד. בשמינית הגמר הפסיד לקבוצת לוזאן ספורט משווייץ והודח מהטורניר.
בעונת 1965/1966 זכה בגביע הבולגרי והעפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1966/1967. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת סוונסי סיטי. בשמינית הגמר ניצח את קבוצת שטרסבורג. ברבע הגמר ניצח את קבוצת סרבט ז'נבה. בחצי הגמר הפסיד לקבוצת גלאזגו ריינג'רס והודח מהטורניר.
בעונת 1971/1972 הגיע לגמר הגביע הבולגרי והפסיד שוב לקבוצת צסק"א סופיה. המועדון העפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1972/1973. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת שאלקה 04 והודח מהטורניר. בעונה זו סיים את הליגה במקום השלישי והעפיל בפעם הראשונה לגביע אופ"א בעונת 1973/1974. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת דינמו טביליסי והודח מהטורניר.
בעונת 1974/1975 זכה בגביע הבולגרי והעפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1975/1976. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת שטורם גראץ והודח מהטורניר. בעונת 1979/1980 זכה בגביע הבולגרי והעפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1980/1981. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת לגיה ורשה. בשמינית הגמר ניצח את קבוצת ספרטה פראג. ברבע הגמר הפסיד לקבוצת פיינורד והודח מהטורניר.
בעונת 1981/1982 סיים את הליגה במקום השלישי והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1982/1983. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת סראייבו מיוגוסלביה והודח מהטורניר. בעונת 1987/1988 סיים את הליגה במקום הרביעי והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1988/1989. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת פרטיזן בלגרד מיוגוסלביה והודח מהטורניר. בעונת 1989/1990 סיים את הליגה במקום השני והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1990/1991. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת אומוניה ניקוסיה והודח מהטורניר. בעונה זו סיים את הליגה במקום השלישי והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1991/1992. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת אוסאסונה והודח מהטורניר.
בעונת 1994/1995 סיים את הליגה במקום הרביעי והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1995/1996. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת אולימפיאקוס והודח מהטורניר. בעונה זו זכה המועדון באליפות ובגביע הבולגרי בפעם האחרונה והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1996/1997. בסיבוב המוקדמות הפסיד לקבוצת טירול אינסברוק מאוסטריה והודח מהטורניר.
בעונת 2010/2011 הגיע לגמר הגביע הבולגרי והפסיד שוב לקבוצת צסק"א סופיה. בעונת 2017/2018 זכה המועדון בגביע השמיני בתולדותיו ובתואר ראשונה לאחר 22 שנה.
מחנה נועם

מחנה נועם היה בסיס צה"ל בבקעת הירדן ששכן בקרבת הכפר נועימה. הבסיס פונה לקראת מסירת יריחו לידי הרשות הפלסטינית בעקבות הסכמי אוסלו.
הבסיס שימש בין השאר כבסיס הדרכה של חיל התותחנים ובסיס של גדוד אייל מעוצבת עמוד האש. מרבית מבניו היו מבנים טרומיים.
אנטנאס וינוליס

חייו

וינאוליס נולד בשם אנטנאס ז'וקאוסקאס, באוז'אוז'ריאי  שהייתה אז תחת שלטון האימפריה הרוסית. הוריו, ז'וליונאס ז'וקאוקאס ורוזאליה בארנאוסקאיטה, היו איכרים אמידים שבבעלותם היה שטח של 25 אקר. אנטנאס היה ילדם הצעיר ביותר והבן היחיד במשפחה, ואח צעיר לחמש בנות.
בשנת 1894 עבר לגור באז'ופייצ'יאי (ליט'), שם למד בבית הספר של אניקשט, בו כל החומר נלמד בשפה הרוסית. ז'וקאוקאס היה תלמיד מצטיין בבית ספרו. בשנת 1895 עבר לגור בליפאיה שבלטביה, שם למד בגימנסיה המקומית. במקום זה הכיר את הסופר הליטאי הנודע יונאס ביליונאס.
וינאוליס כתב בחייו הרבה אגדות, נובלות, ספרי זכרונות ודרמות.
נפטר כתוצאה מפקקת בחלקי המוח, ונקבר בחצר שעל יד ביתו.
אזורי לחות (ספר)

תקציר העלילה

עלילת הספר מתפרסת על פני מספר ימים בהם מאושפזת הלן ממל בת ה-18 - צעירה משעשעת, בוטה, נטולת עכבות, סקרנית וחופשייה מינית - במחלקה פנימית של בית החולים עקב פיסורה אנאלית שהיא גרמה לעצמה בעת גילוח האזור. היא מחכה לביקור הוריה הגרושים בתקווה נואשת שהשניים ישלימו ביניהם סוף סוף ליד מיטת חולייה. ובינתיים היא בוחנת את האזורים הלחים בגופה ומניחה לרובין, אח בית החולים, לצלם את החלקים החומקים ממבטה הסקרני. ליד מיטתה היא אף מטפחת אוסף של גלעיני אבוקדו המשמשים אותה לצרכים שונים. ולאורך כל הדרך היא אומרת בקול רם את מה שאחרים לא מעיזים אפילו לחשוב.

השראה

לדברי רוש, היא קיבלה השראה לכתוב את הרומן בעת שישבה על האסלה בדירה של חברתה הטובה ביותר בעיר הקתולית קלן. כדי להעביר את הזמן היא נטלה בקבוק סבון שהיה מונח בחדר וגילתה - לחרדתה - שזה סבון המיועד לניקוי הנרתיק. "התחלתי לחשוב, 'אלוהים, אני האדם היחיד שלא משתמש בסבון לוגינה'" היא סיפרה בראיונות. את הספר כתבה כדי לתקוף את "האובססיה של החברה לנקיון והיגיינה" אשר לטענתה, מיליוני נשים נדרשות לציית לה מדי יום ללא מחשבה. 
אני בטוחה שבתרבות בת–זמננו נשים רבות מבולבלות ביחס לגופן. אנחנו אובססיביות לניקיון, נואשות להיפטר מההפרשות שלנו ומשֹער הגוף שלנו. אז רציתי לכתוב על הצדדים המכוערים של הגוף האנושי. הריחות שלו. המיצים שלו... רציתי להציג את כל עסקת החבילה: נשים הן לא רק מרחב תצוגה סקסי, הן גם נהיות חולות, הן צריכות ללכת לשירותים, הן מדממות.
— שרלוטה רוש
 "אזורי לחות"  נוגע במספר נושאי טאבו למשל מין אנאלי. אוננות, לֶסְבִּיּוּת וצריכת מין בתשלום אך לא רק בזירה המינית אלא גם באלה שניתן למצוא בחברה בכלל, במיוחד במשפחות שאינן מתפקדות למשל פגיעה עצמית, שימוש בסמים, התמודדות עם ניסיונות התאבדות, וגילוי עריות.

ביקורת

עם צאתו לאור עורר הספר מהומה תקשורתית עזה וטעונה בדבר טיבו: המבקרים טענו שהוא פורנוגרפיה מובהקת לשמה במסווה כזה או אחר והאוהדים שהוא מניפסט פמיניסטי מחאתי מפי מי שהוכתרה כדוברת של הדור הפמיניסטי החדש של גרמניה. הספר השווה ל"התפסן בשדה השיפון" מאת ג'יי די סלינג'ר, "קראש" מאת ג'יימס גראהם באלארד ו"הסריסה"  מאת ג'רמיין גריר. דר' קלאודיה נויזיס, חוקרת ומנחה מוסמכת להטמעת חשיבה מגדרית מאוניברסיטת הומבולדט של ברלין טוענת כי אחת הסיבות להצלחה המסחררת של הספר בגרמניה היא כי הוא אנטיתזה ל"תוכניות טלוויזיה כמו הטופ מודל הבאה של גרמניה, בהנחיית דוגמנית העל היידי קלום. וכי בכל מדינה שיש יחס חברתי דומה לניקוי הגוף, להיגיינה ולתפקודי הגוף בכלל נשים צעירות תראה בו דרך אחרת להתמודדות עם הלחץ העצום להיות יפה, בעלת גוף מושלם, קרייריסטית מוצלחת לפני לידת ילדן הראשון.
צ'ארלס קונראד הבן

השכלה

בוגר במדעים בהנדסה אווירונאוטית מאוניברסיטת פרינסטון, 1953.

שירות צבאי

בתום לימודיו, הצטרף לצי האמריקאי כטייס. הוא למד בבית הספר לטייסי ניסוי של הצי. מאוחר יותר שירת כמדריך טיסה ומהנדס ביצועים בבית הספר. לאחר מכן שירת כמדריך טיסה על מטוסי F-4 פנטום בטייסת ההדרכה VF-121, ולאחר מכן בטייסת הפנטומים VF-96 על נושאת המטוסים USS Ranger.

שירות בנאס"א

נבחר לאסטרונאוט בספטמבר 1962. הטיסה הראשונה שלו לחלל הייתה בג'מיני 5. כמפקד ג'מיני 11, קבע שיא גובה חדש מעל פני הקרקע. משימתו הבאה הייתה כמפקד אפולו 12, המשימה השנייה שנחתה על הירח. פיט היה האדם השלישי ללכת על הירח. תפקידו האחרון בחלל היה מפקד סקיילאב 2, תחנת החלל האמריקאית הראשונה.
בדצמבר 1973 עזב את השירות בצי ובנאס"א.

לאחר נאס"א

לאחר נאס"א התמנה לסגן נשיא לפעולות וסמנכ"ל פעולות של תאגיד "אמריקן טלביז'ן אנד קומוניקיישנס" (ATC), שם היה אחראי על תפעול המערכות הקיימות, ופיתוח רשת ארצית לטלוויזיה בכבלים.
בשנת 1976 התפטר מ־ATC לטובת תפקיד סגן נשיא ויועץ בחברת מקדונל דאגלס. הוא ביצע מספר תפקידים בחברה זו, בתחומי שיווק מוצרי התעופה ומערכות הנשק של החברה. בשנת 1990 התמנה לתפקיד סגן נשיא לעסקים חדשים בחברת "מקדונל-דאגלס ספייס קומפני", שם השתתף במחקר ופיתוח עבור יוזמת חקר החלל של הנשיא ג'ורג' בוש האב, יוזמה שלא יצאה אל הפועל בסופו של דבר.
ביולי 1999 נהרג קונראד בתאונת אופנוע בסמוך לעיירה אוג'אי שבקליפורניה. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, וושינגטון.
רומנס הפעמונים

עלילה

הסיפור נסב סביב אולגה טרסקובנה (אלידה ואלי), שחקנית מתחילה ממוצא פולני, ילידת העיר גלן ליון אשר בפנסילבניה. העיר קיבלה את הכינוי "עיר הפחם", הודות לתעשיית הפחם המפותחת השוכנת סביבה. אולגה מצליחה לעזוב את העיר המפוייחת ועוברת להוליווד. לאחר ניסיונות כושלים מביאות אותה נסיבות יוצאות דופן לקבל את התפקיד הראשי בסרט העוסק בחייה של ז'אן ד'ארק. בחלק האחרון של הצילומים מתחילה אולגה להראות סימני מחלה קשה, ידידה סוכן התקשורת ביל דוניגן (פרד מקמורי) לוקח אותה לבדיקת רופא המודיע לו כי אולגה לקתה בשחפת וכי אין לה כל סיכוי להחלמה, מחלה זו נגרמה ככול הנראה מהאוויר המזוהם בעיר הולדתה. זמן קצר לאחר סיום העריכה נפטרת אולגה ממחלתה בבית החולים כאשר דוניגן לצידה. המפיק מרקוס האריס (לי קוב), רוצה לצלם את מחדש את הסרט עם שחקנית מפורסמת יותר, זאת מכיוון שאינו רוצה לקחת סיכון עם שחקנית שאינה ידועה ואינה יכולה לקדם את הסרט.
דוניגן מוכה הצער מחזיר את גופתה של אולגה לעיר הולדתה, לפי בקשתה האחרונה. בתחילה מסרבים אנשי העיירה למלא את בקשתה, עקב המוניטין המפוקפק של אביה שנחשב לנבל. אך דוניגן משכנע כנסיות בכל העיר "עיר הפחם", לצלצל בפעמוני הכנסייה שלהם לאורך שלושה ימים, כמחווה לשחקנית המתה. כמו כן הוא מבטיח לשלם להם על מעשיהם בהמחאות אותן אין לו כל סיכוי לכסות. כדי למלא את מבוקשה של אולגה נעזר דוניגן בכומר פול (פרנק סינטרה), שמנצל את הכרותו עם אנשי העיר ומצליח לשכנעם לסלוח לה על עברו של אביה ולמלא את בקשתה האחרונה. בעקבות צלצולי הפעמונים הבלתי פוסקים מתחיל להתעורר עניין ציבורי בשחקנית המתה ולאחר זמן קצר מבטיח האריס לדוניגן כי הוא יכסה את הבטחותיו הכספיות.
ביום ההלוויה מגיע קהל רב לחלוק כבוד אחרון לאולגה והכנסייה מתמלאת עד אפס מקום. הקהל הרב מתפלל ולפתע נשמע קול חריקה עז ושני הפסלים מסתובבים אט, אט על צירם ופונים אל ארונה של אולגה. קהל המאמינים מחשיב זאת כנס משמיים וזאת על אף שההסבר ההגיוני לכך הוא שעקב המשקל של הקהל הרב בכנסייה, האדמה נעה והזיזה את הפסלים עימה. האב פול רוצה להודות בכך בפני קהל המאמינים, אך דוניגן דוחק בו לבל יעשה כך וזאת כדי שהקהל לא יאבד את אמונתו המתחדשת. לאחר מקרה זה מחליט האריס, בחוסר רצון, לשחרר את הסרט לאקרנים והסרט הופך להצלחה עצומה.

ביקורות

עם יציאתו זכה הסרט לביקורות רבות בידי מבקרי הקולנוע, לשיא הגיע השבועון "טיים", שבטור ביקורת חריף הכריז כי "הקדוש מייקל (אחד הפסלים) הולך לתבוע".
יש עם מי לדבר (קו קשב ומידע)

יש עם מי לדבר הוא קו קשב ומידע המיועד להומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים, בני משפחותיהם וחבריהם.
הקו הוא אחד משירותים הניתנים על ידי אגודת הלהט"ב, ונותן מענה אישי טלפוני למבקשים להתייעץ ולהישמע בנושאי זהות מינית, נטייה מינית, מגדר. כמו כן נותן הקו מענה למחפשים מידע בנושאים להט"בים שונים. הסיוע ניתן בתנאים של אנונימיות וסודיות, המהווים חלק מעקרונות היסוד של הקו. הקו אינו מתיימר לשמש תחליף לייעוץ פסיכו-סוציאלי או שירות טיפולי, ומשמש כקו קשב לפונים אליו.
הקו החל את דרכו בשנת 1979 במסגרת פעילות הקו הלבן, אשר נתן לראשונה מענה טלפוני ודיסקרטי לקהילת הלהט"ב בארץ. בתחילת שנות ה-90, בעקבות קבלת פניות רבות במשרדי אגודת הלהט"ב, הוחלט להכשיר מערך של מתנדבים אשר יקבל את פני המגיעים לבית האגודה ויאפשר שירות שיחות פנים אל פנים, שירות זה נקרא "יש עם מי לדבר" והוא פעל במקביל לפעילות "הקו הלבן". עם השנים השירות גדל והשתנה, ובין השאר התחיל לתת גם מענה ותמיכה לפונים טלפונית. במסגרת שיחות קשב והכוונה. לימים, לאור פעילותם הזהה של שני הקווים במתן מענה לפניות, הוחלט בשנת 2004 על מיזוגם תחת השם "יש עם מי לדבר - הקו הלבן".
כיום פועלים בקו כ-50 מתנדבים. קורס ההכשרה אורך כארבעה חודשים, ופעילות הקו מלווה על ידי מנחים מקצועיים ועובדים סוציאלים.