google/wiki40b huggingface dataset:
דזו

התרחשות ומאפיינים גנטיים

בדרך כלל, רבייה בין יאק לבקר באופן טבעי נדירה יחסית, שכן ההתנהגות שלהם שונה במקצת; הדבר אמור במיוחד במקומות שבהם יש עדרים גדולים הן של בקר והן של יאק, כך שכל אחד יעדיף להתרבות עם מינו. אצל נוודים שמחזיקים מספר מצומצם של ראשי בקר ויאק, תופעת הכלאיים תהיה נפוצה יותר שכן החיות רגילות יותר אחת לשנייה. בעוד שנקבת הדזו פורייה, הזכרים והצאצאים הם עקרים. צאצאי הכלאיים הם גדולים וחזקים יותר מהיאקים ומהבקר בתופעה הידועה כאון כלאיים, והם יעילים יותר מבחינת יצור חלב או בשר. אף על פי שבדזואים נעשה שימוש במשך מאות שנים, במקומות מסוימים הם נדחים מבחינה דתית על ידי השבטים - שכן הגזע שלהם אינו טהור. צאצאי הדזו עשויים לעיתים קרובות להפגין דמיון חיצוני וגנטי לאחד ההורים. במונגוליה, יש כינויים מיוחדים לצאצאי דזו שהתרבו עם יאק טהור או בקר טהור. 
הדזואים חיים בעיקר במונגוליה, נפאל וטיבט, שכן במקומות אלו קיימת אוכלוסיית היאקים המבויתים הגדולה בעולם. עקב כך שהם מצויים באזורים קרים, לפרווה העבה והצמרירית שלהם יש תפקיד חשוב בהגנה על הדזו מפני קפיאה, והטמפרטורות באזור צונחות לעיתים קרובות מתחת לאפס. הם ניזונים בעיקר מעשב וצמחייה טרשית דלילה המצויה בערבה האירואסייתית וברמה הטיבטית, ועשויים להיות מאוימים על ידי זאבים טיבטים או נמרי־שלג.

תיאור חיצוני

בעיקרון, הדזו מקבל את המבנה והאנטומיה של היאק, בעוד שדברים מסוימים כמו הפרווה או הראש דומים יותר לבקר. מבנה הגוף שלו רחב וארוך, יש לו דבשת קטנה על הכתף, והראש מוארך וצר בדרך כלל בדומה לבקר. אף על פי שהרגליים קצרות בהשוואה לגוף, הן ארוכות יותר משל היאקים הרגילים. הפרווה עבה מאוד, מדובללת וצמרירית, אך לרוב היא פחות שערונית מפרוות היאק. צבע הפרווה הוא שחור מבריק, שחור אפרפר או אפור, כשבדרך כלל יש כתמים לבנים גדולים על המצח, הגב, החרטום, השפתיים או הרגליים. חוטם ורוד מצביע בדרך כלל על כך שמדובר בבן כלאיים. ההבדל העיקרי בין הדזו ליאק הוא צורת החרטום שארוכה יותר אצל הדזו, וצורת החוטם שדומה לבקר ולא ליאק. הקרניים של הדזו זקופות, עבות וצומחות לכיוון מעלה עם עיקום כלפי קדימה או אחורה, בניגוד לקרני היאק שצומחות לצדדים ומסתיימות בספירלה ייחודית. הדזו גדול, חזק ומוצק יותר מהוריו, ומשקלו כבד יותר בסביבות 30-25%; עם זאת, הדבר אמור בעיקר לגבי יאקים מבויתים, אך יאקים פראיים גדולים וכבדים ממנו. הזנב של הדזו ארוך ושעיר בדומה ליאק, והחצאית שבחלק התחתון של הגוף קטנה יותר ולעיתים קרובות נעדרת. גובה הכתפיים של זכר בוגר 126 ס"מ, אורך הראש והגוף 162 ס"מ, ומשקל הגוף כ-470 ק"ג.

שימושים

הדזו משמש את האדם למגוון דברים בדומה ליאק: בשר, חלב, גזיזת צמר והכנת בגדים מהפרווה העבה. בנוסף הוא משמש לחרישה. לדזו יש מזג נוח ורגוע יותר מהיאק או הבקר, עד כדי כך שגם אדם זר יכול לקחת מהאחו בנקל קבוצת דזואים מבלי שהללו יפגינו התנגדות ועקב כך הם זקוקים לשמירה הדוקה יותר. ניתן להשתמש בו כבהמת משא לנשיאת חבילות כבדות בבתי גידול הרריים וקשים לגישה או בשדות שלג. נקבת הדזו מייצרת חלב בסביבות 40-30% יותר מנקבת היאק, והחלב עשיר בשומן. עם זאת, ניסיונות ליצירת דזו שיפיק כמות חלב זהה לפרה ובו זמנית יהיה בעל אנטומיה של יאק המותאמת למזג אוויר קשה וגם ראוי לנשיאת משאות - טרם הצליחו. תוחלת החיים של הדזו ארוכה יותר משל היאקים.
ישעיה בכר שמואל

ביוגרפיה

נולד בסופיה שבבולגריה ב-25 במרץ 1844 (ה' בניסן ה'תר"ד) לבייה ולרב שמואל בכר משה. בצעירותו עסק במסחר בעיר מגוריו, ונישא לריינה ירוחם (לאחר שנפטרה, נישא לרחל בן אדו).
כשהחלה המלחמה העות'מאנית-רוסית בחבל הבלקן בשנת 1877 (ה'תרל"ח), היגר לסלוניקי שביוון יחד עם מספר משפחות יהודיות נוספות. לאחר כשנתיים בסלוניקי, עלה לארץ ישראל בשנת 1880 (ה'תר"ם) והשתכן בירושלים בעקבות שכנועים מצד תנועת חיבת ציון.
בשנת 1881 (ה'תרמ"א) הועמד למכירה מטעם רשות ההוצאה לפועל בעיר העתיקה מבנה "חצר הרבי מרדשיקביץ", לאחר שעל בעליו רבצו חובות. מחשש שיימכר לאנשים שאינם יהודים, פנו אנשי כוללות העדה האשכנזית לר' ישעיה, וזה האחרון רכש את הבית לאחר שלא נמצא אף אדם שישלם את הסכום הגבוה שנדרש. עם הזמן שיפץ את המבנה, הוסיף לו חדרים לישיבה ולבית כנסת, והפך אותו למרכז תפילה ולעלייה לרגל בחגים.
בארץ ישראל התפרנס תחילה מנכסיו שהשאיר בסופיה, ובהמשך הקים בירושלים יחד עם אנשי עסקים עולי בולגריה בית חרושת לטבק טורקי שהחזיק מספר שנים, אך נאלץ להיסגר לאחר שנקבע תחום זה כמונופול של השלטונות והוחכר לחברה צרפתית.
לאחר שסגר את בית החרושת עזב את עסקי המסחר והתמסר לפעילות ציבורית לבקשת רבני העדה הספרדית, ובעצת הרב יעקב שאול אלישר הצטרף כחבר בוועד העדה בירושלים. 
בפעילותו הציבורית נמנה עם מנהלי בית החולים משגב לדך, חברת שבת אחים ומוסדות חסד נוספים. כן נודע כנדבן שביתו היה פתוח לכל.
בשל מחלה מידבקת שהתפשטה בעיר העתיקה, עבר להתגורר בשכונת מחנה יהודה בשנת 1910 (ה'תר"ע).
הלך לעולמו בירושלים ב-24 ביוני 1928 (ו' בתמוז ה'תרפ"ח).
יקיר העיר תל אביב-יפו

בחירה

את היַקירים בוחרת ועדה שרוב חבריה הם חברי מועצת העיר. יושב ראש הוועדה הנוכחי הוא ראש העירייה, רון חולדאי. התואר מוענק אחת לשנה בטקס ביום העצמאות ל-12 אישים, כמספר שבטי ישראל. עם זאת, הוועדה רשאית להעניק את האות למספר רב יותר של אישים אם יש צורך.
תקנון העירייה קובע: "האות יוענק ליחיד (שאינו חבר בני אדם), תושב/ת תל אביב-יפו שגילו/ה 70 שנים לפחות בעת קבלת האות, אשר מתגורר/ת או התגורר/ה בתל אביב-יפו במשך פרק זמן משמעותי". ככלל, הפרס מוענק לתושָבי תל אביב או לאישים שפעלו בה ובכך תרמו לקידומה ולהתפתחותה. עם זאת, יש לכך יוצאים מן הכלל, כגון הפרס שהוענק למרים בן-פורת ב-1982 והכרה בחסידי אומות העולם המתגוררים בעיר כיקיריה.
בשנת 2007 התעוררה סערה ציבורית עקב כוונת הוועדה להעניק את התואר למיקי מזר, שהודתה במסגרת עסקת טיעון באחריותה לזיהום מי הים, בעת שכיהנה כיו"ר איגוד ערים דן לביוב. מזר הודיעה כי תוותר על התואר, אך זה הוענק לה לבסוף, כעבור שנתיים.
בשנת 2015, התואר הוענק לנשים בלבד על מנת להכיר בחשיבות תרומתן וכן להעצים עשייה נשית בעיר.
פולדי שצמן

פּוֹלדִי שצמן (8 באוגוסט 1922 – 16 באוקטובר 1994) היה מלחין ומנהל מוזיקלי ישראלי, מהבולטים שבמלחיני המוזיקה לתיאטרון בישראל.

ביוגרפיה

פולדי שצמן נולד בשנת 1922 בעיר צ'רנוביץ שבממלכת רומניה (כיום באוקראינה). בוגר בית ספר למוזיקה בצ'רנוביץ. מלחמת העולם השנייה קטעה את מהלך הקריירה שלו ומכאן ואילך היו חייו מסע נדודים רווי אימת המלחמה עד שעלה לארץ ישראל בשנת 1949.
לאחר שהייה קצרה בקיבוצים בית השיטה וניר דוד, שבהם ארגן את הצד המוזיקלי בחגיגות הקיבוצים, הגיע לחיפה, ובהמלצתו של חיים טופול התקבל לעבודה כעוזרו של פרנק פלג בתיאטרון חיפה. במשך שנות עבודתו בתיאטרון הלחין מוזיקה ל-163 הצגות.
בשנת 1968 עבר לתל אביב, ועד שנת 1989 היה המנהל המוזיקלי של תיאטרון הבימה וכתב את המוזיקה לכל ההצגות הבולטות בתיאטרון.
ב-1978 פגש בחנוך לוין, ומאז ועד מותו בשנת 1994 הלחין מוזיקה למחזותיו. ב1985 כתב את המוזיקה לסרט גשר צר מאד של נסים דיין.
פולדי שצמן ביחד עם מתי כספי, שלמה גרוניך, אלכס וייס, סטו הכהן, וגיל אלדמע היו המעבדים של המופע של חבורת בימות (1972-1973)
לצד עבודתו בתיאטרון, לימד מוזיקה, עיבד וניהל מוזיקלית הפקות פרטיות, כתב קטעי ג'אז לילדים ויצירות מוזיקליות מגוונות.
יוסי מר חיים הגדיר את המוזיקה של פולדי שצמן כלירית, מזוקקת, רגשית מאוד ולא מתפרצת לעולם מעבר לטקסט, הוא חי ונשם תיאטרון.
באלבום הכפול "כשתחשכנה עיניי" – שירים ומוזיקה ממחזותיו של חנוך לוין, אפשר לשמוע את חנוך לוין שר כששצמן מלווה אותו בפסנתר. קטע זה הוקלט בחזרות על המחזה "הזונה הגדולה מבבל" ונשמר על ידי שצמן.
עבור כתיבת המוזיקה ל"הקיץ" שבוצעה בקונצרט באדינבורו קיבל פרס בינלאומי.
שצמן נפטר ב-1994, בגיל 72. הותיר אשה, שתי בנות ובן.
לאחר מותו זכה בפרס אקו"ם ע"ש אהרן אשמן, על פועלו בתחום הלחנת מוזיקה לתיאטרון.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
באק ויליאמס

נעורים ומכללות

ויליאמס נולד וגדל בעיר רוקי מאונט שבקרוליינה הצפונית, ואת לימודיו האקדמיים העביר באוניברסיטת מרילנד. בעונת הפרשמן הוביל את מחוז ה-ACC עם 10.8 ריבאונדים למשחק, אליהן הוסיף 10.0 נקודות, וזכה בתואר "פרשמן השנה במחוז ה-ACC". בשתי עונותיו הבאות העמיד ממוצעים של 15.5 נקודות ו-11.0 ריבאונדים למשחק שזיכו אותו בבחירות עוקבות לחמישיית העונה של המחוז. בשנת 1980 נבחר להשתתף באולימפיאדת מוסקבה כחבר נבחרת ארצות הברית, לצד שחקני המכללות מארק אגוויר ואייזיאה תומאס, אך לא זכה לייצג את ארצות הברית מכיוון שהחרימה את המשחקים (במחאה על פלישת ברית המועצות לאפגניסטן).

ניו ג'רזי נטס

ויליאמס נבחר בבחירה השלישית בדראפט ה-NBA לשנת 1981 על ידי ניו ג'רזי נטס, אחרי אגוויר ותומאס שנלקחו בשתי הבחירות הראשונות. בעונת הרוקי שלו עזר ויליאמס לקבוצתו לרשום שיפור של 20 ניצחונות לעומת העונה הקודמת (44-38) כשהוריד 12.3 ריבאונדים בממוצע למשחק (שלישי בליגה) וקלע 15.5 נקודות למשחק ב-58.2% מהשדה (שלישי בליגה). במהלך אותה עונה נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, ובסיומה זכה בתואר רוקי העונה. בשנים הבאות ביסס עצמו ויליאמס כאחד השחקנים המובילים בליגה בעמדת הפאוור פורוורד, בעיקר בתור ריבאונדר מצוין וכאחד השומרים הטובים בליגה, כשנבחר 4 פעמים לאחת מחמישיות ההגנה של העונה. לצד הרכז מייקל ריי ריצ'רדסון, הקלע אוטיס בירדסונג והסנטרים מייק ג'מינסקי ודריל דוקינס, סחב ויליאמס את הנטס לשלב הפלייאוף בכל חמש עונותיו הראשונות, בהן עברה הקבוצה סיבוב אחד בסך הכול (בפלייאוף 1984). ב-8 עונותיו בניו ג'רזי העמיד ממוצעים של 16.4 נקודות ו-11.9 ריבאונדים למשחק, ובשנת 1999 העלתה הקבוצה את גופייתו עם המספר "52" על תקרת אולמה הביתי כהוקרה על תרומתו למועדון.

פורטלנד טרייל בלייזרס

בסיום עונת 1988/1989 נשלח ויליאמס בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס בתמורה לסם בואי ובחירת דראפט עתידית (בה נבחר מוקי בליילוק). בעונתו הראשונה בפורטלנד העפילה הקבוצה עד לסדרת גמר ה-NBA, בו הפסידה לדטרויט פיסטונס בתוצאה 4-1. בעונה הבאה הודחו הטרייל בלייזרס בגמר המערב (ללוס אנג'לס לייקרס), ובעונת 1990/1991 חזרה לגמר ה-NBA והפסידה בשנית, הפעם לשיקגו בולס בתוצאה 4-2. ויליאמס שימש כשחקן חמישייה קבוע ב-6 מתוך 7 עונותיו בפורטלנד, לצד הכוכבים קלייד דרקסלר וטרי פורטר, ורשם בקבוצה ממוצעים צנועים יחסית של 10.2 נקודות ו-8.7 ריבאונדים למשחק.

ניו יורק ניקס

לקראת עונת 1996/1997 חתם כשחקן חופשי בניו יורק ניקס, ושיחק בקבוצה במשך שנתיים כמחליפו מהספסל של הפאוור פורוורד הפותח צ'ארלס אוקלי. ב-27 בינואר 1999 הודיע על פרישה ממשחק, בגיל 38.
פלייבליה

פרהיסטוריה

בסביבות העיר התגלו עדויות פרהיסטוריות ליישוב בעידן הקרח. במערת מליסינה הסמוכה לעיר, התגלו ראיות הנחשבות למוקדמות ביותר בחלק זה של אירופה.

העידן הרומי

בני האדם המודרניים הראשונים שהתגוררו באזור בו שוכנת כיום העיר, היו שבטים אילירים, הם חיו שם עד לפלישת האימפריה הרומית במאה ה-1. הרומאים בנו על חורבות העיר האילירית את המוניקיפיום S.
העיר הרומית הייתה העיר השנייה בגודלה בשטח בו שוכנת כיום מונטנגרו, (אחרי דוקליה). בעיר היה מסחר גדול, והיא הייתה המרכז הדתי של הפרובינקיה הרומית דלמטיה. מתקופה זו נמצאו שרידים רבים, הבולט שבהם הוא גביע זכוכית מעוטר בחוטי זכוכית כחולים, הנחשב ליחיד מסוגו בעולם.

ימי הביניים

הסלאבים כבשו את העיר במאה השישית, והם בנו עיר בשם ברזניצ'ה (Breznica). העיר פרחה במשך מאות שנים, והיא הפכה לאחת הערים המרכזיות במדינה הסרבית הצעירה רשקה.
מיקומה של העיר, על אם הדרך המוליכה מדוברובניק, קוטור, וטריאסטה לקונסטנטינופול, סראייבו, ובלגרד, תרמה לשגשוגה של ברזניצ'ה, ובשנת 1338 החלו לגבות מכס מהעוברים בעיר.
במאה ה-14 נקראה העיר בשתי שמות ברזניצ'ה ופלייבליה. בשנת 1368 כבש את העיר הז'ופאן הסרבי ניקולה אלטומנוביץ', והוא שלט בה עד לשנת 1373. בין השנים 1373–1435, נשלטה העיר על ידי מספר מלכים בוסנים. ומ-1435 שלט בה הדוכס סטייפן ווקאסיץ' קוסאצ'ה, עד ה-1 בספטמבר 1462 אז כבשו אותה העות'מאנים.

השלטון העות'מאני

שמה החדש; פלייבליה, לא היה בשימוש זמן רב. לאחר שכבשו העות'מאנים את העיר, הם שינו את שמה לטסילז'ה. במאה ה-15 וה-16 נבנו מבנים רבים בעיר. ב-1465 נבנה מנזר בעיר, ב-1569 נבנה מסגד על שם חוסיין פאשה, ובמהלך המאה ה-16 נבנתה מערכת הביוב העירונית.
בשנת 1572 העבירה האימפריה העות'מאנית את סנג'ק הרצגובינה מפוצ'ה לטסילז'ה, דבר שגרם לעיר להתפתח במהירות. במאה ה-17 נבנה בית הספר המוסלמי הראשון. הקונסול הרוסי שביקר בעיר במאה ה-19 כתב, כי פלייבליה היא עיר מזרחית יפה עם גנים, מזרקות, מסגדים, וכנסיות, ומתגוררים בה כ-7,000 תושבים ביותר מ-800 בתים.
לאחר שתי שריפות גדולולת שהחריבו את רוב העיר והרסו את כלכלתה, העבירו העות'מאנים בשנת 1833 את הסנג'ק למוסטר, דבר שגרם לדעיכה של העיר.

היסטוריה מודרנית

בשנת 1875, לאחר התקוממות שנכשלה, החלה הגירה המונית מפלייבליה לאגן נהר דרינה ולולייבו, ואוז'יצה שבמרכז סרביה.
בשנת 1878 נכבשה פלייבליה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית, יחד עם שאר סנג'ק נובי פאזאר. חמשת אלפי אנשי הצבא האוסטרו-הונגרי, שהוצבו בעיר יחד עם נשותיהם וילדיהם, פתחו עידן חדש לעיר. האוסטרים הפכו את פלייבליה לעיר מערבית מודרנית, עם בתי מלון, חנויות, תיאטרון, ואירועי תרבות.
האוסטרים נסוגו מהעיר בשנת 1908, והצבא העות'מאני שב אליה. בשנת 1912 כבשה מונטנגרו את העיר, והיא הצטרפה לממלכת מונטנגרו ב-1913, ולאחר מלחמת העולם הראשונה לממלכת יוגוסלביה.

כלכלה

פלייבליה היא אחת הערים הצומחות במונטנגרו, תחנת הכח בעיר אחראית ל-45% מתצרוכת החשמל במדינה. סמוך לעיר ממוקמים המכרות הגדולות במדינה, בהם חוצבים פחם, אבץ, ועופרת.
התעשייה המכניסה ביותר היא תעשיית העץ, תושבים רבים עוסקים בחקלאות. ענף מכניס נוסף הוא תיירות אקולוגית.

ספורט

קבוצת הכדורגל של העיר; רודאר פלייבליה (FK Rudar Pljevlja), משחקת בליגת העל של מונטנגרו.

תחבורה

הכבישים הראשים היוצאים מהעיר הם לסרייבו שבבוסניה והרצגובינה, בלגרד שבסרביה, ופודגוריצה ושאר מונטנגרו על הכביש העובר על הגשר מעל נהר טרה.
תחנת הרכבת הקרובה לעיר נמצאת בעיר הסרבית פרייפוליה (Prijepolje), המרוחקת כ-40 קילומטרים.
קרב קומאי

קרב קומאי, או קרב קימה הוא קרב ימי שנערך בשנת 474 לפנה"ס במפרץ נאפולי בין כוחותיהם המשולבים של ציי קימה ושל היירון הראשון טיראן סירקוסאי לבין הצי האטרוסקי. הקרב הסתיים בניצחונם של ההלנים והציל את היוונים יושבי קמפניה משלטון אטרוסקי.
קרב קימה היה חלק משרשרת של קרבות ימיים ויבשתיים בין המתיישבים היוונים באיטליה וסיציליה ובין האטרוסקים שהסתיימו באובדן כוחה הימי של האומה האטרוסקית בים הטירני.
מפלתם של האטרוסקים הביאה לכיבושו המיידי של האי איסקיה על ידי היירון, כיבוש שניתק את הקשר בין יישובי האטרוסקים בקמפניה ובין ישוביהם באטרוריה. סירקוסאי המשיכה לדחוק את רגלי האטרוסקים במהלך המאה ה-5 לפנה"ס והשתלטה על הים הטירני, תהליך שהגיע לשיאו עם ניצחונה על האתונים והאטרוסקים במהלך המלחמה הפלופונסית.
תבוסתם של האטרוסקים בקימה באה במקביל להתעצמותה של הרפובליקה הרומית, שבכתקופה זו ערכה מלחמות גבול קשות עם עיר המבצר האטרוסקית ויי. קרב קימה היה אחד מנקודות השבר של האטרוסקים ולאחריו החלה האימפריה שלהם להתמוטט, תוך כדי שהם מאבדים את קמפניה לסאמניטים, את דרום אטרוריה לרומא ואת שטחיהם הצפונים לגאלים.
קסדת ברונזה (השמורה כיום במוזיאון הבריטי) ועליה כתובת המנציחה את האירוע, נשלחה לאולימפיה שם הוקדשה לזאוס. תוכן הכתובת, לפי תרגומו של דוד קלעי הוא: "היירון בנו דאינומנס ובני סיראקוס - אל זבס שלל טירני מקימה".
עדות נוספת לניצחון היוונים נשמר באודה הפיתית הראשונה של פינדארוס, משורר יווני בן המאה ה-5 לפנה"ס.
כלוב פאראדיי

כלוב פאראדיי (באנגלית: Faraday cage) הוא מתקן שמונע משדות חשמליים מלחדור לתוכו. הפיזיקאי הניסיוני הבריטי מייקל פאראדיי היה הראשון שבנה כלוב שכזה ב-1836.
פאראדיי הבין כי כל מה שנמצא בחלל הפנימי המוקף לגמרי במוליך יהיה "מוגן" מהשפעתם של שדות אלקטרומגנטיים מחוץ למוליך (כתוצאה מחוק גאוס, השדה החשמלי בתוך מוליך מתאפס). פאראדיי בנה חדר המצופה ביריעות אלומיניום ומיקם בתוכו אלקטרוסקופ. המכשיר הוסיף למדוד מטען חשמלי אפסי בתוך החדר גם כשקירותיו הופגזו במטענים שחולל פאראדיי.
הפיזיקאי האיטלקי ג'ובאני בטיסטה בקריה חזה עוד במאה ה-18 את שפאראדיי הצליח להוכיח.

עקרון פעולה - תיאור פיזיקלי

ניתן להבין את פעולתו של כלוב פאראדיי אם נתאר לעצמנו שהשדה החיצוני גורם להיווצרותו של התפלגות מטען במעטפת הכלוב אשר יוצרת שדה חשמלי זהה בגודלו והפוך בכיוונו לשדה החיצוני. שני השדות מבטלים האחד את השני.

מקרה אידיאלי

עקרון הפעולה הפיזיקלי של כלוב פאראדיי ניתן לתיאור על ידי מערכת של מוליך אידיאלי סגור וחלול, החוסם נפח ריק מחומר ובפרט ממטען חשמלי.
בחומר מוליך נושאי המטען (לרוב אלקטרונים) חופשיים לנוע, ולכן כל התפלגות מטען בו - כתוצאה משדה חיצוני כלשהו בסביבתו - תיווצר אך ורק על שפת המוליך. במילים אחרות - לא תיתכן צפיפות מטען נפחית במוליך. 
 

לכן, מחוק גאוס נובע כי השדה החשמלי במוליך חייב להתאפס: . לפיכך, הפוטנציאל החשמלי במוליך הוא קבוע. כמו כן, בנפח החסום מתקיימת משוואת לפלס: . פתרון המשוואה עבור תנאי השפה שמקנה המוליך (בעל הפוטנציאל הקבוע) הוא: הפוטנציאל בנפח החסום קבוע גם הוא, ושווה לזה במוליך.

מכאן, לפי הקשר: , השדה בתוך הנפח מתאפס, ללא קשר לשדה החיצוני בסביבה החיצונית של המוליך.

מקרה כללי

עבור כל מקרה מורכב יותר (לא אידיאלי) ההתנהגות האיכותית של התופעה נשמרת, אך נוצרים אי-דיוקים בתופעות המתוארות במקרה הפשוט. בפרט, כתוצאה מכך ניתן לעיתים למדוד בכל זאת השפעה של שדה חיצוני בתוך החלל העטוף על ידי המוליך.
כך למשל, תיאור התופעה עבור קיום של גל אלקטרומגנטי בסביבת המוליך נשמר באופן איכותי, אך "בידוד" הכלוב תלוי מאוד במספר גורמים - העיקריים בהם הם ההתנגדות החשמלית של המוליך, עוביו, קיום "חורים" במעטפת שהוא יוצר וגודלם (ביחס לסדר גודל אורך הגל). מסיבה זו, ניתן לעיתים לקלוט ולשדר מידע ממכשיר סלולרי בתוך מעלית (אם כי האיכות ירודה לרוב, בדיוק בשל תופעה זאת).
יעקב ורהפטיג

ביוגרפיה

נולד בארצות הברית, בנם של נעמי וזרח ורהפטיג. בסוף 1947, בהיותו בן 3 חודשים, עלתה משפחתו לישראל.
הוא ראש כולל ההלכה במכון הארי פישל, ראש בית המדרש בית אריאל. אב"ד בבית דין לממונות בהר נוף. ורהפטיג הקים ביחד עם הרב יהודה הנקין את פרויקט "יועצות ההלכה" בענייני נדה, שבו לומדות נשים את תחום הלכות נידה על בוריו ולאחר מכן משמשות כעונות ומייעצות לנשים במוקד הייעוץ של "נשמת".
מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים ומשמש כרבה של קהילת נוה נוף בשכונה.
אחיו הם הרב ד"ר איתמר ורהפטיג, עמנואל ורהפטיג והשופטת נילי מימון.
מדד ניירות ערך

בישראל

בישראל מדדי המניות המובילים הם מדד תל אביב 125, ולצדו מדד תל אביב 35 שמשמש גם כנכס בסיס למסחר באופציות. במדדים אלה שקלול המניות השונות נותן משקל יתר לסחירות המניה, ולפיכך, חברה שמניותיה מוחזקות בשיעורים גבוהים על ידי הציבור, ולכן הסחירות היחסית במניותיה גבוהה יותר, זוכה לשקלול גבוה יותר אף מזה הנגזר משווי השוק של מניותיה. מצד שני, חברות שמשקלן גבוה מאוד, כמו טבע תעשיות פרמצבטיות, ששוויה שקול לעשרות אחוזים מהמדד, מוגבלות במשקלן במדד.
מדדי אג"ח מובילים הם מדדי התל בונד השונים (60, 40 ו-20).
חישוב המדדים מתבצע על ידי הבורסה לניירות ערך בתל אביב, המשתפת פעולה עם הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
נאשיצה

היסטוריה

היישוב מאוזכר לראשונה בכתובים ב-1229. במהלך המאה ה-13 הקימו טמפלרים ונזירים פרנציסקנים כנסיות ביישוב. ב-1541 נכבש היישוב על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר האזור לחזקת ממלכת הבסבורג מתוקף הסכם קרלוביץ. בהמשך, נכלל היישוב בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית. בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 עברה נאשיצה תנופת פיתוח כלכלי ובאזור קמה תעשיית עץ, לבנים וכן קמו טחנות רוח. תהליך זה לווה בהגירה משמעותית לעיירה ומספר תושביה כמעו והוכפל מ-4,035 ב-1880 ל-7,992 ב-1900. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה נאשיצה בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אחר כך נמסר האזור לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה. האזור שוחרר על ידי הפרטיזנים של טיטו, ולאחר המלחמה נכללה נאשיצה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה והתנתקה מיוגוסלביה. כפועל יוצא מכך, פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה, ובמהלכה התחוללו במחוז קרבות בין צבא יוגוסלביה שהחזיק במתחם צבאי בעיירה לבין כוחות הצבא הקרואטי, אשר הצליחו לכבוש את המתחם. לאחר המלחמה נכללה נאשיצה בשטחי קרואטיה.

הקהילה היהודית

יהודים התיישבו בעיירה בראשית המאה ה-19, אך קהילה יהודית אשכנזית מאורגנת נוסדה בעיירה במחצית השנייה של המאה. ב-1865 הוקם במקום בית עלמין יהודי וב-1898 הוקם בית הכנסת הקהילתי. בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 עם הפיתוח הכלכלי המואץ של האזור, היגרו לעיירה משפחות של סוחרים אמידים. לבני הקהילה היה חלק משמעותי בפיתוח הכלכלי של אזור נאשיצה. ב-1910 מנתה הקהילה 599 נפשות שהיוו 6.5 אחוזים מכלל תושבי העיירה. לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה בעיירה פעילות ציונית ענפה ונפתחו בה סניפים של התנועה וכן של ויצ"ו וקק"ל.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 חל בממלכת יוגוסלביה משבר כלכלי שלא פסח על קהילת נאשיצה. התהליך לווה בהגירה פנימית לערים גדולות וחלק מבני הקהילה היגרו ממנה בעיקר לאוסייק. ב-1931 נמנו בקהילת נאשיצה 399 נפשות ומהם: 47 בג'וּרְגֶ'נוֹבָאץ ,‏ 14 בקוֹשְקָה , ‏14 בפֶרִיצָ'אנְצִי  ‏8 בצָ'אצִ'ינְצִי , ‏6 בקְלוֹקוֹצֶ'בְצִי ‏(w:hr:Klokočevci), ‏ו-2 בבּוּדִימְצִי ‏(w:hr:Budimci). 
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 299 נפשות. לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ומסירת האזור לחזקתה של ממשלת הבובות של האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים. בני הקהילה מהעיירה והכפרים הסמוכים גורשו למחנות ההשמדה ונרצחו. לאחר המלחמה לא התגוררו עוד יהודים בנאשיצה. בית הכנסת נהרס ב-1942 על ידי שלטונות האוסטאשה. ב-1948 החרימה ממשלת יוגוסלביה את הנכס. נכון ל-2009 היו שרידי בית העלמין היהודי קיימים במקום. השטח לא היה מגודר ומתוחזק, ובמקום הייתה צמחייה עבותה. תועדו שם 203 קברים וכן כ-70 מצבות מזוהות.
בעיית ההתנגדות המינימלית של ניוטון

בעיית ההתנגדות המינימלית של ניוטון היא הבעיה של מציאת גוף הסיבוב אשר יחווה התנגדות מינימלית כאשר הוא נע דרך זורם הומוגני במהירות קבועה בכיוון ציר הסיבוב. הבעיה נקראת על שם אייזק ניוטון, אשר חקר את הבעיה ב-1685 ופרסם אותה ואת פתרונה ב-1687 בספרו "פרינקיפיה". זוהי הדוגמה הראשונה לבעיה שנפתרה בעזרת הכלים של חשבון הוריאציות, והיא הופיעה כעשור לפני בעיית הברכיסטוכרון. ניוטון עיבד את פתרונו לצורה גאומטרית סינתטית אשר לא סיפקה שום רמז לגבי הגזירה שלו, ודייוויד גרגורי היה הראשון שהצליח לשכנע את ניוטון לכתוב אנליזה של הפתרון בעבורו. כך הגזירה שותפה בקרב תלמידים ועמיתים על ידי גרגורי.
לפי I Bernard Cohen, במדריך שלו לפרינקיפיה של ניוטון: "המפתח לשיטת ההסקה של ניוטון נמצא בשנות ה-1880, כאשר הרוזן של פורטסמות' העניק את האוסף המשפחתי שלו של כתביו המדעיים והמתמטיים של ניוטון לאוניברסיטת קיימברידג'. בין כתבי היד של ניוטון נמצאה טיוטה למכתב, ... שבו ניוטון פירט את הטיעון המתמטי שלו. מסמך זה לא הובן במלואו עד הפרסום של ספרו של D. T. Whiteside (משנת 1974), אשר הפרשנות האנליטית וההיסטורית שלו אפשרה לחוקרי ניוטון לא רק להתחקות באופן מלא אחר דרכו של ניוטון לתגלית וההוכחה, אלא אף לפענח את החישוב המחודש המאוחר של ניוטון (1694) את המשטח בעלת ההתנגדות המינימלית".
המודל הפיזיקלי של ניוטון להתנגדות זורם מתבסס על כמה הנחות פשוטות שאינן תואמות את המציאות בעבור תחום רחב של מהירויות - ניוטון הניח שחלקיקי הזורם הפוגעים במשטח יעבירו אליו את התנע הניצב למשטח (בכיוון הנורמל למשטח) אולם ישמרו את התנע המשיקי שלהם - בסתירה לעקרונות התאוריות של זרימה צמיגה ושכבות גבול, שם המהירות המשיקית של הזורם חייבת להתאפס על שפת הגוף. 
אף על פי שהמודל של ניוטון להתנגדות זורם שגוי בהתאם להבנה הנוכחית, למודל שלו יש חשיבות במקרה הגבולי של זרימה היפרקולית. ניוטון חזה שמודל ההתנגדות שלו יהיה מצליח ביותר בעבור מהירויות גבוהות מאוד, כפי שהיקשים 2-5 לטענה 33 בספרו מדגישים בבירור.

הבנייה הסינתטית המקורית של ניוטון


ב-Scholium לטענות שלו על צורת הגוף בעל ההתנגדות המינימלית, ניוטון הציג את הבנייה הגאומטרית הבאה:
" אם הצורה DNFG היא עקום, שאם מכל נקודה עליו N נוריד אנך NM לציר AB, ואם מנקודה נתונה G ישורטט הקו הישר GR המקביל לקו הישר המשיק לצורה בנקודה N והחותך את הציר בנקודה R, כך שהיחס בין MN ל-GR זהה ליחס בין  ל-, אז הגוף אשר יתואר על ידי הסיבוב של העקום הזה מסביב לציר AB, כאשר הוא נע בתווך הדליל שהוזכר מקודם מ-A לקראת B, יחווה פחות התנגדות מכל גוף סיבוב אחר בעל אותו אורך ורוחב "
כלומר, על פי ניוטון, אם GB הוא רדיוס הראש הקטום של גוף הסיבוב בעל ההתנגדות המינימלית, אז כל נקודה N על העקום שיוצר אותו צריכה לקיים: .
באיור 3 לעיל ניוטון הציג גרף של ההתנגדות  כפונקציה של רדיוס הראש הקטום, שלו נקודת מינימום כאשר h = BG (ניוטון חישב במפורש מה צריך להיות רדיוס הראש הקטום כתלות באורך ורוחב הגוף).
בלנדד מאלט ויסקי

בלנדד מאלט (אנגלית: Pure Malt, Vatted Malt, Blended Malt) הוא ויסקי המיוצר מכמה סוגים של סינגל מאלט, ומחויב בתהליך ייצור של זיקוק דודי מסורתי, ולא זיקוק רציף. כמו כן בלנדד מאלט מאופין בטעם דומיננטי גולמי ומעושן לעומת הבלנדד והגריין הפשוטים אשר מאופיינים בטעם עדין וספירטי כתוצאה מהזיקוק הרציף.