google/wiki40b huggingface dataset:
מסה מולקולרית

מסה מולקולרית (molecular mass) היא המסה של מולקולה. מסה מולקולרית נמדדת לרוב ביחידות מסה אטומית מאוחדת, שסימנן u. עם זאת, ניתן למדוד אותה גם בכל יחידת מסה אחרת, כגון קילוגרם. המסה המולקולרית משתנה עם שינוי הנוסחה המולקולרית של חומר. היא זהה עבור כל החומרים שיש להם את אותה נוסחה מולקולרית. מסה מולקולרית מחושבת על ידי הכפלת מספר האטומים של יסוד מסוים, הנמצאים במולקולה, במשקל האטומי של אותו יסוד וחיבור התוצאות עבור כל היסודות הנמצאים במולקולה.
לדוגמה, מלח בישול הוא בעל הנוסחה המולקולרית NaCl, כלומר, כל מולקולה מכילה אטום אחד של נתרן ואטום אחד של כלור. המשקל האטומי של נתרן הוא 22.98976928 והמשקל האטומי של כלור הוא 35.4515. לפיכך, המשקל המולקולרי של מלח בישול הוא
22.98976928 + 35.4515 = 58.44126928 u
דהיינו, המסה של מולקולה אחת של מלח בישול היא 58.44126928 יחידות מסה אטומית מאוחדת. מכיוון ש-1 u שווה ‎‎1.66053904×10⁻²⁷‎ קילוגרם, המסה המולקולרית של מלח בישול היא כ-‎9.7044×10⁻²⁶‎ קילוגרם.
מסה מולקולרית שונה ממסה מולרית. כל אחת מהן נמדדת ביחידות שונות: מסה מולקולרית ביחידות u ומסה מולרית ביחידות g/mol. יתר על כן, מסה מולרית היא המסה של מול של חלקיקים מוגדרים, לאו דווקא מולקולות. ניתן למדוד גם מסה מולרית של אטום או של חלקיק יסודי כלשהו. כאשר החלקיקים הנמדדים הם מולקולות, המסה המולקולרית, ביחידות u, שווה למסה המולרית, ביחידות g/mol. לדוגמה, מכיוון שהמסה המולקולרית של מלח בישול היא 58.44126928 u, המסה המולרית שלו היא 58.44126928 g/mol, כלומר, המסה של מול אחד של מלח בישול (מספר אבוגדרו של מולקולות מלח בישול) היא 58.44126928 גרם.
כאשר מציינים את המסה המולקולרית של מולקולות גדולות, בין היתר בכימיה אורגנית, ביולוגיה ופרמקולוגיה, נהוג להשתמש ביחידת מידה של 1,000 u, המכונה גם קילודלטון ומסומנת kDa. לדוגמה, המסה המולקולרית של אינסולין המופק בגוף האדם היא 5.808 kDa.
Command & Conquer: Generals

משחקיות

Generals, כמו גם משחקי אסטרטגיה בזמן אמת אחרים, דורש מהשחקן לבנות בסיס, לאסוף משאבים, ליצור יחידות לחימה שונות, ולתקוף את היריב. ניתן לבנות סוגי יחידות שונים, כגון חיילים, כלי רכב ויחידות אוויר. בנוסף לכך, לכל אחד משלושת הצבאות במשחק מאפיינים ייחודיים, אם כי כולם מאמנים יחידות רגלים בצריפים, מייצרים כלי רכב משוריינים במפעל, ובעלי בנייני טכנולוגיות הדרושים לייצור יחידות מתקדמות יותר. כל הצבאות בעלות אמצעים לרכישת משאבים נוספים ונשק־על ייחודי.
ממשק המשחק דומה לזה של משחקי אסטרטגיה בזמן אמת כמו Age of Empires או StarCraft. השחקן בוחר מבנים כדי לייצר יחידות או לרכוש שדרוגים, והוא יכול לבחור יחידות בודדות על מנת לתקוף עמם או להפעיל יכולות כלשהן. מבנים יכולים להבנות בכל מקום על המפה. ליחידות השונות יתרונות וחסרונות נגד יחידות אחרות, עובדה שמעודדת את השחקן לייצר מגוון של כלי רכב וחיילים על מנת לנצח.
ככל שהמשחק מתקדם והשחקן מביס את יחידות אויב בשדה הקרב, השחקן מרוויח נקודות ניסיון, המשמשות לרכישת "יכולות גנרלים". יכולות ייחודיות אלה נעות בין שיפור יחידות קיימות, יחידות חדשות, תקיפות אוויר חזקות, או זימון יחידות בכל מקום על פני שדה הקרב.

עלילה

עלילת המשחק מתרחשת בעתיד הקרוב. השחקן יכול לבחור לשחק אחד מ־3 צבאות, ארצות הברית, סין, וצבא השחרור העולמי (GLA). ארצות הברית וסין הן שתי המעצמות החזקות בעולם, והן מהוות מטרה לצבא השחרור העולמי (GLA), ארגון טרור חסר טריטוריה, אשר נלחם ככוח סדיר בקנאות. ארצות הברית וסין מוצגים כבעלי ברית במשחק, אשר מדי פעם משתפות פעולה נגד ה־GLA, שמטרותיו הוא חיסול כוחותיהם הצבאיים.
עלילת המשחק מתחילה בהתקפה גרעינים של ה־GLA על בייג'ינג, ועל סכר שלושת הערוצים. השחקן מגלם את תפקידו של גנרל סיני שתוקף מנגד עם הכוחות הסינים הנותרים. בסופו של דבר מצליח הגנרל להרוס את כל התאים של ה־GLA באזור האוקיינוס ​​השקט.
השחקן מגלם גם גנרל מה־GLA שנלחם במרכז אסיה שעליו לאסוף כספים ונשק ביולוגי. בו בזמן, עליו להתמודד עם שני צבאות אמריקאים וסיניים. המלחמה מגיעה לשיאה בהשתלטות על הקוסמודרום בייקונור וירי של רקטת סויוז הנושאת טיל מרובה ראשי נפץ ביולוגי.
בנקודה זו מתחיל החלק האמריקאי, בו ארצות הברית תוקפת את ה־GLA ברחבי המזרח התיכון ובמרכז אסיה. מבצע אמריקאי־סיני משותף הורס לבסוף את בסיס המפקדה של ה־GLA באסטנה, קזחסטן.

ביקורות

לאחר השקתו, Command & Conquer: Generals קיבל בעיקר ביקורות חיוביות. האתר Metacritic נתן לו ציון של 8.4, בהתבסס על 34 חוות דעת. המשחק זכה גם בפרס משחק האסטרטגיה הטוב ביותר ב־E3, בשנת 2002.

החרם בסין

המשחק Generals נאסר בסין. לאורך עלילת המשחק, השחקן מבצע מספר פעולות קשות בתור הצבא הסיני, כגון הפצצת סכר שלושת הערוצים על מנת להטביע את כוחות ה־GLA. נוסף על כך, הכוחות הסיניים משתמשים במשחק בנשק גרעיני במידה רבה. יתר על כן, בהקדמה למשחק, כיכר טיאננמן והאזורים הסובבים אותה בבייג'ינג הושמדו על ידי נשק גרעיני.

החרם בגרמניה

בתחילה, המשחק יצא לאור בגרמניה תחת הכותרת הבינלאומית שלה "Command & Conquer: Generals". עם זאת, בשל המלחמה שקרבה בעיראק, המחלקה הפדרלית לתקשורת מזיקה לאנשים צעירים, החליטה לאסור על פרסום ציבורי נוסף ומכירה כלשהי על אנשים מתחת לגיל 18 שנים. ההסבר היה כי המשחק היה נותן את היכולת לשחק את המלחמה בעיראק, ובנוסף, המשחק מאפשר הרג של אזרחים. לכן, יצאה גרסה מיוחדת בגרמניה, ומכירה לקטינים ושיווק הגרסה המקורית של המשחק היו אסורים.
גוגסה, צ'יף יג'ו

גוגסה (מת ב-23 במאי 1825) היה הראס של באגמדיר מ-1798 עד מותו ורגנט/סגן הקיסר של האימפריה האתיופית. על פי נתנאל פאריכה הוא נשא את השם הנוצרי וולדה מיכאל. הוא היה בנו של מארסו בראנטו מאשתו קאפאי שהייתה אחותו של עליגז. על פי בהרו זאווד ופאול ב. האנז שלטונו של גוגסה היה שיא כוחם של שושלת היג'ו אורומו בתקופת השופטים האתיופית. 
גוגסה נשא לאישה את בתו של דאג'זמץ מארו מדאמבייה וכן נשא אשה שנייה שהייתה בתו של דאג'זמץ היילה מריאם.
כאשר גוגסה התמנה לסגן-הקיסר הוא החל לחזק את שלטונו ונישל אצילים רבים מאדמותיהם בעיקר בבאגמדיר. כאשר סיים את מטרותיו הוא הכריז ב-1800 בשמו של הקיסר שכל האדמות שייכות לקיסר בלבד. בעלי האדמות קיבלו זאת בהכנעה אך גוגסה המשיך לנשל את המשפחות הגדולות בעלות ההשפעה מאדמתם. ריצ'רד פאנקהארסט כותב ש:
שחיילי גוגסה נהפכו לבעל הון. הם היו כל כך טורפניים שלפעמים כפרים שלמים נטשו את האדמות שלהם והיגרו לשטחים סמוכים, בעקבות זאת איכרים רבים הצטרפו לצבא מכיוון שהעדיפו את הסכנות ועצמאות של חיים צבאיים לעומת עבודת אדמה.
— Richard P.K. Pankhurst, Economic History of Ethiopia, 1800-1935 (Addis Ababa: Haile Selassie I University Press, 1968), pp. 137ff.
ב-1803 ראס גוגסה נכנס לוויכוח הבלתי פוסק בכנסייה האתיופית ותמך באיצ'גה וולדה יונה בלהוציא את דוקטרינת קבאת מבאגמדיר. לאחר שהאבונה יוסאב השלישי נפטר ב-12 בספטמבר 1803 גוגוסה ניצל זאת ולקח על עצמו סמכויות דתיות.
ראס גוגסה נפטר ונקבר בכנסיית ייאסו בעיר דברה תבור.
ארין ברוקוביץ' (סרט)

עלילה

ארין ברוקוביץ' (ג'וליה רוברטס) היא אם חד-הורית המגדלת בגפה את שלושת ילדיה. לאחר שהיא מפסידה בתביעת נזיקין נגד רופא שפגע ברכבה ופצע אותה ברכבו, אף על פי שרואים בבירור שהיא נסעה כראוי והרמזור היה בצבע ירוק. מאחר שאיננה מצליחה למצוא עבודה היא מתעקשת שעורך דינה, אד מסרי (אלברט פיני), יאפשר לה לעבוד במשרדו, משום שהבטיח לה ניצחון במשפט וכשל. אד ממנה אותה לפקידה המארגנת תיקים משפטיים. באחד מתיקי הנדל"ן של חברת האנרגיה "PG&E", היא מגלה שנוספו מסמכים רפואיים לתיק. בנוסף, היא מגלה ש"PG&E" מנסים לרכוש בית בהנקלי, קליפורניה. ארין מבקשת מאד לאפשר לה לחקור את הנושא. הוא מאשר לה. היא חוקרת במשך שבוע וכאשר היא שבה למשרד, היא מגלה שפיטר אותה. הסרט מתאר מאבק עיקש של ארין להצלת תושבים המתגוררים באזור בית החרושת, רבים מהם חולים במחלות סרטניות ואחרות. היא אוגרת ידע עצום על כל אחת ואחד מכ-600 האנשים שמגישים בזכותה תובענה ייצוגית, כולל מספרי טלפון בעל-פה, של כולם. ארין מתמודדת מול איומים, בעיות עם בן-זוג ויחסים לא תקינים עם המזכירות האחרות במשרד. ואפילו אד, נוטה לעיתים להרים ידיים.
ארין משכנעת את אד להמשיך בבדיקות כדי להבין את התיק לעומקו. לכנס את כל האנשים ולשכנעם בדרכה. ארין חושפת ממצאים רבים המוכיחים ש"PG&E" אחראיים להרעלת מי השתייה של תושבי הנקלי, ומוכיחה שרבים מהם חלו במספר מחלות, עקב כך. ארין מצליחה להשיג מסמך המקשר בין חברת "PG&E" המקומית לבין חברת "PG&E" הארצית וכך לנצח בתביעה.

ביקורות והכנסות

הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות עם ציון גבוה של 83% על פי מדד האתר "Rotten Tomatoes". בנוסף, ג'וליה רוברטס ואלברט פיני קיבלו ביקורות חיוביות על הופעתם בסרט.
הסרט נחשב כהצלחה כלכלית גדולה בהשוואה לתקציב 51 המיליון דולר שלו. הוא הכניס 125,595,205 דולר בארצות הברית ו-130,676,081 מחוץ לארצות הברית. בסיכום הכנסותיו, הסרט התברג בעשרים הסרטים המכניסים ביותר בארצות הברית לשנת 2000.
ג'ונו טמפל

ביוגרפיה

ג'ונו טמפל נולדה בלונדון ובתם של הבמאי ג'וליאן טמפל והמפיקה אמנדה טמפל. גדלה בסאמרסט ולה שני אחים צעירים, ליאו ופליקס. דודתה היא הפוליטיקאית נינה טמפל. למדה ב"קינגס קולג'" שבעיירה טונטון, דרום מערב אנגליה.
טמפל מתגוררת בשכונת לוס פליז בלוס אנג'לס עם בן זוגה השחקן מייקל אנגרנו, אותו הכירה על סט הסרט "קומקום הנחושת".

קריירה

טמפל החלה את דרכה בקולנוע הבריטי בגיל צעיר בסרטו של אביה "מהומה". בשנת 2006, פרצה לראשונה בשני תפקידי נערות קטנים שעשתה בדרמות "רמז לסקנדל" בתור פולי בתה של המורה בת שבע ארט (קייט בלאנשט) ו"כפרה" בתור לולה קווינסי בת דודתם של האחיות טאליס. בשנת 2008, שיחקה בהפקה ההוליוודית הראשונה שלה "נערת בולין האחרת" את ג'יין בוליין (פארקר) גיסתן של אן בוליין (נטלי פורטמן) ומרי בוליין (סקרלט ג'והנסון).
בשנת 2008 שיחקה בתפקיד ראשי בדרמת הנעורים "ילדת פרא" בכיכובה של אמה רוברטס.
ב-2009 הופיעה טמפל בסרטים: "39 המהוללת", "סדקים", בקומדיה "פרה היסטרי" בתפקיד אמה משבטם של או (מייקל סרה) וזד (ג'ק בלאק) ובדרמה "מר אף-אחד" בתור דמותה הצעירה של אנה (דיאן קרוגר).
בשנת 2010, כיכבה בסרטים "ילדה רעה" ו"קאבום" ובדרמה הקומית "גרינברג" לצד בן סטילר וגרטה גרוויג.
בשנת 2011 השתתפה בסרט ההרפתקאות התלת ממדי "שלושת המוסקטרים" בתפקיד המלכה אן מאוסטריה.
בשנת 2012 שיחקה ב"עלייתו של האביר האפל", "קומקום הנחושת", "קילר ג'ו".
בשנת 2013 שיחקה בסרט "קרניים" ו"לאבלייס". באותה שנה זכתה בפרס הכוכב העולה בטקס פרסי הבפט"א.
בשנת 2014 הופיעה ב"מליפיסנט" וב"עיר החטאים 2".
בשנת 2016 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "ויניל".
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד ורוניקה בסדרת הטלוויזיה "ג'ון הנבל" .
פוליטיקה של צרפת

האבסולוטיזם

משטר אבסולוטי היה נפוץ בצרפת במאות ה-17 וה-18. אבסולוטיזם פוליטי הוא צורת שלטון בה כל סמכויות המדינה נתונות תחת שלטון אדם אחד באופן מוחלט ("אבסולוט" בלועזית פירושו "מוחלט"), והוא אינו חולק את השלטון עם אף גורם אחר (כמו אצולה או כנסייה).
השלטון האבסולוטי הונהג בצרפת למעשה עד למהפכה הצרפתית ב-1789. השלטון האבסולוטי הצרפתי נתפרסם בשל פער המעמדות החריף בין המעמד השלישי למעמד האצולה. רשמית הוא אמנם ביטל את סמכויותיהם השלטוניות של האצילים, אך למעשה הותיר בידם זכויות-יתר רבות (התחמקות מתשלום מיסים, תפקידים שלטוניים שהיו פתוחים רק בפניהם וכו'), כך שמבחינות מסוימות הפיאודליזם היה עדיין קיים. השלטון האבסולוטי בצרפת הוא זה שהוביל למהפכה הצרפתית.
על אף התקוה שעם המהפכה הצרפתית יבוא הקץ על השלטון האבסולוטי בצרפת, בא וחידשה אחד מסמלי המהפכה - נפוליאון, שבעצם מינוי עצמו לקיסר הפך למעשה לשליט אבסולוטי. לאחר הגליתו של נפוליאון בתקופת הראקציה, סבלו שוב הצרפתים משלטון אבסולוטי, שהפעם נכפה עליהם על ידי מדינות אירופה השכנות והיה שלא ברצונם. סוף עידן האבסולוטיזם הגיע עם מהפכת יולי, לאחריה לא ידעו הצרפתים שלטון אבסולוטי מהו למשך תקופה ארוכה, עד למלחמת העולם השנייה ולשלטון צרפת של וישי.
צייטגייסט

צַיִיטְגַיִיסְט (מגרמנית Zeitgeist, מילולית: "רוח הזמן") הוא אוסף הרעיונות, המוסכמות, הדעות והשקפות העולם המאפיינים יחדיו תקופה היסטורית כלשהי, ומייחדים או מסמנים את האווירה החברתית, תרבותית, דתית ואתית של אותה התקופה.
הצייטגייסט אינו רק ביטוי פאסיבי של הלכי רוח שליטים, אלא ביכולתו להמשיך ולעצב את המוסכמות החברתיות באמצעות טקסטים קנוניים (כמו בעת העתיקה ובימי הביניים) או, בעידן המודרני, באמצעות תקשורת המונים.
המונח צייטגייסט זכה לתפוצה נרחבת לראשונה בכתביו של הפילולוג הגרמני יוהאן גוטפריד הרדר. הרדר ביקר את השימוש במושג בכתביו של הפילוסוף כריסטיאן אדולף קלוץ ושלל את האפשרות לאפיין תקופה מסוימת לפי קריטריונים נתונים.
המושג מוזכר רבות בעקבות השימוש שנעשה בו בכתביו של גאורג וילהלם פרידריך הגל, בהקשר לתפיסתו בדבר הפילוסופיה של ההיסטוריה ומהלך האידיאות. לפי הגל, כל חברה אנושית וכל פעילות אנושית מוגדרים על–ידי ההיסטוריה שלהם, כך שניתן לעמוד על מהותה העמוקה של כל חברה באמצעות הבנת ההיסטוריה שלה. שפתו, דעותיו, עולמו וקשריו של אדם עם הסובבים אותו נבנים ומעוצבים על–פי ההיסטוריה של החברה בה הוא חי. ההתרחשויות אינן מודרכות על–ידי פעילות של פרטים הבוחרים ועושים כרצונם, אלא על ידי רוח הזמן, המנחה אותם במעין "יד נעלמה" לכיוונים מסוימים.
גתה עשה שימוש במושג דומה במחזהו הנודע פאוסט, בו נזכרת "רוח העתים".
המילה צייטגייסט היא מן הגרמניזמים (מילים שאולות מן הגרמנית) הנפוצים ביותר בשפות המערב.
מנוע החיפוש גוגל מפרסם מדי שנה רשימה של מושגי החיפוש שהפכו פופולריים ביותר באותה השנה, ומכנה אותה צייטגייסט, משום שיש בה להצביע על רוח התקופה.
מסעוד מעארך

מסעוד מעארך (Maarek; ידוע גם בשם העט בן אמיתי; 1858 - 1941) היה מחלוצי העיתונות והספרות היפה בערבית יהודית בתוניסיה.

קורות חיים

מסעוד מעארך נולד בתוניס בשנת 1858. קיבל חינוך מסורתי בילדותו, ולצד זאת השתלם בשפות זרות ובמיוחד בצרפתית. 
בהשפעת רעיונות ההשכלה היה מעורב בפעילות עיתונאית וספרותית מגיל צעיר, ולאורך השנים היה לאחד הדמויות הבולטות בעולם הספרות והעיתונות בערבית יהודית בתוניסיה. לאורך חייו היה מעורב בהקמתם ועריכתם של מספר רב של עיתונים וכתבי עת: חדשותיים, פוליטיים וספרותיים. חלקם התפרסמו לזמן קצר, וחלקם נחלו הצלחה והופיעו במשך פרק זמן ממושך.
העיתון הראשון שהיה מעורב בהקמתו ועריכתו, ואחד המוצלחים שבהם, היה השבועון "אלבסתאן", שאותו ייסד בשנת 1888 ביחד עם יעקב שמלה וערך אותו קרוב לעשור. עיתון זה היה חדשותי-אינפורמטיבי באופיו, ובעל אוריינטציה ציונית; בכותרתו הצהיר העיתון על עצמו "גרידה ציונייה" – עיתון ציוני. בשנת 1889 הוציא מעארך לאור, במקביל לעיתון "אלבסתאן", את היומון "אלתיליגראף" (הטלגרף), שחידושו היה בכך שהכיל מברקים מתורגמים מצרפתית מסוכנות הידיעות הבס. מעל דפי עיתון זה פרסם מעארך גם ספרות יפה בהמשכים, כולל תרגומו לערבית יהודית של הרומן "מסתרי פריז" לאז'ן סי.
העיתונאי יעקב גולדמן, שביקר בתוניס בשנת 1890, כתב בשבחו של מעארך: "גם מו"ל עברי יש פה. המו"ל [=המוציא לאור] מכ"ע [=מכתב עתי, כלומר כתב עת] באותיות עבריות ובשפה המדוברת, הוא הרב החכם מוהר"ר מסעוד מעארך הי"ו [=השם ישמרהו ויחיהו]. המו"ל הנהו חכם ונבון יודע שפת עבר [=עברית]". גולדמן ממשיך ומספר כי מעארך ניסה לשלב בעיתונו מאמרים בשפה העברית, אך לצערו הרב קוראים רבים לא הצליחו להבין את העברית והתלוננו על כך שתמורת כספם הם מקבלים עיתון שחלקו העברי הוא כספר חתום עבורם.
אהבתו של מעארך לעברית ורצונו להנחיל אותה לקוראיו כשפה מודרנית באה לידי ביטוי גם בהדגשתו את המרכיב העברי בערבית יהודית. הוא התנגד למגמתם של סופרים יהודים-תוניסאים אחרים כגון יעקב שמלה, שניסו לקרב בכתיבתם את הערבית-יהודית לערבית הספרותית (הכתובה באותיות עבריות), שאותה ראו כמתאימה יותר לעיתונות וספרות.
בשנת 1892 ייסד מעארך את "אלנחלה", כתב עת ספרותי שבועי, שממנו הופיעו 25 גיליונות. בשנת 1895 ייסד את העיתון "אלחקיקה" שיצא לאור שנתיים, ובו בין היתר פרסם בהמשכים רומן פרי עטו בשם "אלכסב אלמזרוב" (הבהלה אחר הממון), שבהמשך יצא לאור כספר. בשנת 1908 ערך מעארך גם את "אלאכבאר", שבועון "ספרותי מדעי והיסטורי" שהיה ידוע באיכותו. כמו כן כתב מאמרים וסיפורים לעיתונים "אלצבאח" (הבוקר, בעריכת יעקב הכהן) ו"אלזמאן" (הזמן).
לבד מפועלו העיתונאי הענף, מעארך פרסם למעלה מעשרה ספרים – חלקם תרגומים של ספרות עברית מודרנית ומספרות העולם, וחלקם ספרים מקוריים פרי עטו. תרגומו הנודע ביותר הוא "אלחב ואלוטן" (האהבה והמולדת) – תרגום לערבית יהודית של הרומן העברי הראשון, "אהבת ציון" לאברהם מאפו. תרגום זה יצא לאור לראשונה בשנת 1890, פורסם במספר מהדורות וזכה לפופולריות רבה. ספר פופולרי אחר שלו הוא "כצאיל ג'חא" – סיפורי ג'וחא, סיפורים שגיבורם הוא הדמות ההומוריסטית ג'וחא המוכרת מסיפורי עם במזרח התיכון. עם יצירותיו המקוריות נמנות "אמאן אלנסא וכיאנתהם" (נאמנות הנשים ובגידותיהן) ו"קצצת אסתר אלגמילה" (סיפור אסתר היפה).
בנו של מעארך היה העיתונאי והפעיל הציוני החשוב אנרי מעארך.
קון או'ניל

ביוגרפיה

או'ניל נולד בווסטון-סופר-מר שבמחוז סאמרסט. הוא החל את הקריירה שלו בתיאטרון לנוער אברימן בליברפול. ב-1988 זכה או'ניל בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר על הופעתו במחזמר "אחים בדם" מאת וילי ראסל. ב-1993 היה מועמד לפרס טוני בקטגוריית השחקן הטוב ביותר על הופעתו בברודוויי ב"אחים בדם".
בשנות השמונים של המאה העשרים שיחק או'ניל בתפקיד ג'קסון בסדרת הטלוויזיה הבריטית "One Summer".
ב-1990 כיכב או'ניל בסרט "Dancin' thru the Dark", עיבוד למחזה "Stags and Hens" מאת וילי ראסל. ב-1992 שיחק לצדו של ג'וד לאו בבכורה העולמית של המחזה "The Fastest Clock in the Universe" מאת פיליפ רידלי. ב-2006 כיכב בתפקיד אסטון בסיבוב הופעות של המחזה "מנהל הבית" מאת הרולד פינטר בהפקת תיאטראות שפילד לצדם של דייוויד בראדלי ונייג'ל הרמן. ב-1999 כיכב בסרט "הפיתוי האחרון 2".
בשנת 2008 הופיע או'ניל בסדרת הדרמה של ה-BBC "צדק פלילי" בדמות עורך הדין ראלף סטון. הוא גילם את דמותו של ג'ו מיק הן בסרט "Telstar: The Joe Meek Story" מ-2008, והן במחזה משנת 2005. ב-2011 שיחק בתפקיד פועל הנמל אדי קרבון במחזה "מראה מעל הגשר" מאת ארתור מילר שהוצג בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר. על תפקיד זה זכה או'ניל בפרס תיאטרון מנצ'סטר לשחקן הטוב ביותר.
ב-2013 שיחק או'ניל בתפקיד פאולוס במיני-סדרה "The Bible". בשנים 2014 עד 2017 הופיע בתפקיד ואל פירסון בסיטקום "הדוד" של ערוץ BBC Three. או'ניל גילם את קליף בסדרת הטלוויזיה "מלפפון" ששודרה בערוץ 4. בין 6 בפברואר 2015 עד 7 במרץ 2015 כיכב או'ניל בהפקה לציון 35 שנה של המחזה "לחנך את ריטה" מאת וילי ראסל שהועלתה בליברפול פלייהאוס. ב-2016 הופיע בתפקיד ניל אקרויד בעונה השנייה של הסדרה "עמק האושר". עוד באותה שנה שיחק בתפקיד ג'ו ברירלי בעונה השנייה של הסדרה "Ordinary Lies", ובשני פרקים של הסדרה "Class" ספין-אוף של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
בהר דר

דמוגרפיה

על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה נכון לשנת 2007 לבהר דר אוכלוסייה של כ 221,991 תושבים, כ- 113,535 מאוכלוסיית העיר הם נשים ו-108,456 מאוכלוסיית העיר הם גברים. עם שטח של כ-213.43 קמ"ר הצפיפות בעיר היא כ-1,040.11 איש לקמ"ר.

היסטוריה

בהר דר נוסדה וגדלה בסביבות התנחלות ישועית והוקמה במאה ה-16 או במאה ה-17. בניין מתקופת פאדרו פאז עדיין נמצא בעיר.
במהלך מבצע תיאודורוס, לקראת סוף מלחמת האזרחים האתיופית בשנת 1991, העיר נכבשה על ידי החזית העממית לשחרור תיגראי שהייתה חלק מכוחות המורדים שפעלו נגד משטר הדרג.
ענקיות איים

ענקיות איים (אנגלית: Island gigantism) היא תופעה ביולוגית שבה גודלם של בעלי חיים שמשתכנים באי מבודד גדל באופן משמעותי לעומת בעלי חיים קרובים אחרים החיים באזור יבשתי.
יונקים טורפים גדולים הם נדירים לרוב באיים, עקב דרישות גדולות שלהם על מנת להתקיים וקשיים בפיזור על פני המים. בהיעדרם, הנישות האקולוגית עבור טורפים גדולים נכבשת על ידי ציפורים או זוחלים, וככל שבעל החיים גדול יותר, סיכוייו להיטרף קטנים. כך, למשל, באי גארגנו הים תיכוני במיוקן-פליוקן, באיים הקריביים כמו קובה, ועל מדגסקר וניו זילנד, חלק או כל טורפי העל היו ציפורים כמו נשרים, ינשופים ובזים, כולל כמה מן הדוגמאות המוכרות הגדולות ביותר מקבוצות אלה. עם זאת, ציפורים וזוחלים הם בדרך כלל טורפים פחות יעילים מאשר טורפים מפותחים או שהם אוכלים פחות מהם ונפוצים פחות מהם או נודדים.
היות שגודל קטן בדרך כלל מקל על אוכלי עשב לברוח או להסתתר מפני טורפים, הורדת לחץ הטריפה באיים מאפשר להם לגדול. אוכלי עשב קטנים עשויים ליהנות גם מהעדר תחרות מצד סוגים חסרים של אוכלי עשב גדולים יותר.
לכן, ענקיות איים היא בדרך כלל מגמה אבולוציונית הנובעת מהסרת מגבלות על גודל בעלי חיים קטנים הקשורים לטריפה או לתחרות. אילוצים אלה יכולים לפעול באופן שונה בהתאם לגודל החיה. עם זאת, למשל, בעוד שאוכלי עשב קטנים עשויים לברוח מטריפה על ידי מסתור, אוכלי עשב אחרים משתמשים בגודלם כדי להרתיע טורפים על ידי הפחדה. כתוצאה מכך, התופעה המקבילה של ננסות איים יכולה גם היא לנבוע מהסרת המגבלות הקשורות לטריפה או לתחרות על גודלם של אוכלי עשב גדולים. לעומת זאת, ננסות איים בין טורפים יותר נפוצה כתוצאה מהטלת מגבלות הקשורות למשאבים המוגבלים של טרף זמין על האיים. בניגוד לננסות איים, ענקיות איים נמצאת ברוב הקבוצות הגדולות של בעלי חוליות וחסרי חוליות.
סיבה נוספת של גרימת ענקיות איים עשויה להיות תוצאה מאפקט המייסד כאשר פרטים גדולים יותר של האוכלוסייה ביבשת הם בעלי יכולת גבוהה יותר להתיישב באי.
עם הגעתם של בני אדם המייבאים טורפים (כלבים, חתולים, חולדות, חזירים), רבים מענקי האיים האנדמיים נכחדו.
משה פרנס מרוטנבורג

רבי משה פרנס מרוטנבורג היה אחד מהראשונים, הוא חי ופעל בעיר רוטנבורג שבגרמניה בשלהי המאה ה-13 או בראשית המאה ה-14, מתלמידי המהר"ם מרוטנבורג, ומחבר 'ספר הפרנס'.

קורות חייו

אין בידינו ידיעות על קורות חייו של רבי משה פרנס או התקופה המדויקת בה חי, אולם מדברי הראשונים שחיו בדורות שאחריו המזכירים את ספרו, כמו המהרי"ל, עולה שקיבל תורתו מתלמידי מהר"ם מרוטנבורג, ואולי אף ממהר"ם עצמו. לאחר הוצאת ספר הפרנס לאור, אושררה השערה זו מתוכן הספר, המלא במובאות מדברי מהר"ם מרוטנבורג.

ספר הפרנס

רבי משה פרנס כתב את ספר הפרנס שלא ראה אור במשך מעל חמש מאות שנים. על פי המובא בהקדמת המו"ל של הספר, כתב יד של ספרו התגלגל לידי ר' שמריהו צוקרמן, שהיה מחותנו של רבי יעקב אטלינגר, שהעבירו לרבי דוד לוריא (הרד"ל) שהחל לערוך את הספר ולהגיהו בשנת התקצ"ב (1832), אך לא הספיק להשלים את המלאכה. קרובו, רבי שמואל לוריא לקח אליו את כתב היד של הספר, ובשנת התרל"ה (1875) רכש ממנו רבי משה שמואל הורוויץ את כתב היד, ולאחר שסיים את מלאכת הגהת הספר, הוציאו לאור בשנת התרנ"א (1891).
כך תיאר החיד"א בספרו הביבליוגרפי שם הגדולים את ספר הפרנס: 
בתשובות מהרי"ל ומהר"י קולון ואיסור והיתר מזכירין אותו הרבה. ואיסור והיתר כלל מ"ו אות ג' ומהרי"ל בתשו' סי' קנ"ו כתבו שהפרנס כתב בשם מהר"מ, וראיתי בסדר הדורות דף קע"ה ריש ע"ב שיחסו לר' משה פרנס מרוטנבורג, ומובא במהרי"ל כמה פעמים, עד כאן לשונו. וכתב מהרי"ל בתשובה סוף סי' קפ"א דספר הפרנס בתראה הוא, ועל פי מהר"ם נכתב, עיין בדבריו זכרונו לברכה
— שם הגדולים מערכת ספרים אות פ [קמו] פרנס
אדווין מונטגיו

משפחתו והשכלתו

מונטגיו היה בנו השני, והשישי בסדר ילדיו, של הברון סמואל מונטגיו, מאשתו אלן, בתו של לואיס כהן, ואחיה של ליליאן הלן מונטגיו. הוא התחנך בבית הספר הפרטי קליפטון קולג' בבריסטול, בבית הספר של העיר לונדון (City of London School), בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, ובטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. בעת היותו תלמיד בקיימברידג' התמנה לנשיא הראשון של המועדון הליברלי של אוניברסיטת קיימברידג', ושימש בתפקיד בשנים 1902–1903. כן כיהן כנשיא מועדון הדיונים "איחוד קיימברידג'" (Cambridge Union Society). בעת לימודיו ערך את כתב העת גרנטה יחד עם אוליבר לוקר-למפסון.
בשנת 1915 נישא מונטגיו לוונישיה סטנלי, בת אצולה ואשת חברה בריטית. היא התגיירה לרגל נישואיהם. לזוג נולדה בת יחידה, ג'ודית'.

דרכו כמדינאי

בשנת 1906 נבחר מונטגיו כחבר הפרלמנט של בריטניה מטעם מחוז הבחירה צ'סטרטון, תפקיד בו שימש עד לשנת 1918, ומאותה שנה ועד לשנת 1922 שימש כנציג מחוז הבחירה קיימברידג'שייר. בין השנים 1910 ועד 1914 הוא שירת כתת-מזכיר המדינה להודו. בשנים 1914–1916 ו-1915–1916 כיהן כמזכיר כלכלי למשרד האוצר וכחבר ממשלת בריטניה בתפקיד הצ'נסלור לדוכסות לנקסטר, בהתאמה. בשנת 1915 הושבע כחבר במועצה המלכותית. בשנת 1916 הוא קודם לתפקיד שר התחמושת (Minister of Munitions), תפקיד שנוצר בעת מלחמת העולם הראשונה. עם הקמת ממשלת דייוויד לויד ג'ורג' הוא נותר מחוץ לממשלה, אולם בשנת 1917 הוא מונה למזכיר המדינה להודו, תפקיד בו החזיק עד התפטרותו בחודש מרץ 1922. בתפקידו כמזכיר המדינה להודו היה אחראי לרפורמות שלטוניות במדינה שהגבירו את יחידות השלטון העצמאי ההודי ונודעו בשם רפורמות מונטגיו-צ'למספורד (Montagu-Chelmsford Reforms). רפורמות אלו הובילו לחקיקת חוק ממשלת הודו משנת 1919, אשר חייב את ממשלת בריטניה למתן מעמד של דומיניון להודו.
מונטגיו עמד בראש משלחת הודו לוועידת השלום בפריז בשנת 1919, שם התנגד לתוכניות לחלוקת טורקיה (כולל שלטון יווני בחבל סמירנה והוצאת הסולטאן מקונסטנטינופול).

יחסו לציונות

מונטגיו היה היהודי השני ששימש שר בממשלת בריטניה. אולם הוא התנגד באופן נחרץ לציונות, אותה כינה "זן מדיני מזיק", והתנגד להצהרת בלפור משנת 1917, אשר לדעתו הייתה מסמך אנטישמי ואשר את תנאיה הצליח לשנות. במזכר שחיבר לממשלת בריטניה הוא תיאר את השקפתו על הציונות כך: ""...אני מניח כי משמעות הדבר היא שמוסלמים ונוצרים צריכים לפנות דרך ליהודים וכי היהודים צריכים לקבל עמדות עדיפות וצריכים לקבל זיקה מיוחדת לפלשתינה באותו אופן שבו [קיימת זיקה כזו] בין האנגלים לאנגליה או בין הצרפתים לצרפת, וכי הטורקים ושאר המוסלמים בפלשתינה יהיו לזרים, בדיוק כפי שיהודים יהפכו לזרים בכל מדינה זולת פלשתינה. אולי גם אזרחות צריכה להינתן אך ורק על בסיס מבחן דתי."". בן דודו, הרברט סמואל, התנגד לדעותיו של מונטגיו והתמנה לנציב העליון הראשון בזמן המנדט הבריטי על ארץ ישראל.