google/wiki40b huggingface dataset:
יוסי כהן

קורות חיים

כהן נולד בשכונת רחביה בירושלים למשפחה דתית. נקרא יוסף על שם סבו, ומאיר על שם דודו שנהרג בתאונה בצבא. אמו מינה (לבית ורקר) הייתה מחנכת ותיקה, מנהלת בית ספר ויקירת העיר ירושלים, דור שביעי בארץ ובת למשפחה ששורשיה בחברון. אביו אריה הוא דור שמיני בארץ ובן לאחת המשפחות שהקימו את שכונת מאה שערים וכן פעיל אצ"ל בעברו, שהגיע לתפקיד בכיר בבנק המזרחי.
כהן היה חניך בתנועת בני עקיבא. למד בבית ספר דוגמה. הוא בוגר ישיבת אור עציון. עם גיוסו לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל דתי, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. לאחר השחרור למד באוניברסיטה בלונדון. ב-1982 הצטרף ל"מוסד". עבר קורס קציני איסוף והיה חובש הכיפה היחיד בקורס זה, אם כי לאחר מכן יצא בשאלה. כיום הוא חי אורח חיים מסורתי. שירת כקצ"א והתקדם בסולם הדרגות ב"מוסד" עד שמונה לראש שלוחות "המוסד" באירופה. ב-1997 השלים בהצטיינות יתרה תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן במסגרת התוכנית לזרועות הביטחון. בשנים 2000 עד 2002 שהה בחופשה ללא תשלום מהארגון בין השאר לצורך סיוע למשפחתו בטיפול בבנו בעל הצרכים המיוחדים. כמו כן עבד בשנים אלו בחברת image id. ב-2002 שב למוסד ומונה לראש המוקד למבצעים מיוחדים של אגף "צומת", מפעיל הסוכנים במוסד.
ב-2006 מונה לראש אגף "צומת". במהלך פיקודו זכה צוות האגף שבראשותו בפרס ביטחון ישראל. ב-2011 מונה לסגן ראש המוסד וממלא מקומו וראש מנהלת המבצעים בארגון. באוגוסט 2013 נבחר על ידי ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לתפקיד היועץ לביטחון לאומי לראש הממשלה וליו"ר המטה לביטחון לאומי. הוא החל לכהן בתפקיד בנובמבר 2013.
ב-6 בדצמבר 2015 הופיע כהן בוועדת הכלכלה של הכנסת והביע את עמדת המל"ל לפיה עיכוב מתווה הגז עלול לפגוע בביטחון ישראל.
ב-7 בדצמבר 2015 הודיע נתניהו על מינויו של כהן לראש המוסד, וב-6 בינואר 2016 נכנס לתפקיד והחליף את תמיר פרדו.
מבצע בולט של "המוסד" בתקופתו היה השגת 100,000 מסמכי הארכיון של תוכנית הגרעין האיראנית, ובהם תוכנית איראן לפתח נשק גרעיני ב-2018, מבצע עליו פיקח באופן אישי.

משפחתו

כהן גר במודיעין ונשוי לאיה, בתו של העתונאי שלמה שמיר, אחות ראשית במחלקה המטואונקולוגית בבית חולים, אותה פגש בבני עקיבא, כשהיו בתיכון. השניים נישאו מעט לפני מלחמת לבנון הראשונה. לזוג ארבעה ילדים. בנו השני יהונתן נולד עם שיתוק מוחין ולמרות 100% נכות התגייס לצה"ל, סיים קורס קצינים, שובץ ביחידה 8200 והגיע עד לדרגת סרן. אחיו הבכור חיים כהן כיהן כמנכ"ל דן אנד ברדסטריט בישראל וגיסתו היא זהבית כהן, מנכ"לית אייפקס ולשעבר יו"ר תנובה.
גיסו היה מיכאל מרק שנרצח בפיגוע ליד היישוב עתניאל בו התגורר. אחיינו, בנו של מיכאל, שלומי מרק, נהרג בעת שירותו במשרד הביטחון.
מצקת

מַצֶּקֶת או תַּרְוָוד היא כלי מטבח המשמש לערבוב וליציקת נוזלים מכלי בישול לכלי הגשה או לכלי בישול קטנים יותר.
צורת המצקת מזכירה כף אך היא עמוקה יותר ולה ידית גדולה יותר המאפשרת לטבח להשתמש בה מבלי להסתכן בכוויה. השימוש במצקת נפוץ ביותר בהכנת מרק ורוטב אך בדרך כלל מצקת לרוטב תהיה קטנה יותר ממצקת רגילה.
בשפה העברית המילים מצקת ותרווד הן מילים נרדפות אך כיום נהוג להבדיל ביניהם לפי הצורה ואופן השימוש - המצקת עמוקה יותר מהתרווד.
קאליף וייאט

קריירה

וייאט נולד וגדל בנוריסטאון שבפנסילבניה. הוא שיחק כדורסל בנבחרת בית הספר שלו, ורשם ממוצעים של 18 נקודות למשחק כשהיה בכיתה י"א (אז זכה בית הספר במקום השני בליגת התיכונים של פנסילבניה) ו-20 נקודות למשחק כשהיה בכיתה י"ב.
בשנת 2009 הצטרף לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת טמפל בפילדלפיה, טמפל אולס (Temple Owls). בעונתו הראשונה בקבוצה, שבה מיעט לשחק, זכתה באליפות ליגת המכללות של האזור האטלנטי. בשנתו השנייה בטמפל קלע 10.1 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לשחקן השישי של האזור האטלנטי. בעונה הבאה, שבה שוב זכתה טמפל באליפות האזור, העמיד ממוצע של 17.1 נקודות למשחק. בעונה האחרונה שלו בטמפל, הוביל את קלעי הקבוצה עם 20.5 נקודות בממוצע למשחק, והוא נבחר לשחקן העונה של האזור האטלנטי.
וייאט לא נבחר בדראפט ה-NBA של 2013, אך החל לשחק בפילדלפיה 76' בליגת הקיץ. הוא הצטרף לקבוצה באופן רשמי, אך שוחרר ממנה עוד בטרם נפתחה העונה. זמן קצר אחר כך הצטרף לגואנדונג סאות'רן טייגרס מליגת ה-CBA הסינית. לאחר שלושה חודשים שב לארצות הברית, והצטרף לספרינגפילד ארמור מליגת הפיתוח של ה-NBA, בה נשאר עד תום העונה.
בעונת 2014/2015 הצטרף וייאט להפועל אילת מליגת העל. הוא היה אחד השחקנים המובילים בקבוצה, עם 15 נקודות בממוצע למשחק, ונטל חלק בהעפלתה ההיסטורית לגמר הפלייאוף. בסיום העונה נבחר לחמישיית העונה, לצדם של אייק אופייבו, ליאור אליהו, שון דאוסון ודווין סמית'.
בעונת 2015/2016, קאליף היה ממובילי הקבוצה כששיחק 28.2 דקות וקלע 15.3 נקודות בממוצע למשחק. הוא גם הגיע עם קבוצתו לחצי גמר ליגת העל, שם הפסידו להפועל ירושלים 82:78. במשחק זה, קלע 8 נקודות, 4 אסיסטים ו-3 ריבאונדים ב32 דקות.
בעונת 2016–2017 חתם בהפועל חולון. בינואר 2018 חתם בעירוני נס ציונה. ביולי 2018 חזר להפועל חולון.
בחולון קלע בחצי העונה הראשונה 18.8 נקודות למשחק אך נפצע וגמר את העונה.
האזור האפור

עלילה

הסרט מבוסס על ספרו של מיקלוש ניסלי "הייתי עוזרו של מנגלה באושוויץ" משנת 1946 ומחזה בעל שם זהה, פרי עטו של במאי הסרט, טים בלייק נלסון משנת 1996 ומתאר את סיפור המרד של אנשי הזונדרקומנדו ב-12 באוקטובר 1944 במחנה הריכוז אושוויץ. המורדים משתפים פעולה עם מספר אסירות המועסקות בכפייה במפעל תחמושת ומספר אזרחים פולנים לצורך הריסת המשרפות. תוך כדי תיאור ההכנות למרד נחשפת שגרת חייהם של אנשי הזונדרקומנדו, עבודתם בתאי הגזים ובמשרפות ויחסיהם עם שומרי המחנה הנאצים ובראשם אובר-שארפיהרר אריך מוספלדט.

הבדלים בין הסרט לספר

הספר "הייתי עוזרו של מנגלה באושוויץ", עליו מבוסס הסרט הוא תיאור מפורט מנקודת מבטו של ד"ר מיקלוש ניסלי של כל תקופת מאסרו במחנה אושוויץ ומתמקד בעיקר בעבודתו תחת יוזף מנגלה. הסרט לעומת זאת, מתמקד בעיקר במרד הזונדרקומנדו ואינו מובא מנקודת מבטו של ניסלי, המופיע בו כדמות משנית בלבד.
מוקדי הכח של הלומברדים באיטליה

רקע היסטורי

הלומברדים החלו להגר לאזור הדנובה בשלהי המאה ה-5, ויצרו את הקשרים הראשונים עם האווארים ועם ההונים. בשנת 568 כבשו הלומברדים את צפון איטליה, ובשליש האחרון של המאה ה-6 החלו להתפשט משם לכיוון דרום חצי האי האפניני. מלך הלומברדים באותה עת שלט על למעלה מ-30 דוכסויות ונסיכויות. הלומברדים נאבקו באימפריה הביזנטית, ששלטה על חלק ממרכז איטליה כך ששליטתם של הלומברדים באזור התפצלה לשני חלקים. במשך השנים ייצבו הלומברדים את שלטונם, והחברה שלהם הייתה דו-מעמדית: מעמד אריסטוקרטי-פוליטי-צבאי ופשוטי העם המקומיים. השליטים הלומברדים אימצו את הנצרות כדת המדינה שלהם, דבר שהוביל לתהליך האחדה של החברה.
ישנן עדויות המתארות את המבנים המפוארים שהוקמו לכבוד שכבת העילית של הלומברדים, ובהם ארמונות ומבני דת. לאחר אימוץ הנצרות בתהליך שנמשך לאורך המאה ה-7 והמאה ה-8 החלו הלומברדים במפעלי בנייה של כנסיות ומנזרים, ששימשו כמקלט עבור שכבת האצולה וביצרו את שלטונם של הלומברדים. בתקופה זו הגיעו הלומברדים לשיא כוחם באיטליה. באמצע המאה ה-7 סיפחו הלומברדים מבנוונטו את דוכסות גרגנו, שנודעה בפולחן שלה למלאך מיכאל. הלומברדים ראו חשיבות רבה בפולחן מיכאל שבעיניהם היה בעל דמיון לווטאן, ראש האלים הגרמאניים ומגן הגיבורים והלוחמים. 
עם כיבוש רוונה במאה ה-8 הרחיבו הלומברדים את שלטונם למרבית חצי האי האפניני, למעט נאפולי ומדינת האפיפיור. האריסטוקרטיה הלומברדים, שבינתיים רכשה מאפיינים לטיניים ונוצריים, עמדה בראש החיים החברתיים הלומברדיים, וזאת במקביל לחברה האזרחית והדתית המקומית. למרות שלום יחסי זה עם האוכלוסייה הלומברדים היו עוינים למדינות האפיפיור, והטילו מצור ולחץ כמעט קבועים על רומא. האפיפיור אדריאנוס הראשון ביקש את סיועם של הקרולינגים, שכבשו חלקים מצפון איטליה בין 774 ל-776. הדוכסויות הלומברדיות הדרומיות בבנוונטו ובסלרנו נותרו עצמאיות עד שהנורמנים כבשו אותן במאה ה-11.
מקורות מתקופת הלומברדים מעידים על מפעלי הבנייה הגדולים שלהם ועל צורת ארגון העובדים לקבוצות מתמחות. הלומברדים ניצלו את כישורי האומנים המקומיים מאחר שלא היה להם סגנון אדריכלי משל עצמם. האדריכלות הלומברדית הושפעה מהשושלת המרובינגית, והסגנונות של הביזנטים והסורים השפיעו על אזור פריולי שבצפון איטליה. כתר הברזל של לומברדיה, שסימל את הריבונות על איטליה, שימש את קיסרי האימפריה הרומית הקדושה עד קרל החמישי, ולאחר מכן הוא שימש את נפוליאון הראשון.
פאני צ'ריטו

חייה

צ'ריטו נולדה בנאפולי. היא למדה אצל קארלו בלאסיס ואצל הכוריאוגרפים הצרפתים ז'יל פרו וארתור סן-לאון, שגם היה בעלה בשנים 1845–1851. פאני צ'ריטו קיבלה את הכשרתה בבית הספר לבלט של בית האופרה סן קרלו, ובהמשך השתלמה אצל סלבטורה טליוני. הופעתה הראשונה על במה הייתה בשנת 1832, וזיכתה אותה בהכרה מיידית כמעט. 
בשנים 1936–1937 החלו המוניטין שלה לצאת אל מעבר לגבולות איטליה והיא הופיעה בוווינה, להציג כמה מן הכוריאוגרפיות שלה עצמה. מ-1838 עד 1840, המשיכה לרקוד עם בלט לה סקאלה במילאנו, שם זכתה להכרה רבה עוד יותר. ב-1843 רקדו צ'ריטו ומארי טליוני באותה תוכנית במילאנו; אירוע זה חולל התרגשות כה גדולה, שהעיר נחלקה ביריבות שבין שתי הבלרינות הגדולות. בתקופת שהותה במילאנו, החלה פאני לעבוד יחד עם ז'יל פרו, ויחד יצרו את "אונדין" Ondine, ou La naïade ‏ (1843), את "אלמה" (1842) ואת "Lalla Rookh" ‏ (1846). 
ב-1845 זכתה להכרה בכשרונה ככוריאוגרפית לאחר שהציגה בלט משלה, "רוזידה". במשך תשע עונות, צ-1840 עד 1848, נהנתה צ'ריטו מהוקרה רבה כרקדנית בתיאטרון הוד מלכותה בלונדון, שם יצר השף המהולל אלקסיס סוייר קינוח מעוצב לכבודה, שבראשו דמות מיניאטורית של הרקדנית עצמה, בשיווי משקל אוורירי על ספירלת זיג-זג של חוטי סוכר.
הוורד (תיאטרון)

הוורד (באנגלית: The Rose) היה תיאטרון שפעל בלונדון בתקופה האליזבתנית.
התיאטרון היה באזור בנקסייד בסאת'ק על הגדה הדרומית של התמזה - אזור שהיה מחוץ לשטח השיפוט של הסיטי של לונדון ועל כן לא חל עליו האיסור להפעיל תיאטראות שהיה בתוקף בלונדון עצמה.

הקמת התיאטרון

תיאטרון הוורד נבנה ב-1587 על ידי פיליפ הנסלו וג'ון צ'ולמלי. מספר שנים מאוחר יותר הורחב המבנה, שהיה מצולע בקוטר 21 מטרים, כך שיכיל כ-2000 צופים.
תיאטרון הוורד שימש את להקת אנשי האדמירל אשר שיחקה במחזות של כריסטופר מארלו והתחרתה בלהקת התיאטרון של ויליאם שייקספיר. בשנת 1605 ננטש המבנה.

חפירות ארכאולוגיות

בשנת 1989 היה חשש ששרידי המבנה יהרסו בשל פרויקטי פיתוח באזור. לאחר לחץ ציבורי שבראשו עמדו פגי אשקרופט ולורנס אוליבייה, הוחלט שהבנייה מעל שרידי המבנה לא תפגע בשרידים, ובפרויקט מיוחד נערכה במקום חפירה ארכאולוגית.
בשנת 1999 נפתח האתר לציבור ומוצגים בו ממצאים שנתגלו במקום.
חוק הירושה הראשון

חוק הירושה הראשון בתקופת שלטונו של הנרי השמיני הועבר על ידי הפרלמנט האנגלי במרץ 1534. החוק נקרא באופן רשמי חוק הירושה לכתר 1533; לעיתים קרובות הוא מתוארך ב-1534, היות שהוא הועבר בשנה הקלנדרית הזו. אולם, לוח השנה החוקי שהיה בשימוש באותו זמן תארך את תחילת השנה ב-25 במרץ ולפיכך החשיב את החוק ב-1533.
החוק הפך את הנסיכה שטרם נולדה, אליזבת, בתו של הנרי השמיני מאן בוליין, ליורשת האמיתית לכתר על ידי כך שהכריז על מרי, בתו של המלך מקתרין מאראגון כממזרה. החוק גם דרש שכל הנתינים, במידה ויצוו עליהם, ישבעו להכיר בחוק הזה כמו גם בעליונות המלך. על פי חוק הבגידה 1534, כל מי שיסרב להישבע יואשם בבגידה.
החוק הוחלף מאוחר יותר על ידי חוק הירושה השני, שהפך את אליזבת לבלתי חוקית ולאחר מכן בחוק הירושה השלישי, שהחזיר את שתי האחיות לסדר הירושה.
אדגרדו מורטארה

פיוס אדגרדו לוי מורטַארַה (27 באוגוסט 1851‏-11 במרץ 1940) היה נזיר אוגוסטיני איטלקי. מורטרה נולד למשפחה יהודית, אך נטבל לנצרות בסתר על ידי המשרתת. כשהדבר נודע הוצא מביתו בכח בגיל שש על ידי משטרת הוותיקן. פרשת חטיפתו גרמה לסערה בקרב יהודי אירופה ובקרב חוגים ליברליים באירופה ובארצות הברית.
אדגרדו מורטארה היה בנו של סוחר יהודי מבולוניה, אז במדינת האפיפיור שבאיטליה. בגיל שנתיים, בזמן שלקה במחלה קשה, הוטבל בסתר לנצרות הקתולית על ידי מוריסי, משרתת נוצרית של המשפחה, מתוך אמונתה שבכך היא תציל את הילד. טבילה על ידי איש חילוני במקרה חירום שבו לא היה סיפק להביא את הנטבל לפני כומר, כמו סכנת חיים עקב מחלה, הוכרה על ידי הכנסייה כתקפה לכל דבר ולפיכך היה מורטרה קתולי לפי הנצרות.
כשהיה אדגרדו כבן שש, סיפרה מוריסי את דבר הטבילה לרשויות. החוק אסר על גידול של קתולי בידי לא-קתולים, וב-24 בינואר 1858 הגיעה המשטרה ולקחה את הילד מידי הוריו כדי שיחונך על ידי הכנסייה. כל מאמצי המשפחה להחזיר את הילד לידיהם נכשלו. ב־1859 יצא משה מונטיפיורי לרומא על מנת להביא לשחרורו של הילד, אולם בקשתו, יחד עם כל שאר הבקשות, נדחתה על ידי האפיפיור פיוס התשיעי.
בבגרותו של מורטארה הוא שינה את שמו לפיוס, ונכנס למסדר האוגוסטיני. במהלך הזמן הפך מורטארה לחבר בעל מעמד חשוב במסדר. ב-1870 נאם לפני ועידת הוותיקן הראשונה, ופעל כמיסיונר בגרמניה ובניו יורק, וקיבל את התואר "מיסיונר אפיפיורי". ב-1879 הורשה על ידי הכנסייה לחדש את קשריו עם משפחתו היהודית. מורטארה מת במנזר בלגי ב-1940.
חשיבותה של חטיפתו של מורטארה והשפעתה חרגו מעבר לחייו וחיי משפחתו. הפרשה התפרסמה ברחבי העולם וגרמה לחוגים התומכים בחופש דת ובערכים ליברלים להביע מחאה בכל רחבי אירופה וארצות הברית. המחאות נגד פעולות אלה של הכנסייה אף הוגשו באופן רשמי על ידי מספר ממשלות אירופיות (בהם נפוליון השלישי מצרפת והקיסר פרנץ יוזף הראשון מהאימפריה האוסטרו-הונגרית) ומאוחר יותר גם נשיא ארצות הברית יוליסס סימפסון גרנט.
השפעתה של הפרשה על העולם היהודי הייתה רבה. פרשה זו אף היוותה אחת מהסיבות להקמת "כל ישראל חברים". זהו המקרה הראשון לאחר האמנציפציה שבו הייתה אפשרית מחאה רשמית ופומבית של יהודי איטליה.

בתרבות הפופולרית

המחבר דייוויד קרצר כתב את הספר "חטיפתו של אדגרדו מורטרה", המבוסס על המקרה ובשנת 2016 יצאה לדרך הפקת סרט על המקרה בבימויו של סטיבן שפילברג, על פי תסריט של טוני קושנר ובכיכובם של מארק ריילנס ואוסקר אייזק.
דריה קלישינה

ביוגרפיה

באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בציריך שווייץ בשנת 2014 זכתה קלשיניה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.65 מטר, אחרי אלואז לסה מצרפת (6.85 מטר) ואיוונה שפאנוביץ' מסרביה (6.81 מטר).
מדגש

מַדְגֵּשׁ או מַרְקֶר (מאנגלית: Marker) הוא טוש שנועד להדגשה על ידי צביעת הרקע של הקטע המודגש.
למרות שבעברית הישראלית מתייחס המונח "מרקר" לטוש מדגיש, במדינות דוברות אנגלית Marker הוא טוש באופן כללי, ואילו טוש מדגיש מכונה Highlighter.
צבעי המדגשים הם שקופים, על מנת לאפשר את הקריאה של הטקסט שתחת ההדגשה, זוהרים (לשם ההבלטה), בגוונים בהירים (הצבע הצהוב הוא הנפוץ, אך קיימים גם מדגשים בצבע תכלת, ורוד, כתום, ירוק, סגול), שלא יסתירו את הכתוב (כך למשל לא קיים מדגש אדום או שחור).
קצה המדגש רחב בדרך כלל על מנת להבליט את האזור המודגש, אם כי קיימים גם מדגשים דקים.
קיים מדגש יבש שנועד להדגשה בדפים דקים מאוד, כך שהצבע לא יראה גם בצידו השני של הדף. מדגש זה מדגיש באמצעות סרט (בדומה לסרט של קלטת וידאו ביתית) ולכן ניתן למחיקה, בניגוד למדגשים הרגילים.
מדגש ראשון בעולם נוצר על ידי חברת Carter's Ink Company בשנת 1963. חברת סטאבילו היא החברה הגדולה בעולם בתחום זה.
צפון

תפקיד הצפון ככיוון הראשי

סיבוב שמי הלילה סביב הקוטב השמימי מאפשר לחוות באופן בלתי אמצעי את הכיוון "מעלה". לכן, בחירת הצפון כמתאים לכיוון "מעלה" בחצי הכדור הצפוני, או דרום באותו תפקיד בחצי הכדור הדרומי, הוא, בטרם קיום תקשורת כלל-עולמית, שרירותי למדי. הסינים, למשל, בחרו דווקא את הדרום ככיוון "מעלה" של מפותיהם, אף על פי שסין היא בחציו הצפוני של כדור הארץ. וגם למזרח היה תפקיד ככיוון ראשי (צפון בערבית - "שמאל"; הצפנת מפה - אורינטאציה; בתנ"ך מזרח-קדמה, צפון=שמאלה; מפת מדבא המזרח כלפי מעלה; ועוד.).

הצפון בתנ"ך

הצפון בתנ"ך מכונה גם "שמאל", מנקודת מבט בה האדם עומד ופניו למזרח (לדוגמה: "אֲשֶׁר מִשְּׂמֹאל לְדַמָּשֶׂק" בראשית, י"ד, ט"ו). הצפון מתואר לעיתים בתנ"ך ככיוון מאיים, נקודת התורפה של ירושלים הייתה תמיד גבולה הצפוני, שכן בחלק זה נפתח מישור רחב, המאפשר הצבת כוחות צבא ללא קושי. לא בכדי הקבילו יושבי ירושלים את נבואת ירמיהו: "מִצָּפוֹן תִּפָּתַח הָרָעָה עַל כָּל יֹשְׁבֵי הָאָרֶץ" (ירמיהו פרק א', יד) על עירם, שכן לאורך כל ההיסטוריה נכבשה העיר תמיד מצפון. וכך גם תושבי ארץ ישראל היו תחת איום מתמיד מצפון אשר אכן ממנו הגיעו האשורים והבבלים בעת שכבשו את הארץ בתקופת הבית הראשון.
אחד ההסברים לכינוי רוח השמים של הצפון בשם זה היא מפני שהוא צפוּן מן האור שבו לא עוברת החמה והאור שמגיע ממנו הוא אור חוזר.
עוד אומרים חז"ל: "אמר רבי יצחק: הרוצה שיחכים - ידרים, ושיעשיר - יצפין, וסימנך: שולחן בצפון ומנורה בדרום. (בבא בתרא, כ"ה ע"ב).
הגמרא בברכות שונה "מניין ששכינה מצפון? שנאמר עורי צפון ובואי תימן"
סלווטורה קווזימודו

חייו

קווזימודו נולד בעיר מודיקה אשר בנפת ראגוּזה, בשנת 1901. ב-1908 עקר עם משפחתו למסינה יום למחרת רעש האדמה הגדול, אשר ההרס שהשאיר אחריו הותיר בלבו של קווזימודו רושם עז. במסינה למד במכון הטכני-מסחרי בשנת 1919, ושם אף הכיר את ג'ורג'ו לה-פּירה, שעתיד היה להיות ראש עיריית פירנצה. משנפסקו הלימודים עקב בעיות כלכליות, עקר לרומא, שם החל בלימודי יוונית ולטינית, בשימת דגש על חקר היוצרים הקלאסיים אשר ישמשו לו מקור בלתי-נדלה של השראה. בשנת 1926 עבר לגור בפירנצה אצל אחותו הנשואה לאליו ויטוריני. הודות ליחסים אלה פגש קווזימודו את אאוג'ניו מונטאלה והשתלב בחוג האנשים של כתב העת לספרות "סולאריה".
מ-1931 שימש במשך עשור כמפקח במשרד הנדסה אזרחית, תחילה ביישוב "אימפריה" אשר בחבל ליגוריה, ומאוחר יותר נפרשה פעילותו בתפקיד זה על פני שאר מחוז ליגוריה ואף במחוזות קלבריה, סרדיניה (סרדֶניה באיטלקית) ולומברדיה. ב-1934 הועבר מתוקף תפקידו למילאנו ושם השתקע.
במילאנו יכול קווזימודו להשתלב בחוגים תרבותיים והקיף עצמו בציירים ובסופרים. שנתיים לאחר מכן נטש את משרתו בתחום ההנדסה האזרחית על מנת להקדיש עצמו לחלוטין לספרות ולשירה. בהמשך כתב בכתבי עת שונים וקיבל קתדרה ללימודי ספרות איטלקית בקונסרבטוריון על שם ג'וזפה ורדי במילאנו.

שירתו של קווזימודו

שירתו של קווזימודו השיגה הכרה נרחבת ממקורות שונים, בהם ועדת פרס נובל, אשר העניקה לו את הפרס היוקרתי ב-1959. יצירותיו הראשונות (ימים ויבשות - 1930, אבוב שקוע - 1932, ריח אקליפטוס ושירים אחרים - 1933, אֶראטו ואפוליון - 1936, שירים - 1938) נכתבו בהרמטיזם מוחלט הנוטה לחפש אחר טוהר המילה ו"דילול" הדמויות. החיפוש ה"הרמטי" של קווזימודו נמשך אל מעבר למילה בניסיון לפרש מחדש את כל שלימדו אותו הקלאסיקנים בנוגע לצחות ובהירות לירית. שירתו עשויה שילוב של נופים סיציליאניים אופייניים וחוש מידה בכל הנגיעות בטונים הטראגיים. בשנת 1940 תרגם קווזימודו את השירה היוונית. תרגומים אלה מעבירים היטב את הקווים השיריים העתיקים לשפה המודרנית. בכך הביא מחדש להכרת הציבור בן ימינו את הליריקה הקלאסית. לאחר תרגום ה"גאורגיות" (פואמה מאת ורגיליוס), פרסם קווזימודו את "ומיד נעשה ערב" (1942), אנתולוגיה של שירים הלקוחים מתוך אוספים קודמים בשילוב שירים חדשים בהם ה"הרמטיזם" היה מפותח עד כדי שירה פרושה של התבוננות בטבע והרהור אנושי מדוקדק.
התקופה שבין פרסום האוסף הראשון "ימים ויבשות" (1930) לבין פרסום השני "ומיד נעשה ערב" (1942) נחשבת לתקופה הפורה ביותר שלו.

תרגומים

שנים ספורות לאחר מלחמת העולם השנייה התווספה לעבודתו כמשורר גם עבודה כמתרגם. קווזימודו תרגם יצירות מופת של יוצרים גדולים כגון קאטולוס, אייסכילוס, סופוקלס, אֵיריפידס, מולייר, שייקספיר, נרודה, מיצקייביץ', פאונד, אי. אי. קאמינגס, אובידיוס, הומרוס ורבים אחרים.
אומסק (מחוז)

התקופה העתיקה

על פי נתונים ארכאולוגיים, התיישבות באזור החלה כבר לפני 14,000 שנים. בתקופה הניאולתית חיו באזור ציידים ודגים. לפני שלושת אלפים שנה החל להתפתח באזור גידול חיות.

דמוגרפיה

כמחצית מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בעיר הבירה - אומסק (מעל מיליון תושבים). בערים מתגוררים כ-69% מאוכלוסיית המחוז. רוב האוכלוסייה מרוכזת סביב התוואי של הרכבת הטרנס-סיבירית ולאורך הנהר אירטיש.
הרוסים מהווים כ-83% מאוכלוסיית המחוז. בנוסף לכך יש לציין את הקזחים (כ-4%), האוקראינים (כ-3.7%) והגרמנים (כ-2.3%).
התיישבות רוסית באזור החלה בשנת 1717.

כלכלה

בשטח המחוז קיימים שדות נפט וגז טבעי. הכלכלה מתבססת על ענפי תעשייה כבדה ובמיוחד פטרוכימיה ובניית מכונות.
חיים צווייגל-שריג

חיים צוַוייגֶל-שריג (1898 – 28 במרץ 1950, י' בניסן תש"י) היה מחנך עברי בפולין ובישראל. מנהל הסמינר העברי למורים של רשת "תרבות" בווילנה (1931–1936) ומנהל בית המדרש למורים ולגננות של זרם העובדים בגבעת השלושה (1947–1950).

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
חיים ישראל בן שמאי ודבורה צווייגל נולד בגליציה (בעת הולדתו חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ולאחר המלחמה בתחומי הרפובליקה הפולנית). ב-1919, כשהיה כבן עשרים, היה ממייסדי הגימנסיה העברית בביאליסטוק. כתוצאה מהתנאים הקשים, מנהלי הגימנסיה התחלפו כמעט מדי שנה. ב-1920 התמנה צווייגל כמנהל הגימנסיה במקום מייסדה, אליעזר פוּרמן (קררי). גם הוא החזיק מעמד בתפקיד שנה אחת בלבד, וב-1921 הוחלף על ידי ד"ר אליהו רוזנבוים (שכיהן אף הוא במשך שנה, עד 1922). הוא הוסיף לשמור על קשריו עם תלמידי הגימנסיה ומוריה.
בשנת 1922 היה בין שלושה מורים אקדמאים שיובאו מביאליסטוק לעיירה הסמוכה קרינקי (קרינעק; Krynki) לייסד בה את בית הספר התיכון העברי.
בסוף המחצית הראשונה של שנות ה-20 נסע להשלים לימודיו באוניברסיטת וינה, היה אסיסטנט של שרלוטה ביהלר וקיבל תואר דוקטור בפילוסופיה ופסיכולוגיה.
בסוף שנות ה-20 שב לפולין הצטרף לסגל הסמינר העברי למורים של רשת "תרבות" בווילנה. מצבו הכספי של הסמינר היה קשה, והמורים לא קיבלו משכורות בזמן ורבים מהם עזבו. על רקע זה התפטר בשנת 1931 מנהל הסמינר ד"ר זאב שמֶטֶרלינג (גלעד) ועבר לעבוד בוועד המרכזי של "תרבות". צווייגל התמנה במקומו, ובנה את המוסד מחדש. עם הרפורמה בחינוך בפולין ב-1932 צומצם מספר שנות הלימוד במוסד לשלוש, והוא נקרא מאז "ליציאון פדגוגי". צווייגל ניצל את שעות ההוראה שהתפנו בשל הקיצוץ, וב-1934 ייסד סמינר עברי לגננות על יד "תרבות" – הסמינר היחידי מסוגו בפולין. גם בו נמשכו הלימודים שלוש שנים, והוא הכשיר כ-20 גננות מדי שנה. ב-1927 נוסד לידו גן ילדים לדוגמה בשם "ניצנים". לאחר עלייתו לארץ ישראל התמנה כמנהל הסמינריונים ד"ר שמואל אמרנט.
צווייגל היה גבוה קומה ובעל רעמת שיער שחור. נישא להלה, והיה אב לשתיים.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם אשתו ובנותיהם. הוא עִברת את שמו ל"שריג" (כתרגום של שמו היידי "צווייגל", שפירושו 'ענף').
בארץ התיישבה המשפחה תחילה בירושלים, שם לימד כשנה–שנתיים בסמינר למורים ע"ש דוד ילין. לאחר מכן השתלב במערכת החינוך של זרם העובדים, עבד כשנה בהוראה בקריית חיים ובשנת 1943 ייסד את בית הספר התיכון בקריית חיים, וניהל אותו עד 1947, אז עבר מחיפה לנווה עוז שליד פתח תקווה והיה למנהל בית המדרש למורים ולגננות של זרם העובדים (הסמינר של המרכז לחינוך) בגבעת השלושה עד פטירתו ב-1950.
נקבר בפתח תקווה, בהלוויה רבת-משתתפים.

משפחתו

אשתו, הֶלָה צווייגל-שריג, הייתה פסלת, אמנית קדרות וגילוף וציירת.
בתו הבכורה מרים (1929–1985) שירתה במלחמת העצמאות כלוחמת בחטיבת יפתח של הפלמ"ח. עם שחרורה הייתה ממייסדי קיבוץ יפתח. למדה ספרות ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ושימש כמורה בירושלים. נפטרה לאחר מחלה ממושכת.
בתו הצעירה, אביבה צור, שבצעירותה הייתה חברת קיבוץ ארז, הייתה מורה לאזרחות והיסטוריה של עם ישראל בתיכון בן-גוריון בפתח תקווה, ולאחר פרישתה המוקדמת, מורה לעברית באולפן.
אחותו ד"ר אידה צווייגל-פישר, בעלת תואר במתמטיקה מאוניברסיטת לבוב, שהורתה מ-1926 לטינית, פיזיקה וכימיה בגימנסיה "תרבות" בקובל, נספתה בשואה.
אחיו הצעיר יוסף צווייגל-שריג (1914–1992), שלאחר פטירתו של אביהם, כשהיה כבן שש, דאג לטפל בו, עלה לארץ ב-1933, היה לימים נספח תרבות בצ'ילה ומנהל בית המדרש למורים בגולה ע"ש חיים גרינברג בירושלים.
חצוצרן המדבר

תזונה

החצוצרן ניזון מזרעים, מעלים, מפירות, ואף מחרקים שונים. הוא זקוק למי שתייה וימצא במשך שעות היום ליד מקורות מים.

מבנה גוף

אורך גופו של החצוצרן כ-14.5 סנטימטר ומשקלו כ-19 גרם. ראשו גדול ומקורו קצר ומאוד עבה, וזנבו יחסית קצר.

מראה חיצוני

חצוצרן המדבר משנה צבעו בהתאם לעונת השנה. בקיץ צבע הזכר חום בגוון ורדרד והכנפיים אפורות. הזנב חום כהה, הרגליים בהירות וצבע המקור אדום, וצבעם המקורי נחלש בחורף. בעונת החורף, לזכר יש ראש אפרפר, חלקי הגוף העליונים חומים-אפרפרים וגחונם בגוון דומה אך בהיר יותר. צבעים אלו מעורבבים במעט גוון ורוד, גוון דומה מופיע גם בסוככות הכנף ובקצוות אברות היד. הזנב והכנפיים שחומים ומקורו של הזכר צהבהב-כתום. הנקבה דומה לזכר בלבוש החורף אך היא חומה ובהירה יותר. בראשה אין כמעט גוון אפור, ובגופה אין בכלל את הגוון הוורוד. מקורה של הנקבה בעונת החורף צהבהב, ואילו הצעיר חום כולו, ואין להם גוון ורוד בכלל. לצעיר מקור צהבהב-חום בהיר, צבע רגליו הוא ורוד בהיר מאוד לעומת הרגל של הבוגר. הרגל של הבוגר צהבהבה בחורף והופכת ורדרדה באביב.

עונת הקינון

בעונת הקינון, הראש והצוואר של החצוצרן נעשים אפורים עקב בליית קצות הנוצות, הגב נעשה חום-ורדרד וגוון ורוד מתבלט גם בקצוות הכנפיים. החזה אפרפר-ורוד ואילו הבטן ורדרדה. בעונת הקינון מקורה של הנקבה בגוון כתום צהבהב ואילו בתחילת עונת הקינון מקורו של הזכר בצבע כתום כהה עד אדום.

בית גידול

כשם הציפור, בית גידולה מצוי במדבריות טרשים וגבעות סלעים. חצוצרן המדבר הוא ציפור נפוצה ברוב חלקי הנגב ומדבר יהודה.
ניתן למצוא אותה גם באזורים מדבריים ביבשת אפריקה, כמדבר סהרה, ובאזורים חמים וצחיחים במדינות אגן הים התיכון וביבשת אסיה.

מחזור החיים

הקן נבנה בדרך כלל על הקרקע מתחת לסלע או שיח. הנקבה מטילה 3–6 ביצים תכלכלות בהירות ודוגרות עליהן לבדן במשך כ-13 יום. ההורים מאכילים את הגוזלים בקן כשבועיים לאחר בקיעתם.

התנהגות

חצוצרן המדבר משתלב בלהקות של עשרות פרטים, אך לקראת עונת הקינון הלהקה מתפצלת לזוגות.
דארן דיי

ביוגרפיה

דיי נולד בעיר דה מוין, במדינת איווה, שבארצות הברית. שיחק בתפקידים סמול פורוורד וכקלע. בשנת 1979 השתתף באליפות העולם עד גיל 19 שהתקיימה בסלבדור (ברזיל) וזכה עם ארצות הברית במדליית הזהב. בשבעה משחקים קלע 8.6 נקודות בממוצע למשחק. למד במכללת UCLA בשנים 1979–1983, ובכל שנותיו במכללה שיחק בממוצע 24.6 דקות למשחק וקלע בממוצע למשחק 10.1 נקודות. בשנת 1983 נבחר בסיבוב השלישי בדראפט ה-NBA במקום 57 על ידי וושינגטון בולטס. לאחר שלוש שנים בשורות הבולטס, עבר לשיקגו בולס בה שיחק משחק אחד בלבד ועבר לבוסטון סלטיקס. בסך הכל שיחק 5 שנים בNBA משחקים וב-328 משחקים קלע בממוצע 6.8 נקודות למשחק.
ב-1988 עבר לשחק באיטליה ובסך הכל שיחק באיטליה 6 עונות: 4 עונות בסקבוליני פזארו, ו-2 עונות במונטפסקי סיינה. דיי שיחק לצידם של וולטר מניפיקו, דומיניק זמפוליני, אריו קוסטה ודרווין קוק וזכה עם פזארו באליפות איטליה בעונת 89/90, ובגביע האיטלקי בעונת 91/92. כמו כן הגיע עם הקבוצה פעמיים לגמר גביע קוראץ'. ב-1994 עבר לשחק בישראל. הוא שיחק שנה אחת בהפועל גליל עליון, ועונה לאחר מכן בפו אורטז הצרפתית. בשנת 1996 הצטרף למכבי ראשון לציון ובתום העונה פרש ממשחק. בשתי העונות ששיחק בישראל קלע 556 נקודות.
בנו אוסטין הנו שחקן כדורסל המשחק בשנת 2017 בהפועל ירושלים, ושיחק בעבר בסקבוליני פזארו ובגלאטסראיי.