היסטוריה של הקולנוע הישראלי

שנות השבעים

בשנות ה-70 הרבו ליצור בארץ סרטים בסוגה שנקראה "סרטי בורקס". סרטים אלו הצליחו בקופות אך נקטלו בביקורות. הם היו לרוב קומדיות עממיות (כמו "צ'ארלי וחצי" ו"חגיגה בסנוקר") או מלודרמות רגשניות ("נורית"). הנושא המרכזי ברוב סרטי הבורקס היה התנגשות בין מעמדות ועדות שונות, בעיקר על רקע רומנטי. יוצרים בולטים של ז'אנר זה היו בועז דוידזון, זאב רווח, יהודה ברקן וג'ורג' עובדיה. 
הסרטים באותה התקופה החלו לבטא את השינויים שעברה החברה הישראלית לאחר מלחמת יום כיפור, בירידת קרנם של המיתוסים הציוניים, ובמעבר מחברה שיתופית וחלוצית לעבר התרכזות בממד האישי. הדמויות שהוצגו בסרטים אלה היו מנוגדות באופיין לדמותו של ה"צבר" האידיאליסט כפי שהוצג בסרטי שנות החמישים והשישים. צעירים "צברים" תוארו בסרטי הפולחן "אסקימו לימון", "הלהקה" ו"מציצים" כמרוכזים אך ורק בעולמם האישי, ואפילו חיילי צה"ל ומפקדיו תוארו כדמויות נלעגות בסרט הפולחן "גבעת חלפון אינה עונה".
מלבד סרטי הבורקס, הייתה בשנים אלו גם יצירה קולנועית ייחודית ואיכותית, בהם של יוצרי זרם "הרגישות החדשה" שיצרו קולנוע אמנותי חברתי. אחד הסרטים הבולטים בזרם זה הוא "לאן נעלם דניאל וקס?" של אברהם הפנר. שלושה סרטים איכותיים שנוצרו בשנות השבעים, "השוטר אזולאי" של קישון, "אני אוהב אותך רוזה" ו"הבית ברחוב שלוש" של משה מזרחי, היו מועמדים לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר.

שנות השמונים

שנות ה-80 הביאו להתרחקות של הקהל הישראלי מבתי הקולנוע, עם כניסתם של מכשירי הווידאו הביתיים לשימוש נרחב. כמו כן, התקציב הממשלתי לתעשיית הקולנוע היה דל ביותר, דבר שהקשה על יצירת סרטים חדשים ואיכותיים. מספר הצופים בשנה ירד משיא של 31 מיליון צופים בשנת 1974 לשפל של כ-12 מיליון בשנת 1984. שחקנים רבים הסכימו להופיע בחינם בתמורה לרווחים עתידיים מהסרטים בהם השתתפו 
הסרטים החשובים והמצליחים שנוצרו בתקופה זו היו: "אלכס חולה אהבה" (בועז דוידזון), "מאחורי הסורגים" שהיה גם מועמד לאוסקר בקטגוריית הסרט הזר (אורי ברבש), "הקיץ של אביה" (גילה אלמגור), "אוונטי פופולו" (רפי בוקאי), "בלוז לחופש הגדול" (רנן שור), "נועה בת 17" (יצחק צפל ישורון), "חמסין" (דני וקסמן), "שתי אצבעות מצידון" (אלי כהן), "לא שם זין" (שמואל אימברמן) ו"אדמה חמה" (סרג' אנקרי).

שנות התשעים

בשנות ה-90 חל שיפור מסוים בנהירת הקהל לקולנוע, בעיקר למספר הצלחות קולנועיות בולטות, כששאר הסרטים סובלים מכישלון בקופות. סרטים אלו התרחקו מפוליטיקה ומז'אנר סרטי הבורקס והתמקדו בעיקר בהווי החיים האישי של החברה הישראלית (כמו בהווי התל אביבי ב-"שורו"). כמו כן החלו לבלוט סרטים העוסקים באנטי-גיבורים הנמצאים בשולי החברה. דוגמה בולטת לכך הוא הסרט "חסד מופלא" של עמוס גוטמן העוסק בחולי איידס. 
הסרטים הבולטים של אותה תקופה היו: "החיים על פי אגפא" (אסי דיין), "מעבר לים" (יעקב גולדווסר), "זהר" (ערן ריקליס), "שירת הסירנה" (איתן פוקס), "חולה אהבה משיכון ג'" (שבי גביזון), "לילסדה" (שמי זרחין), "עפולה אקספרס" (ג'ולי שלז), "החברים של יאנה" (אריק קפלון), "מנת יתר" (שמואל אימברמן), ו"זרים בלילה" (סרג' אנקרי) .

העשור השני של המאה ה-21

בעשור השני של המאה ה-21 פחתו מספר הסרטים העוסקים במלחמות שהיו אופייניים לעשור הקודם ובאו לידי ביטוי כישרונות קולנוע מקצועיים שלמדו בבתי הספר לקולנוע בישראל. כמו כן נוצרו לראשונה שני סרטי אימה מצליחים.
בשנת 2014 נוצרו בישראל 22 סרטים וצפו בהם 1.5 מיליון אנשים]. רק אחד מכל ארבעה סרטים ישראלים נחשב מצליח כלכלית; אך תחום הקולנוע הישראלי מבחינה עסקית אינו נחשב רווחי.
הסרט "הערת שוליים" היה מועמד לאוסקר בשנת 2012. לפרס הסרט התיעודי היו מועמדים ב-2013 "חמש מצלמות שבורות" ו"שומרי הסף".