google/wiki40b huggingface dataset:
צמיג לא פנאומטי

צמיג לא פנאומטי הוא צמיג אשר נפחו הפנימי מלא בחומר מוצק ולא באוויר כמקובל בדרך כלל, או שהוא כולו עשוי ביציקה אחת.
צמיג מסוג זה משמש בעיקר בגלגלי כלי רכב כבדים בתעשייה ובחקלאות, כגון מלגזות וטרקטורים. לצמיגים אלה מבנה השונה במעט מצמיגים רגילים וזאת במטרה לאפשר להם עמידות גבוהה יותר בסוגי ותנאי השטח בהם הם נעים, ולהתמודד עם עומסי משקל וכיווני תנועה חריגים.

מאפיינים

המאפיין העיקרי של צמיגים לא פנאומטים הוא המבנה המיוחד שלהם. שטח הפנים שיוצר מגע עם הקרקע עשוי מחומר קשיח יותר מאשר זה המשמש בצמיגים רגילים. חומרים קשיחים אלו הופכים את הצמיגים לעדיפים בשימוש בכלי רכב שבהם נקודת שיווי המשקל אינה סטנדרטית כדוגמת מלגזות. החומר הקשיח שבתוך הצמיג הופך את המלגזה ליציבה יותר כאשר היא מרימה משאות, וכפועל יוצא מכך מגביר מאוד את יכולת הנשיאה וההנפה של המלגזה לעומת מקרה בו למלגזה יהיו צמיגים רגילים מלאי אויר.
בזכות המשטח התחתון הקשיח שבא במגע עם הכביש, הצמיג הלא פנאומטי הופך למעשה לחסין בפני תקרים וחתכים, ומגלה עמידות לאורך זמן בתנועה על משטחים לא מוחלקים כמקובל בשטחים תעשייתים וחקלאיים, מה שמבטל את הצורך בטיפול השוטף בתקלות מסוג זה.

יתרונות

צמיגים לא פנאומטים הם הפתרון המומלץ לכלי רכב כבדים במיוחד או כאלה שאמורים לשאת משאות כבדים על גבי משטחי נסיעה בעייתים. צמיגים לא פנאומטים שימושיים מאוד במקרים בהם המבנה השונה שלהם (להבדיל מצמיגים רגילים), נותן להם עדיפות ביכולות התמרון והתנועה. במקרים שצמיגים רגילים יחליקו או יאבדו אחיזה, צמיגים לא פנאומטים ימשיכו לאחוז במשטח.
צמיגים לא פנאומטים מתאימים בעיקר לכלי רכב הדורשים יכולת תמרון במקומות קטנים, כמו מלגזות הנעות במחסנים ובשטחים סגורים קטנים שבהם אין להם אפשרות לפתח מהירות, בנוסף לצורך שלהם לנוע בזהירות תוך כדי ביצוע שינויי כיוון חדים במיוחד.

חסרונות

צמיג לא פנאומטי מהסוג המתאים לכלים כבדים ואיטיים, לא מתאים ואף עלול להיות מסוכן לרכבים רגילים או רכבים הנוסעים במהירות גבוהה. הסיבה לכך היא שצמיגים לא פניאומטים הם בעלי אחיזת כביש נמוכה (בעלי התנגדות גבוהה לגילגול), ובעלי יכולת שיכוך נמוכה של פני משטח הנסיעה לעומת צמיגים פניאומאטיים. לכן, במהלך תנועה מהירה לתוך פניה ומחוצה לה או לאחר בלימת חירום ו"נעילת" הגלגלים, עלולה לגרום לאבדן שליטה והתהפכות הרכב.
בנוסף לכך, צמיגים מסוג זה אינם מנדפים את החום הנוצר במהלך הנסיעה. כתוצאה מכך נגרמת ירידה נוספת בכושר אחיזתם בדרך ועלול לגרום לסכנת שריפה בסביבה עבודה עתירת חומרים מתלקחים.

שימושים אחרים

ישנם סוגי צמיגים לא פנאומטים המתאימים לאופניים ולרכיבה ספורטיבית. צמיגים אלו בנויים בצורה שונה מהצמיגים המיועדים לתעשייה כבדה. בצמיגים הלא פנאומטים המיועדים לרכיבת ספורט, ישנם שני סוגי גומי היוצרים את הצמיג. החלק התחתון שבא במגע ישיר עם הקרקע, עשוי מחומר גומי קשיח ביותר המונע תקרים ונזקים אחרים מרכיבה על דרכים משובשות, ואילו צידי הצמיג עשויים מחומר גמיש יותר, היות שצידי הצמיג פגיעים פחות לתקרים ומסייעים להשיג אחיזה טובה יותר בפניות במהירות גבוהה יחסית.
בשנות ה-30 של המאה ה-21 צפויה חברת מישלן למכור צמיגים לא פנאומטיים עבור כלי רכב שנעים בכביש.
וום

גאוגרפיה

העיירה ממוקמת בצפון-מערב קמרון, כ-42 ק"מ מהגבול של קמרון עם ניגריה. היא נמצאת כ-319 ק"מ מיאונדה, עיר הבירה של קמרון וכ-42 ק"מ מבמנדה, בירת המחוז.

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 19 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא פברואר (22 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (18 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,645 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (279 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (5 מ"מ גשם).

תנועה ותחבורה

העיירה ממוקמת ליד הכביש הלאומי N11.

אוכלוסייה

לפי מפקד האכלוסין ב-2012, ישנם 80,123 איש בוום.
בוום, מדברים גם בשפת האגחם  (שהיא גם במקרה נקראת גם וום).
צ'ארלס בבג'

לידה

מקום הולדתו של צ'ארלס בבג' נותר שנוי במחלוקת. הסברה הרווחת ביותר היא שהמקום הוא ולוורת' רוד, לונדון, אנגליה. 
בטיימס הופיע תאריך הלידה כ-26 בדצמבר 1792. ברם, לאחר אותו פרסום טען קרוב משפחה של בבג' שהוא נולד ב-1791.

חינוך

בבג' חונך במספר בתי ספר ועל ידי מורים פרטיים במהלך ילדותו. בגיל שמונה לערך הוא נשלח לבית ספר באלפינגטון שליד אקסטר כדי שיחלים משפעת שאיימה על חייו. כדי לסייע להחלמתו הורו הוריו לבית הספר שלא יקשה על מוחו יותר מדי. הוא למד לתקופה קצרה בבית הספר לדקדוק קינג אדוורד בטוטנס, אך בריאותו הרופסת אילצה אותו לשוב לחיקם של מורים פרטיים.
בזכות מורה פרטי מאוקספורד למד בבג' מספיק מהיצירות הקלאסיות כדי להתקבל לאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1810. בקיאותו הרבה בכתביהם של המתמטיקאים לייבניץ, ז'וזף לואי לגראנז', טומאס סימפסון ולאקרוניקס הובילה לאכזבתו התהומית מהחינוך המתמטי בקיימברידג'. כתגובה, בשנת 1819 הקימו הוא, ג'ון הרשל, ג'ורג' פיקוק וחברים נוספים את האיגוד האנליטי.
בבג' היה מטובי המתמטיקאים בקיימברידג' אך הוא לא סיים בהצטיינות. למרות זאת, הוא קיבל תואר כבוד ללא בחינות בשנת 1814.

תכנון המחשב

בשנת 1812 הוא ישב בחדרו ב'חברה אנליטית' והביט בטבלה של לוגריתמים שידע שהם מלאי טעויות, כאשר עלה בדעתו הרעיון של חישוב כל הפונקציות הטבלאיות על ידי מכונות. הממשלה הצרפתית יצרה כמה טבלאות בשיטה החדשה. שלושה או ארבעה מהמתמטיקאים שלהם החליטו כיצד לחשב את הטבלאות, עוד חצי תריסר מהם חילקו את האופרציות לשלבים פשוטים, והעבודה עצמה, שהייתה מוגבלת לחיבור וחיסור, נעשתה על ידי שמונים מחשבים (אנושיים) שהכירו רק שני תהליכים אריתמטיים אלו. כאן, בפעם הראשונה, יושם הייצור ההמוני לחשבון, ודעתו של בבג' נכבשה ברעיון שעבודתם של מחשבים חסרי היכולות יכולה להיות מוחלפת לחלוטין על ידי מכונות שיהיו מהירות ואמינות יותר
— ב.ו. באוודן, "מהיר מהמחשבה", הוצאת פיטמן
המכונות של בבאג' היו בין המחשבים המכניים הראשונים, למרות שהם לא הושלמו בפועל בעיקר בשל בעיות מימון ובעיות אישיות. הוא ניהל בנייה של כמה מכונות קיטור, אשר זכו להצלחה מסוימת, וחשב כי החישובים יכולים להיות ממוכנים. למרות שהמכונות של בבאג' היו מכניות ומסורבלות, הארכיטקטורה הבסיסית שלהם הייתה מאוד דומה למחשב המודרני. הנתונים וזיכרון התוכנית היו נפרדים, כל פעולה הייתה מבוססת הוראה, יחידת הבקרה יכלה לבצע קפיצות מותנות ולמכונה הייתה יחידת קלט פלט נפרדת. במשך יותר מעשר שנים הוא קיבל מימון ממשלתי לפרויקט שלו, שהסתכם ב-17,470 ליש"ט, אך בסופו של דבר משרד האוצר איבד את האמון בבבג'.
בקיר איזטבגוביץ'

בקיר איזטבגוביץ'  (בבוסנית: Bakir Izetbegović; נולד ב-28 ביוני 1956) הוא פוליטיקאי בוסני, אחד משלושת חברי נשיאות בוסניה והרצגובינה (משנת 2010) ויו"ר הנשיאות (2012), כנציג הבוסניאקי של הפדרציה.
בקיר איזטבגוביץ' הוא חבר מפלגת הפעולה הדמוקרטית ובנו של נשיא בוסניה והרצגובינה המנוח אלייה איזטבגוביץ' (שאף היה הבוסניאקי הראשון שכיהן כחבר נשיאות סרביה ומונטנגרו).
עידוד רדיקלי

עידוד רדיקלי (באנגלית: Radical Cheerleading) היא טקטיקה להבעת מחאה פוליטית המשתמשת בסגנון עידוד קבוצות הספורט, בדרך כלל באופן אירוני. השימוש בטקטיקה זו החל במיאמי, פלורידה, והתפשט למדינות נוספות בארצות הברית, קנדה ואירופה. הטקטיקה משמשת בעיקר כדי לקדם מחאה פמיניסטית ולמטרות שמאל. התנועה משתמשת בפרקטיקה של ג'נדרבנדינג, וכוללת גברים ונשים, כולל טרנסג'נדריות ובעלי מגדר לא-בינרי, ורבים מהפועלים בעידוד הרדיקלי אינם נראים כמו מעודדות אופייניות.
עידוד רדיקלי משמש בהפגנות, וכן באירועים פמיניסטיים ורדיקליים. באמצעות שיטה זו מועבר מסר רדיקלי בצורה ידידותית ולא אלימה כלפי אנשים וכלפי אמצעי התקשורת. בעזרת חוש ההומור והאירוניה שבדרך העברת המסר, מופחת באופן משמעותי המתח שנוצר במהלך ההפגנות.
אחת ההצלחות הבולטות של עידוד רדיקלי היה במצעד "March for Women's Lives" שנערך בוושינגטון למען זכויות נשים ולמען הזכות להפלה מלאכותית באפריל 2004. במצעד השתתפו כאלפיים מעודדות, אשר ביקשו לעורר את המודעות לזכות להפלה מלאכותית בקרב נשים בעלות הכנסה נמוכה.
שירי המעודדים הרדיקליים מבוססים לעיתים על שירים פופולריים או היסטוריים, ולפעמים המפגינים כותבים ומלחינים את השירים בעצמם. תלבושות המעודדות הן מגוונות, אך לרוב הן כוללות את הצבעים ורוד או אדום ושחור, המקושרים עם אנרכו-פמיניזם ואנרכיזם.
יהל שרמן

היסטוריה

החל לתקלט בגיל 14. בזכות חברות עם ארז אייזן (חבר ההרכב אינפקטד מאשרום) התוודע יהל ללייבל הגרמני SST (שיבה ספייס טקנולוג'י).
שיתף פעולה רבות עם "Reverse Psychology" שהם צמד האחים אייל ברקן ואורן ברקן.
אלבום הבכורה שלו, "For The People", יצא בשנת 2000 וזכה לתשבחות רבות והרבה בזכות היצירה "For The People" שזכתה להרבה יחס ורמיקסים מצד אומנים רבים.
באותה השנה הוציא שרמן את הסינגלים "Voyage" (לו נעשה רמיקס על ידי טייסטו) ו "Devotion" (לו נעשה רמיקס על ידי ארמין ואן ביורן). סינגלים אלו שנוגנו בפסטיבלים בינלאומיים מול עשרות אלפים הכניסו את שרמן לתודעה הבינלאומית והשפיעו רבות על הקריירה המוזיקלית שלו.
אלבומו השני, "Waves Of Sound", כבר הפיץ את המוניטין שלו בארץ ומחוצה לו, כשנמכר בלמעלה מ-15 אלף עותקים, מספר חסר תקדים בתחום הטראנס הפסיכדלי, בייחוד באותם זמנים.
בעקבות ההצלחה הוזמן יהל על ידי טייסטו להקליט בלייבל שלו, Black Hole, שם הוציא את "Sky Walker". בשנת 2002 יצא אלבומו Private Collection בלייבל Hommega.
בין השנים 2005–2009 עבד יהל בצמוד לזמרת תמי פדרמן שהייתה הקול המלווה ברצועותיו: "Ocean", "Liquid Love", "Radio", "Save Me", "Fear Of the Dark", "That Night" "Beyond ועוד.
בשנים אלו הוציא את האלבומים: "Around The World", "Super Set", "Super Set 2", ו "Xport" .
ב-2010 הוציא את אלבומו השמיני "Shut Up" .
ב-2013 הוציא את האלבומים "ArchiTech" ו "Supet Set 3" וב-2015 הוציא את האלבום "Time Travel" .
ב-2014 ניגן יהל בפסטיבל המוזיקה האלקטרונית העולמי "Tomorrowland".
יצירותיו של שרמן מאופיינות בצלילים נקיים יחסית עם הקלטות קול רבות של זמרות שונות וקצב מהיר.
בית עמרה

היסטוריה

החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר במקום בשנת 1863, ותיאר אותו כמקום חרב. הוא ציין שהחורבות התשתרעו על גבעה גדולה. בצדי הגבעה נחצבו בורות מים רבים, כמה מהם מכוסים באבנים שנועדו לעצור את הכניסה אליהם. מכל עבר אפשר היה לראות מחסנים תת-קרקעיים ישנים, שהיו שייכים לבתים שנהרסו. החורבות כוסו בשיחים. בנוסף במקום היו שרידים של שתי כנסיות הרוסות כמעט לחלוטין, שעדיין היו גלויים.
ב-1883, בסקר ארץ ישראל המערבית תואר המקום כ"אתר הרוס על גבעה, הדומה למאפיינים של חי'רבת עזיז. במקום נצפו בורות, קירות הרוסים, פירים של עמודים, ואבני משקוף".
עמנואל זמיר

ביוגרפיה


נולד בפתח תקווה לחיים זלמן פישצנר (תושב פתח תקווה ומוותיקי הפרדסנות בארץ). כישרונותיו של זמיר התגלו כבר בהיותו ילד, ואהבתו לזמר העברי התגבשה עוד בעת לימודיו בגימנסיה אחד העם. הוא למד הוראה בבית המדרש למורים העברי בירושלים ובמקביל באוניברסיטה העברית בירושלים. אחרי סיום לימודיו התגייס לצה"ל ב-1948 ומילא תפקידי פיקוד שונים בתחומי החינוך והתרבות בצבא. עם הקמת הנח"ל היה קצין האמנות הראשון של פיקוד הנח"ל, וחיבר את המנונו, "מגל וחרב" (כלרוב השירים שכתב, תרם הן את הלחן והן את המילים).
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1950 ראה לעצמו ייעוד להפיץ את הזמר העברי בכל רחבי הארץ. אחת מתלמידיו באותם ימים הייתה הזמרת מרים אביגל.
זמיר היה מחלוצי היוצרים בזמר העברי אשר כתבו לחנים למילים משלהם. מילות שיריו התאפיינו בנמלצות שלעיתים לא הייתה נהירה לאלה ששרו אותם, בעוד שלחניו התבססו הרבה על לחנים עממיים של רועים בדווים (למשל דבקות שהוא כתב, "דבקה החמור" ו"דבקה רפיח") אצלם הרבה לבקר. המוטיבים של שיריו מבוססים ברובם על התנ"ך וכן גם שפתו המליצית. שפה מליצית במיוחד קיימת בשיר "מגדים לרעי", סגנון שאינו מאפיין כלל וכלל אפילו את תמלילני הזמר העברי הקלאסי, ומתאים יותר לשירת תור הזהב של יהדות ספרד.
את השיר "דבקה החמור" ("ידע שור קונהו וחמור אבוס בעליו") קיבל בהשראת ביקור באחד הכפרים הערביים, כשאוזניו קלטו לחן עממי עם מילים של משפט ערבי שאומר, "שאלו חמור "לאן אתה הולך"? ובתשובה הוא עונה: "לחטוב עצים ולהביא מים מן המעיין". השיר זכה להצלחה בשנות ה-60 הודות לביצוע הצמד רן ונמה (נחמה הנדל ורן אלירן).
בין שיריו החשובים שהספיק לחבר בימי חייו הקצרים: "מגדים לרעי", "בערבות לכיש", "ערב שח", "בפאת הכפר". כן כתב שיר שהפך בן לילה לריקוד עם, "מחול דייגים" המוכר במילים "רוח ים והוד גלים", את הלחן כתב גיל אלדמע. שיריו מושמעים דרך קבע ברדיו והוא נחשב בין הקלסיקאנים של הזמר העברי.
בנוסף לרדיו שהשמיע את שיריו, זמיר היה מפיצם באמצעות רשת מועדוני זמר שהקים בכל רחבי הארץ. עמנואל זמיר נחשב גם לנגן חלילית טוב. עם הקמת אולפן הטלוויזיה הראשון בארץ ב"גני התערוכה" בתל אביב במסגרת תערוכת היובל לעיר העברית הראשונה, יכלו המבקרים לצפות בהופעתו על מסכים ברחבי התערוכה בשידור חי.
ב-1947 עבר לחיפה, שם ארגן מפעלי תרבות וזמר מטעם העירייה, כיהן כמורה לזמרה בבית הספר הריאלי וארגן מקהלות בקרב העדה הדרוזית.
ב-19 ביוני 1962 נפצע אנושות בתאונת דרכים בכביש החוף ליד כפר ויתקין, כאשר גרר של מכלית דלת ניתק ופגע בג'יפ שלו. הוא לא שב להכרתו, וכעבור שלושה שבועות נפטר מפצעיו בבית החולים רמב"ם. נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה לצד הוריו.
הותיר אישה ובן.
ארכיונו של זמיר מופקד בארכיון המוזיקה של הספרייה הלאומית.
על שמו רחובות בפתח תקווה ובכפר סבא וכיכר בחיפה.
טטמיברי

טטמיבּרי (ביפנית: タタミバリ) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי. החידה מבוססת על מחצלות טטאמי יפניות.
פרטוסנטמיקלוש

יהודי פרטוסנטמיקלוש

המשפחות היהודיות הראשונות הגיעו לעיר במחצית הראשונה של המאה ה-18 והשתייכו לזרם הנאולוגיה ונחשבו לקהילה אחת יחד עם נמטקרסטור. בשנת 1922, סופחה הקהילה בנמטקרסטור לאוסטריה, מה שגרם לקהילת פרטוסנטמיקלוש להתחיל לנהל חיי קהילה עצמאיים, להקים בית כנסת, בית עלמין ולמנות רב למקום. בכפר חיו באותה התקופה 62 יהודים.
באפריל 1944 כחודש אחרי פלישת הצבא הגרמני להונגריה, הוטל על יהודי פרטוסנטמיקלוש מעצר בית. ובחודש מאי הועברו לגטו בקאפובאר, ומשם שולחו בתחילת יוני לאושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו לכפר מספר ניצולים והקימו אנדרטה לזכר הנספים בשואה. לאחר עזיבתם נשארה העיירה מיותמת מיהודים.
קדד

השקפות סיסטמטיות שונות

יש המחשיבים את הסוג כמשפחה נפרדת, הן בשל תכונות שבהם מיני סוג זה נבדלים אחד מהשני והן בשל קבוצות אבולוציוניות נפרדות ('סקציות') שמיוצגות על ידי מינים שונים בסוג. 
ע"פ השקפתו של זהרי, זהו הסוג הבולט ביותר בשבט הקדדיים, שכוללים את הסוג קדד, ססבניה, רוביניה, שוש, ניל, שרעול ואחרים. 
נהוג לכלול את הסוג מסוריים (Biserrula) כשייך לסוג זה.

תיאור הסוג

מיני סוג זה הם שיחים, בני שיח או עשבים, הניכרים בעליהם המנוצים פעם אחת, ובעלי עלי לוואי. 
הפרחים מסודרים בתפרחת המכונה 'אשכול', לרוב עם מספר פרחים. 
מרבית מיני הקדד הם קוצניים - בציר העלה, בעלים או בפרי. מכאן, כנראה, שמו העברי: מילים ושמות צמחים אחרים כמו קוץ, קרד, קרדה וכן הלאה מתארים דבר קוצני. מיני הסוג נבדלים זה מזה בצבע הפרחים ובצורת הפרי.

תפוצת הסוג בעולם

הסוג נפוץ בחצי הכדור הצפוני, בעיקר בבתי גידול יובשניים ואלפיניים.
רוב מיני הקדד נפוצים בתחום יבשת אסיה, בחבל הצומח האירנו-טורני. 
הסוג מרובה מינים, וכולל כ-1800 מינים.

חשיבותו האקולוגית של הקדד

בבתות של הרים גבוהים יוצרים שיחי הקדד תצורת נוף מאפיינת, המכונה 'טרגקנתוס' (ביטוי זה נפוץ הן בעברית והן באנגלית) זהו נוף המאופיין על ידי שיחים רב שנתיים שרועים ונמוכים, קוצניים, המכונה בעברית צומח כרקוצי. 
הצומח הכרקוצי מיוצג בישראל בחגורה הגבוהה של החרמון. מרכיבים אותו מינים כמו כרבולת מקרינה, דובדבן שרוע וכן הלאה. 
כפי שניתן להסיק, לא כל הצמחים היוצרים את הנוף הטרגקנתי הם מיני קדד- אך היות שמינים שונים של קדד מאפיינים את הנוף הזה, השם 'הושלך' על בית הגידול. 
מקור השם 'טרגקנתי' הוא בשם אחד ממיני הקדד (Astragalus tragacanthus) יש המחשיבים את הקדדים הטרגקנתיים כסקציה נפרדת בסוג, שנקראת 'טרגקנתה'.

חשיבות הקדד לאדם

בהשוואה לסוגים גדולים אחרים במשפחת הפרפרניים, לקדד אין חשיבות גדולה לאדם, ואין הוא משמש בחקלאות המתועשת. לעומת זאת, יש לו מספר שימושים בתעשייה וברפואה המסורתית. 
מיני קדד שונים, בייחוד קדדים טרגקנתיים, משמשים להפקת גומי באופן מסורתי. ההפקה נעשית על ידי חפירה מסביב לשורשי הצמח, פציעתו ואיסוף החלב שלו. פעולה זו נפוצה מאוד בארצות קדמת אסיה ונעשתה בעבר גם בישראל.
מיני קדד אחרים משמשים ברפואה הסינית העממית, כדוגמת המין Astragalus propinquus, המכונה על פי-רוב 'הואנג-קי'.
מיני קדד שונים מהווים צמחי מרעה חשובים עבור צאן, וכן משמשים כ'פרחי דבש' עיקריים עבור רעיית דבורי דבש.
חנית

חנית היא כלי נשק המשמש להגנה ותקיפה כאחד, המורכב ממקל ארוך בקצהו חוד העשוי מתכת, אבן או עצם. החנית כבדה יותר מכידון אך קלה וקצרה מרומח. היא יכולה לשמש גם לנעיצה וגם להטלה.

מקור

עדויות לשימוש בחנית נמצאו בשימוש ההומו היידלברגנסיס לפני כ-500,000 שנה. הרבה לפני תקופת האדם הנבון שהתפתח רק כ-100,000 שנה לפני זמננו. עם זאת, ייתכן שהחנית הומצאה על ידי אבות קדומים הרבה יותר. השימוש בחנית אינו מוגבל לבני אדם בלבד. שימפנזים מסנגל נצפו יוצרים חניתות מענפי עץ ישרים, על ידי קילוף קליפת הענף וחידוד ראשו בעזרת השיניים, במטרה לצוד גלגויים שמתחבאים בחורי עצים. גם אורנגאוטנים נצפו דגים בעזרת חנית, אם כי לא ברור אם התנהגות זו נרכשה על ידי צפייה בבני אדם.

בעת העתיקה

החנית הגיעה לשיאה בעת העתיקה ובימי הביניים כאשר ראש הקרב שלה (החוד) חושל ממתכת, בהתחלה נחושת ואחר כך ברזל ומאוחר יותר פלדה. צורת ראש הקרב השתנתה מקצה מחודד פשוט לעלה מחודד ושטוח.
היא שימשה צבאות סדירים והייתה נשק רב-תכליתי. היא שימשה הן כנשק קרב פנים אל פנים והן כנשק הטלה המיודה ממרחק, כמעין כידון כבד יותר.
ההופליטים היווניים היו חמושים בחניתות ומגן עגול. חיילי הלגיון הרומאי היו חמושים בחנית שהחליפה את הפילום ששימשה בעיקר להטלה.
תפירה רפואית

תפירה רפואית היא פעולה כירורגית או כירורגית-פלסטית, הנעשית לצורך סגירת חתך או קרע בעור אדם או בעל-חיים. 
כאשר החתך נוצר בפעולה ניתוחית, הוא מאוחה בסיום הניתוח בעזרת תפרים. כאשר נוצר קרע כתוצאה מטראומה, ולדעת המומחה הרפואי אין די בהדבקה בעזרת דבק ביולוגי, יאוחה הפצע בעזרת תפירה רפואית. ריפוי פציעות בעזרת תפירה רפואית משמש את הרפואה כבר אלפי שנים, אך האופן המדויק בו הוא נעשה - מתקדם מעת לעת. כך גם החומרים בהם משתמשים לתפירת החתך.
התפירה הרפואית נעשית כמעט תמיד בהרדמה מקומית או מלאה. כאשר אזור החתך רדום, נוטל הרופא חוט העשוי מחומר מיוחד, ובקצהו מחט זעירה מקומרת. הוא מחדיר את המחט האוחזת את החוט בסמוך לשפת החתך, מעביר אותה אל צד החתך השני ומחדיר גם שם את המחט והחוט תחת שפת החתך. לאחר מכן הוא מושך את החוט, ומבצע, בעזרת מלקחיים מיוחדות, קשירה של החוט משני עבריו של החתך. כך מתהדקות שפתי החתך ונצמדות זו לזו. על תהליך זה הוא חוזר מספר פעמים, עד שכל אורך החתך צמוד ומאוחה. קיימות שיטות תפירה נוספות, המתאימות לצרכים כירורגיים רבים ושונים. 
לצורך תפירה רפואית השתמשו בעבר בחוטי משי או פלסטיק, ולכן היה צורך בטיפול מיוחד להוצאת התפרים. כיום מעדיפים במידת האפשר להשתמש בחוטי תפירה העשויים מרקמות הנלקחות מדפנות המעיים של בעלי חיים, לרוב כבשים. היתרון בשימוש בחוט מסוג זה הוא שאין צורך בהוצאת התפרים, כיוון שהם נמסים מאליהם בתוך כשבועיים, ונספגים אל תוך רקמות הגוף.
לפי החוק במדינת ישראל, הרשות לעסוק בתפירה רפואית והוצאת תפרים נתונה לרופא בלבד, ולא לאח.]
מרשמלו

מרשמלו לצמחוניים

רוב המרשמלו המיוצר באופן מסחרי כיום מכיל ג'לטין במקום תמצית שורש צמח המרשמלו, וזאת בגלל עלותה הגבוהה יחסית של התמצית.
לכן צמחוניים מעדיפים שלא לאכול מרשמלו זה, ולחלק מהדעות הוא בעייתי עבור מקפידים על כשרות מאחר שג'לטין מיוצר מעצמות או עורות של בעלי חיים.
ניתן לייצר מרשמלו צמחוני על ידי שימוש במתכון המסורתי שאינו מכיל ג'לטין או שימוש בתחליפי ג'לטין שאינם מן החי. עבור שומרי כשרות המחמירים שלא לאכול ג'לטין העשוי מחלקי בעלי חיים שאינם כשרים, ניתן לייצר מרשמלו מג'לטין המופק מעצמות דגים כשרים.

השפעה תרבותית

ההשפעות התרבותיות של המרשמלו הן מינוריות. אחת הבולטות שבהן היא ההשראה שסיפק לאומן קים ג'ה אין לעיצוב בובת המשימרו (ששמה ניתן לה מכיוון שאחייניתו של ג'ה אין עיוותה את שמו של המרשמלו). בובת המשימרו עוצבה באופן המזכיר מאד את המרשמלו.]
רבאי מרוב

רב רבאי מרוב (רב רבאי דמן רוב) - חכם יהודי, מראשי הסבוראים (שאחרי האמוראים) בבבל בדור השלישי. ראש ישיבת פומבדיתא לאחר פטירת רב סימונא, בשנת ד'ש' (540). היה בן העיר רוב, הסמוכה לנהרדעא. בימיו הופסק הלימוד בישיבת פומבדיתא בשל גזירות ורדיפות, והחכמים עברו עם תלמידיהם לעיר פירוז שבור הסמוכה לנהרדעא. כשאר החכמים שפעלו בתקופת הסבוראים, המידע שידוע עליו מצומצם ביותר, כיוון שהסבוראים לא חיברו חיבורים עצמאיים ותוספותיהם בתלמוד נעשו לרוב באופן אנונימי, בלי לציין את שם החכם. המעט שידוע לנו מבוסס, כמעט באופן מוחלט, על איגרת רב שרירא גאון.

סגירת הישיבה בפומבדיתא

בתקופתו של רב רבאי רבו הרדיפות כנגד היהודים בבבל, שהתחילו כמה עשרות שנים קודם לכן. הייתה זו תקופה של חוסר יציבות - כנופיות שונות, שפעלו בעיקר ממניעים אידאולוגיים, ערכו מעת לעת פרעות ביהודים, לעיתים בתמיכת ראשי השלטון הסאסאני. העיר פומבדיתא, שבה היה הריכוז הגדול של יהודים בבבל, הצליחה עד כה לעמוד בפני הרדיפות, והן לא הצליחו לערער את אורח החיים של הקהילה היהודית, בניגוד לערים אחרות. אולם עם התגברות הרדיפות והתפשטותן נמנע המשך הלימוד גם בישיבת פומבדיתא, וראש הישיבה לא יכול היה להעביר שיעורים בפני תלמידיו.
קוברין

תולדות היישוב

קוברין נוסדה במאה ה-13 כיישוב מבוצר בידי נסיך לודמיר. תחילה נשלטה קוברין בידי הדוכסות הגדולה של ליטא, ולאחר מכן עברה לשליטת ממלכת פולין. בשנת 1589 הוענקו ליישוב זכויות עיר וזכויות לקיים בה ירידים עתיים.
באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיר בידי גייסות האימפריה השוודית, ובשנת 1711 מתו רבים מיושבי העיר כתוצאה ממגפה ומשריפה שפרצו בה.

יהודי קוברין

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בקוברין הוא מהמאה ה-15. קוברין היא ערש הולדתה של חסידות קוברין, חצר חסידית ליטאית שנוסדה בידי הרב משה פאלייר מקוברין (1783-1858), ונכחדה בשואה, עם הרצחו של אדמו"רה, רבי משה אהרן רבינוביץ. בעיר גם פעלה חצר חסידית של תלמיד של שושלת קוברין, חסידות קוברין-ביאליסטוק. בין רבני העיר היה רבי פסח פרוסקין המכונה "ר' פסח מקוברין", שעמד בראש ישיבה מקומית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר 5,617 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית ענפה של מגוון המפלגות היהודיות. כמו כן, פעלה בעיר גימנסיה עברית, ויצאו בה לאור שני שבועונים יהודיים. הפעילות הציבורית היהודית בעיר נאסרה עם כיבושה בידי הסובייטים בספטמבר 1939.

בשואה

ב-23 ביוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החלו בהצתת בתי היהודים בה. בהמשך, גויסו יהודי העיר לעבודות כפייה, הוטלו עליהם תשלומי כופר שונים, והם חויבו בענידת סרט זרוע, שהומר בהמשך בטלאי צהוב, תוך סימון בתיהם. עד ספטמבר 1941 נרצחו בעיר כ-200 יהודים.
בנובמבר 1941 רוכזו כ-8,000 יהודי העיר וסביבתה בגטו שהוקם בה. כמה שבועות לאחר מכן רצחו הגרמנים כמה מאות חולים, קשישים וילדים יהודים מהגטו. בתחילת 1942 חולק הגטו שבעיר לשני חלקים, ל"יעילים" ול"בלתי יעילים", ובאפריל 1942 הוקפו הגטאות בגדר תיל והופסקה אספקת החשמל לבתי היהודים. מיוני 1942 הועסקו מאות מיושביו הגטו במחנה עבודה שהוקם בסמוך לו.
ב-27 ביולי 1942 חוסל גטו ה"בלתי יעילים" בעיר, תוך רצח כ-3,000 יושביו, כמו גם המאושפזים ואנשי הסגל בבית החולים היהודי המקומי, באתר הרצח ההמוני ברונה גורה.
ב-14 באוקטובר 1942 חוסל גטו ה"יעילים" שבעיר, תוך ריכוז ורצח יושביו ויושבי מחנות העבודה שבסביבת העיר בדרך לדיווין. במהלך האקציה התנגדה לגרמנים קבוצת מחתרת יהודית, תוך העלאת בתים באש, ואף ירי בגרמנים. בזמן זה הצליחו להימלט מהגטו כ-500 יהודים, וכ-100 מהם הצליחו להגיע ליערות הסביבה. אחר היהודים הנמלטים ערכו הגרמנים מצוד שיטתי. כמה עשרות בעלי מלאכה יהודים שהושארו בעיר נרצחו כולם עד סוף שנת 1942.
מכ-5,600 יהודי קוברין שרדו את השואה 64 איש, רובם מאלו שהספיקו להימלט לעומק שטחי ברית המועצות טרם הכיבוש הגרמני.
לאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית

מתוך התכנים

התמות "האישי הוא הפוליטי" ו"הפוליטי הוא האישי", שבהן התמקדה ויקי שירן במאמרה "לברוא עולם חדש", עומדות במרכז הספר.
ב"יומן עבודה", מספרת דורית פנקר על עבודתה בשכר מינימום ובתנאים שהיא מכנה מקוממים כחדרנית במספר בתי מלון באילת. אביגיל יפרח מביאה את סיפור מתפרת העצמאות במצפה רמון, שהפכה לאחר התבצרות הפועלות המפוטרות בה לקואופרטיב המפרנס את העובדות, אותה היא מכנה סיפור הצלחה. 
פנינה מוצפי-האלר סוקרת את ההדרה וההבניה, הקשורות במושג "נשים מזרחיות" בשיח האקדמי. אירוס זריני דנה במיעוטן היחסי של פרופסוריות מזרחיות באקדמיה הישראלית. אסתר עילם כותבת על תפקיד השפה בהבניית יחסי כוחות בחברה שיש בה קבוצות הומוגניות לא מזרחיות.
עורכת הדין קלריס חרבון בוחנת את משמעות זהותה כמזרחית בקשר שלה עם לקוחות מזרחיות. עליזה פרנקל עומדת על הקשר בין גוון עור ויופי במשפחה הבין-עדתית. 
בסיפורה של זמירה פורן ציון מתואר זיכרון של ביקור עיתונאית בביתה בהיותה ילדה, תוך התמקדות במתח בין הגינונים המערביים של המבקרת לאלו המזרחיים של אמה. בשירה, "אל מלא רחמים", מציגה ברכה סרי את העוצמה שהיא חשה כיוצרת אל מול האופן שבו לדעתה תופסת אותה המדינה כ"מתבטלת".