google/wiki40b huggingface dataset:
Snipping Tool

Snipping Tool היא תוכנת שירות של צילום מסך הכלולה במערכות הפעלה של מיקרוסופט, מ-Windows Vista ואילך. בעזרת התוכנה ניתן בקלות לקחת צילומי מסך של חלון פתוח, כמה חלונות, אזור מלבני נבחר, צורה חופשית, או את כל המסך. ניתן לקחת חיתוכים (הנקראים snips) על ידי עכבר או משטח רישום דיגיטלי, ולשמרם בתור קובץ תמונה (PNG, GIF או JPEG) או כקובץ MHTML , ולהישלח בדואר אלקטרוני בלחיצה אחת. Snipping Tool מאפשר עריכה בסיסית מהירה של החיתוך, עם עטים בצבעים שונים, מחק, ומדגיש.
לפני Windows Vista, שולב Snipping Tool בערכת ניסיון עבור גרסת "Windows XP Tablet PC Edition 2005". הכלי פורסם במקור כ PowerToy עבור Tablet PC שהושק ב-7 בנובמבר 2002.
Windows 10 מוסיף אפשרות משופרת של "עיכוב", אשר מאפשר לכידה מתוזמנת של צילומי מסך.

פתיחת האפליקציה

האפליקציה מובנית עם גרסאות ווינדוס ולכן לא דורשת התקנה. כדי לפתוח אותה לוחצים על כפתור "Start" ומקלידים "snipping tool" או פשוט "snip".
קלאוס אאוגנטאלר

באיירן מינכן

אאוגנטאלר שיחק בבאיירן מינכן כבלם, מגן וליברו, וזכה עמה בשבע אליפויות הבונדסליגה ובשלושה גביעים. בזירה האירופית, השתתף במשחק ההפסד של באיירן מינכן לאסטון וילה בגמר גביע אירופה לאלופות 1982, אך נעדר ממשחק ההפסד בגמר גביע אירופה לאלופות 1987 עקב השעיה. 
אאוגנטאלר שימש כקפטן הקבוצה החל משנת 1984 ועד לפרישה.
לאאוגנטאלר 404 הופעות במדי באיירן מינכן, נתון הממקם אותו, נכון לשנת 2015, במקום החמישי ברשימת שיאני ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים.

נבחרת גרמניה המערבית

לאאוגנטאלר 27 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית. הוא לקח חלק חשוב בזכייתה של גרמניה במונדיאל 1990, ואילו במונדיאל 1986 היה בסגל אך מיעט לשחק.

קריירה כמאמן

אאוגנטאלר שימש בתפקידי אימון שונים בבאיירן מינכן מיד לאחר פרישתו ממשחק פעיל. תחילה בקבוצת הנוער, ואחר כך כעוזר מאמן. בשנת 1997 עבר לקבוצת גראצר א.ק. מאוסטריה, שם אימן במשך שלוש שנים, אותה הוביל פעמיים למקום השלישי בליגת הבונדסליגה האוסטרית.
בפגרת החורף של עונת 1999-2000 עזב את גראצר וחתם בנירנברג, אותה העלה כבר באותה עונה לליגת הבונדסליגה. באפריל בעונת 2003, פוטר אאוגנטאלר מנירנברג עקב כשלונה ומיקומה בתחתית. כבר באותה עונה עבר לאמן את באייר לברקוזן וסייע לה להינצל מירידת ליגה, ואילו נירנברג ירדה לליגת המשנה. אאוגנטאלר נשאר בלברקוזן עד לפיטוריו בספטמבר 2005. בהמשך אותה עונה עבר לוולפסבורג, בה נשאר כעונה וחצי.
לאחר הפסקה של מספר שנים, אימן באונטרהאכינג למשך עונה וחצי, ובהמשך דחה הצעות לאימון הנבחרות הלאומיות של סין וטורקיה.
חוק האימפריום של אספסיאנוס

חוק האימפריום של אספסיאנוס (לטינית: Lex de imperio Vespasiani) הוא חוק, שלפי טקיטוס נחקק ב-22 בדצמבר שנת 69, המעניק את כלל הסמכויות האימפריאליות לאספסיאנוס. לוח ברונזה שעליו חקוקה מחציתו השנייה של החוק התגלה בשנת 1347 על ידי קולה די ריינזו (Cola di Rienzo) בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו שברומא. כיום הלוח נמצא במוזיאונים הקפיטוליניים ברומא.

רקע

לאחר התאבדותו של נירון מונה גלבה לקיסר אולם הוא נרצח בידי אותו שקשר קשר נגדו. אותו הכריז על עצמו כקיסר, אך הלגיונות הרומיים שעל הריין מרדו בו והכריזו במקומו על ויטליוס כקיסר. השנים החלו להילחם זה בזה כשבתחילה ניצח אותו בכמה קרבות, אך כאשר הגיעו לקרב המכריע ליד בטריאקום צבאותיו ניגפו, והוא התאבד כדי שלא לגרור את רומא למלחמת אזרחים ארוכה ומיותרת. בחודש יולי, בעקבות שלטונו העריץ של ויטליוס מרדו בו הלגיונות ביהודה ובסוריה והכריזו על אספסיאנוס מצביאם כקיסר החדש. אספסיאנוס זכה לתמיכתם של נציבי סוריה ומצרים, והוא הוכרז בסוף שנת 69 לקיסר. בהיותו הרביעי ששלט ברומא במהלך אותה שנה, היא נקראה: "שנת ארבעת הקיסרים".

חשיבות המסמך

על אף קיומם של קיסרים קודמים כמו קליגולה וקלאודיוס אשר זכו בסמכויות דומות, לא ניתן לומר בוודאות שהמסמך המדובר מעיד על מסורת שלטונית ארוכת שנים מפני שהוא היחיד שנשתמר. מנגד המסמך מעיד כי המסורת הרומית השתמרה, גם אם למראית עין בלבד, ולא פסקה לאחר שצבאותיו של יוליוס קיסר חצו את הרוביקון. מאז אוגוסטוס, שמונה קיסרים קודמים זכו לתפקידם בירושה דינסטית. זו הסיבה אולי שהחוק (Lex) נוסח בידי הסנאט ואושר באספת העם, אך כאמור כמראית עין בלבד, שכן באותה תקופה כוחם של מוסדות אלו לא היה רב.
במסמך אין זכר לקיסרים שקדמו לאספסיאנוס לבד מאוגוסטוס, טיבריוס וקלאודיוס. ככלל נראה כי רוב הקיסרים הקודמים הנהיגו שלטון עריצות כמו קליגולה ונרון, או שלא זכו מעולם לאישור הסנאט ולכן נמחקו מהזיכרון. לפיכך נרון הושמט כליל וקליגולה הוזכר חלקית. ייתכן כי גלבה הופיע במסמך המקורי אך בגרסה הפומבית הושמט שמו. מנגד, ייתכן שאספסיאנוס מנע את אזכורם של קיסרים קודמים כדי לבסס את שלטונו.
תפילת השלווה

תפילת השלווה היא תפילה שחוברה על ידי ריינהולד ניבור, כומר פרוטסטנטי אמריקאי ופעיל חברתי במאבק לזכויות אדם.

מקור התפילה וגלגוליה

התפילה המקורית ארוכה בהרבה. נראה שהיא שואבת ממקורות קודמים, בהם "סיפורי אמא אווזה". רעיון דומה מצוי בספר מבחר הפנינים של שלמה אבן גבירול, בשער י"ז (ההכרה) פסוק ב': "ואמרו ראש השכל, ההכרה בין ההוה והנמנע, והנחמה במה שאינו ביכולת".
התפילה המוכרת מבוססת על הנוסח המקוצר שאומץ בידי ארגון אלכוהוליסטים אנונימיים. התפילה אומצה על ידי ארגון אלכוהוליסטים אנונימיים במסגרת תוכנית שנים עשר הצעדים שלהם, ובעקבותיהם בארגוני גמילה אחרים. 
התפילה יוחסה בטעות לאנשים שונים כמו קיקרו, פרנציסקוס מאסיזי ואחרים. צבא ארצות הברית הפיץ את התפילה בין חייליו המוצבים במערב גרמניה, לאחר מלחמת העולם השנייה, תוך ייחוס שגוי לפילוסוף פרידריך אטינגר. 
שולי נתן הלחינה ושרה גרסה אחרת של תרגום התפילה בשיר "אנא אלי": "אלוהים תן לי את השלוה 
להשלים עם שאיני יכול לשנות. אנא תן לי את אומץ הלב לשנות דברים שביכולתי. ואנא תן לי את החוכמה 
להבחין בין אלה לבין אלה."  מלבד התרגום של אלכוהוליסטים אנונימיים ישנו גם תרגום של יהונתן גפן.
כיכר ויקטואר

פלאס דה ויקטואר (בצרפתית: Place des Victoires ) היא כיכר בפריז, צרפת, הממוקמת מרחק קצר צפונית-מזרחית לפאלה רויאל, בגבול שבין הרובע הראשון והרובע השני של פריז. 
במרכז הכיכר ניצב מונומנט לזכרו של המלך לואי הארבעה עשר, לכבוד הסכמי ניימכן (Nijmegen) ב-1678. המרשל של צרפת, ויסקון דה אובוסו, החריב את בתי המגורים הישנים שהיו באזור, וב-1685 העניק לארכיטקט ארדואן מנסר שטח להצבת הפסל המלכותי של השליט המנצח.
הפסל המקורי נהרס בשנת 1792, לאחר המהפכה הצרפתית. רק בשנת 1828, בתקופת הרסטורציה, הזמין לואי השמונה-עשר לבית בורבון את הפסל הנוכחי, שנוצר בידי האמן פרנסואה ז'וזף בוסיו. לואי הארבעה-עשר, לבוש כקיסר רומי, ניצב על סוס העומד על שתי רגליו האחוריות. שער ברזל מקיף את הכיכר ואת הפסל בן תריסר המטרים.
האזור שסביב כיכר ויקטואר הוא שכונה יוקרתית. למעצבים קנזו, קשארל ואחרים יש סניפים בכיכר.
יצחק סטולמן

תולדותיו

נולד בשנת תרנ"ז ברובל, מאזיר (פלך מינסק, רוסיה) לר' אריה ליב סטולמן. בצעירותו התחנך אצל הרבנים ר' משה חיים הכטמן ששימש אב בית דין של רובליע ובעיר סטאכאוו. אחר כך למד בישיבות מפורסמות: רובנה, ישיבת החפץ חיים בראדין, ישיבת כנסת ישראל בקובנה, ישיבת נובהרדוק. 
הוסמך להוראה על ידי הרבנים: ר' משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבת סלובודקה, ר' אליעזר רבינוביץ, אב"ד מינסק, ר' שמעון שקופ, ראש ישיבת טלז בגרודנה, ר' משה מרדכי הכטמן. 
שימש ברבנות וכראש ישיבה בישיבות מאזיר, ויורעוויץ ברוסיה. משנת תרפ"א עד שנת תרפ"ד שימש כרב באזריצ'י . בשנת תרפ"ד הגיע לארצות הברית ונתקבל לרב בקהילות בית אהרן וישראל, משכן ישראל, שערי שמים, בדטרויט, ארצות הברית.
חיבר ספר בן ארבעה חלקים, מנחת יצחק, המכיל דרשנות על התורה, לפי סדר פרשות השבוע והמועדים. הקים את ועד הרבנים בדטרויט ואת ישיבת בית יהודה בדטרויט. כמו כן היה נשיא מפלגת "המזרחי" במרכז ארצות הברית.
בשנת תשכ"ה עלה לירושלים ונפטר בה בשנת תש"מ.
עוד אני הולך (סרט)

פרטי העלילה

מיקי, בוגר סיירת ובכיר בשב"כ לשעבר, מוצא עצמו בסיומו של ליל הימורים שבו הגיע לחוב עצום, מוטל בשלולית. 
עד שהוא מחלים מהתקף לב, אנו למדים שהוא נשוי לאורה, אלכוהוליסטית בהווה והבטחה גדולה בעבר, שבתו שונאת אותו ובו בעת אוהבת אותו, שהוא קשור לאולגה, עובדת בזנות, ושרשת הביטחון של החברים לנשק חלפה עם הרוח.
תוך כדי ניסיון להתחמק מחיבוטי נפש מכאיבים של "איפה טעינו", מיקי נאלץ להימלט גם מפני גובי חובות אלימים.
נסים טולדנו

הרב נסים טולדנו (ז' בטבת תרצ"ד, 25 בדצמבר 1933 – י"ב בסיוון תשע"ב, 2 ביוני 2012) היה ראש ישיבת שארית יוסף בבאר יעקב וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.

קורותיו

נולד במקנס שבמרוקו, לרב יוסף טולדנו ולמזל-טוב, בתו של הרב רפאל ברוך טולדנו. בגיל תשע התייתם מאמו ועבר להתגורר בבית סבו. הוא נשלח ללמוד בישיבת תורת אמת בלונדון בראשות הרב משה שניידר, שם התקרב לרבו רבי יצחק צבי (זיידל) סמיאטיצקי חתנו של ראש הישיבה, ולאחר מכן עבר לישיבת גייטסהד. בשנת תשט"ז (1957) עלה לבדו לארץ ישראל ונכנס ללמוד בישיבת פוניבז'. בישיבה נודע כ"עילוי" התקרב במיוחד לראש הישיבה הרב אלעזר מנחם מן שך והיה מתלמידיו הקרובים. סופר כי ערעורו על אחד משיעוריו, הביא את הרב שך בתום ויכוח להודות בצדקת התלמיד ולהפסיק את השיעור. הוא נחשב גם לבן טיפוחיו של הרב יוסף שלמה כהנמן.
נישא לשרה, בת הרב יעקב סודרי, מרבני חיפה. לאחר נישואיו למד כתשע שנים בכולל פוניבז'. בשנת תשכ"ה (1965) יסד את ישיבת שארית יוסף בבאר יעקב עבור תלמידים מעדות המזרח. עמד בראשות הישיבה במשך 47 שנים והעמיד מאות תלמידים, בהם רבנים וראשי ישיבות בולטים. בין תלמידיו: הרב שלמה משה עמאר.
בשנות ה-90 התמנה כחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה. היה ממקימי וממכווני דרכו של ארגון מרביצי תורה, המאגד אברכים ותלמידי ישיבות ספרדים בעלי אוריינטציה ליטאית.
נפטר בשבת י"ב בסיוון תשע"ב, והובא למחרת לקבורה בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז', בסמוך לקבר סבו הרב רפאל ברוך.
האבירים הרוסיים

האבירים הרוסיים (ברוסית: Русские Витязи, Russkiye Vityazi) הוא שמו של הצוות האווירובטי של חיל האוויר הרוסי שהוקם עם נפילת ברית המועצות בשנת 1991. 
מטוסם העיקרי הוא הסוחוי 27, הנחשב למטוס חזק בעל יכולת תמרון מעולה, כשבסיס היחידה נמצא בבסיס קובינקה שבמחוז מוסקבה.

היסטוריה

הצוות הוקם באפריל 1991 על מנת לשווק מחדש את רוסיה בעולם ולסייע באיסוף תרומות בשל המצב הכלכלי הקשה בשנות ה-90. את הסיור הראשון שלהם מחוץ לרוסיה האבירים עשו בבריטניה ולאחר מכן היו בארצות הברית, צרפת, הולנד ומדינות נוספות. בכל מקום אליו הגיעו קצרו מחמאות והפגינו יכולת ביצוע גבוהה. 
ב-1995 התאמן הצוות הרוסי, שלושה מטוסים, בשמי וייטנאם. במהלך נחיתה במזג אוויר גרוע התרסק כל המבנה ושלושה טייסים נהרגו. היה נדמה שזה סופו של הצוות, אולם מספר חודשים אחר כך הקים חיל האוויר הרוסי את הצוות מחדש.
בשנת 2009 אירעה תאונה קטלנית, במהלך הסלון האווירי במוסקבה, כאשר שניים ממטוסי ה-Su-27 של הצוות האווירובטי התנגשו זה בזה בעת אימון לקראת המפגן. מוביל הצוות, קולונל איגור טקאצ'נקו, נהרג והטייס השני נפצע ונזק רב נגרם על הקרקע במקום התרסקות המטוסים. התאונה גרמה לעצירה זמנית של השתתפות הצוות הזה, אך כעבור מספר ימים הם הופיעו בכל זאת במבנה חסר בן 4 מטוסים, במקום שישה.
כיום הם נחשבים אורחים מבוקשים בסלונים האוויריים השונים.
אן קונופני

ביוגרפיה

קונופני נולדה בתל אביב, בילדות המוקדמת החלה לשחק בהצגות "עליסה בארץ הפלאות" ו"שלגיה".
היא השתתפה בתחרות "הפנים של שנות התשעים" וב-1996 השתתפה בתחרות מלכת היופי וזכתה בתואר מלכת החן, היא נשלחה לייצג את ישראל בתחרות מיס אינטרנשיונל. 
בין עבודותיה כדוגמנית, קמפיין שביצעה ב-2007 לרשת סופר-פארם, ובשנים 2005–2006 שימשה ככתבת שטח בתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס".
היא בוגרת הסטודיו למשחק של ניסן נתיב וכשחקנית הופיעה בסדרות "אולי הפעם" ו"רמזור" בתפקיד מירב, סטודנטית למשחק היוצאת עם חפר.
היא השתתפה בהצגה "אני עם אשתי גמרתי" והופיעה בקליף של שלומי שבת "יש לך".
כמדבבת היא השתתפה בדיבוב הסרטים "ברבי: יחידת ריגול" ו"צבי הנינג'ה: יוצאים מהצללים".
סארבל

ביוגרפיה

סארבל נולד תחת השם שרבל (על שם הקדוש המארוני שרבל הקדוש) בלונדון, בריטניה לאב מוזיקאי קפריסאי ולאם עורכת דין לבנונית, שניהם נוצרים מארונים. הוא למד פיתוח קול, דרמה וריקוד וכבר בהיותו נער צעיר הופיע באופרה האנגלית הלאומית ובבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. כמו כן, הופיע בתיאטרון (ביניהם בהצגות כרמן והסוחר מוונציה), ובתוכניות טלוויזיה בריטיות. בגיל 18 נסע לכרתים, שם הופיע במשך 7 חודשים במופע מוזיקלי עם התזמורת הבריטית. בזמן שהותו בכרתים התחבר סארבל לשורשיו היווניים ולמוזיקה היוונית, שאביו השמיע לו בילדותו. לאחר מכן חזר סארבל ללונדון, שם הופיע במועדונים יווניים, וחתם על חוזה הקלטות ל-6 שנים עם חברת התקליטים "Sony BMG", אז עבר להתגורר ביוון.
באביב 2005 הוציא את הלהיט הראשון שלו, "Se Pira Sovara", המבוסס על שיר ערבי בשם "סידי מנסור". השיר זכה להצלחה רבה ביוון וברחבי המזרח התיכון (ובמיוחד בקפריסין ובלבנון). בהמשך אותה שנה יצא לחנויות אלבום הבכורה שלו, "Parakseno Sinesthima", אשר זכה להצלחה מיידית וקיבל אלבום זהב ביוון. בעקבות כך יצא למסע הופעות ביוון, קפריסין וארצות הברית, יחד עם הזמרת איריני מרקורי, שזכה להצלחה רבה.
ביולי 2006 יצא לחנויות אלבומו השני "סהרה" ובפברואר 2007 זכה סארבל לייצג את יוון באירוויזיון 2007 עם השיר "Yassou Maria", שהוצג בתחרות האירוויזיון כשכולו באנגלית, פרט לשם השיר (על אף שקיימת גרסה בה מושר כל השיר ביוונית למעט פזמונו). לשם כך יצא סארבל למסע יחצנות לקידום השיר ברחבי אירופה, ובמהלכו ביקר ברוסיה, בולגריה, טורקיה, שוודיה ורומניה, שם נתן ראיונות לעיתונות והופעות טלוויזיוניות. מסע היחצנות הוכיח עצמו ובאירוויזיון סיים סארבל במקום השביעי.
שהרנוש פארסיפור

קורות חייה

פארסיפור, ילידת טהראן, סיימה בשנת 1973 לימודי תואר ראשון בסוציולוגיה באוניברסיטת טהראן. במהלך השנים 1976 - 1980 למדה בסורבון שפה וספרות סינית.
היא החלה לפרסם סיפורים קצרים בתחילת שנות השישים של המאה העשרים. הספר הראשון שכתבה לילדים - הכדור האדום - ראה אור ב-1969. היא המשיכה לפרסם ספרים וסיפורים נוספים, ובסוף שנות השמונים זכתה להכרה בחוגים הספרותיים של טהראן.
 ב-1990 היא פרסמה את הספר "נשים בלי גברים", אסופת סיפורים קצרים שנכתבו בשנות השבעים. הספר עוסק בנסיונותיהן של נשים  לחיות ולהסתדר בלי תמיכתם של גברים וגם בסוגיית שמירת הבתולים באיראן. ממשלת איראן החרימה את הספר, אסרה על הפצתו, וניסתה להשפיע על פארסיפור שתחדל מכתיבה. לאחר פרסום הספר פארסיפור נעצרה ונכלאה למשך מספר חודשים. לאחר שהשתחררה מהכלא, פארסיפור עזבה את איראן והיא מתגוררת מאז בארצות הברית. את חוויותיה וזכרונותיה מתקופה זו פרסמה בשנת 1996 בספר "זכרונות מהכלא" (خاطرات زندان).
בשנת 2009 יצא הסרט "נשים בלי גברים" בבימויה של שירין נשאת. הסרט מבוסס על ספרה של פארסיפור משנת 1990. הסרט זכה להערכה רבה וזכה במספר פרסים בינלאומיים.

תרגומים לעברית

טובא ומשמעות הלילה: רומן, שהרנוש פרסיפור; עם אחרית דבר מאת חורה יבארי וביוגרפיה מאת פרסיס מ’ כרים; תרגום מפרסית לאנגלית: קאמראן תלטוף; תרגום מאנגלית לעברית: בן-ציון הרמן, ‫ [כפר-מונש]: עופרים, תשס"ט, 2009. ‬
אליהו קורן (קלע)

ביוגרפיה

קורן נולד בשם וַלטר קורן, בפרוסיה המזרחית שבגרמניה, בשנה האחרונה של מלחמת העולם הראשונה, למשפחה יהודית מתבוללת, שחגגה למשל את חג המולד במקום את חנוכה. אביו, ארנולד קורן, היה מנהל בית חרושת גרמני גדול לבגדי גברים, ובמקביל מחזאי, שירת כחייל בצבא הגרמני ונפצע בקרב טננברג, שהיה הקרב המכריע בניצחונה של גרמניה על רוסיה באותה מלחמה. אמו, ארנה לבית גרויגר, הייתה ציירת אופנה ועיצבה את התלבושות למחזותיו של האב, וכך השניים נפגשו. קורן היה הילד השלישי במשפחה ולפניו נולדו שתי אחיות.
קורן עלה לארץ ישראל כמעפיל, דרך נמל פיומה, שבאיטליה הפשיסטית, כיום רייקה שבקרואטיה, במסגרת "מכבי הצעיר" במרץ 1939. זה היה חלק מ"עליית הייקים" של 1932–1939. ספינתו הצליחה להוריד את מעפיליה בחסות החשיכה לחופי הרצליה. 
אחרים מבני משפחתו ברחו מגרמניה הנאצית לארצות הברית. האב, שסמך על עברו בצבא גרמניה, שיגן עליו, נשאר והוא והאם וכל שאר בני המשפחה שלא ברחו, נרצחו על ידי הנאצים באושוויץ ב-1943.
קורן היה עם עלותו לארץ, מספר חודשים, נוטר, עבר הכשרה בכנרות ואחר כך בחניתה תחתית וב-9 בפברואר 1940 היה בין מקימי הקיבוץ החדש מצובה, ליד חניתה, בגליל המערבי. כעשרים צעירים אנשי "מכבי הצעיר", יוצאי גרמניה, אוסטריה וצ'כיה, עלו על הקרקע במסגרת "חומה ומגדל" וביניהם הוא וגם חוה, לימים אשתו ואם שני ילדיו. 
קורן נפטר ב-27 באפריל 2014 בגיל 96 בקיבוץ מצובה. הותיר בן ובת, נכדים ונינים.

קליעה למטרה

קורן היה ספורטאי עוד מילדותו (שחיה). בקליעה למטרה הוא החל לעסוק רק מ-1954, בהיותו בן 36, תחילה ברובה ואחר כך באקדח. בהנהגתו הגיעה קבוצת "הפועל מצובה" וקלעים ספציפיים מקרבה, גברים ונשים כאחת, למקומות מכובדים באליפויות הארץ בקליעה למטרה בכל סוגי כלי הנשק, לרבות אלישבע כרמי אלופת הארץ לנשים, ועוד. קורן זכה באליפות הארץ לגברים בקליעה למטרה באקדח, לראשונה, בשנת 1960 ולאחר מכן החזיק בתואר זה במשך שנים רבות, כמעט ברציפות, עד לפרישתו, זכה במקומות ראשונים באליפויות "הפועל" ובמקומות מכובדים ב"מכביה" והיה גם שיאן ישראל בתחום זה. ב-1966 הגיע למקום ה-25 באליפות העולם בויסבאדן. ב-1971 נשלח על ידי התאחדות הספורט הישראלית לקורס מאמנים בגרמניה, מתוך כוונה למנותו למאמן נבחרת ישראל בקליעה למטרה באולימפיאדת מינכן 1972. הוא סיים את הקורס בהצלחה, אבל בסופו של דבר הוחלט שמאמן הנבחרת דאז קהת שור יישאר בתפקידו עד לאחר האולימפיאדה. שור היה לאחד מאחד עשר הספורטאים הישראלים, שנרצחו על ידי ספטמבר השחור (ארגון טרור) באותה אולימפיאדה. קורן ירש אותו בתפקיד מאמן נבחרת ישראל רק לאחר מכן ושימש כמאמן הנבחרת במשך עשר שנים (1982 - 1972).
יצחק איציק אוירבך

הרב יצחק איציק אוירבך (? - ו' באדר תר"ו, 1846) היה רבה של לונטשיץ בפולין.

קורותיו

בנו של הרב חיים אוירבך, בעל "דברי משפט", שכיהן כרבה של לונטשיץ. נישא להענא, בת זאב וולף מזאלשין. בשנת תקע"ה נולד בנו הבכור הרב מאיר אוירבך. כעבור זמן קצר נפטרה אשתו והוא נישא בשנית. כיהן כרב בעיירה דוברי שבמחוז קאליש ולאחר מכן כרב ואב"ד בפלוצק.
בט' באלול תקצ"ט חלה אביו והוא הובהל מפלוצק ללונטשיץ כדי לשהות במחיצת אביו הנוטה למות. כעבור שלושה ימים, בי"ב באלול תקצ"ט, נפטר. הרב יצחק איציק היה ראשון הסופדים ואחריו בנו הרב מאיר אוירבך. 
לפני מותו ציווה הרב חיים אוירבך שעל כס הרבנות בלונטשיץ יישב בנו. אף על פי שרבי יצחק איציק כיהן כרב בפלוצק, שנחשבה משרה רבנית מכובדת, הוא עזב את רבנותו בפלוצק כדי למלא את מקום אביו כרבה של לונטשיץ. הוא הקים בה ישיבה שמנתה מאות תלמידים. בין התלמידים רבי חנוך הניך הכהן לוין. 
חיבר ספר בירורי הלכה על סדר ארבעת חלקי השולחן ערוך והנציח בו את שם אביו - "דברי חיים".

משפחתו

השאיר אחריו ארבעה בנים ובת. בנו הבכור הוא הרב מאיר אוירבך. על פי מצוות הרב חיים אוירבך שצאצאיו ימשיכו את שושלת הרבנות בלונטשיץ, לאחר מותו של רבי יצחק איציק פנו ראשי הקהילה לבנו רבי מאיר בהצעה לרשת את משרת אביו, אך סמוך לאותו זמן התמנה כרבה של קולו (Koło). רבי מאיר אוירבך, שהתייתם בינקותו ולא הכיר את אמו, הנציח בשם ספרו, "אמרי בינה", את זכר הוריו: "בינה" ראשי תיבות בן יצחק הענא.
קורי מגטי

קריירת NBA

בשנת 1999 קורי מגטי הגיש מועמדות לדראפט ה-NBA ונבחר במקום ה-13 על ידי סיאטל סופרסוניקס, אך זמן קצר לאחר מכן הוא הועבר לאורלנדו מג'יק בטרייד בין שתי הקבוצות. מגטי שיחק עונה אחת בלבד באורלנדו שבסיומה הוא הועבר בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס, במדיה שיחק לאורך 8 עונות רצופות. בשנת 2001 הוא השתתף בתחרות ההטבעות של ה-NBA. לאחר עונותיו המוצלחות בקליפרס הוא חתם על חוזה ל-5 עונות בגולדן סטייט ווריורס תמורת 50 מיליון דולר.
לאחר שתי עונות בגולדן סטייט, עבר מגטי למילווקי באקס בתמורה לדן גדזוריץ' וצ'רלי בל, ולאחר שתי עונות במילווקי הוא חתם בשארלוט בובקאטס. את עונת 2012/2013 העביר בדטרויט פיסטונס, ובסיומה הודיע על פרישתו ממשחק.

חייו האישיים

מחוץ למגרש, מגטי עבד עם ילדים כשחקן הקליפרס ונהג לתרום לבתי חולים. בשנת 1999 מגטי ארגן את "טיסת ה-50" שהיא טיסה של 50 ילדים (כמו מספר חולצתו) למחנה אימונים אותו מימן מגטי בעצמו. לאחר כעשור מגטי מימן בעצמו טיסה של כ-600 ילדים לאותו מחנה אימונים, שזכה בתואר "מחנה האימונים הטוב ביותר של שחקן NBA".
הפאנים

הפָּאנים הוא כינוין של שתי אוניות מעפילים גדולות: "פָּאן יוֹרק" (Pan York; ובשמה העברי: "קיבוץ גלויות") ו"פָּאן קרֶסֶנט" (Pan Crescent; בשמה העברי: "עצמאות"), שיצאו יחדיו מבולגריה בדצמבר 1947 כשעליהן מעל 15,000 נפש מקהילת יהודי רומניה ו-420 מיהודי בולגריה, ונאלצו לבסוף לשוט לקפריסין.  שתי הספינות שטו יחדיו לאורך כל הדרך ולכן הן כונו בשם אחד- "הפאנים". גודלן של האוניות, הארגון המדוקדק והמאבק הדיפלומטי סביב הפלגתן על רקע החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר, הקנו לפרשת ה"פאנים" חשיבות רבה בתולדות ההעפלה.
שתי הספינות, "פאן יורק" ו"פאן קרסנט", היו שתי אוניות משא בנפח 4,750 טון האחת,אשר נרכשו בארצות הברית על ידי שליח "המוסד לעלייה ב'", זאב שינד. צוותים מיוחדים הכשירו אותן והטעינו אותן בסחורות, על מנת לממן חלקית את רכישתן. הן פרקו את הסחורות בנמלים באירופה, ובנמל ונציה התפוצץ מוקש באונייה "פאן קרסנט", כנראה על ידי אנשי המודיעין הבריטי או שליחי "הליגה הערבית" מטעמם. לאחר מספר עיכובים, שתי הספינות הגיעו עד אוקטובר 1947 לנמל קונסטנצה שברומניה, והוכנו לאכלוס נוסעים. הותקנו בהן דרגשים, מערכות אוורור ומרפאות גדולות. התכנון היה להביאן לנמל בורגאס שבבולגריה ולשם, במבצע  מורכב ומסובך, הובאו מכל רחבי רומניה 15,000 מעפילים באמצעות רכבות נוסעים מיוחדות. מרבית המלווים והקברניטים של שתי הספינות היו ארצישראליים - קברניט "פאן יורק" היה גד הילב ואסטבן הרננדורנה (המכונה קפטן סטיב) היה הקצין הראשון, קברניט "פאן קרסנט" היה יצחק (אייק) אהרונוביץ', ומפקדם היה יוסי הראל.
הבריטים, שעקבו אחר תנועת הספינות מתחילת מסען, החלו בפקודת שר החוץ ארנסט בווין, להפעיל לחץ דיפלומטי כבד על ממשלות פנמה, טורקיה ורומניה על מנת לעצור את הספינות כשאלה הגיעו אל חופיהן, ואף שתלו דיסאינפורמציה בתקשורת העולמית בנוגע לספינות. כשזה לא עזר, החלו הבריטים להפעיל את השפעתם על הממשל האמריקאי, בטענה שקרית שהספינות מאורגנות בסיוע ברית המועצות על מנת להגביר השפעתה של זו במזרח התיכון. ממשלת ארצות הברית השתכנעה ודרשה מהסוכנות היהודית לעצור את הספינות. בדיוק באותו זמן החל האו"ם לדון בתוכנית החלוקה להקמת מדינה יהודית בשטחי ארץ ישראל, וההנהגה הציונית הייתה זקוקה בעניין זה לממשל האמריקאי ואף לא רצתה להרגיז את הבריטים. משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות, הורה לעצור את הפלגת הספינות. אולם, ראש  "המוסד לעלייה ב'" שאול אביגור ואחרים ביישוב התעקשו לבצע את ההפלגה, בגלל הצורך לא לעכב את העולים שכבר היו מאורגנים ולחצו לעלות, והסכנה המוחשית שארבה לדברם ליהדות רומניה. 
למרות הלחצים שהפעילה הנהגת הסוכנות, הפליגו לבסוף שתי הספינות לבולגריה, לשם הגיעו המעפילים מכל רחבי רומניה באמצעות רכבות נוסעים מיוחדות שאורגנו מראש, כשהן מלוות באנשי "ההגנה". הספינות הפליגו לכיוון ארץ ישראל בדצמבר 1947 כשעליהן מעל 15,000 מעפילים, ובהיותן בלב ים קבע להן דוד בן-גוריון שמות עבריים: "קיבוץ גלויות" ו"עצמאות".  כשעברו הספינות מהים השחור לים התיכון  הן נתקלו במשחתות בריטיות. בהוראת בן-גוריון, שחשש לגורל הנוסעים הרבים, החל משא ומתן בין הבריטים לבין מפקדי הספינות ולאחר שהושג הסכם, עלו חיילים לא חמושים על הספינות וכיוונו אותן לקפריסין. שלושה ימים ארכה הורדת המעפילים למחנות בקפריסין. לאחר הקמת מדינת ישראל, שימשו ה"פאנים" להבאת עולים רבים מהמחנות בקפריסין ומאירופה, כ-30,000 במספר. בשלב זה שונה שמה של ה'פאן יורק' ל'קוממיות'.
למרות שעד הקמת מדינת ישראל הגיעו ארצה מספר אוניות מעפילים נוספות, סימלה פרשת ה"פאנים" את סופה של ההעפלה. מבצע זה הצריך תכנון וביצוע מסובכים ומורכבים, בהיותן אוניות המעפילים העבריות הגדולות ביותר שהפליגו אי פעם.
רחל שפרכר-פרנקל

ביוגרפיה

פרנקל נולדה ברמת גן, לרב פרופ' שמואל שפרכר, לשעבר ראש המחלקה לכימיה ורקטור אוניברסיטת בר-אילן, ולפרידה (לבית רוקח), פסיכולוגית חינוכית. נשואה לאבי, בנו של פרופ' אביעזרי פרנקל. מתגוררת עם משפחתה ביישוב נוף איילון. היא אם לשבעה ילדים, בהם נפתלי שנרצח בפיגוע חטיפה.
למדה באולפנית בני עקיבא תל אביב, ובהמשך למדה באוניברסיטת בר-אילן ביולוגיה ותלמוד. למדה במחזור הראשון של המכון התלמודי-עיוני במת"ן (מכון תורני לנשים). סיימה בשנת תשס"ד את לימודיה בתוכנית יועצות ההלכה 'קרן אריאל' במדרשת נשמת.
שפרכר-פרנקל עוסקת בהוראת הלכה ותלמוד בבתי-מדרש לנשים. לימדה במדרשת לינדנבאום וכיום מלמדת במדרשות 'נשמת', ומת"ן, שם היא משמשת ראש 'הלכתא' - תוכנית בת חמש שנים ללימודי הלכה מתקדמים לנשים. לאחר שעלתה לתודעה ציבורית, הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "929" העוסקת בלימודי תנ"ך, בערוץ הראשון. חברה בארגון הרבנים בית הלל.
במהלך שנת 2018 מונתה ליושבת ראש הוועד המנהל של המכינה הקדם-צבאית בני ציון כחלק מהחלפת הנהלת המוסד בעקבות האסון בנחל צפית.
ב-2019 הדליקה שפרכר-פרנקל משואה בטקס יום העצמאות יחד עם איריס יפרח ובת-גלים שער.

שלושת הנערים

רחלי שפרכר פרנקל היא אמו של יעקב נפתלי פרנקל, אחד משלושת הנערים שנחטפו ונרצחו ב-2014 וגופותיהם נמצאו לאחר 18 ימי חיפושים. היא הוזמנה עם שתי האימהות הנוספות לדבר במועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם בז'נבה. משפחות הנערים ייסדו את "יום האחדות", שבו עוסקים בארץ ובתפוצות בנושא האחדות בחברה הישראלית. שיאו של היום הוא טקס חלוקת פרס ירושלים לאחדות ישראל, לאישים, ארגונים או מיזמים בעלי השפעה בתחום האחדות והסובלנות מהווה את שיאו של יום האחדות.
במהלך טקס הלוויה אמרה שפרכר-פרנקל קדיש בפני הציבור, דבר שאינו נפוץ בציבור האורתודוקסי בישראל. היו שראו במעשה זה צעד פמיניסטי, אולם היא אמרה כי "אין לי שום עניין להיות סמל". הרב אהד טהרלב, ראש מדרשת לינדנבאום, אמר עליה כי היא דמות נשית שלוקחת חלק בעולם התורני, "פמיניסטית בנשמתה, אם כי לא פמיניסטית לוחמת שתניף את הדגל".
ניסים בכר (מאמן כדורגל)

ביוגרפיה

ניסים בכר הוא בנו של שמואל בכר, כדורגלן מכבי תל אביב בשנות ה-20. בכר הצטרף למכבי תל אביב בגיל 9. בקבוצות הנערים של מכבי שיחק כחלוץ, וכשעלה לקבוצת הנוער עבר לשחק כקשר, עמדה בה שחק גם בבוגרים. בגיל 18 ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של מכבי תל אביב. במשחק הבכורה נגד מכבי נתניה כבש בכר שני שערים והוביל את הקבוצה לניצחון 2:4. בעונת 1968/1969 שיחק בכר בקבוצת בני יהודה, ועונה לאחר מכן חזר למכבי תל אביב.
לזכותו 5 הופעות בנבחרת ישראל, הראשונה שבהן ב-1964, בטורניר הקדם אולימפי נגד נבחרת דרום וייטנאם.

קריירת אימון

ב-1973 החל בכר לאמן את הפועל רמת-גן. בעונת 1975/1976 אימן את בית"ר ירושלים והוביל אותה לזכייה הראשונה בתולדותיה בגביע המדינה. בעונת 1978/1979 הוביל את מכבי תל אביב לאליפות, האחרונה של הקבוצה עד לעונת 1991/1992.
ב-1985 הוביל את נבחרת הנוער באליפות אירופה לנוער שהתקיימה בשווייץ.
בעונת 1992/1993 אימן את מכבי עירוני אשדוד והעפיל עימה לראשונה בתולדותיה לליגת העל. בעונה שלאחר מכן המשיך עד חודש ינואר ופוטר עקב אי הצלחה. בעונת 1999/2000 (עונת האיחוד עם הפועל אשדוד), חזר לאשדוד ואימן את מועדון ספורט אשדוד אך הוחלף בהמשך העונה על ידי עוזרו מירו בן שמעון. לאחר מכן באותה עונה אימן גם את מכבי הרצליה, אך עזב כשמונה למנהל מחלקת הנוער של בית"ר ירושלים. באמצע עונת 2000/2001 מונה למאמן זמני של הקבוצה הבוגרת לאחר שמאמן הקבוצה אלי גוטמן אושפז בבית חולים. מאוחר יותר הפך המינוי קבוע ובכר נשאר בתפקיד עד לסיום העונה.
בעונת 2015/2016 שימש בכר בתור המנהל המקצועי במועדון הפועל חדרה.
בכר הוא אחד מהמדריכים בקורס מאמני פרו של ההתאחדות לכדורגל.