google/wiki40b huggingface dataset:
אלכסנדרוס פאפאגוס

ביוגרפיה

פאפאגוס נולד ב-9 בדצמבר 1883 באתונה, והתחנך באקדמיה הצבאית בבריסל ובבית הספר הפרשים באיפר. הוא שירת בצבא היווני, ולחם במהלך מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה, אך בשל תמיכתו במלך קונסטנטינוס הראשון, הוא פוטר מן הצבא בשנת 1917 וחזר לשרת בו רק לאחר חזרתו של קוסטנטינוס בשנת 1920, אך שוחרר שוב מתפקידו על ידי ממשלת הרפובליקה היוונית השנייה בשנת 1923. הוא מונה למייג'ור גנרל ומפקד קורפוס בשנת 1927. כראש המטה הכללי של הצבא הוא מילא תפקיד מרכזי בהפלת הרפובליקה היוונית השנייה באוקטובר 1935, ועם שובו של המלך גאורגיוס השני והקמת הדיקטטורה של מטאקסס, הוא הפך לשר המלחמה. כבר בשנת 1934 הוא מילא תפקיד חשוב במשא ומתן בין יוון לבין מדינות אירופאיות אחרות על בריתות צבאיות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה פאפאגוס ב-28 באוקטובר 1940 למפקד הכוחות היווניים, ובאותו היום התקיפו האיטלקים את יוון מכיוון אלבניה. הצבא היווני לחם בעקשנות, הדף את האיטלקים וכבש כמעט שליש מאלבניה. כאשר יוון נלחמה בפעם הראשונה נגד כוחות גרמנים ממרץ 1941 פאפאגוס תמך בהחלטה אסטרטגית זו, אם כי הוא גם העריך את הסיכויים הצבאיים נגד גרמניה כנמוכים מאוד.
כשהגרמנים הגיעו לשטח היווני, תפסו את קו מטאקסס וכבשו את סלוניקי, איפשר פאפאגוס את כניעת כוחות המבצר ב-10 באפריל 1941, אך רצה להמשיך במאבק עם שאר היחידות. אך מפקדיהם באופן עצמאי סיכמו על הפסקת אש עם כוחות הציר. פאפאגוס קיבל את התנאים החדשים וחתר לנסיגה בטוחה של שאר הכוחות הבריטים. הוא עצמו דחה את ההצעה הבריטית לנסוע איתם לכרתים. ביולי 1943 נעצר פאפאגוס וגורש למחנה הריכוז דכאו. באפריל 1945 הוא היה יחד עם אסירים בולטים אחרים במחנה הריכוז דכאו שהובלו לנידרדורף (דרום טירול), שם שוחררו האסירים על ידי חיילי הוורמאכט, לאחר ששומרי האס אס עזבו. לאחר מכן הוא נלחם שוב כמפקד העליון במלחמת האזרחים היוונית עם תמיכה אמריקנית משמעותית, נגד הפרטיזנים הקומוניסטים. המלחמה הסתיימה בשנת 1949 עם התבוסה הסופית של הקומוניסטים, ופאפאגוס מונה לפילדמרשל הראשון של יוון.
בשנת 1951, לאחר התכתשות עם המלך, הוא התפטר כדי להקים מפלגה שמרנית חדשה, "האיחוד היווני" (Ελληνικός), אשר זכתה בבחירות 1952 ברוב גדול. הוא היה ראש ממשלת יוון מ-19 בנובמבר 1952 עד מותו ב-4 באוקטובר 1955. בשנת שלטונו נפלה תוכנית שיקום מקיפה, ובשנת 1953 בוצעה הרפורמה במטבע. במדיניות החוץ, למרות ברית משולשת שנחתמה בשנת 1954 עם יוגוסלביה וטורקיה, הסכסוך בקפריסין הביא להרעת היחסים עם טורקיה.
עמיגור

היסטוריה

עמיגור נוסדה ב-1972, כתוצאה מפיצול חברת עמידר בעקבות סכסוך שפרץ בין ממשלת ישראל והסוכנות היהודית, לאחר הקמת משרד העלייה והקליטה והעברת הטיפול בעולים לישראל מהסוכנות למדינה. לטענת הסוכנות, כספים שמגיסת המגבית היהודית בארצות הברית, לצורך רכישת דירות לעולים, אינם יכולים להיות מנוהלים על ידי חברה ממשלתית. עמיגור קיבלה את האחריות לטיפול בדיור לעולים חדשים, למרות ביקורת שהקמת החברה תיצור מנגנון כפול ומיותר.
ביוני 1972, נחתם הסכם בין "עמיגור" ל"עמידר" שלפיו 180 עובדים  וכ-30,000 דירות שהיו בבעלות עמידר (מתוך 200,000 שהחזיקה אז) הועברו אל "עמיגור".

מטרות החברה ואפיון הדיירים

יעדי החברה מתמקדים במתן פתרונות דיור לעשרות אלפי דיירים נזקקים, רובם עולים חדשים, בייזום, בהקמה ובבנייה של פרויקטים, בעיקר בתחום הדיור הציבורי לקשישים ובפעולות רווחה בקהילה. מיום הקמתה העמידה החברה, כשליחת הסוכנות היהודית, למעלה מ-60,000 פתרונות דיור לעולים חדשים ולאזרחים מעוטי יכולת. שכר הדירה מותאם למצבם הכלכלי של הדיירים.

הנהלת החברה

כיום (2018) יו"ר מועצת המנהלים הוא עו"ד אריה אביר, מנכ"ל החברה בין השנים 1990-2002. 
מנכ"ל החברה הוא יובל פרנקל, לשעבר מנכ"ל חברת "חלמיש".

בתי גיל הזהב

עמיגור מנהלת כ-57 בתי גיל זהב לקשישים, בהם מתגוררת אוכלוסייה של כ-6,500 קשישים. אוכלוסייה זו מורכבת מאלפי עולים, רובם ניצולי שואה, שחוו את מוראותיה, ומאלפים אחרים שהשתתפו במלחמת העולם השנייה הן כלוחמים בצבאות והן כפרטיזנים. שכר הדירה הממוצע בדירות אלו הוא כ-280 ש"ח לבודד וכ-350 ש"ח לזוג.
לאוכלוסייה זו מעמידה עמיגור תוכניות ייחודיות, הכוללות: חוגים, השתלמויות, סדנאות, תוכניות תמיכה וסיוע אישי, ובנוסף עזרה וסיוע בתחומי הניקיון, קניית תרופות ורכישת מצרכים, וכן ליווי תומך שך עובדים סוציאליים, ככל הנדרש. הפעילות מסייעת לאלפי העולים להיקלט בקהילה, להשתלב בה ולהפוך לחלק ממנה. 
במהלך שנת 2006 יזמה החברה את מיזם "ספר החיים", תיעוד חייהם של ניצולי שואה המתגוררים בדירות עמיגור. בשיתוף פעולה עם יד-ושם, התאחדות יוצאי אוקראינה בישראל והמשרד לקליטת עלייה. במהלך הפרויקט נוצרו 50 ספרים שכאלה, ואלו הוצגו בספטמבר 2006, בטקס ציון 65 שנה לרציחתם של יהודי אוקראינה בבאבי יאר, בבוגדנובקה ובדרוביצקי יאר.

פרויקט 2650

בחודש דצמבר 2015 חתמו שרי האוצר והשיכון ויו"ר הסוכנות היהודית על הסכם חדש להקמת דירות לזכאי הדיור הציבורי. מדובר על בנייה של 2,650 יחידות דיור לטובת זכאי הדיור הציבורי במשרד הבינוי והשיכון ובמשרד הקליטה וייבנו על ידי עמיגור ברחבי הארץ.

מחלקות סיעודיות

כחלק מפעילות החברה בתחום בתי גיל הזהב ועל מנת לקיים רצף טיפולי, הקימה עמיגור 9 מחלקות סיעודיות, ב-2 מוסדות סיעודיים, בקריית ים.

פרויקטים לגורמי חוץ

עמיגור מבצעת פרויקטים שונים וייחודיים עבור גורמי חוץ: הסוכנות היהודית, קרן היסוד, הקרן לידידות, משרדי ממשלה, רשויות מקומיות וגופי ציבור שונים. מדובר במערך הדורש מיומנות, מקצועיות, יכולת פיקוח וניהול ברמה גבוהה, וכולל הקמה ובנייה של מעונות סטודנטים, כיתות לימוד, מרכז הידרותרפי, בניית משפחתונים, הקמת מרכזי לימוד טכנולוגיים, שדרוג מרכזי קליטה ובשנים האחרונות אף סייעה עמיגור למיגון העיר שדרות ועוטף עזה.
ורה ישראלית

ביוגרפיה

ורה (דבורה) ישראלית נולדה ב-9 בפברואר 1909 באוּמַן שבהאימפריה הרוסית (אוקראינה) ועלתה לארץ ישראל עם הוריה בילדותה. למדה מדעי המזרח בסורבון שבפריז. בצעירותה, בשנות ה-20, שימשה זמן ממושך כמזכירתו של יצחק ברזילי בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ). בהמשך התפרנסה מהוראה.
ישראלית הייתה נשואה למשורר, המתרגם והעורך אליהו דוד שפיר (1911–1974). לזוג לא היו ילדים, הם חיו בעוני, וישראלית סבלה ממחלה במשך שנים. כעבור שנים התגרשו השניים, והיא התגוררה בתל אביב בגפה.
ורה ישראלית מתה באוגוסט 1968, ערירית ונשכחת. נקברה בבית העלמין בחולון.

עבודתה

תרגומה הראשון של ורה ישראלית היה לספרו של א"א מילן "פו הדוב". התרגום נעשה ביחד עם בן-זוגה, א"ד שפיר (השירים בספר תורגמו על ידי נתן אלתרמן), וראה אור בלוויית ציוריו של ארנסט שפארד בהוצאת מחברות לספרות בשנת תש"ג. בשנת 2004 ראה אור תרגום חדש לספר. המתרגמת, אבירמה גולן, חיברה אותו מתוך אהבה לספר עצמו ולתרגום הישן של ישראלית ושפיר; שכן למרות הערצתה לשניים, בחלוף יותר מ-60 שנה מפרסומו ילדים דוברי עברית אינם מבינים עוד את לשון התרגום. עם זאת, היא רואה בתרגומה של ישראלית תרגום "גאוני".
שאר תרגומיה של ישראלית הופיעו לאורך שנות ה-60, משנת 1962 ועד אחרי מותה. הם ראו אור בהוצאת הספרים של ההסתדרות, עם עובד (ב"ספריה לעם" וב"ספרית דן חסכן"), ובהוצאה הפופולרית מ' מזרחי. בין תרגומיה: "וזרח השמש" לארנסט המינגוויי (1962); "הבלתי מנוצחים" לוויליאם פוקנר (1964) – שיורם קניוק העיר עליו כי בתרגום זה "הוכיחה ורה ישראלית שאפשר לתרגם היטב את פוקנר ואפשר לאהוב אותו בעברית"; ו"קומץ עפר" אוולין וו (תשכ"ז); ספרי ילדים ואגדות, בהם "אליס בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול, "משלי איזופוס" (1966), "משלי חיות" של לה פונטן, "פיטר פן" של ג'"מ בארי, מ"סיפורי אלף לילה ולילה", סיפוריו של שארל פרו "אצבעוני", "החתול במגפיים", "היפהפייה הנרדמת" ו"לכלוכית", "אי הדולפינים הכחולים" של סקוט אודל וסיפור מאת רודיארד קיפלינג.
Cliff Dwellers

מקור השם

בתי הצוקים הם סוג בנייה מסורתי של בתי מגורים שנוצרו בשקעים או במערות בצוקים גבוהים. לשם כך היה צורך בחפירות בסלע או בתוספות בנייה שונות. דוגמה לתופעה זו ניתן למצוא במקומות שונים ברחבי העולם, למשל בצוק בנדיאגרה שבמאלי או בפטרה שבירדן.
"דירות צוקים" הוא כינוי סלנג ניו יורקי שניתן בסוף המאה ה-19, לבתים באזורים בניו יורק שאוכלסו בצפיפות, כהתייחסות לדימוי של ילידים אמריקאים המתגוררים בצוקים בדרום מערב ארצות הברית. מושג זה מתייחס גם לבניינים הגבוהים של מנהטן, שדומו לצוקים, לצד הנוף האורבני שהושווה לנופי הסלעים במערב.

הקשר היסטורי

הציור, שנוצר ב-1913, מציג את פניה החדשות של העיר ניו יורק. בין השנים 1870 ל-1915, אוכלוסיית העיר עלתה מכ-1.5 מיליון לכ-5 מיליון תושבים, הרבה בשל מגמת הגירה לעיר. רבים מהמהגרים החדשים - איטלקים, יהודים, אירים וסינים - הצטופפו באזורי מגורים בלואר איסט סייט - באזור שצפונית לגשר ברוקלין, דרומית לרחוב האוסטון ומזרחית לשכונת באוורי (Bowery). מהם היו אלפי יהודים ממזרח אירופה, שמצאו פתרון דיור זמני או קבוע ברחובות כמו איסט ברודוויי, המיקום של Cliff Dwellers. העיר מעולם לא חוותה צפיפות שכזו בעבר.
מצפייה בציור עולה תחושה של צפיפות, אכלוס יתר וההשפעה של העיר על בני הנוער (שנראים בעיקר בקדמה). בראשית המאה ה-20, עם בואם של אלפי מהגרים לשכונות ניו יורק, התקיימה תנועה עקשנית של "מהפכניים עירוניים", שמטרתה הייתה להטמיע את המהגרים בתרבות האמריקאית. הספר "ציוריו של ג'ורג' בלווז", מסביר עם זאת, כי "הילדים בציור Cliff Dwellers, נראים אמנם תמימים, אך הם אינם מציגים אף סימני השפעה של תהליך ה'אמריקניזציה' שייחלו לו המהפכנים העירוניים, שראו בו קריטי לשמירה על הסדר החברתי".
לצד החשדנות שהופנתה כלפי המהגרים, נוספה העובדה שהם נאלצו לחיות בתנאים, שהפכו לבלתי נסבלים לצד מגמת התיעוש באזורים אלה. הציור מציג את אזורי המגורים הללו כקטנים, דחוסים וחשוכים, בדומה לתנאי העבודה שחוו אותם מהגרים במפעלי תעשייה בהם עבדו, ומקדם את נושא ההשפעה של התיעוש על חיי מעמד הפועלים.
האמנים הריאליסטיים של ניו יורק כונו על ידי המבקרים בשמות "כנופיית המהפכנים השחורה" ו"שליחי הכיעור". אחד מאותם מבקרים אף כינה אותם בכינוי המזלזל "אסכולת אש קאן" ("פח אשפה"), בהתייחסו לנושאי עבודותיהם ולצבעים הקודרים, וכינוי זה הפך למונח הנפוץ לתיאור תנועה אמנותית זו, שהיא אחת התנועות החשובות באמנות האמריקאית בראשית המאה ה-20.
קובליצ'י

תולדות היישוב

הכפר נזכר לראשונה במאה ה-15. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בשטחי האימפריה הרוסית, ועד מלחמת העולם השנייה היוו היהודים רוב גדול בקרב תושביו.

יהודי קובליצ'י

בראשית המאה ה-20 נמנו בכפר 935 יהודים. בין מלחמות העולם נותרו בו כ-500 יהודים, רוב תושביו, ופעלו בו מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות ביהודים שלא הספיקו להימלט ממנו. בהמשך, הוטלו על יהודי הכפר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה. בסוף ספטמבר 1941 רוכזו מאות יהודי הכפר בגטו קטן שהוקם בו, בו ביצעו הגרמנים מעת לעת מעשי התעללות ורצח. בד בבד מתו רבים מיושבי הגטו מרעב וממחלות.
בנובמבר 1941 רוכזו יהודי הגטו הנותרים בבניין אחד, אשר הוקף בגדר תיל, ונשמר בידי שוטרים בלארוסים. ליושבי הבניין לא סופק כל מזון, והצעירים שבו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה.
בסוף דצמבר 1941 גורשו כל יהודי הכפר לאושאצ'י, שיהודיה כבר נרצחו, ושם הוחזקו בגטו מקומי. ב-12 בינואר 1942 ניסו יהודי קובליצ'י לברוח מהגטו, אך רובם נתפסו ונרצחו. הנותרים נרצחו זמן מה לאחר מכן.
חוקי הדתות

נצרות

בעקבות ביטול התוקף של מצוות רבות שמופיעות בברית הישנה כדוגמת: דיני הקרבת קורבנות, איסורי אכילה אין בנצרות מערכת מפורטת של מצוות. עם זאת, יש חיוב לאדם המאמין לקיים את המצוות המוסריות שמופיעות בברית הישנה כגון: איסורי עשרת הדיברות- רצח, גניבה וכן, איסור גילוי עריות- איסור נישואים עם קרובי משפחה.
החוק הנוצרי, הקרוי "חוק קנוני", נקבע במועצת הבישופים. מועצות הבישופים הן ועידות המתכנסות מאז ראשית הנצרות ועד זמנינו - לעיתים כל כמה עשרות שנים ולעיתים בהפרשי זמן רחבים יותר. החוקים הנחקקים בוועידות אלה, בהן משתתף לעיתים גם האפיפיור, מופצים בכל קהילה ומשמשים תשתית לעבודת בית הדין שבראשות הבישוף.
מקור החקיקה נוצרית היא מן הברית הישנה, מן הברית החדשה ומכתבי האבות הכנסייה. לדוגמה, איסור על נישואים של קרובי משפחה מדרגת קרבה מסוימת, מבוסס על האיסור של גילוי העריות המופיע בברית הישנה ומרחיב אותו.
רבים מן החוקים הקנוניים עוסקים בחלוקת הסמכויות בין אנשי הכנסייה בדרגות השונות ובכללי ההתנהגות המחייבים אותם. לדוגמה, "נאסר על כמרים לארח בבתיהם נשים, בגלל החשד שעשוי לעלות, מלבד אמם, אחותם או נשים שהן מעבר לכל חשד"; צריך לבדוק היטב את אורח חייהם של המועמדים לבישוף ורק לאחר מכן יוכלו לעבוד.

אסלאם

פוסק ההלכה באסלאם הוא המֻפְתִי. כדי לשמש מֻפְתִי חייב אדם להיות מוסלמי ובקי בהלכה. בדרך-כלל, המופתי פוסק פסק הלכה (פתווה) בתשובה לשאלה של אחד המאמינים, או לשאלת השליט. פסקי ההלכה עוסקים באופן קיום המצוות, בענייני ירושה, בדיני משפחה ועוד.
במדינות המוסלמיות המודרניות, ישנה הסמכה של בתי הדין השרעיים לדון בענייני אישות ואפוטרופסות, המדינה מעסיקה פוסקי הלכה מטעמה. תפקידם של פוסקי הלכה אלה הוא להנחות את שופטי בתי הדין השרעיים שבתחומה.
על-פי השָרִיעָה, אין באסלאם היררכיה של פוסקי הלכה. כל מֻפְתִי רשאי להוציא פסקי הלכה כתשובות לשאלות המופנות אליו. עם זאת, היו בכל תקופה פוסקי הלכה שהשפעתם הייתה גדולה משל עמיתיהם, וזאת משום הידע הרב שיוחס להם. חלקם עסקו בהוראה בבתי-ספר ידועים, וחלקם עסקו בפסיקה בלי לקבל שכר והתפרנסו ממסחר ומלאכה.
מרכז ידיעות קרב

מרכז ידיעות קרב או בראשי תיבות: מי"ק (בצי האמריקאי מוכר בשם "חדר מבצעים", ואילו בצי המלכותי הבריטי מוכר בשם "מרכז ידיעות משימה") הוא מרכז טקטי הנמצא בספינות מלחמה, צוללות ומטוסי שליטה ובקרה צבאיים, שתפקידו לספק לפיקוד המשימה מידע עדכני ומקיף על תא השטח שבסביבת הכלים הלוחמים. בזרוע היבשה, מרכזים המשמשים למטרה זו נקראים לרוב "חמ"ל מבצעים".
הן המי"ק הספינתי והן המי"ק המוטס מאוישים ומצוידים לשם עיבוד וארגון נתוני הקרב, וזאת כדי להקל על מפקדי המשימה בעת קבלת ההחלטות. במרכז ידיעות קרב קיימים מספר סוגי עמדות, דוגמת מערכות קשר, ניווט, מכ"ם, סונאר וכן מערכות שליטה ובקרה (שו"ב). באמצעות מערכות אלו מספקים קצין המי"ק וסגניו תמונת מצב מפורטת, אותה הם מעדכנים כל העת.
אירוסקפטיות

אירוסקפטיות היא גישה אירופאית המתנגדת לעירוב של האיחוד האירופאי בעניינים השוטפים של מדינות האיחוד וכן לאינטגרציה כלל אירופאית בין המדינות. אחת הסיבות להתנגדות זו היא חשש, שהאינטגרציה תיצור מצב של החלשות מדינת הלאום. סיבות נוספות שמציינים המצדדים בגישה זו, הן הכנסת בירוקרטיה יתר על המידה לחברות האיחוד וכן העובדה שהאיחוד האירופאי לא דמוקרטי. השקפה זו קיימת בכל הספקטרום הפוליטי אך ניתן למוצאה יותר במפלגות ימין. מבחינה סטטיסטית, על-פי סקרים, התמיכה הנמוכה ביותר באיחוד מגיעה מבריטניה, הונגריה ולטביה; בעקבות תמיכה נמוכה זו, הייתה בריטניה המדינה הראשונה באיחוד אשר החליטה לעזוב אותו בעקבות משאל עם.
מקובל להבחין בין הגישה האירוסקפטית הרכה אשר לא מתנגדת לאיחוד האירופי עצמו אלא למדיניות מסוימת של האיחוד, לעיתים קרובות מדובר על התנגדות למגמות פדרלסטיות של האיחוד המחזקות את סמכות הגופים המרכזיים של האיחוד על חשבון עצמאות המדינות החברות ותמיכה בצמצום הרגולציה של האיחוד האירופי, לבין הגישה האירוסקפטית הקשה אשר תומכת בפירוקו המוחלט של האיחוד או בפרישה של מדינה מסוימת מהאיחוד.

קשיים כלכליים

סיבה, שקיימת הסכמה רחבה לגביה, ושמחזקת ומרחיבה את שורות האירוסקפטיים, היא כישלון הכלכלה האירופית. מחד, המדינות העניות בגוש האירו נדרשות למדיניות צנע קיצונית. מאידך, המדינות העשירות נדרשות לשלם עשרות מיליארדים לטובת חילוץ המדינות העניות ומניעת קריסת הכלכלה שלהן. 
סיבה כלכלית (וחברתית) נוספת היא מגמות ההגירה בתוך היבשת ותוצאותיה. האיחוד הסיר כל מחסום על תנועה בין המדינות העשירות לעניות, ובכך איפשר הגירה מאסיבית של מהגרי-עבודה למדינות העשירות. זה כשלעצמו אינו מהווה בעיה, אבל בצירוף עם אחוזי האבטלה הגבוהים במדינות העשירות, יצרה התופעה תחושת מרירות כלפי המהגרים ש"גונבים את מקומות העבודה שלנו", וכלפי האיחוד האירופי ומדיניותו.
הכלכלנים מעלים תאוריות שונות לסיבות למצב, אך אין ספק לגבי השורה התחתונה: לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה נכנסה היבשת כולה למיתון, שנחשב לעמוק, ואחוזי האבטלה יחסית גבוהים: 25% אחוזי אבטלת צעירים בממוצע על פני היבשת, ו-50% במדינות העניות דוגמת יוון וספרד.
בעוד אזרחי האיחוד נאנקים תחת עול המיתון, הביורוקרטים שמנהלים אותו נחזים כמנותקים מהעם, ומאידך שכרם האישי, ממשיך לעלות. לא מדובר על זוטות: תקציב האיחוד גדול מתקציבן של חלק מהמדינות החברות בו, פינלנד, יוון ופורטוגל. בחלק מהמקרים הבזבזנות גלויה לעין, כמו ההוצאה השנתית של 200 מיליון יורו שמקיימת שתי מערכות משרדים שרק אחת מהן נמצאת בשימוש.
BRM

היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1988 על ידי האחים ניר ואלי ברקת, יובל רכבי ועומרי מן, על בסיס תוכנת אנטי-וירוס שבפיתוחה החלו בשנת 1987, לאחר שרכבי ומן, אז סטודנטים למחשבים באוניברסיטה העברית בירושלים, גילו שוירוס מחשב פגע במחשבי האוניברסיטה. יחד עם אלי ברקת, שסיים כבר תואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטה העברית בהצטיינות יתרה ועבד כמהנדס תוכנה, הם פתחו פתרון שהיה בין תוכנות האנטי-וירוס הראשונות בעולם. התוכנה חולקה בתחילה בחינם, אך לאחר שהבינו שיש לה פוטנציאל מסחרי הוקמה החברה. ניר ברקת, שלמד אז לקראת תואר שני במנהל עסקים, מונה כמנכ"ל. שם החברה הוא ראשי תיבות של שמות המשפחה של המייסדים ברקת, רכבי ומן באותיות לטיניות. התוכנה נמכרה בישראל תחת השם "וירמזהיר" ובהמשך גם בצרפת. בתחילת 1990, נכנסה החברה לשוק האמריקני וחתמה על הסכם שיווק עם חברה מקומית שגם שכרה את שרותי BRM לפיתוח פרויקטים בתחום הגיבוי, החברה החלה  לייצר הכנסות משמעותיות ולהיות רווחית.
בשנת 1993 פנו מיסדי חברת צ'ק פוינט ל-BRM לשם השגת מימון ראשוני לחברה, שהשקיעה 150 אלף דולר תמורת 50% מהמניות. צ'ק פוינט התפתחה במהירות למובילה עולמית בתחומה, הונפקה לראשונה ביוני 1996 בבורסת הנסדא"ק לפי שווי שוק של 458 מיליון דולר ו-BRM מימשה חבילת מניות תמורת 6.3 מיליון דולר. במאי 1997, בהנפקה השנייה של החברה, מימשה חבילת מניות נוספת תמורת 30 מיליון דולר ועד סוף 1997 מכרה מניות צ'ק פוינט בסך 125 מיליון דולר. 
עומרי מן, פרש מהחברה ללימודי דוקטורט בחקר המוח בשנת 1997.

חברת בקווב

בשנת 1995 הוקמה חברת "בקווב" (Backweb Technologies) כחברת בת של BRM, שהתמתמתה בתחום טכנולוגיית "דחיפת מידע". החברה פיתחה תוכנה המאפשרת הזרמה אוטומטית של מידע המותאם אישית לצורכי המשתמש. הצורך בטכנולוגייה של "בקווב" עלה מאחר שדפי אינטרנט אז, במחצית הראשונה של שנות ה-90, היו סטטיים (התוכן שלהם נקבע מראש כקובץ html) והיה קשה לעדכן אותם במהירות בזמן אמת. אלי ברקת שימש כמנכ"ל. החברה גייסה כ-40 מיליון דולר מ-BRM ומשקיעים נוספים ביניהם, הבנקים גולדמן זאקס וסופטבנק וקרן הון הסיכון פולאריס. "בקווב" הונפקה ב-1999 בבורסת הנסדא"ק וגייסה 66 מיליון דולר לפי שווי שוק של 420 מיליון דולר. 
הצורך בטכנולוגייה של "בקווב" התיתר במהירות עם פיתוח טכנולוגיית ליצירת דפים דינמיים ועסקיה גוועו. אלי ברקת עזב את תפקיד המנכ"ל ב-2004 ועבר לנהל את קרן "BRM קפיטל". "בקווב" המשיכה להתקיים כעשר שנים נוספות, אך העיסוק העיקרי שלה היה תביעת חברות, דוגמת IBM ומיקרוסופט, על שימוש לא מורשה בפטנטים שלה. בניגוד למימוש המהיר של מניות צ'ק פוינט, BRM לא מכרה מניות של בקווב ולאחר שעסקיה קרסו מנייתה צנחה לשווי של סנטים אחדים.

רכישת דש בית השקעות

בינואר 2010, השתלטה קבוצת BRM על דש בית השקעות, בעסקה מורכבת שכוללה רכישת מניות מחמישה בעלי מניות בו זמנית, מוזי ורטהיים (12%), נתן חץ (8.3%), קרן הגידור אולד ליין שבבעלות סיטיגרופ (13%) והמנכ"לים המשותפים ויקטור שמריך ועידו נויברגר (כ־3.9% כל אחד) תמורת כ-600 מיליון שקל.  דש בית השקעות הוקמה בשנת 1991 תחת השם "דוברת שרם ושות' ניהול השקעות בע"מ" על ידי אהרן דוברת ויצחק שרם.   
בחודש מרץ 2013 הודיעה דש בית השקעות על השלמת המיזוג בינה לבין מיטב בית השקעות, מהלך אשר הפך את הגוף הממוזג לשני בגודלו בישראל בתחום. שמו של הגוף המאוחד שונה למיטב דש בית השקעות ו-BRM מחזיקה כ-28% מהבעלות בו. בעקבות עסקת המיזוג פוטרו כ-200 עובדים. את הגוף החדש מנהל מי שהיה מנכ"ל בית ההשקעות מיטב, אילן רביב. יו"ר דירקטוריון החברה הוא אלי ברקת.
לותר רנדוליץ

קריירה מוקדמת

רנדוליץ נולד ב-23 באוקטובר 1887 בוינר נוישטאדט למשפחה ממוצא קרואטי. אביו לוקאס היה אוברסט בצבא האוסטרו-הונגרי. בשנת 1910 התגייס רנדוליץ לצבא האוסטרו-הונגרי, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, שאותה סיים בדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר רנדוליץ בצבא האוסטרי כקצין מטה, תוך שבמקביל השלים לימודי משפטים באוניברסיטת וינה. בהמשך שימש כנספח צבאי בצרפת ובבריטניה, והועלה לדרגת אוברסט. בשנת 1932 הצטרף למפלגה הנאצית, אך בעקבות זאת נבלמה התקדמותו בצבא.

מלחמת העולם השנייה

לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הצטרף רנדוליץ לוורמאכט, ובפלישה לפולין שימש כראש מטה הקורפוס ה-17. ב-15 ביוני 1940 באמצע המערכה על צרפת, מונה רנדוליץ למפקד הדיוויזיה ה-14, שהייתה בעתודת הOKH, וב-6 באוקטובר 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-52, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס ה-53 במסגרת הארמייה השנייה, ובמהלך הקרב על מוסקבה פיקד עליה כחלק מהקורפוסים ה-12, ה-43, וה-13 לסירוגין במסגרת הארמייה הרביעית. ב-1 בנובמבר 1942 מונה רנדוליץ למפקד הקורפוס ה-35, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ופיקד עליו עד ה-15 באפריל 1943. ב-14 באוגוסט 1943 מונה רנדוליץ למפקד ארמיית הפאנצר השנייה שפעלה כנגד הפרטיזנים בבלקן. ב-25 במאי 1944 פיקד רנדוליץ על מבצע מוטס שיועד ללכוד את טיטו, וכמעט הצליח במשימתו. ב-25 ביוני 1944 הועבר רנדוליץ לסקנדינביה ומונה למפקד הארמייה ההררית ה-20 במקום גנרל אדוארד דיטל שמת, ופיקד עליה במלחמה כנגד הפינים שעברו לצד בעלות הברית, תוך שהוא משאיר אדמה חרוכה מאחוריו. ב-15 בינואר 1945 מונה למפקד קבוצת ארמיות קורלנד, וב-27 בינואר מונה למפקד קבוצת ארמיות צפון. ב-12 במרץ מונה שוב למפקד קבוצת ארמיות קורלנד, וב-5 באפריל מונה למפקד קבוצת ארמיות דרום, שהפכה לקבוצת ארמיות אוסטמארק ב-30 באפריל, והשתתף עימה בקרב על פראג.
ב-7 במאי 1945 נכנע רנדוליץ בראש חייליו לכוח מהקורפוס ה-20 האמריקני שהיה חלק הארמייה השלישית.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נשפט רנדוליץ במשפט בני הערובה על פשעי מלחמה ביוגוסלביה ובפינלנד, וב-19 בפברואר 1948 נדון ל-20 שנות מאסר. בהמשך קוצר מאסרו לעשר שנים, וב-1 בפברואר 1951 הוא שוחרר מהכלא. לאחר שחרורו התגורר רנדוליץ באוסטריה, שם התעסק בפוליטיקה המקומית, וחיבר ספרים. 
ב-17 בינואר 1971 מת בעיר פראהאם שבאוסטריה, והוא בן 83.
חברות (סדרת טלוויזיה)

רקע כללי

הסדרה מתארת את חייהן של ארבע חברות טובות: נועה (ליטל שוורץ), פזית (לירית בלבן), ורד (לירון וייסמן) ושני (מגי אזרזר) הרווקה היחידה מבין חבורת הבנות, שאת רוב זמנן מבלות בגינה הציבורית עם ילדיהן. הסדרה מציגה בצורה קומית את חייהן וחיי הסובבים אותן.

ביקורת

יום לאחר שידור הפרק הראשון סדרה, פורסם בוואלה כי "חברות היא גרסה נשית ומוצלחת של "רמזור"". ובהמשך הכתבה נכתב גם כי "אינטליגנטית, כתובה היטב ומשוחקת יפה". בווינט פרסמו כי הסדרה היא "סיטקום מהודק עם פאנצ'ים לא רעים ואם היא לא מביאה לכם את הסעיף, אתם עוד עלולים ליהנות".
גם בעלייתה של העונה השנייה, זכתה הסדרה לביקורות טובות באתר nrg כשנכתב "כי "חברות" היא ההוכחה שלפעמים לא צריך להמציא את הגלגל, אלא מספיק לנסוע נכון" ולפני כן מוסיפים ש""חברות" - בכלל לא סדרה לנשים בלבד".
הדוגמה של אנפינסן

הדּוֹגְמָה של אנפינסן (ידועה גם בתור ההיפותזה התרמודינמית) היא הנחה בביולוגיה מולקולרית שנתמכה על ידי זוכה פרס נובל כריסטיאן ב. אנפינסן. בהתבסס על עבודתו על חלבון הריבונוקלאז, קבע אנפינסן שלפחות עבור חלבונים קטנים וכדוריים, המבנה המרחבי הטבעי נקבע אך ורק על ידי רצף חומצות האמינו המרכיבות את החלבון. כלומר, לכל רצף חומצות אמינו קיים קיפול מרחבי ייחודי אשר נוצר באופן ספונטני. קיפול ייחודי זה הוא הקיפול הטבעי של החלבון.

ניסוי המפתח

הניסויים של אנפינסן עם ריבונוקלאז הראו כי חלבון לא מקופל (שעבר דנטורציה) מסוגל להתקפל מחדש (בתהליך הקרוי רנטורציה) באופן ספונטני לקיפול הטבעי. תוצאה זו מראה כי לרצף פוליפפטידי ספציפי קיים גם קיפול מרחבי ייחודי, אליו השרשרת הפוליפפטידית מתקפלת באופן ספונטני. מבנה זה זהה למבנה הפעיל, הקרוי גם המבנה הטבעי (המבנה נטיבי). מבחינה סטטיסטית מדובר במבנה אחד מתוך אינסוף מבנים תאורטיים אפשריים, אך החלבון תמיד מתקפל למבנה ייחודי זה. לפיכך, הדּוֹגְמָה של אנפינסן מצביעה על כך שתהליך הקיפול אינו אקראי, אלא מוכתב על ידי שיקולי אנרגיה שמוכתבים מהרכב ורצף חומצות האמינו של החלבון.
ג'סי כהן (שכונה)

ג'סי כהן היא שכונת מגורים בדרום-מערב חולון.

היסטוריה

השכונה הוקמה בשנת 1953 ותושביה הראשונים היו עולים חדשים מארצות ערב. השכונה נקראת על שם ג'סי כהן. ג'סי ומקס כהן היו זוג נדבנים יהודים ממדינת דלאוור שבארצות הברית. לזוג לא נולדו ילדים ואת עזבונם הורישו למדינת ישראל. בהמשך הועבר עזבונם לשם הקמת השכונה.
השכונה הייתה מהשכונות הראשונות בישראל שהוכנסו בשנות ה-70 לפרויקט שיקום שכונות.
בשנות ה-90 התיישבו עולים רבים ממדינות חבר העמים בשכונה.
על פי השנתון הסטטיסטי של עיריית חולון לשנת 2014, בשנת 2013 התגוררו 10,000 תושבים בשכונות ג'סי כהן וקריית מיכה, הסמוכה לה.
בשכונה התגלו שרידי יישוב וחרסים מתקופת הברונזה הקדומה, התיכונה והמאוחרת, מהתקופה הפרסית, התקופה ההלניסטית, התקופה הרומית והתקופה הביזנטית, וכן כלים מאבן צור.

השכונה כיום

השכונת ניצבת מזרחית לנתיבי איילון סמוך למחלף קוממיות. גבולה המזרחי הוא רחוב יוסף אהרונוביץ', מדרום היא גובלת ברחוב משה דיין.
בשנת 2012 הועבר אל השכונה המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית. בשכונה פועל המרכזי הקהילתי לזרוס.
בשכונה שלושה גני סיפור.
את השכונה מייצגת קבוצת הכדורגל א.ס לזרוס מור חולון, המשחקת בליגה ב', ונקראה בעבר מכבי לזרוס חולון.
אלכסנדר אטיין שורון

אלכסנדר אטיין שורון (בצרפתית: Alexandre Étienne Choron,‏ 1837 קאן (Caen), קלבדוס – 1924) היה שף צרפתי.

ביוגרפיה

שורון היה השף של מסעדת "וואזן" (Voisin) ברחוב סנט אונורה. שורון ידוע בשל המצאת רוטב שורון, רוטב ברנייז המועשר בעגבניות מרוכזות ואחר-כך עובר צמצום.
שורון זכור בשל המטעמים שהגיש במהלך המצור על פריז שצרו הפרוסים החל ב-19 בספטמבר 1870. במהלך המצור, נאלצו הפריזאיים, שסבלו ממחסור במזון, לאכול חתולים, כלבים, וחולדות. הבורגנים לא היו שבעי רצון מאכילת בעלי חיים ירודים כאלה, ואמות המידה במסעדות היוקרה נותרו גבוהות. כשמאגרי האוכל הדלדלו, מסעדות אלה, בכללן וואזן, אלתרו. שורון שם את עינו על החיות שאכלסו את גן החיות המקומי, והגיש מטעמים מבעלי חיים אקזוטיים במסעדת וואזן. לארוחת חצות חג המולד של 1870, הגיש שורון תפריט המורכב בעיקר מהחלקים המובחרים של בעלי החיים ששכנו בז'ארדן ד'אקלימאטאסיון (אחד מגני החיות של פריז).

המנות השונות - ראש ממולא של חמור, קונסומה של פיל, גמל צלוי, נזיד קנגורו, שוקי דב צלויים ברוטב פלפל, זאב ברוטב אייל, חתול עם חולדה, אנטילופה ברוטב כמהין – הפכו לאגדה. התפריט לווה ביינות מוטון רוטשילד 1846, רומאנה קונטי 1858 ושאטו פאלמר 1864.
שורון זכה לתהילה בשל תבשיליו המכילים פיל (בצרפתית: éléphant) Trompe d’éléphant  ברוטב הצייד (sauce chasseur) ופיל בורגיניון. אחרי שהפיל ב- Jardin d'acclimatation הוגש לארוחת חג המולד, שני הפילים (קסטור ופולוקס) בז'ארדן זואולוג'יק של פריז נאכלו ב-31 בדצמבר 1870 בוואזן. בראשית ינואר, נשלח הפיל מז'רדן דה פלאנט לבית המטבחיים. שורון רכש  אותו למסעדתו תמורת 14 פרנק לפאונד. ב-13 בינואר, "וואזן" סבלה ממחסור בבשר פיל והחליפה אותו בבשר סוס.
המצור הסתיים שבועיים לאחר מכן.