הואמבו

לפני העידן הקולוניאלי

הואמבו קיבלה את שמה מממלכת ואמבו (Wambu), אחת מ-14 הממלכות  של שבט האובימבונדו (Ovimbundu) ברמת אנגולה המרכזית. האובימבונו, שבט עתיק שמקורו ממזרח אפריקה, ייסד את באילונדו (Bailundu), ממלכתם המרכזית, במאה ה-15 לערך. ממלכת וואמבו הייתה אחת הממלכות הקטנות שהייתה כפופה למלך באילונדו, למרות שהיא נהנתה, כמו הממלכות האחרות, ממידה משמעותית של עצמאות.

השלטון הפורטוגזי

בעוד שבאילונדו מוזכרת במסמכים מהמאות ה-18 וה-19 בהקשר לנתיבי סחר שקישרו אותה לממלכת ויי (Viye), ואמבו הקטנה  ידועה רק בהקשר של סלילת מסילת הברזל מבנגואלה על ידי הפורטוגזים בראשית המאה ה-20. למרות שמלכי באילונדו וואמבו התנגדו לחדירת מסילת הברזל לשטחם על ידי ביצוע מארבים כנגד פועלי המסילה והמתיישבים, הם הוכנעו בסופו של דבר על ידי צבא פורטוגל וב-8 באוגוסט 1912 נוסדה הואמבו באופן רשמי על ידי הגנרל הפורטוגזי ז'וזה נורטון דה-מאטוס (José Norton de Matos).
סלילתה של מסילת הברזל החלה על פי הצעתו של היזם הבריטי סר רוברט ויליאמס (Robert Williams) כדרך הקלה והזולה ביותר לקשר בין אזור מכרות הנחושת במחוז קטנגה שבקונגו הבלגית לבין נקודה על חוף הים שממנה ניתן יהיה לייצא את הנחושת. מפרץ לוביטו היה הנמל הטבעי הטוב ביותר ביבשת.
הקמתה של מסילת הברזל התקדמה בתחילה  עם קשיים רבים, עקב תנאי הקרקע הקשים, המלריה, ובמידה מסוימת עקב התנגדות הילידים. הואמבו נועדה להיות נקודה אסטרטגית משיקולים רבים. האקלים ההררי הנוח וקיומם של מקורות מים שופעים בסביבתה, הפכו אותה לנקודה אידיאלית להקמתה של תחנת רכבת. עם הקמתה של העיר החלו עבודות הסלילה להתקדם באופן מהיר יותר והקשר עם גבול קונגו הבלגית הושג ב-1929. עד אז פעלה כבר בהואמבו אחת מסדנאות הרכבת החשובות באפריקה.
בשנות העשרים הואמבו כבר הייתה אחת מהמרכזים הכלכליים של אנגולה הפורטוגזית. כמה מפעלי מזון חשובים פעלו בה והם היוו את ערוץ הייצוא הראשי של המגזר החקלאי העשיר של המחוז. כמו כן הייתה הואמבו ידועה במספר הרב של מוסדות החינוך שלה, במיוחד המכון למחקר חקלאי שקיים עד היום.
ב-1928  שונה שמה של העיר ל"ליסבון החדשה", על שם ליסבון, בירת פורטוגל ובכך נרמז שבכוונת השלטון הקולוניאלי להפוך את הואמבו לבירת המושבה. בסוף שנות השישים הייתה הואמבו ידועה  בתחרות מרוץ המכוניות הבינלאומי בן שש השעות שהתקיים בה. עד לקבלת העצמאות של אנגולה, שגשגה ליסבון החדשה והתפתחה כלכלית ובכך הפכה לאחד המרכזים העירוניים החשובים במושבה.

רגיעה זמנית

באופן רשמי הסתיימה המלחמה ב-20 בנובמבר 1994 עם חתימתו של הסכם לוסקה. במידה רבה הייתה המטרה של ההסכם לעבור לתהליך של נורמליזציה, והוא התקבל בהואמבו באופטימיות זהירה. לאחר חתימת ההסכם העביר UNITA את מפקדתו שוב והפעם לעיר ביאלונדו, כ-50 ק"מ מצפון להואמבו. העברה זו עוררה דאגות בקרב רוב המשקיפים. 
ב-1995 הושג חופש תנועה לאנשים ולסחורות ברחבי המחוז. בסוף השנה כוח שמירת השלום של האו"ם (UNAVEM III) הוצב גם הוא בעיר כחלק מהבנות הסכם לוסקה. 1996 ו-1997 היו שנים של שיפור יחסי בתנאי המחיה של תושבי הואמבו, למרות שזרם השבים היה מתון, הבנייה הייתה איטית וחיי המסחר לא חזרו לרמתם כפי שהייתה בעבר.

חידוש הלחימה

לאחר שמועצת הביטחון של האו"ם כפתה עיצומים על UNITA ב-29 באוקטובר 1997, בשל עיכובים בישום הסכם לוסקה ובשל אי רצונו של הארגון לפרז את השטח ולמסור את העמדות שלו, חוסר השקט שב בהדרגה לרחובות הואמבו, בעיקר במחצית השנייה של שנת 1998. בראשית דצמבר שיגרה הממשלה פעולת התקפית לכיבוש העמדות האחרונות של UNITA בהואמבו ובקויטו (Kuito) ועד מהרה התפשטה מלחמה זו לאזורים נוספים באנגולה. גל פליטים עצום שוב החל לזרום מהאזורים הכפריים להואמבו ולערים נוספות. מחנות פליטים גדולים הוקמו בערים כאשר ארגוני הסיוע נאלצו להתפנות מהאזורים שבשליטת UNITA.
המצב הביטחוני נעשה שברירי. כאשר הואמבו וערים מרכזיות אחרות ברמה המרכזית הופגזו מבאילונדו ומעמדות אחרות שהיו עדיין בשליטת UNITA, שני מטוסי הרקולס, שנחכרו על ידי האו"ם, הופלו מעל וילה נובה (Vila Nova) על 23 נוסעיהם ב-26 בדצמבר 1998 וב-2 בינואר 1999, כאשר ניסו לפנות לבירה לואנדה את אנשי משלחת הסיוע של האו"ם שנותרו בהואמבו.
באוקטובר 1999 כבשו כוחות הממשלה את באילונדו. בשלב זה היו כבר כמה ערים חשובות במחוז כבר תחת שלטון הממשלה ובדצמבר 1999 חזר הניהול הממשלתי בכל הערים. בתקופה זו הפכה המלחמה למלחמת גרילה. UNITA שעדיין שלט באזורים הכפריים, תקף באופן שוטף מתקנים של הצבא ושל המשטרה ולעיתים גם יישובים אזרחיים.
גל הפליטים שזרם לתוך הואמבו הגיע לשיא חדש. בראשית שנת 2000 היו יותר מ-25,000 פליטים בכפר קאלה (Caála) שליד הואמבו ויותר מ-40,000 פליטים בעיר עצמה. ככל שהוחמרו העיצומים על UNITA, כן פעולותיו הצבאיות של הארגון נעשו תדירות יותר והרסניות יותר והאלימות הגיעה לשיאה בסוף שנת 2000.
באוקטובר 2001 שיגרה מחדש הממשלה מתקפה כנגד UNITA מעבריו הצפוניים והדרומיים של המחוז והפעם הם שילבו פעולה צבאית עם מבצעי פינוי המוניים של אוכלוסייה אזרחית מהאזורים הכפריים שרוכזה בכמה מקומות. הרעיון מאחורי אסטרטגיה זו היה לנתק את לוחמי הגרילה ממקורות התמיכה שלהם שהם מצאו בכפרים. בטווח הקצר גרם צעד זה לסבל רב  לאוכלוסייה שנותרה באזורים אלה. תקופה זו מהווה את שיא הסבל שהיה מנת חלקם של אזרחי האזורים הכפריים במחוז הואמבו במהלך כל המלחמה.

לאחר מלחמת האזרחים

מותו של ז'ונאס סאווימבי בפברואר 2002 והחתימה על הסכם הפסקת האש שבאה בעקבותיו, החזירו את השלווה למחוז והתוו את הקווים לתהליך שלום ולתחילתה של תקופה של התחדשות. עקבות המלחמה עדיין ניכרים על בנייני העיר, אך התחדשות הדרגתית של חיי הכלכלה, המסחר, התעשייה והחקלאות ניכרת בהואמבו. רשת הרכבות חודשה ותחנת רכבת חדשה נבנתה. השקעות זרות זורמות לאנגולה בכלל ולהואמבו בפרט, בין השאר מסין ומישראל.