google/wiki40b huggingface dataset:
המשפט של איימי

סיפור העלילה

איימי גריי (ברנמאן), עורכת דין ניו יורקית, נפרדת מבעלה וחוזרת עם בתה הקטנה אל בית ילדותה בהרטפורד, קונטיקט. היא מתמנה לשופטת בבית המשפט לענייני משפחה של קונטיקט בגיל 34 ומתגרשת מבעלה. אמה, מקסין גריי (דיילי), שאיימי מתגוררת בביתה, היא עובדת שטח במחלקה לילדים ולמשפחות של קונטיקט. בסיום הסדרה למעשה (הסדרה בוטלה לאחר סיום העונה השישית), איימי נוטשת את כס המשפט כדי לרוץ לסנאט של ארצות הברית.

דעת הביקורת

כמה מן המבקרים חיוו דעתם, שההשראה לסדרה נבעה מנוסחה שגובשה ב"פרובידנס". כמו כן הציגו מבקרים את מסכת היחסים בין הדמויות של ברנמאן לדיילי כנקודת המשיכה העיקרית של הסדרה.

רצח של חברה בצוות השחקנים

ב-21 באוקטובר 2005 נורתה טארה קוריאה-מק'אלן (ששיחקה את גרסיאלה רייס בסדרה) למוות ליד בניין מגוריה באינגלווד, קליפורניה. דאמיין וואטס, בן 20, שנחשד כחבר כנופיה, הואשם ברציחתה ב-1 במרץ 2006 וגזר דינו ניתן ב-23 בינואר 2009. כשהואשם ברצח, היה וואטס בפיקוח המשטרה על ירי נפרד. וואטס נשפט ב-27 בפברואר 2009 למאסר עולם ללא אפשרות חנינה.
ולדימיר ווינוביץ'

חייו

ולדימיר ווינוביץ' נולד בדושנבה (טג'יקיסטן) לאב ממוצא סרבי ולאם יהודיה. אביו היה עורך של עיתון ואמו - מורה למתמטיקה. בשנת 1941 עבר עם הוריו לזפורוז'יה (אוקראינה). לאחר מלחמת העולם השנייה נדד עם משפחתו, והשתתף בפרנסתה כרועה, נגר ושרברב. בשנים 1950–1954 שירת כמכונאי מטוסים בחיל האוויר הסובייטי.
ב-1960 החל לעבור כעורך בתחנת רדיו, ובמהרה פרסם שיר על קוסמונאוטים, שהפך אותו לפזמונאי ידוע. באותה שנה פרסם את ספרו "אנו חיים כאן" (רוסית: Мы здесь живём), אשר פורסם בהמשכים בכתב העת "עולם חדש" (רוסית: Новый мир). ב-1962 התקבל כחבר מן המניין לאגודת הסופרים של ברית-המועצות.
החל מסוף שנות ה-60 היה ווינוביץ' פעיל מרכזי למען השמירה על זכויות האדם ברוסיה הסובייטית, דבר אשר גרר התנגשויות עם השלטון. כתוצאה מפעילותו הפוליטית וכתיבתו הסאטירית אודות החיים בברית המועצות, נשללה ממנו ב-1974 חברותו באגודת הסופרים, וב-1980 הוא אולץ להגר מברית-המועצות למערב גרמניה. אזרחותו הסובייטית נשללה בצו מיוחד. בין 1980–1992 חי בגרמניה, לאחר מכן עבר לארצות הברית. עבד ברדיו "אירופה החופשית". בשנות ה-90' חזר להתגורר ברוסיה.
ספרו הידוע ביותר הוא "הרפתקות החייל איבן צ'ונקין" והמשכו "הטוען לכס המלכות". ב-2007 כתב את חלקו השלישי של עלילות צ'ונקין - "מגורש" (Перемещённое лицо).
משטרת מצרים

היסטוריה

המשטרה המצרית החלה את פעילותה תחת האימפריה העות'מאנית ופעלה במשך 4 שנים תחתיה. ב-1882 הועברה לחסות האימפריה הבריטית.
עד הכרזת העצמאות של מצרים ב-1922 פעלה המשטרה המצרית כמשטרת יישוב. כאשר מצרים הייתה מדינת חסות של האימפריה הברטית, מפקד המשטרה היה המפקח הכללי והיה כפוף למשרד הפנים הבריטי. לאחר הקמת מצרים כמדינה, הוכפפה המשטרה למשרד הפנים ופעלה לאורך השנים תחת שרי פנים שונים. חלק משרי הפנים ניצלו את סמכותם על מנת לרדוף יריבים פוליטיים וחלק מראשי הממשלה מינו עצמם לשרי הפנים על מנת לשלוט במשטרה.
שר הפנים הראשון של מצרים (ומתוקף תפקידו גם ראש המשטרה) היה סעד זע'לול, שכיהן גם כראש הממשלה המצרי הראשון.
תפקיד שר הפנים ואיתו הנהלת המשטרה עברו טלטלה עד מינוי אחמד לוטפי א-סייד באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20. משנות ה-30 ועד מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952, שימשו בתפקיד שר הפנים אישים אשר לא היו בעלי רקע צבאי אלא בעלי רקע אזרחי. לאחר המהפכה מינה גמאל עבד אל נאצר את עצמו לתפקיד שר הפנים כדי לשלוט במשטרה. נאצר גם שינה את תקנון המשטרה וקבע שעל מנת לשמש כשר הפנים צריך המועמד רקע ביטחוני או משטרתי.

מבנה נוכחי

ב-2007 שונתה שיטת העבודה עקב העומס הרב בעבודת שר הפנים ובעקבות כך מונו 4 סגני שר למשרד הפנים אשר מחלקים ביניהם את התפקידים השונים כאשר שר הפנים אחראי באופן כללי על הביטחון הלאומי וכל סגן שר אחראי על תחום מסוים.

חלוקה

בכל מחוז במצרים מפקד על המשטרה קצין בדרגת ליווא אשר מפקד על המשטרה המקומית, הקצין כפוף ומדווח למושל המחוז, מושל המחוז מדווח לסגן שר הפנים הרלוונטי.
בנפות המצריות מפקדים קצינים בעלי דרגה נמוכה יותר אשר כפופים לקצין המחוזי.
המשטרות העירוניות נחשבות למתקדמות בהרבה מהמשטרה הכפרית והמדברית, כאשר למשטרה העירונית ציוד מתקדם כגון מחשבים וציוד אלקטורני איכותי ורכבים חדישים, במשטרת הכפר לרוב הציוד הוא ישן ומבוסס על עודפים כגון מכשירי קשר ישנים ורכבי שטח ישנים. בערים קיימות יחידות אופניים אשר משמשות להגעה מהירה באזורים צפופים כגון פארקים או סמטאות.

דרגות

הדרגות מחולקות לשוטרים ולקצינים כאשר דרגות הקצינים מקבילות לדרגות הצבא המצרי.

לבוש

מדי השוטרים הרגילים הם בצבע חאקי בדומה למדי הצבא המצרי אך שוטרים מסוימים לבושים בבגדים ירוקים או כחולים כהים, קציני משטרה חמושים לובשים בגדים שחורים עם מעיל צמר בחורף ובגדים לבנים קצרים בקיץ.
חלק מהחיילים נעים עם כומתות בצבע ירוק כהה, אפור או כחול על ראשם לרוב באזורים תיירותים.
אפי בן ישראל

המאה ה-20

אפי בן ישראל נולדה וגדלה בחיפה. באמצע שנות השבעים שירתה בצה"ל בצוות ההווי של להקת הנח"ל. בשנת 1978 השתתפה כזמרת מלווה של הזמרות ג'וזי כץ ונאוה ברוכין בפסטיבל הזמר והפזמון.  
בשנת 1979 השתתפה בשנית בפסטיבל הזמר והפזמון כחלק מלהקת "שלושים שנה ושיר" עם השיר "עוד לא אבדה תקוותנו" שזכה במקום התשיעי. באותה שנה השתתפה גם בתוכנית "ימי כסלו" של רשות השידור בהנחיית נעמי שמר, ליוויו וניצוחו של גיל אלדמע ולצד אסתר שמיר, אריק סיני ועוזי חיטמן. בתוכנית ביצעה בין השאר את השירים "שבחי מעוז" ו"אליעזר בן יהודה". ב-1979 השתתפה גם בהצגה הסאטירית "ערוץ 2" שכתבו אפרים סידון וב. מיכאל. 
במהלך שנות השמונים ועד סוף שנות התשעים הופיעה בעשרות פרקים של הסדרה "פרפר נחמד" בהפקת הטלוויזיה החינוכית והפכה לאחת מכוכבי הילדים הבולטים בישראל. בשנת 1982 הקליטה את המוכר ביותר בשיריה "אישה ילדה", ובשנת 1983 הוציאה שיר נוסף בשם "להאמין", שזכה לפרסום נאה. ב-1989 הקליטה את השיר "חסד האהבה", שיצא רק כסינגל ולא הגיע עד כדי הקלטת אלבום, אך זכה להצלחה והוביל לקליפ בתוכנית "להיט בראש". ביצעה את זמריר הבחירות של מפלגת הליכוד בבחירות 1988. בן ישראל היא מוותיקי תחום הדיבוב בישראל, ועוסקת בו החל משנת 1989, בה השתתפה בדיבוב הסדרה "פיקניק הארנבים" אשר שודרה בטלוויזיה החינוכית, בתפקיד אמא ארנבת.
בקדם-אירוויזיון 1993 התחרתה לצידו של נתן נתנזון עם השיר "מרקוני", שהגיע למקום ה-11. בשנת 1995 השתתפה במחזמר "צלילי המוסיקה" לצידם של חני נחמיאס, ששי קשת, דינה גולן בתפקיד מנהלת משק הבית של הקפטן ובתפקיד האחות מרגרטה. בשנת 1995 חברה לחקי שומר-שלום מהוצאת "שירו נע" והוציאה בהפקתה של חקי שומר-שלום מספר תקליטורים (אז קלטות) של שירי תנועה לילדים, "שער לשנה"- שירים לפתיחת השנה החדשה, "שירולדת", המיועד לחגיגות ימי הולדת, עונות השנה - סתיו חורף ואביב קיץ. וגולת הכותרת - "אהבת ישראל" - שירים ליום העצמאות, יום ירושלים ועל ארץ ישראל. בשנת 1996 השתתפה במחזמר "עליסה בארץ הפלאות" בהפקת מנחם גולן לצד חני נחמיאס, צחי נוי, ירון מנשה ואוליביה אפלבאום. בשנת 1997 החלה בן ישראל לעבוד באולפני "נ.ל.ס" של עוזי פוקס, כבמאית דיבוב וכמדבבת, בהם ביימה דיבובים לסדרות ולסרטים רבים, ואף דיבבה בהם.

המאה ה-21

בשנת 2002 החלה לעבוד באולפני "דאבי דאב", כבמאית וכמדבבת, ובהם היא עובדת עד היום באופן נרחב. במשך השנים דיבבה בסדרות רבות וביימה דיבובים רבים לסרטים ולסדרות, ביניהם "מועדון ווינX", "עלילות בבאי", "משפחת קדמוני", "הטיטאנים", "סברינה", "נארוטו" ועוד. בן ישראל תרמה את קולה לגרסאות העבריות לסרטים "היפהפייה והיחפן", בו גילמה שני תפקידים: דארלינג ופג, "טרזן", בו גילמה את קאלה, "אנסטסיה", בתפקיד פלגמנקוף ועוד רבים. בשנים 2003 ו-2010 גילמה את מלכה קופרמן בסדרה "הפיג'מות". במשך שנים רבות הייתה שחקנית וקריינית תשדירי רדיו, הידועים שבהם: "פיצה מקפיצה" לחברת "מעדנות", "קריסטל- מכונת כביסה", "אמא, אני רוצה דני" לחברת שטראוס ועוד. בשנת 2007 שחקה בתוכנית "זומזום" בתפקיד אחותה של מלכה (מרגלית צנעני). בשנת 2009 ביצעה בן ישראל את שיר הפתיחה של התוכנית "מנדלבאום בלש פרטי" בערוץ הילדים.
בשנים האחרונות היא מופיעה בפני ילדים, בהצגות ילדים בפרט (כגון: "סיסי הנסיכה") וכזמרת בערבי שירה בציבור. בפברואר 2010 התארחה בן ישראל בתוכנית הטלוויזיה "התבורי'ס", שם ביצעה מחרוזת של שירים מתוך התוכנית "פרפר נחמד" בדואט עם שותפה לתוכנית דאז, דודו זר.

משפחה

בן ישראל היא אם חד-הורית לעדי שנולדה ב-1986. 
לאחר מותו של השחקן והקומיקאי ספי ריבלין טענה עדי שריבלין הוא אביה. לדברי ג'ודי שלום ניר מוזס הכיר ריבלין בבתו ואף דאג לה מבחינה כלכלית.
אופטלמוסקופיה

אופטלמוסקופיה (באנגלית: opthalmoscopy, לעיתים נקרא גם fundoscopy) היא בדיקה רפואית המאפשרת לצוות רפואי להסתכל על מבנה העין בעזרת מכשיר אופטלמוסקופ (או פנדוסקופ). הבדיקה מתבצעת במהלך מבדיקת ראייה או כחלק מרוטינת בדיקה גופנית. בדיקה זו מסייעת לקבוע את בריאות הרשתית וזגוגית העין.
בדיקה חלופית או משלימה לאופטלמוסקופיה היא צילום של קרקעית העין (fundus), הנמסרת למומחה שיפרש את ממצאיה.

אינדיקציות

אופטלמוסקופיה מתבצעת כחלק מבדיקה גופנית שגרתית או בעת בדיקת ראייה מקיפה. היא משמשת לזיהוי והערכה של הפרדות הרשתית מהעין, או לחלופין מחלות עיניים שונות כגון גלאוקומה. 
בבדיקת מטופלים הסובלים מכאבי ראש, או מגלים סימפטומים של דסקות נפוחות או פפילדמה (papilledema), אופטלמוסקופיה היא סימן מפתח שיכולה לסמן עלייה בלחץ תוך-גולגולתי (ICP), שנוצר כתוצאה מהידרוצפלוס, הפרעה נוירולוגית ולעיתים אף גידול מוחי.
על חולים הסובלים מסוכרת לבצע בדיקות אופטלמוסקופיה באפן שגרתי, בתדירות של כל שישה חודשים עד שנה. זאת כיוון שאבדן ראייה כתוצאה מהסוכרת יכול להימנע על ידי טיפול לייזר ברשתית, במידה ואובחן מוקדם.
עבור יתר לחץ דם, שינויים משמעותיים ברשתית לרוב מחקים את השינויים המתבצעים במוח, ויכולים לחזות או להצביע על שבץ.

הרחבת האישונים

על מנת לאפשר בדיקה טובה יותר דרך האישון, אשר מגביל את הבודק בשל אור מהאופטלמוסקופ, רצוי לגרום להרחבת האישונים על ידי שימוש בזרזים שונים, כגון טרופיקאמיד (tropicamide). 
במכשירים מודרניים וחדשניים, ניתן ליצור תמונה באיכות גבוהה דרך אישונים אשר קוטרם קטן (כ-2 מילימטרים בערך), כך שהרחבת האישונים אינה נדרשת בעת שימוש בהם.
פיטר ברויגל האב

חייו

ברויגל נולד בעיירה ברדה (Breda) בארצות השפלה ההאבסבורגיות (כיום בהולנד) והחל את לימודיו אצל פיטר קוקה ואן אאלסט, שלימים היה לחותנו. ברויגל הצטרף ב-1551 לגילדת הציירים באנטוורפן ונסע לרומא ב-1553, על מנת להעשיר את ניסיונו באמנות ציור הנוף. 
בשובו מרומא צייר ברויגל יצירות רבות, הסובבות בעיקר סביב חייהם של איכרים פלמיים. ב-1563 הוא נשא לאישה את מייקה, בתו של ואן אאלסט, ועקר לבריסל, שם חי עד מותו בספטמבר 1569.
שני בניו של ברויגל, פיטר ויאן, היו גם הם לציירים ברבות הימים. עם זאת, שניהם היו צעירים מאוד כשאביהם נפטר, ולכן לא הושפעו ממנו ישירות. יאן, הצעיר מבין השניים, הפך לעוזרו של צייר פלמי מפורסם נוסף, פטר פאול רובנס.

יצירותיו

בעשר השנים שבין שובו מרומא למעבר לבריסל צייר ברויגל בעיקר ציורים עמוסים איכרים עליזים ומלאי חיים. בבריסל צייר סדרה המייצגת את חודשי השנה - נושא המקובל באמנות ימי הביניים. ציוריו החשובים ביותר נעשו כולם בשנותיו האחרונות, והם עוסקים בחיי הכפר ובדת.
מערת הורדוס

שימור

מצב שימור האתר הוא טוב, ובוצעו בו עבודות שימור בשנת 1995, שכללו הסרת צמחייה, ניקוי פסולת והשלמת נדבך אבנים.
מאקו (שחקן)

ביוגרפיה

מאקו נולד בעיר קובה מהמרכזיות שבערי יפן, בנו של סופר הילדים טארו יאשימה. הוריו היגרו לארצות הברית כאשר היה ילד קטן והוא הצטרף אליהם זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה. התגייס בשנות החמישים לצבא ארצות הברית. קיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1956. לאחר שהיגר לארצות הברית למד אדריכלות, גילה את כשרון המשחק שלו בזמן שירותו הצבאי ולאחר שחררו קידם את כישרונו ב"תיאטרון פסדינה" שבעיר פסדינה.
מאקו התחתן עם השחקנית האמריקאית ממוצא יפני שיזוקו הושי ולהן שתי ילדות שפנו גם הן לתחום המשחק, ושלושה נכדים.

קריירה קולנועית

את הופעתו הקולנועית הראשונה ערך ב-1959 בסרט המלחמה "מעטים מול רבים".
בשל המחסור בתפקידים ובהצעות עבודה, פתח מאקו ביחד עם עוד שישה אנשים ממוצא אסייתי-אמריקאי את "תיאטרון מזרח מערב" במרתף של כנסייה באזור "טוקיו הקטנה" שבלוס אנג'לס, מאקו נשאר המנהל של התיאטרון עד לשנת 1989.
בשנת 1966 הפך מאקו ליפני השלישי ולאסייתי הרביעי בהיסטוריה שמקבל מועמדות לפרס האוסקר, מאקו הועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בדרמת המלחמה של רוברט וייז "היאנגצה הגועש". על תפקידו הועמד גם לפרס גלובוס הזהב.
בסרט גילם את פו האן אשר נבחר על ידי ג'ייק הולמן (סטיב מקווין) לעבוד בחדר המנועים של ספינת המלחמה "סאן פאבלו".
לאחר המועמדות לפרס האוסקר התעסק מאקו בעיקר בהפקות טלוויזיוניות ובימתיות, הופיע בסרטים כגון "דממה" היפני, "רוצחי עילית" ובמותחן ההרפתקאות "האי שבפסגת העולם". 
שיחק בסרטים "עין תחת עין" ו"אגרופים מצחיקים".
היה מועמד לפרס הטוני בשנת 1976 על הופעתו במחזמר של סטיבן סונדהיים "במרומי הפסיפיק", מאקו הופיע גם בגרסה הקולנועית שיצאה ב-1992. 
ב-1982 התפרסם בזכות תפקידו כמכשף אקירו והמספר בסרט הקאלט של ג'ון מיליוס "קונן הברברי", מאקו גילם אותה דמות בסרט ההמשך "קונן המשמיד".
השתתף גם בדרמה "בדיקה".
הופעה נוספת של מאקו הייתה בדרמה הביוגרפית של פרנסיס פורד קופולה "טאקר: האיש והחלום", בה שיחק את ג'ימי סאקויאמה.
בשנות ה-90 הופיע בעיקר בתפקידים משניים בסרטים: "רובוקופ 3" בתור קנאמיטצ'ו, "צמד בלתי מנוצח" בתור מר לי,"שמש עולה" בתור יושידה סאן, "פרימן", "איש הנצח 3: המכשף" בתור נקאנו ו"שבע שנים בטיבט" של ז'אן-ז'אק אנו בתור הדיפלומט הטיבטי קונגו טסארונג.
גילם בשנת 2001 את דמותו הביוגרפית של מפקד הצי הקיסרי היפני האדמירל איסורוקו יממוטו, שהגה את המתקפה על פרל הארבור במלודרמה המלחמתית של מייקל ביי "פרל הארבור".
ב-2003 הופיע בקומדיית הפעולה "נזיר חסין אש" בתור מר קוז'ימה בעל בית הקולנוע בו מתגורר קאר (שון ויליאם סקוט), הופיע בתפקיד קטן בדרמה הספרותית "זכרונותיה של גיישה".
תפקידו הקולנועי האחרון של מאקו היה ב-2005 בסרט "כלובים".
מאקו דיבב את קולו של השד אקו, האויב הראשי בסדרת האנימציה הפופולרית "סמוראי ג'ק".

מותו

מאקו נפטר בשנת 2006 ממחלת סרטן הוושט כשהוא בן 72.
מאקו השתתף בסדרה אווטאר בתפקיד אירו, ובמהלך דיבוב העונה השנייה מת. בסדרת ההמשך הונצח שמו על שם אחת הדמויות הראשיות, מאקו, בן זוגה לשעבר של אווטאר קורה, המחליפה של אווטאר אנג, חבר של צוקו, אחיינו של אירו.
יום לפני פטירתו פורסם שמאקו יככב בסרט האנימציה הממוחשבת "צבי הנינג'ה". מאקו הספיק לדבב את דמותו של מאסטר ספלינטר לפני מותו, והסרט הוקדש לזכרו. מאקו הספיק גם להצטלם למותחן הערפדים "רייס-צייד-הדמים" שיצא לאקרנים בשנה שלאחר מכן.
על שמו של מאקו מונח כוכב מצלמת הזהב בשדרת הכוכבים של הוליווד, והוא הונצח בטקס זיכרון שנתי במסגרת פרס האוסקר בשנת 2007.
אשרף גורבאל

אשרף עבדל לטיף ע'ורבאל (נהגה בעברית "גורבאל") (מאי 1925 - 30 בנובמבר 2005) היה דיפלומט מצרי. 
גורבאל נולד באלכסנדריה שבמצרים. הוא למד באוניברסיטת קהיר ובאוניברסיטת הרווארד. משנת 1949 הוא כיהן במשלחת המצרים לאו"ם.
בדצמבר 1967 כיהן גורבאל כראש הנציגות הדיפלומטית הבלתי רשמית של מצרים בארצות הברית וניהל שיחות על חידוש היחסים הדיפלומטיים בין המדינות. הוא המשיך לשהות בוושינגטון כמיופה הכח של מצרים בראש משלחת שפעלה מתוך שגרירות הודו בארצות הברית. במסגרת תפקידו היה שותף פעיל בשיחות עם גונאר יארינג וסיסקו. בפברואר 1972, עם סיום תפקידו של פטרונו, מחמוד ריאד, כשר החוץ, פורסם שגם גורבאל יסיים את תפקידו ויתמנה לעוזרו של חאפז איסמעיל, יו"ר המועצה לביטחון לאומי של מצרים. אולם כהונתו של גורבאל הוארכה עד סוף יוני 1972 כדי שימשיך לטפל בשיחות על תוכנית רוג'רס. גורבאל כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ ובפברואר 1973 מונה ליועץ התקשורת של אנואר סאדאת תפקיד בו החזיק במהלך מלחמת יום הכיפורים.
עם חידוש יחסי ארצות הברית-מצרים, בנובמבר 1973, מונה גורבאל לשגריר מצרים בארצות הברית. באפריל 1974 הוא הגיש את כתב האמנתו לנשיא ניכסון. הוא שירת בתפקיד זה עד 1984 - שלוש שנים אחרי שחוסני מובארק מונה לנשיא מצרים לאחר רצח סאדאת. במסגרת שירותו בשגרירות היה גורבאל חבר הצוות המצרי בשיחות קמפ דייוויד בשנת 1978, שהובילו להסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979. עם התחממות היחסים בין ישראל למצרים קשר גורבאל קשרים עם שגריר ישראל בארצות הברית, אפי עברון, והשניים הופיעו ביחד באירועים רבים.
ב-1987 חזר גורבאל לארצות הברית כמרצה אורח באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
סורין הלר

סורין הלר (נולד ב-1952) הוא אוצר, חוקר בתחומי האמנות והמוזיאולוגיה.

ביוגרפיה

סורין הלר נולד וגדל בבוקרשט, רומניה, למשפחה ציונית ועבר רדיפות על רקע זה ברומניה. עלה לישראל עם משפחתו ב-1965, הם התיישבו בנתניה. הוריו סלבטורה וקרולה הלר. אביו פסיכיאטר, היה קצין רפואה בצבא הרומני במלחמת העולם השנייה ובישראל ניהל מחלקה בבית החולים פרדסיה בעמק חפר. אימו הייתה מראשי התנועה הסוציאליסטית ומחלוצות הפמיניזם ברומניה, ערכה את העיתון "ליברטטה".
שירת בצה"ל בתותחנים, בסדיר בשנים 1971–1974 ולחם במלחמת יום הכיפורים ושירת במילואים בשנים 1974–1994. 
בוגר החוג לתולדות האמנות, מסלול חד-חוגי מורחב, אוניברסיטת תל אביב, 1980. 
בשנים 1982–1986 עבד כאוצר משנה, ולאחר מכן כאוצר של מוזיאון חיפה לאמנות. בשנים 1987–1988 עבד כאוצר במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
החל משנת 1988 ועד היום עובד כאוצר עצמאי, תערוכותיו מוצגות במוזיאונים שונים בארץ ובחו"ל, ביניהם: מוזיאון תל אביב לאמנות; מוזיאון חיפה; מוזיאון לאמנות, יד ושם, ירושלים; המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן; מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד; המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד; הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב; המוזיאון הפתוח, פארק התעשייה עומר, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה, המוזיאון הלאומי ארמון קוטרוצ'ני, בוקרשט.
אצר למעלה ממאה וחמישים תערוכות כאוצר המועסק במוזיאונים לאמנות ציבוריים.
בשנים 1995–1999 כיהן כמנהל המדור לאמנות פלסטית, אמנות לעם.
שימש כחבר הוועדה האמנותית, ובהמשך כיועץ במוזיאון ינקו דאדא, עין הוד  (2007-1992).
החל משנת 2006 ועד 2017 כיהן כמנהל תחום אמנות ומוזיאונים, עיריית רמת השרון. במסגרת תפקידו ברמת השרון הקים שתי גלריות לאמנות, האחת נחנכה בחודש מאי 2014 במתחם למורשת, תרבות ואמנות בית יד לבנים והשנייה גלריה חוצות, ויצמן, רמת השרון 2008.
עסק בהוראת תולדות אמנות, אוצרות ומוזיאולוגיה: במכון לאמנות, סמינר הקיבוצים, אורנים, קריית טבעון; בHIT מכון טכנולוגי חולון; במכון אבני לאמנות, תל אביב; במדרשה לאמנות, 
קלמניה, מכללת בית ברל; במכללה להוראת טכנולוגיה, תל אביב ובמסלול האקדמי המכללה למינהל, ראשון לציון.
עסק בכתיבת ביקורת אמנות בכתבי עת ביניהם: כתב העת לאמנות סטודיו, ארבע על חמש ועוד. פרסם מאמרים בקטלוגים נבחרים ובספרי אמנות. כל התערוכות לוו בקטלוגים ובהם מאמרים פרי עטו.
בעל תואר דוקטור ממטעם אוניברסיטת אנגליה ראסקין יוניברסיטי (ARU), קיימברידג' & צ'למספורד, אנגליה, 2010. נושא התזה: "עיצוב זהות של מוזיאונים פריפריאליים לאמנות בישראל במהלך שנות התשעים".
סורין הלר נשוי לאורנה זקן-הלר, כיהנה כמנהלת תנועת "אחותי - למען נשים בישראל", להם שלושה ילדים והם מתגוררים בתל אביב.
הילה (מיסטיקה)

בפאראפסיכולוגיה ובתורות רוחניות רבות, הילה היא שדה של קרינת אור עדינה המקיפה, כביכול, אדם או חפץ - בדומה להילה המופיעה ביצירות אמנות דתיות. ביצירות אלה, ההילה מסמלת לרוב אדם בעל כוח או "קדושה" מסוימת. תנועות רוחניות רבות (כגון תאוסופיה, אנתרופוסופיה, ארכאוסופיה, האחווה הלבנה האוניברסלית ועוד) מייחסות לכל צבע של הילה משמעות מדויקת, המצביעה על מצב רגשי מסוים. תיאור שלם של ההילה ושל צבעיה סופק על ידי צ'ארלס לידביטר, תאוסופיסט בן המאה ה-19. כתביו פותחו לאחר מכן על ידי תומסו פלמידסי ואחרים.
ספקנים כגון רוברט טוד קרול טוענים כי קיימים הסברים טבעיים להילות, כגון מיגרנות או סינסתזיה. אנשים מסוימים רואים "הילות" כתוצאה ממיגרנה, אפילפסיה, ליקוי במערכת הראיה או במוח. עייפות בעין יכולה ליצור גם היא מעין "הילה".

רקע

ו. א. באטלר קישר בין הילות לבין תפיסה על-חושית ו"נביעות" מנטליות, רגשיות ואתריות. הוא סיווג הילות לשני סוגים עיקריים: אתרי ורוחני. רוברט ברוס סיווג אותן לשלושה סוגים: אתרי, ראשי ורוחני. ספרים שונים טוענים לקשר בין תכונות אופי לבין הצבעים של שכבות שונות בהילה. ההילות נחשבות כקשורות ל"גוף האתרי" ונטען שהן יכולות לשמש כאמת מידה ויזואלית למצב בריאותו של הגוף הפיזי. החשיבה המקובלת היא שהילות הן לא אור אמיתי, אלא "תרגום" של חושים אחרים, בלתי ידועים, המתווספים למראה הוויזואלי. לפי ברוס, לא ניתן לראותן בחושך מוחלט, או כאשר אף חלק של האדם או החפץ המקרין אינו נגלה לעין.

ביקורת

הטענות לגבי קיומן של ההילות לא הוכחו מעולם, ולמעשה הופרכו בניסויים רבים. לכן הן מסווגות על ידי ספקנים כפסבדו מדע. מבחן אחד לדוגמה הוא כזה בו "קוראת הילות" הוצבה למול מחיצה אטומה ובה מספר חריצים אשר מאחוריהם עמדו גם בני אדם אמיתיים וגם בובות. ה"קוראת" לא הצליחה לזהות היכן עמדו בני אדם והיכן היו בובות, וטענה כי מאחורי כל החריצים היו בני אדם אמיתיים. במבחן אחר, אשר בוצע במסגרת תוכנית טלוויזיה של הספקן והקוסם ג'יימס רנדי, "קורא הילות" הוצב בפני מחיצה אטומה אשר מאחוריה עמדו חמישה אנשים. הוא טען כי הוא מסוגל לראות את ההילות שלהם מעבר למחיצה. כל אדם נע בתורו אל מחוץ למחיצה, וה"קורא" התבקש לזהות היכן האדם עמד מאחורי המחיצה. הוא הצליח לזהות רק 2 מתוך 5.
שכר האימה

תקציר העלילה

לאס פידראס היא עיירה שכוחת אל אי-שם בדרום מקסיקו, רחוב אחד ובר אחד שבו מבלים התושבים שרובם מובטלים שהגיעו איכשהו מארצות שונות. מקור התעסוקה העקרי היא חברת נפט אמריקאית (SOC - ‏Southern Oil Company) המנצלת את העובדים שמוחים לפעמים אבל אינם יכולים לעשות דבר. הקשר היחיד עם העולם החיצוני הוא מטוס המגיע מדי פעם.
העלילה מתרכזת בארבעה אנשים : מריו הקורסיקני (איב מונטאן), ז'ו הצרפתי (שרל ואנל), בימבה ההולנדי (פיטר ואן אייק) ולואיג'י האיטלקי (פולקו לולי).
בקידוח של SOC המרוחק 300 מילים מהעיירה, פורצת דליקה שהאפשרות היחידה להשתלט עליה היא לפוצץ את באר הנפט בניטרוגליצרין.
בלאס פידראס נמצא מאגר של ניטרוגליצרין נוזלי. מנהל החברה בעיירה מחליט להעביר הניטרוגליצרין לעשרות ג'ריקנים ולהעמיס אותם בזהירות על שתי משאיות.
הוא זקוק לארבעה נהגים ומבטיח שכל נהג שיצליח להעביר את החומר למקום הדליקה, יקבל 2.000 דולר. רבים מגיעים למבחני הנהיגה אבל לבסוף נבחרים מריו וז'ו למשאית אחת ובימבה ולואיג' למשאית השנייה. לינדה (ורה קלוזו) העובדת בבר ומאוהבת במריו, מתחננת לפני מריו שלא ייצא למסע המסוכן הזה. היא נתלית על המשאית אבל מריו לא חוזר בו כי הכסף שבו יזכה הוא הסיכוי היחיד שלו לצאת מהעיירה ולחזור לצרפת.
בימבה ולואיג'י נוסעים בראש אבל לפתע מתפוצצת המשאית שלהם ולא נשאר מהם זכר. במקום ההתפוצצות נבקע צינור נפט ומתחילה להיווצר שם שלולית ענקית של נפט.
הם יוצאים לדרך המשובש שכל זעזוע יכול לפוצץ את הניטרוגליצרין. עוברים בקושי גשר עץ רקוב, מפוצצים סלע חוסם בעזרת גליצרין וממשיכים הלאה.
מריו וז'ו מגיעים לשלולית הנפט. ז'ו יורד מהמשאית ומתכסה בנפט אך נפגע מהמשאית. מריו צולל לתוך הנפט מוציא את ז'ו הגוסס וממשיך לאזור הדליקה כשהוא וז'ו שחורים מנפט.
מריו מצליח להגיע עם משאית הניטרוגליצרין אך ז'ו מת. למחרת לאחר התאוששות הוא מקבל גם את הפרס של ז'ו - 4.000 דולר.
כעת הוא מאושר ונוהג בפראות בכביש מסוכן וצר כשהוא פונה ימינה ושמאלה. לבסוף המשאית נופלת לתהום ומריו נהרג.
פינגווין שחור-רגל

תיאור

אורכו של הפינגווין כ-68–70 ס"מ, ומשקלו בין 2 ל-5 ק"ג. גופו של הפינגווין צבוע בשחור ולבן, ויש לו עור חשוף בצבע ורוד מסביב לעין. כאשר הפינגווין מתחמם, מגיע יותר דם לבלוטות אלו, כך שיתקרר באוויר הסובב את הבלוטות, ובמצב זה הבלוטות מקבלות צבע ורוד יותר. הזכרים גדולים יותר מהנקבות ובעלי חוטם גדול יותר. צבעיהם של הפינגווינים שחורי-הרגל משמשים להסוואה - צבע לבן, שמסווה את הפינגווינים מעיני טורפים תת-מימיים, ושחור, עבור טורפים שמסתכלים על הפינגווינים כשהם שוחים מלמעלה.

התנהגות

אין לפינגווינים עונת רבייה מוגדרת, אף על פי שעונת הרבייה העיקרית מתחילה בפברואר. הנקבה מטילה שתי ביצים, ודוגרת עליהן במשך כ-38–42 ימים. הגוזלים בוקעים כשהם מכוסים פלומה, וההורים מתחלקים בטיפול בגוזלים שנמשך כ-8 שבועות.

תזונה

הפינגווינים ניזונים מדגים, דיונונים וסרטנים. בחיפושיהם אחר מזון הם עשויים להרחיק למרחק של כ-50 קילומטרים מהחוף.
ההתערבות המשולשת

ההתערבות המשולשת הייתה התערבות דיפלומטית של רוסיה, צרפת וגרמניה בתוצאות מלחמת סין-יפן הראשונה ובהסכם שנחתם בסופה, הסכם שימונוסקי. ההתערבות התבצעה ב-23 באפריל 1895.

הרקע והאינטרסים להתערבות

מלחמת סין-יפן, שהייתה בעיקרה מאבק על ההגמוניה בקוריאה, הייתה מן הגורמים לכניסת רוסיה לאזור, לחלל שהותירה סין.
עיקר האינטרס הרוסי נסב על בניית המסילה הטרנס-סיבירית באזור ליאודונג, כחלק מהמאמצים לקצר את אורכה. כן חפצה רוסיה בנמל פורט ארתור אשר אינו קופא בחורף. כל זאת ועוד, היו לחלק מהאינטרס של האימפריה הרוסית בראשות הצאר ניקולאי השני, באזור דרום מזרח אסיה. אינטרס זה היה במהותו אימפריאליסטי ולחלק מהרצונות ההגמוניים הרוסיים והתחרות בין מעצמות אירופה השונות דאז.
שני הצדדים האחרים בברית, צרפת וגרמניה, התערבו בתוצאות המלחמה והסכם שימונוסקי בעיקר עקב לחץ רוסי. צרפת הייתה כבולה בברית הפרנקו-רוסית של 1892, בעוד לגרמניה היו אינטרסים משלה בסין.
שלוש המעצמות הגישו אולטימטום, תוך איום צבאי, שהביא את יפן לצאת מחצי האי ליאודונג, שהיה הישג משמעותי במלחמה, וכן לצאת מאזור מנצ'וריה ולמעשה גם מנמל פורט ארתור.

תוצאות ההתערבות

ב-5 במאי 1895, הכריז המדינאי היפני איטו הירובומי אשר היה מעורב בהסכם שימונוסקי (והיה לראש ממשלת יפן מאוחר יותר באותה שנה) על נסיגת יפן מחצי האי ליאודונג, זאת בתמורה לפיצוי כספי מסין.
דעת הקהל ביפן זעמה על הממשלה, אשר הואשמה בכישלון לשימור ההישג. היפנים הבינו כי רוסיה, בעלת הצי הקבוע והאינטרסים באזור, היא העומדת מאחורי ההתערבות, וכי לצרפת ולגרמניה אין אינטרסים ברורים להתערבות, כפי שיש לרוסיה.
כנגד רוסיה עלו כעת קריאות נקם בקרב הציבור היפני. מול הממשלה התפתחה ביקורת פנימית, בייחוד על מדיניות-החוץ, הרפה מדי לטענתם של המבקרים. בין המבקרים ניתן היה למצוא עיתונאים, אנשי אקדמיה ופוליטיקאים וכן נעשה לצרכים אלה שימוש בתקשורת. קמו ביפן מספר ארגונים וקבוצות לאומניות, שהשמיעו את קולן למען פתרון מיידי, שעיקרו ביטול תוצאות ההתערבות המשולשת, קראו למלחמה עם רוסיה ואף להתפשטות יפנית אימפריאליסטית בכל אזור מזרח אסיה. הארגון הבולט בהם היה הארגון הימני הקיצוני קוקוריוקאי (או: אגודת הנהר אמור).
ההתערבות המשולשת והשלכותיה נחשבים לסיבה משמעותית וישירה לפרוץ מלחמת רוסיה-יפן בשנת 1904.