google/wiki40b huggingface dataset:
רודולף ברוננמאייר

קריירת מועדונים

ברוננמאייר החל לשחק במינכן 1860 בשנת 1960, טרם הקמת הבונדסליגה, כאשר הקבוצה שיחקה באוברליגה הדרומית. בעונת 1963 זכתה הקבוצה באליפות הדרום, שהבטיחה לה מקום בליגת הבונדסליגה שקמה בעונת 1963/64. בעונה זו, זכתה מינכן 1860 בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על איינטרכט פרנקפורט, בו כבש ברוננמאייר את השער השני. בעונת 1964/65 הבקיע ברוננמאייר 24 שערי ליגה, וסיים כמלך השערים של הבונדסליגה. בנוסף, הגיע ברוננמאייר באותה עונה לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, בו הפסידה הקבוצה 2-0 לווסטהאם יונייטד, במשחק בו ברוננמאייר שיחק 90 דקות. בעונת 1965/66 זכתה מינכן 1860 באליפות היסטורית, בה הבקיעה 80 שערי ליגה ב-34 משחקים. ברונמאייר בעונה זו היה חלק מטריו התקפי, כאשר תרם  15 שערים, חברו פרידהלם קונייצקה שהגיע בתחילת העונה מבורוסיה דורטמונד הבקיע 26 שערים, ופטר גרוסר הבקיע 18 שערים. בהמשך, כמות ההבקעות של ברוננמאייר ירדה, ובשנת 1968 עזב את המועדון, לאחר שהבקיע 139 שערי ליגה ב-207 הופעות, מתוכם 66 שערים בבונדסליגה והיתר באוברליגה הדרומית. ברוננמאייר הוא שיאן ההבקעות של מינכן 1860 בבונדסליגה בכל הזמנים.
לאחר עזיבת מינכן 1860 עבר ברוננמאייר לליגת העל השווייצרית, ושיחק במשך ארבע עונות בנשאטל גזמאקס ועונה אחת בפ.צ. ציריך. אחר כך שיחק ארבע עונות בברגנץ האוסטרית ושלוש עונות בפ.צ. בלצרס מליכטנשטיין.

קריירה בינלאומית

לברוננמאייר חמש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע שלושה שערים, אך הוא לא שיחק מעולם בטורניר גדול.

חיים אישיים

ברוננמאייר סבל בשלהי הקריירה שלו מאלכוהוליזם. על אף שנגמל, מת ברוננמאייר מהרעלת אלכוהול בשנת 2003 כאשר היה בן 62. ללווייתו הגיעו המונים, ובעיקר חבריו מתקופת הזוהר במינכן 1860 הגיעו לחלוק כבוד.
מייקל מאן (במאי)

ביוגרפיה

מאן נולד בשיקגו שבאילינוי, לאסתר וג'ק מאן, והוא ממוצא יהודי. הוא למד באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון ופיתח התעניינות בהיסטוריה, פילוסופיה וארכיטקטורה. באותה תקופה גדלה גם אהבתו לקולנוע, עת ראה את סרטו של סטנלי קובריק, "דוקטור סטריינג'לאב".
באמצע שנות ה-60 עבר מאן ללונדון ובמשך שבע שנות שהותו שם למד בבית הספר לקולנוע של לונדון וכן ביים פרסומות לצד במאים מתחילים כאלן פארקר, רידלי סקוט ואדריאן לין. בשנת 1968 הוקרן קטע שביים לסרט דוקומנטרי על מהומות הסטודנטים בפריז ברשת NBC, מה שזיכה אותו בפרס השופטים בפסטיבל קאן שנתיים לאחר מכן. בשנת 1971 חזר לארצות הברית.
בשנת 1974 החל לעבוד כתסריטאי לסדרות טלוויזיה כסטארסקי והאץ' ו"וגאס", והוא ביים את סרטו הראשון The Jericho Mile, שזיכה אותו בפרס אמי בשנת 1979. בהמשך שימש כמפיק לסדרות "מיאמי מחלק מוסר" ו"שיקגו: הפשע המאורגן".
מאן היה ראשון הבמאים לעבד את דמותו של חניבעל לקטר, בסרטו משנת 1986 "צייד אדם", על פי ספרו של תומאס האריס. מבין סרטיו הנודעים נמנים "המוהיקני האחרון", "היט", "מיאמי וייס" ו"אויבי הציבור".
בשנת 2000 קיבל מאן ארבע מועמדויות לאוסקר על סרטו "המקור", בו כיכבו אנסמבל של שחקנים כדוגמת אל פצ'ינו, ראסל קרואו, כריסטופר פלאמר, ריפ טורן, מייקל גמבון וג'ינה גרשון. הסרט "הטייס", שמאן עזר בהפקתו, זיכה אותו בפרס באפט"א בשנת 2005.
פיזור מי

פיזור מי (נקרא גם "פיזור מיי") הוא פתרון למשוואות מקסוול המתאר את פיזור הקרינה האלקטרומגנטית על ידי עצם ספירי. 
פיזור מי ידוע לעיתים גם בשם תאוריית מי, על שמו של גוסטב מי, על אף שהוא לא מתאר תאוריה פיזיקלית עצמאית. 
את התאוריה פיתח מי על ידי פתרון של משוואות מקסוול, דרכן סיפק הסבר תאורטי לספקטרום הבליעה של חלקיקי זהב הכולל את תדירות הפלזמון ואת תלות תדירות זו בממדי החלקיק.
בחלקיקים בעלי ממדים דומים לאורך הגל אין שינויים משמעותיים בפאזה של הגל וניתן להניח שהעצם נמצא תחת שדה אלקטרומגנטי אחיד. השפעתו של הגודל על תכונותיו האופטיות של החלקיק מוכלת בתאוריה על ידי פיתוח טור טיילור המהווה את השינויים מסדר ראשון של השדה בתוך נפח החלקיק.
פיתוח מתמטי זה מאפשר למצוא ביטויים עבור הפולריזבליות של החומר ובהתאם לכך את חתך הפעולה לבליעה ופיזור.
שהפיזור על מו של גוסטב מי תקף גם היום ומתייחס לתיאור פיזורן של קרניים אלקטרומגנטיות מחלקיקים בעלי ממדים דומים לאורך הגל. בבסיס הפתרון עומדת ההנחה האלקטרוסטטית, התקפה עבור חלקיקים בסדר גודל של אורך הגל.
בלגן

בָּלָגָן (או בלאגן) הוא שם עצם בסלנג בעברית ישראלית ופירושו אי-סדר, מהומה וגם אנדרלמוסיה, הן במובן פיזי והן במובן מנטלי. משם העצם נגזר שורש מרובע: ב.ל.ג.נ, ממנו נוצרו פעלים בבניינים שונים, כגון: מְבֻלְגָּן, בִּלְגֵּן, הִתְבַּלְגֵּן.

אטימולוגיה

מקורה של המילה בפרסית (נהגתה: "בָּאלָא-חָ'אנֶה") במשמעות מרפסת או עליית גג (זהו גם המקור למילה "בלקון" - מרפסת בשפות רבות, בין השאר לדינו ועברית). המילה נקלטה בטורקית (ונהגתה: "בלה האן") וממנה גם ברוסית, במשמעות מחסן, ובהגייה "בלגן". החל מהמאה ה-18 שימשו מחסנים כאלו להצגות תיאטרון מבדחות, שכונו אף הן "בלגן", ומהן הורחב השימוש במילה לתיאור מצבי אי סדר. בשפות סלאביות המילה או השתלשלויותיה קיימות במשמעות המקורית (מרפסת, עליית גג) או במשמעות המאוחרת (אי סדר). המילה בלגן במשמעות אי סדר הגיעה לעברית עם העליות הראשונות. מילה נרדפת בסלנג הישראלי היא ברדק, שגם מקורה ברוסית.

משמעות

אי סדר הוא מושג יסודי בתפיסה האנושית, החל מנוכחותו במיתוסי בריאת העולם כדוגמת ה"תוהו ובוהו" התנ"כי והכאוס במיתולוגיה היוונית וכלה במושגי האנטרופיה והכאוס בתאוריות פיזיקליות מודרניות. 
בחיי היומיום הבלגן הוא פעמים רבות גם מקור ללכלוך, שכן קשה לנקות אזור מבולגן, ולכן בלגן שנותר על כנו זמן רב גורר הצטברות לכלוך. סידור הבלגן הביתי הוא מטלה סיזיפית שרבים מתמודדים עמה באופן שגרתי, בעוד אחרים מתייחסים אליה בדחיינות. ביצוע מטלה זו נתפס פעמים רבות כבעל עדיפות פחותה בעיני ילדים ונוער, ובמשפחות רבות מתעמתים ההורים עם ילדיהם סביב סוגיה זו.

בתרבות

בתרבויות רבות תחילת עונת האביב נתפסת כמבשרת התחדשות, וככזו היא מעוררת מוטיבציה לשינוי וטיהור פיזי ורוחני, המיושמת לעיתים בניקיון יסודי - ניקיון האביב. ביהדות, ההכנות לפסח, חג האביב, מוּנעות מסורתית על ידי הצורך להכשיר את הבית מחמץ ומספקות גם הן עילה לניקיון וסדר יסודי. 
יש המאמינים כי משרד או שולחן עבודה מבולגן מעיד על בלגן מנטלי או חוסר מקצועיות של בעליו. סברה מנוגדת היא כי הבלגן מעיד על יצירתיות ודינמיות. עשוי להתקיים גם "בלגן מאורגן" שבעליו מתמצא בו היטב, וסידורו עלול להשפיע לרעה על תפקוד יוצרו.
תורת הפנג שווי הניו אייג'ית רואה בבלגן מכשול שיש לטפל בו. 
שיאני הבלגן הם אספני גרוטאות כפייתיים (תסמין של טורדנות כפייתית) הממלאים את בתיהם עד אפס מקום בחפצים ובאשפה. 
לתיאור בלגן קיצוני משמשים הביטויים "בלגן אטומי" ו"בלגן אימים".
שווה לכל נפש

שווה לכל נפש הוא כלל הלכתי העוסק בהלכות יום טוב. משמעות הכלל היא צמצום ההיתר לבצע מלאכת אוכל נפש ביום טוב למלאכות שמטרתן להביא לעונג גופני המשותף לכלל בני האדם או לפחות לרובם, ולא למפונקים או לחולים בלבד.

מקור הכלל וגדריו

ביום טוב הותרה עשיית מלאכת אוכל נפש, וגם מלאכות נוספות שהן לצורך יום טוב. אמנם מהפסוק:"אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו ייעשה לכם", למדו חכמים שמלאכות אלו הותרו רק אם רוב האנשים נהנים מהן. אולם אין צורך שבפועל רוב האנשים יהיו רגילים בכך, אלא די שאם היה דבר זה ביכולתם, היו שמחים ונהנים ממנו. ולכן מלאכות שרק מפונקים נהנים מהן, אסורות ביום טוב מהתורה.

דוגמאות למלאכות השוות לכל נפש

בתלמוד מובאת מלאכת שחיטה בצבי כדוגמה למלאכה שרוב האנשים אינם עושים אותה, כי אינם מצליחים לצוד צבי, אך היו עושים אותה לו היה ביכולתם. וכיון שהיו שמחים לשחוט את הצבי ולאכול מבשרו לו יכלו - הרי שהוא דבר השווה לכל נפש, ולכן ליחידים שיש באפשרותם לשחוט צבי - מותר לשוחטו.
דוגמה נוספת למלאכה כזו היא תיבול מאכלים שונים בתבלינים יקרים, תוך בישולם, שאע"פ שרוב האנשים לא משתמשים בהם, לו יכלו היו שמחים מאוד באכילתם, ולכן תיבולם נחשב שווה לכל נפש ומותר.
יש אומרים שכאשר יש צורך של רוב האנשים, כגון הדלקת תנור בשעת הקור, מותר להגביר את האש גם לחום שרק מפונקים נצרכים לו, מפני שכלל מלאכת החימום בשעת הקור היא צורך של רוב האנשים. וכן מותר להוסיף תבלינים לתבשיל מעבר לטעם המקובל על רוב האנשים.

דוגמאות למלאכות שאינן שוות לכל נפש

דוגמה למלאכה שרק מפונקים נוהגים בה, ולכן אסורה ביום טוב, היא הנחת בשמים על גחלים בשביל לבשם את הבית או את הבגדים. שכיוון שאף אם הייתה אפשרות לרוב האנשים לבשם כך את ביתם לא היו עושים את המלאכה הזו, הרי שהיא מלאכה שאינה שווה לכל נפש, והעושה אותה עובר בשני איסורי תורה: 1. מלאכת מבעיר- שכאשר הוא מניח את הבשמים הוא מבעיר את הגחלים. 2. מלאכת מכבה- שבתחילת הנחת הבשמים על הגחלים הוא מכבה את האש.

עישון סיגריה ביום טוב

מתחילה נטו חלק מהפוסקים לאסור עישון טבק ביום טוב, משום שהעישון כרוך בהבערה, וכיוון שהעישון לא היה רווח אצל רוב הציבור, לא היה זה דבר השווה לכל נפש שמותר להבעיר למענו. והיו שהקילו מפני שסברו שהעישון נחשב דבר השווה לכל נפש. 
במשך הזמן העישון נעשה רווח יותר, ואף הרופאים טענו באותם ימים שהוא מועיל לבריאות ומסייע לעיכול. ועל כן נטו רוב הפוסקים להתיר עישון סיגריות ביום טוב.
בדורות האחרונים התברר שהעישון מזיק מאוד לבריאות,. ובעקבות כך אחוז המעשנים הולך ויורד, עד שבארץ הגיע לפחות מ-25%. וכיוון שלדעת רבים מהפוסקים, עיקר ההיתר לעשן ביום טוב התבסס על מנהגם של רוב הגברים, כיום שהרוב כבר לא מעשנים, יש אומרים שאסור לעשן ביום טוב, מפני שאין בו צורך השווה לכל נפש. ויש מתירים למי שסובל כשאינו מעשן, שהואיל והוא אינו מעשן משום פינוק, הרי זה נחשב כדבר השווה לכל נפש, שכל אדם עושה ככל יכולתו כדי להסיר מעצמו סבל. בנוסף לכך, אין הכוונה ב'שווה לכל נפש' שהרוב נוהגים בו, אלא די שאחוז ניכר נהנים ממנו. ויש ממצעים, שלכתחילה גם הרגילים לעשן צריכים להשתדל שלא לעשן ביום טוב, אך מי שהדבר גורם לו צער רב, רשאי לסמוך על המקילים.
כיוון שאסור לכבות שלא לצורך אוכל נפש, המעשנים צריכים להיזהר שלא לכבות את הסיגריה לקראת סיומה, אלא יניחו אותה במקום בטוח עד שתכבה מעצמה. גם יזהרו שלא לנער את האפר המצטבר בראש הסיגריה, כי ייתכן שיש בו אש ועל ידי הניעור יכבה, אלא יתנו לו ליפול מעצמו.
אן סינקלייר

אן סינקלייר (בצרפתית: Anne Sinclair; נולדה ב-15 ביולי 1948 בעיר ניו יורק בשם אן אליס שוורץ) היא עיתונאית יהודייה-צרפתייה, הידועה בעיקר בשל הגשת המגזין הפוליטי הפופולרי "7‏sur‏7" ‏, בערוץ הטלוויזיה הצרפתי הפרטי TF1, בשנות ה-80 וה-90.

שנותיה הראשונות

סינקלייר היא בתם של רובר ז'וזף שוורץ (שינה את שמו ב-1949 לסינקלייר, כינויו ברזיסטנס), איש עסקים ואביר לגיון הכבוד, ומישלן נאנט רוזנברג. אבי אמהּ, פול רוזנברג (1881-1959), היה בעל גלריה חשובה וסוחר אמנות בפריז ומאוחר יותר בניו יורק, לשם נמלט מהנאצים. ממנו ירשה סינקלייר חלק מאוסף ציוריו בשווי עשרות מיליוני אירו. ציור אחד של אנרי מאטיס - "השפחה: הרמוניה בכחול", נמכר ב-2007 בכריסטי'ס תמורת 33.6 מיליון דולר.
שנים ספורות לאחר לידתה של סינקליר חזרה משפחתה לצרפת.
בשנת 1972 השלימה את לימודיה לתואר במדעי המדינה והחברה במכון למדע המדינה בפריז, ותואר במשפטים מאוניברסיטת פריז.

קריירה

את הקריירה העיתונאית היא החלה בשנת 1973 בערוץ "אירופה 1". בשנת 1984 החלה להגיש את התוכנית "7 על 7" - מגזין חדשות ופוליטיקה שבועי ששודר בערבי יום ראשון בערוץ "TF1", וזכה לקהל צופים רב בצרפת. במהלך 13 שנות הגשתה את התוכנית ערכה סינקלייר למעלה מחמש מאות ראיונות עם אישי ציבור מהשורה הראשונה, שהפכו אותה לאחת העיתונאיות המפורסמות ביותר בצרפת; הקריאה "דבר אמת!" אותה נהגה להפנות למרואייניה הפכה לסימן ההיכר שלה.
בעקבות מינויו של בעלה, דומיניק סטראוס-קאהן, לשר האוצר והמסחר הצרפתי בשנת 1997, היא התפטרה מהגשת התוכנית כדי להימנע מניגוד אינטרסים, והחלה לנהל את חברת הבת האינטרנטית של הערוץ - "e-TF1". היא עזבה את קבוצת TF1 בשנת 2001, לאחר חילוקי דעות עם המנכ"ל פטריק לה ליי. בשנת 2003 שבה לעסוק בעיתונאות, עת השיקה את תוכנית הרדיו "Libre Cours" ("קורס חופשי") בתחנת השידור הציבורית "פראנס אינטר". תוכנית זו עסקה בהפגשת תלמידים עם אנשי מקצוע תובעניים. בשנת 2008 השתתפה בתוכנית "Le Grand Journal" ששודרה בערוץ Canal +, ודיווחה - יחד עם העיתונאית לורנס האים (Haïm) - על הבחירות לנשיאות בארצות הברית. עם מעברה לארצות הברית ב-2007 החלה לפרסם בלוג בשם "שניים שלושה דברים שרואים באמריקה" שהתרכז במדיניות החוץ האמריקנית. בנובמבר 2010 הצטרפה למועצת המנהלים של מוזיאון פיקאסו.
באוקטובר 2011 החלה לשמש כעורכת המהדורה הצרפתית של ההאפינגטון פוסט.
סינקלייר זכתה בשלושה פרסי "Sept d'Or", המקבילה הצרפתית לפרס אמי. בשנים האחרונות החלה לכתוב ספר ביוגרפיה על סבה, סוחר האמנות פול רוזנברג.

חיים אישיים

לסינקלייר שני ילדים מבעלה לשעבר העיתונאי, יליד הונגריה, איוואן לוואי, דוד ואלי (אלי נקרא על שם ידידם הוותיק אלי ויזל). ב-24 בנובמבר 1991 נישאה לפוליטיקאי הצרפתי דומיניק סטראוס-קאהן, עמו החלה בקשר רומנטי לאחר שנפגשו על סט תוכנית האירוח שלה בשנת 1989, בעודם נשואים לבני זוגם הקודמים.
לאחר שסטראוס-קאהן מונה לראש קרן המטבע הבינלאומית, עברה סינקלייר עמו לוושינגטון, שם רכשה בית מידות בג'ורג'טאון. סינקלייר התייצבה בקביעות לימינו של סטראוס-קאהן, שהיה מעורב לאורך השנים במספר שערוריות מיניות וכלכליות. בפרט, לאחר שנעצר בניו יורק במאי 2011 באשמת אונס חדרנית, היא העמידה לרשותו את אמצעיה הכלכליים הרבים למען שחרורו למעצר בית מאובטח והגנתו. באוגוסט 2012 נפרדה מסטראוס-קאהן.
סינקלייר הביעה פעמים אחדות תמיכה נלהבת במדינת ישראל. היא הצהירה כי מלחמת ששת הימים חיזקה בה את מודעותה לזהותה היהודית: "הייתי בת 19, ובאותו רגע ממש ראיתי את עצמי כיהודייה, מפני שבדידותה של ישראל הייתה בלתי נסבלת בעיני".
הנשים החותרות מסטוקהולם

השטת מוניות היה מקצוע נשי בסטוקהולם, שוודיה, מן המאה ה-15 עד תחילת המאה ה-20. החותרות שניהלו את מוניות המים המוקדמות והשיטו נוסעים בין האיים של סטוקהולם, אל האיים של הארכיפלג של סטוקהולם, וכן בין אתרים סביב אגם מלארן בצדה השני של העיר, נקראו
הנשים החותרות (בשוודית: Roddarmadam, במשמעותו המילולית: "הגברת החותרת").

היסטוריה

הנשים החותרות של סטוקהולם מוזכרות לראשונה בטקסט מן המאה ה-15. בשנת 1638 הן ייסדו קבוצה מיוחדת בתוך הגילדה של משיטי המעבורות השוודית. הן היו אחראיות לרוב התחבורה הימית באזור הבירה. החותרות עבדו בצוותים של שתיים, כשהן משיטות נוסעים בין האיים, לאגם מלארן ולארכיפלג של סטוקהולם. הן היו נשואות או רווקות, והורישו את סירותיהן מאם לבת, או קנו אותן מקולגה שפרשה. הן התפרסמו כנשות עסקים בעלות דיבור גס ובוטה. ב-1759 עלתה הצעת חוק שדרשה שהחותרות יחויבו להיות פיכחות ולדבר בשפה ראויה. הן חבשו כובעים גדולים, שהתאימו לכל מזג האוויר והיו לסימן זיהוי שלהן. 
החותרות השאירו רושם עז על זרים שהגיעו לסטוקהולם. בשנות התשעים של המאה ה-16, מבקר איטלקי התרשם מהכוח ומהמהירות גדולה של הנשים החותרות. בשנת 1763, המשורר השוודי קארל מיקאל בלמן משך תשומת לב כאשר הסתכסך עם אחת החותרות וניצח. במהלך ביקורו בשוודיה בשנת 1787 של איש הצבא פרנסיסקו דה מירנדה (Francisco de Miranda), הוא תיאר את הנשים החותרות כ"נשים טובות ששרות כמו שדים!".
במהלך המאה ה-19, הנשים החותרות התמודדו עם תחרות גוברת והולכת. בעקבות החוק משנת 1846, אשר ביטל את כל זכויות היתר של חברי הגילדות ואיפשר לכל אחד לפתוח חברה פרטית בכל תחום. חברה פרטית רכשה רישיון, בשנת 1848, עבור הפעלת קו הסעות בסטוקהולם באמצעות סירות מונעות על ידי גלגל הנעה (Paddle wheel) במקום משוטים. החברה העסיקה נשים לא נשואות מדלרנה. הנשים לבשו לבוש מסורתי והיו נחמדות ואדיבות ללקוחות. כמה שנים מאוחר יותר סירות קיטור התחילו נגסו חלקים נרחבים מקווי ההסעות והתחרו עם הנשים שהפעילו הסעות בשני סוגי הסירות.
בשנת 1856 היו 96 סירות משוטים שנוהלו על ידי נשים, עם יכולת הובלה של 20–25 אנשים בכל סירה. בשנת 1875, כאשר מקצוע החותרת בוטל באופן רשמי (אף על פי שהן הורשו להמשיך להשיט סירות), היו חמש תחנות של סירות משוטים בסטוקהולם, בהן 23 סירות שנוהלו על ידי נשים. המספר המשיך להצטמצם עם השנים, ולא ידוע בדיוק מתי נשים הפסיקו להפעיל סירות. עם זאת, על פי ההיסטוריון השוודי פר אנדש פוגלסטרם (Per Anders Fogelström), נשים המשיכו להפעיל סירות משוטים עד מלחמת העולם הראשונה.
ג'ורג'ה טופרצ'אנו

חייו

ג'ורג'ה טופרצ'אנו נולד בבוקרשט כבנם של ג'ורג'ה טופרצ'אנו האב, תופר מעילי איכרים ושל פאראסקיבה, אורגת שטיחים, שניהם מאזור סיביו. כבר בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון (בבתי הספר "מאטיי בסאראב" ו"ספנטול סאבה") התחיל לפרסם בעיתונות כשהפרסום הראשון היה בשנת 1904 בכתב העת ההומוריסטי "בלגיה של המזרח" ("Belgia Orientului"). הוא נרשם ללימודי משפטים, אחר כך עבר לפקולטה לספרות, אך עזב את הלימודים לפני סיומם.
פרסומיו בכתבי העת השונים התרבו, והוא הפך לחלק מהחוגים הספרותיים של תקופתו. בשנת 1911 התיישב ביאשי ולקח חלק בעריכת כתב העת "החיים הרומניים" (Viaţa Românească}. בשנת 1912 התחתן עם מורה שילדה את בנו היחיד, גאורגה. הנישואים התפרקו במהרה. בשנים 1912–1913 הפיק, יחד עם שותף, את כתב העת "התיאטרון".
במלחמת העולם הראשונה גויס, בשנת 1916, נלחם בחזית הבולגרית בקרב טורטוקאיה ונשבה בימים הראשונים של המלחמה. הוא שוחרר בשנת 1918 עם סיום המלחמה. הוא חזר לעבודת העריכה והחלו להופיע ספרים עם שיריו וסיפוריו, ספרים שזכו (בעיקר השירים) להצלחה גדולה מאוד.
בשנת 1926 הוענק לו הפרס הלאומי לשירה של רומניה ובשנת 1936 נבחר כחבר מתכתב של האקדמיה הרומנית.
הלך לעולמו בשנת 1937 ביאשי.
קרלוס ולה

קריירה

הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של גוודלחרה ("צ'יבאס"), שם שיחק לצידו של אחיו אלחנדרו. הוא זכה לפרסום ראשוני כאשר השתתף במונדיאל עד גיל 17 בשנת 2005, וסייע לנבחרתו לזכות בטורניר. הוא שיחק בהרכב גם בניצחון 0-3 על ברזיל במשחק הגמר. בתום המשחק הוא נשא את הגביע אל אביו, והקדיש לו את נעל הזהב כיוון שהבקיע חמישה שערים שהקנו לו את תואר מלך השערים של הטורניר.
לאחר המונדיאל החליט חורחה ורגארה, נשיא צ'יבאס, להחתים את ולה על חוזה חדש. באותה תקופה התגוררה משפחתו של ולה בקנקון, ואחד מהתנאים שלו היה שהמועדון יממן למשפחתו מגורים בגוודלחרה.
ולה היה נתון למעקב של מספר מועדונים מאירופה, ובנובמבר 2005 חתם בארסנל תמורת 125,000 לירות שטרלינג. לפי החוזה, הסכום יוכפל ל-550,000 לירות שטרלינג אם הוא ישתתף ביותר מחמישים משחקים רשמיים של הסגל הבכיר. ולה חתם עם ארסנל על חוזה לחמש שנים; אולם, בפברואר 2006 הוא הושאל לסלטה ויגו, כיוון שלא היה אזרח של האיחוד האירופי ובאותו שלב לא היה זכאי לקבל אישור עבודה באנגליה. הוא לא השתתף באף משחק בסלטה.
בעונת 2006/2007 הוא הושאל לסלמנקה מליגת המשנה. בזמן ששיחק שם הוא הבקיע שמונה שערים והיה מעורב בשערים רבים מתוך ה-53 שהבקיעו שחקני המועדון לאורך העונה. מועדונים מליגת העל הספרדית היו מעוניינים לקבלו מארסנל בהשאלה כיוון שהוא עדיין לא היה זכאי לאישור עבודה. בסופו של דבר הוא הושאל לאוסאסונה למשך שנה אחת, עם אופציה להארכה בשנה נוספת שלא מומשה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו במשחק הידידות מול נבחרת ברזיל בספטמבר 2007. ב-18 באוקטובר 2007 הוא הבקיע את שערו הראשון בנבחרת במשחק הידידות מול נבחרת גואטמלה בלוס אנג'לס.
ב-22 במאי 2008 הוא קיבל את היתר העבודה, שאפשר את חזרתו לאנגליה. מאמן ארסנל ארסן ונגר אישר כי ולה יהיה בסגל הבכיר בעונת 2008/2009, וכי הוא מייעד אותו לתפקיד המחליף של אדוארדו דה סילבה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל בניצחון הליגה 0-3 על ניוקאסל יונייטד ב-30 באוגוסט 2008, לאחר שהחליף את רובין ואן פרסי בדקה ה-63. משחקו המלא הראשון היה בגביע הליגה מול שפילד יונייטד ב-23 בספטמבר, והוא הבקיע בו שלושער מתוך ששת השערים של ארסנל.
במקביל למשחקיו בארסנל הוא המשיך להופיע במדי נבחרת מקסיקו. ב-8 ביוני 2008 הוא הבקיע את שערו השני במשחק הידידות מול נבחרת פרו, וסייע לנבחרתו לנצח 0-4. כמו כן, הוא הבקיע שני שערים במשחקים מול נבחרת בליז במוקדמות מונדיאל 2010.
בנובמבר 2014 חזר לנבחרת לאחר שלוש שנים, וכבש צמד במשחק הבכורה המחודשת בניצחון 3-2 נגד הולנד.
ב-28 בינואר 2011 הושאל ולה לווסט ברומיץ' אלביון עד לתום העונה. את עונת 2011/2012 בילה כמושאל בריאל סוסיאדד, עד אשר בקיץ 2012 נרכש ולה על ידי הבאסקים והוא חתם לארבע עונות במדיה.
ב-1 בינואר 2018 הצטרף לקבוצת FC לוס אנג'לס מליגת ה-MLS.
פוקסיה

תפוצה

רוב מיני הפוקסיה נפוצים בטבע באמריקה הדרומית והמרכזית, מרביתם באזורי אקלים טרופי או סובטרופי, אולם קיים גם מין, פוקסיה מגלנית (Fuchsia magellanica), הנפוץ בארץ האש בעלת האקלים הממוזג. מינים נוספים מוצאם בניו זילנד ובטהיטי. הצמחים גדלים ביערות, באזורים מישוריים או בהרים עד לגובה 3,000 מטרים מעל פני הים.

תיאור

מרבית מיני הפוקסיה הם שיחים או מטפסים ירוקי עד, שעליהם בדרך כלל נגדיים או מסודרים בדורים של עד 5 עלים. גודל הצמח במינים השונים נע מ-20 סנטימטרים ל-4 מטרים, למעט המין Fuchsia excorticata המצוי בניו זילנד, שהוא עץ, היכול להגיע לגובה 15 מטרים.
הפריחה בקיץ ובסתיו, ובאזורים הטרופיים במשך כל השנה. הפרחים בעלי עטיף כפול ושחלה תחתית. צורתם דמוית פעמון תלוי, שהאבקנים ועמוד העלי בולטים מתוכו כלפי מטה. הן הגביע והן הכותרת צבעוניים, ושונים זה מזה, בדרך כלל בגוונים שונים של אדום, סגול או ורוד, אך קיימים גם מינים בעלי פרחים לבנים ובגוני צהוב וכתום. הפרחים הצבעוניים מושכים אליהם ציפורים יונקות צוף (מיני קוליבריים), המסייעות בהאבקתם. הפרי ענבה ובחלק מהמינים הוא טוב למאכל אדם.

שימוש בתרבות

בזכות פרחיהם הקישוטיים, בויתו מינים רבים של פוקסיה והופצו כצמחי נוי ברחבי העולם. כיום משווקים עשרות זני מכלוא שפותחו על ידי גננים ושתלנים, ושונים זה מזה בצבעי הפרחים וגודלם, ובמבנה הצמח - מטפסים, שיחים זקופים או כאלה שענפיהם שמוטים, המתאימים לשתילה בעציצים תלויים. הפוקסיה נפוצה בשימוש כצמח מרפסת ופאטיו, אך נשתלת גם בגינות מוצלות. הריבוי נעשה באמצעות ייחורים או זרעים. בזכות השימוש התרבותי בצמח, הפך המונח 'פוקסיה' גם לשמו של הצבע הוורוד-עז האופייני לפרחיו.
מומי שוורץ

תולדות חייו

שוורץ נולד בעיירה זוטפן (Zutphen) במחוז חלדרלנד, בן למשפחה בת 11 ילדים. בין השנים 1895-1897 למד אמנות באקדמיה המלכותית לאמנות באנטוורפן. לאחר שסיים את לימודיו נסע לניו יורק למספר שנים. ב-1903 ביקר במדריד וב-1905 עבר לברלין בעקבות עניינו באקספרסיוניזם, שם גם פגש באשתו לעתיד, אלזה ברג (השניים נישאו רק ב-1920). ב-1911 השתקעו השניים בעיירה שורל (Schoorl) שבצפון הולנד וחברו ללאו גסטל וחבורת אמנים שנודעו כ"אסכולת ברגן", שינקה הן מהאקספרסיוניזם הגרמני והן מן הקוביזם. ב-1920 עזבו ברג ושוורץ לאמסטרדם והרבו לנסוע למסעות, בהם לטורקיה, הבלקן, ספרד ומיורקה. 
לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה (קיץ 1940), סירבו ברג ושוורץ להסתתר או לענוד טלאי צהוב. הם נתפסו על ידי הגסטפו ב-12 בנובמבר 1942, הובלו למחנה וסטרבורק ומשם לאושוויץ, שם נרצחו מיד עם הגיעם ב-19 בנובמבר.

עבודתו וסגנונו

כחבר באסכולת ברגן שילב שוורץ ביצירתו אקספרסיוניזם וקוביזם ובציוריו שלטו צללים כהים. בין נושאיו נוף (בעיקר נופי ים ונמל), טבע דומם ודיוקנאות. בנוסף לציורים עבד שוורץ גם כמעצב גרפי ואייר עטיפות ספרים, כרזות ואיורים למגזים האמנות ההולנדי Wendingen.
עלי מוחמד (כדורגלן)

ביוגרפיה

מוחמד נולד בגאנה לאב מוסלמי מניז'ר ולאם נוצרית מגאנה. אביו הלך לעולמו כשהיה בן 14. לדבריו, הוא נוצרי אדוק.
מוחמד התחיל את הקריירה שלו בקבוצת FAN ובגיל 17 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת. בשנת 2013 הצטרף למחלקת הנוער של בורדו והתאמן לסירוגין עם קבוצת המילואים, אך לא קיבל בה דקות משחק ובסיום העונה חזר ל-FAN.
בקיץ 2015 חתם בבית"ר תל אביב רמלה מהליגה הלאומית. ב-7 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה בהפסד 4-1 להפועל בני לוד. ב-19 בפברואר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-3 נגד אותה הפועל בני לוד.
ב-6 ביולי 2016 חתם על חוזה למשחק במדי מכבי נתניה. ב-17 במרץ 2017 מוחמד הבקיע את שער הבכורה שלו בנתניה בניצחון 0-4 נגד הפועל קטמון ירושלים. מוחמד סיים את העונה עם שער אחד וחמישה בישולים והיה ממצטייני העונה שהסתיימה בהעפלה לליגת העל מהמקום הראשון, למרות עונש של הפחתת תשע נקודות ממאזן הקבוצה בתחילת העונה.
ב-22 בינואר 2018 חתם מוחמד על חוזה חדש ומשודרג במכבי נתניה עד לסוף עונת 2019/20, במסגרתו בוטל סעיף השחרור של השחקן שעמד בחוזה הקודם על סך של מיליון דולר. בחוזה המשודרג הועמד סעיף השחרור שלו על סך של 2.5 מיליון דולר. ב-10 ביוני 2019 חתם מוחמד בבית"ר ירושלים ל-3 עונות, תמורת כ-1.5 מיליון יורו על 60 אחוז מכרטיסו.

בנבחרת ניז'ר

ב-6 בספטמבר 2014 ערך מוחמד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניז'ר, בהפסד 1-3 מול כף ורדה.
קונטקט אייר

תולדות החברה

החברה נוסדה בשנת 1974 כחברת שכר, ב-1987 החלה להפעיל טיסות סדירות. בשנת 2004 החלה לפעול תחת המותג לופטהנזה רגיונל.
נתן סליפקין

נתן סליפקין (נולד ב- 25 ביוני 1975) הוא רב אורתודוקסי מוסמך, הידוע גם כרב "של גן החיות". ידוע במיוחד בשל עניינו בזואולוגיה ובמדע, ובשל ספריו על נושאים אלה השנויים במחלוקת ביהדות החרדית.

ביוגרפיה

נתן סליפקין נולד וגדל במנצ'סטר, שם הוא למד בישיבה מקומית. הוא עזב אותה ב-1995 כדי להמשיך בלימודים בישיבת מדרש שמואל ואחרי כן בישיבת מיר בירושלים. הוא הוסמך לרבנות ומתגורר עם משפחתו ברמת בית שמש. הוא בעל תואר שני בלימודי יהדות ממכון לנדר בירושלים ובעל דוקטורט מאוניברסיטת בר-אילן אותה קיבל ב-2016.
סליפקין חוקר בספריו את היהדות הרבנית ודן בשאלה איך אפשר לקשור אותה עם נושאים בעלי עניין במדע המודרני. סליפקין הוא מחברם של ספרים רבים העוסקים בתורה, מדע וזואולוגיה. בגישתו של סליפקין למציאת גשר בין סיפור הבריאה והתאוריה המדעית המודרנית הוא טוען שיהדות המסורתית אינה נוקטת בפירוש מילולי לקוסמולוגיה המקראית וכן אינה סבורה שחז"ל צדקו תמיד בנושאים מדעיים. דעות כאלה התקבלו במידה מסוימת בתוך עולם היהדות הרבנית. היה דיון ציבורי בקשר לספריו של סליפקין בשאלה עד כמה צריכה היהדות האורתודוקסית לפרש בצורה מילולית את התורה וכמה משקל יש לתת לדיונים מדעיים אצל חז"ל.
בשנת 2014 הקים את מוזיאון הטבע התנ"כי בבית שמש.

איסור על הספרים

ב-2005 הטילו כמה רבנים מישראל ומארצות הברית מן הזרם הליטאי, ביניהם הרב אלישיב, הרב דוד פיינשטיין, הרב שטיינמן, הרב מיכל יהודה לפקוביץ' הרב חיים פנחס שיינברג, הרב שמואל אוירבך והרב אהרן פלדמן, איסור על קריאה בספריו וקריאה לסליפקין לחזור בו מדבריו ולשרוף את כתביו. ההתנגדות העיקרית הייתה לטיעון של סליפקין שהתלמוד טועה בקשר לנושאים מדעיים מסוימים והיקום הוא בעצם בן מיליארדי שנים. 
הרבנים מתנגדים לשני היבטים בעבודתו של סליפקין. ראשית הם מתנגדים לטענה שלו שהכתיבה המדעית המצויה בתלמוד אינה מחייבת כמו התוכן הדתי יותר, ש"חז"ל הקדושים יכולים ח"ו לטעות במילי דעלמא... ועוד שאפילו הדברים שאינם כפירה, מכל מקום רק הכופר יבטא בפיו בדרך זה".
האיסור עורר דיון, בעיקר באינטרנט, שהביא לכך שהמו"ל של סליפקין Targum Press הפסיק את הפצת ספריו. הוצאת Yashar Books הקטנה יותר הסכימה להפיץ אותם. דברים שכתב סליפקין הוסרו מאתרי החזרה בתשובה כמו אש התורה.
הרבנים אהרן פלדמן ושלמה מילר כתבו מאמרים להגנת האיסור והרב משה מייזלמן נשא שלוש הרצאות בנושא בישיבת תורת משה. הרב פלדמן סבור שאפילו לדעתו של הרב אלישיב "אי אפשר לקרוא לסליפקין אפיקורס" זאת על אף שבחלק מספריו יש דעות אפיקורסיות הרי שהוא מסתמך בדבריו על דעת מיעוט של חכמים. הרב סליפקין התנגד גם לדעות כאלה בדברים שכתב באתר שלו יחד עם סתירה של דברים שכתבו אחרים. הרב מייזלבאום ביקש שהרב סליפקין יסיר את הרצאותיו מן האתר שלו, בקשה שסליפקין לא נענה לה.
ב-5 באוקטובר 2008 פרסם סליפקין מאמר בשם "להגנת מתנגדיי", שבו הוא מכיר בכך שיש בסיס הגיוני לאיסור על ספריו בקהילות מסוימות.