google/wiki40b huggingface dataset:
פון דו גאר

היסטוריה

לאורך זמן מקובלת הייתה הסברה שהפון דו גאר נבנה בידי מרקוס ויפסניוס אגריפס, חתנו ויד ימינו של הקיסר אוגוסטוס, בסביבות שנת 19 לפנה"ס. אולם ממצאים ארכאולוגיים חדשים יותר מצביעים על האפשרות שהגשר נבנה מאוחר יותר, בסביבות מחצית המאה הראשונה - עשרות שנים לאחר פטירתו של אגריפס. הגשר נבנה כחלק ממערכת הולכת מים באורך 50 ק"מ, ממעיינות בקרבת העיר אוזס אל העיר נמאסוס (נים).
הגשר מדגים את מיטב היכולות ההנדסיות של הבנאים הרומיים. בנייתו נעשתה בבנייה יבשה, ללא כל שימוש במלט. אבני הגשר, בחלקן אבני ענק במשקל של עד 6 טונות, נחצבו ונחתכו להתאמה מושלמת בהרכבה זה לזה ללא שימוש בחומרי חיבור. מערכת מורכבת של גלגלות ומסועים שימשה להרמת אבני הבניין למקומן, ומערכת פיגומים תמכה במבנה בעת בנייתו. עדויות לאמצעים הנדסיים אלה ניתן למצוא במבנה הגשר עד היום, בדמות בליטות וחריצים בתמוכותיו. מניחים שבניית הגשר ארכה כשלוש שנים, והעסיקה קרוב לאלף פועלים.
עם השלמתה של אמת המים נתאפשרה אספקת המים לעיר נמאסוס, והמערכת הובילה 20,000 מ"ק של מים ביום, שהוזרמו לאורך 50 ק"מ בשיפוע מתון של 34 ס"מ לק"מ (1:3,000). הפרש הגובה בין נקודת המוצא של המים לבין יעדה אינו עולה על 17 מטרים.
למן המאה הרביעית לספירה הוזנחה תחזוקת הגשר, ומשקעי עפר ולכלוך מילאו כשני שלישים מנפח מוביל המים שבראש המבנה. במאה התשיעית הפכה אמת המים לבלתי שמישה, ותושבי האזור החלו לעשות שימוש משני באבני קצות הגשר. עם זאת, רוב רובו של מבנה הגשר השתמר באופן מרשים.
מימי הביניים ועד המאה ה-18 שימש המבנה כגשר רגיל למעבר רגלי בין שתי גדות הנהר. ב-1295 הונהגה גביית אגרה מחוצי הגשר. עמודי הקומה האמצעית הוצרו כדי לאפשר דרך רחבה יותר בקומה הראשונה שנשאה אותה, אך שינוי זה העמיד בסכנה את יציבותו של המבנה, ולכן ב-1702 שוקמו עמודי הקומה האמצעית לרוחבם המקורי. ב-1743 נבנה גשר חדש בצמוד לקשתות הקומה התחתונה כדי לאפשר תנועה בין שתי גדות הנהר במבנה ייעודי לנושא, והגשר המקורי שוקם והחל להוות אטרקציה תיירותית. באמצע המאה ה-19, בתקופת מלכותו של נפוליאון השלישי, נערכו עבודות שיקום נוספות במבנה.
איכות הבנייה הגבוהה של הפון דו גאר הפכה אותו לתחנת לימוד קבועה במסעותיהם המסורתיים של צוערי הבנאים המומחים של צרפת ברחבי המדינה, המתקיימים מאז ימי הביניים במסגרת ארגונם "קומפניון דו טור דה פראנס". רבים מהם הותירו את רישומיהם על אבני המבנה, ואלה מצטרפים לסימוניהם של הבנאים הרומאים המקוריים שנגעו לאופן הצבת האבנים במבנה.
ב-1985 צורף הפון דו גאר לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. ב-1998 ניזוקה קשות סביבת הגשר בשטפונות שפקדו את האזור, והכביש המוביל אל האתר הוצא מכלל שימוש יחד עם מתקנים הסובבים את הגשר; אך הגשר המסיבי עצמו, הניצב על תילו מזה למעלה מאלפיים שנה, לא סבל נזקים משמעותיים. בשנת 2000 הושלמו עבודות שיפוץ נרחבות של מתחם האתר, שבוצעו בשיתוף פעולה בין ממשלת צרפת, רשויות השלטון המקומי באזור ואונסק"ו. העבודות כללו פיתוח סביבתי ואדריכלות נוף, הקמת מרכזי מבקרים בשתי גדות הנהר, ופתיחת מוזיאון העוסק בהיסטוריה של האתר. במיזם הושקעו 32 מיליון אירו, השקעה שעוררה ביקורת הן בשל גובהה והן בטענה כי הפיתוח פוגע ביופיו הטבעי של המקום. כיום מבקרים במקום מעל מיליון איש בשנה. בשנת 2004 הוענק לו מעמד של אחד מהאתרים הגדולים של צרפת.
היידי תומאס

ביוגרפיה

תומאס נולדה באזור גרסטון בעיר ליברפול שבלנקשייר. היא למדה אנגלית באוניברסיטת ליברפול. ב-1985 זכתה לתשומת לב בבריטניה כשהוענק לה פרס ג'ון ויטינג עבור המחזה שכתבה "Shamrocks And Crocodiles". בעונת 1987/88 הוצג המחזה "אינדיגו" על ידי הלהקה השייקספירית המלכותית. יצירות נוספות שלה לתיאטרון הן "Some Singing Blood" שהועלה בתיאטרון רויאל קורט בלונדון, והעיבוד למחזה מאת איבסן "האישה מן הים" שהוצג בלונדון ובאוסלו בתיאטרון הלאומי של נורווגיה. ב-2010 הועלה המחזה "House of Special Purpose" בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר.
תומאס כתבה עיבודים של ספרים לקולנוע ולטלוויזיה בהם הסרט "אחוזת אהבה" (I Capture the Castle) משנת 2003, והעיבוד הטלוויזיוני לספר "מאדאם בובארי" משנת 2000. ב-2007 הייתה היוצרת הכותבת והמפיקה בפועל של הדרמה התקופתית "Lilies" של רשת ה-BBC. עוד כתבה את התסריט לשתי העונות של הסדרה "קרנפורד" על פי רומנים מאת אליזבת גאסקל, ותסריט על פי רומן "נעלי בלט" מאת נואל סטריטפילד.
ב-2010 הייתה תומאס הכותבת והמפיקה בפועל של הסדרה "על אדונים ומשרתים", הגרסה המחודשת של סדרת הדרמה הוותיקה על באותו שם משנות השבעים של המאה העשרים. ב-2011 כתבה את התסריט והייתה שותפה להפקה של הסדרה "מיילדת", עיבוד לטרילוגיית הספרים מאת ג'ניפר וורת'. פרק הבכורה של הסדרה שודר בינואר 2012 ב-BBC1, ורשם שיא בנתוני הצפיה של הערוץ. העונה השנייה והשלישית שודרו בשנים שאחר כך. בפברואר 2014 פורסם שה-BBC הזמין פרק ספיישל לחג המולד ועונה רביעית לסדרה.
במרץ 2008 זכתה תומאס בפרס הכותבת הטובה ביותר של האגודה המלכותית לטלוויזיה  על הסדרה "קרנפורד". באפריל 2008 קיבלה את פרס הכותבת הטובה ביותר מטעם Broadcasting Press Guild על עבודתה ב"קרנפורד", "נעלי בלט" וב-"Lilies". עוד הייתה מועמדת על "קרנפורד" לפרס באפט"א לטלוויזיה ולפרס אמי לבידור בפריים טיים. בנובמבר 2008 זכתה תומאס בפרס הסדרה הטובה ביותר של גילדת הסופרים של בריטניה עבור "קרנפורד". ב-2011 הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים על הסדרה "על אדונים ומשרתים". בדצמבר 2012 קיבלה את הפרס השנתי Technicolor Writing Award של "נשים בקולנוע ובטלוויזיה" על תרומתה לתחום.
בינואר 2015 הועלתה הפקה חדשה של המחזמר "ג'יג'י" בעיבודה של תומאס במרכז קנדי ואחר כך בברודוויי.

חיים אישיים

תומאס נשואה לשחקן סטיבן מקגאן שמגלם את הדמות של ד"ר טרנר בסדרת הטלוויזיה "מיילדת". לבני הזוג יש בן בשם דומיניק.
שמעיה אנג'ל

שמעיה אנג'ל (12 בדצמבר 1952 - 9 במרץ 2004) היה עבריין סמים ורכוש ורוצח ישראלי שנידון לשני מאסרי עולם.

ביוגרפיה

בינואר 1971, והוא בן 18, נעצר עם שניים נוספים בחשד למעשי שוד. פרקליטם טען שאינם אחראים למעשיהם והשלושה נשלחו להסתכלות.
בפברואר 1971 נידון לחצי שנת מאסר על גניבת קטנוע.
באפריל 1971 ניסה להימלט מכלא תל מונד. בינואר 1972 נידון על כך למאסר שנה בנוסף ל-7.5 שנים שנגזרו עליו בינתיים.
ב-1976 הואשם אנג'ל בהשתלת אקדח תופי יחד עם העבריין גד "שץ" פלום ועוד שני עבריינים ונידון לתקופת מאסר קצרה.
בינואר 1977 הסכימו השלטונות לקצר שליש מתקופת מאסרו, בתמורה לכך שיסע לאנגליה ולא יחזור עד תום התקופה. כעבור שנתיים חזר לישראל, החל בעסקאות סמים והפך לנרקומן בעצמו. שמו נקשר לרציחות של העבריינים שמעון (ציצון) גילקרוב, יעקב (יעובה) אברהם ורבים נוספים, אולם מעולם לא נאשם ברציחות הללו. בשנת 1980 הכיר את שרה אנג'ל במועדון ה"פיקוקס" בתל אביב ונישא לה כעבור 3 חודשים.
בשנת 1982 הואשם יחד עם אשתו והעבריין חיים שושן ברצח כפול של סוחרי הסמים שולמית שלי ומישל נחמיאס ונידון לשני מאסרי עולם. לאחר שחשד שחיים שושן הולך להפוך לעד מדינה נגדו, רצח אותו בין כותלי הכלא בעזרת חבריו הרצל אביטן ויעקב שמש. הפזמונאי יענקל'ה רוטבליט שסיקר את המשפט לעיתון "חדשות" כתב על הזוג אנג'ל את השיר "רחבת הריקודים". 
בשנה החמישית למאסרו בכלא התגרש מאשתו שרה אנג'ל, שבינתיים כבר זוכתה מהאישום ברצח ושוחררה. בשנת 1989 הכיר את נעמי קדוש ונישא לה ב-1991 ובשנת 2001 נולדה להם בת. 
ביוני 2003 התגלה סרטן ריאות בגופו של אנג'ל. בשל מצבו הסופני הוא שוחרר מהכלא למעצר בית ומת מהמחלה ב-9 במרץ 2004.
הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
ולוול פסטרנק

ביוגרפיה

פסטרנק נולד בטורונטו שבקנדה, להורים שהיגרו לקנדה מפולין ב-1930. לאחר שקיבל חינוך יהודי מסורתי בעירו, נשלח ללמוד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק. שנה לפני שנסמך לרבנות עזב את האוניברסיטה ועבר ללמוד בבית הספר ג'וליארד. בנוסף, קיבל תואר מוסמך בחינוך מוזיקלי באוניברסיטת קולומביה. לאחר מכן, עבד מספר שנים כמורה לזמרה בבתי ספר יהודיים, מנצח מקהלות ומרצה לחזנות. בהמשך שב לאוניברסיטת קולומביה ללמוד לדוקטורט.
בשנת 1971 ייסד את הוצאת Tara (שם ההוצאה נגזר משמה של בתו עטרה), ובה הוציא מגוון פרסומים של מוזיקה יהודית: יצירות חזנות, אנתולוגיות של מוזיקת כליזמרים, וכן מלחינים מודרניים של מוזיקה יהודית כמו שלמה קרליבך.
נפטר ב-11 ביוני 2019, בעקבות דום לב שבו לקה במאי 2019, ממנו לא התאושש.
הותיר אחריו את רעייתו, גולדי לבית גרבר, שני בנים, שלוש בנות ונכדים.
אוסיפ זאדקין

חייו

נולד בשם יוסל ארונוביץ' צדקין בעיר ויטבסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לאם סקוטית ואב יהודי.
לאחר השלמת לימודיו בבית ספר לאמנות בלונדון, התיישב זאדקין בפריז ב-1910. שם הוא לקח חלק פעיל בתנועת הקוביזם, שהייתה רווחת באותה תקופה. מאוחר יותר הוא פיתח סגנון משלו, המושפע מאד מן האמנות האפריקאית. במלחמת העולם הראשונה שירת כחובש בצבא צרפת, ונפצע בפעולה. בעת מלחמת העולם השנייה עקר לאמריקה. יצירתו המוכרת ביותר היא כנראה "העיר ההרוסה" (1953) – מצבת זיכרון לזכר הרס מרכז העיר רוטרדם שבהולנד על ידי חיל האוויר הגרמני ב-1940.
זאדקין לימד אמנות בבית ספר לפיסול משלו. הוא נפטר בפריז ב-1967, נקבר בבית הקברות מונפרנאס.
מוזיאון זאדקין שבפריז, הנמצא בביתו הפרטי, מוקדש לשלל יצירותיו. חלק מיצירותיו מוצגות בישראל.
Alive (שיר של ג'ניפר לופז)

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי לופז, כריס ג'וד וקורי רוני, והופק על ידי רוני גם כן, ודני שיי. השיר זכה לביקורות מעורבות מצד מבקרי המוזיקה, חלקן היו חיובית, חלקן היו חלוקות. בנוסף לכך, אתרים רבים כגון אנטרטיינמנט ויקלי, סיקרו את השיר.
לבסוף, הוחלט כי השיר יצורף למיני-האלבום שיצא באותה תקופה, The Reel Me, והקליפ של השיר צורף למהדורת די וי די, שיצאה ביחד עם מיני-האלבום.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שצולם לשיר הועלה לערוץ ה-Vevo של לופז בשנת 2018. בקליפ נראית לופז, באולפן הקלטות, כשהיא שרה את השיר, ומיקרופון לצידה. בין לבין ניתן לראות את לופז עם בן זוגה, מקיימים שגרת יום יום, ולבסוף פוצחים בריב שגורם ללופז לחטוף את ילדתם, ולברוח מן הבית.
ריכרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג השישי

ביוגרפיה

ריכרד נולד ב-29 באוקטובר 1934 בגיסן, לגוסטב אלברכט, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג החמישי ולמרגריט פושה, בתם של שארל לואי פושה, דוכס אוטרנטו והרוזנת מדלן דאגלס. הוא למד יערנות באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת גטינגן, ולאחר מכן עבד כיערן בשירות מדינת נורדריין-וסטפאליה.
ב-3 בפברואר 1968 התחתן ריכרד עם בנדיקטה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק ואינגריד, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו שלושה ילדים. בני הזוג בילו את זמנם בעיקר בגרמניה, בעוד בדנמרק בילתה בנדיקטה כרבע מזמנה. ביולי 2003 עבר ריכרד טיפול בסרטן הערמונית, ובהמשך עבר טיפולים לסרטן העור. ב-13 במרץ 2017 הוא מת במפתיע בברלבורג, ובנו גוסטב, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג השביעי ירש את תאריו.
קינגסמן (זיכיון)

סדרת קומיקס

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

השירות החשאי

הסרט הראשון בסדרה מתרחש בתקופת זמן של שנתיים מ-2014 עד 2015 ומגולל את סיפורו של גארי "אגזי" אנווין, שנכשל במבחני הקבלה לחיל הנחתים הבריטי ונקרא על ידי הארי הארט להתגייס לארגון הקינגסמן, סוכנות ביון חשאית שבה שירת אביו המנוח של אגזי. הארט מצרפו למשטר האימונים של הסוכנות על מנת להפוך אותו לסוכן מן המניין ולהתמודד נגד מזימותיו של מיליארדר בשם ריצ'מונד ולנטיין, שעלולות לסכן על שלום העולם.

מעגל הזהב

הסרט השני מתרחש בתקופת זמן של שבוע אחד. כאשר מטה הקינגסמן נהרס במבצע חבלה, סוכניו חושפים ארגון ריגול מתחרה בארצות הברית בשם "סטייטסמן" שקושרים עמם קשר במטרה להביס אויב משותף.

סרט שלישי בסדרה

הסרט השלישי אמור להמשיך את הרפתקאות שני הסרטים הקודמים והוא בשלבי הפקה.

אנשי המלך

סרט ספין-אוף בשם The King's Man מהווה סרט פריקוול שיגולל את סיפור לידתה של סוכנות קינגסמן.

סטייטסמן

סרט ספין-אוף נוסף מתוכנן לתאר את קורותיה של סוכנות "סטייטסמן" האמריקנית.

סדרת טלוויזיה

במאי הסרטים ויוצר הזיכיון מתיו ווהן אישר לאחר שייסד אולפני סרטים משלו כי הוא מתכנן להפיק סדרת טלוויזיה בת 8 פרקים אודות סוכנות קינגסמן.
יוסיפון (ספר)

יוסיפון הוא שמו של חיבור בעברית הסוקר את ההיסטוריה של עם ישראל בתקופת בית שני עד למרד הגדול. על פי החוקרים, חובר הספר או נערך בשנת 953 לספירה, באחת מערי דרום איטליה, והוא עיבוד של התרגומים הלטיניים של כתבי יוסף בן מתתיהו (המכונה ביוונית: יוספוס), המכונים "פסאודו-הגסיפוס" (על שם שגיאת תעתיק שזיהתה את יוספוס עם הגסיפוס, אחד מההיסטוריונים הקדומים של הכנסייה שהעיבוד יוחס לו), וליקוט של מקורות נוספים.

מקורותיו של הספר

המחבר האנונימי מציין כי הוא מעתיק מחיבוריו של יוסף בן מתתיהו, אותו הוא מכנה בשיבוש "יוסף בן-גוריון", ובכתבי היד המאוחרים שובשו דברי המחבר, והחיבור יוחס ל"יוסף בן-גוריון" עצמו (ובתולדות יהודי המרד הגדול בסוף ימי בית שני אכן היה מנהיג ששמו יוסף בן-גוריון), ובשל כך המחבר אף זוהה במשך הדורות עם התנא רבי יוסי הכהן. מלבד התרגום לעברית נעשו בעריכת ספר יוסיפון מאמצים להתאים את תיאוריו של יוסף בן מתתיהו לדברי חז"ל.

היחס לספר

החיבור היה נפוץ בקרב חכמי אשכנז וצרפת, פרשני המקרא ופרשני התלמוד, ואף בקרב חכמים לא-יהודיים, וכבר בימי הביניים הוא תורגם לערבית ולשפת געז. 
הרב דוד גנז, תלמידם של הרמ"א והמהר"ל, מסכם את ידיעות בני זמנו (המאה ה-16) על ספר יוסיפון:
"יוסף בן גריון הכהן, ממיוחסי ושועי הכהנים שבירושלים ומשוח מלחמה. הוא חבר את ספרו אחר חורבן הבית ואם מקצת דבריו נראים קצת כסותרין את דברי רז"ל ... תדע מאחר שזה האיש היה גדול בחכמה ובתבונה איש צדיק וישר והוא קודם בזמן מחכמי הגמרא כמה מאות שנה. ראה את כל הנעשה בימיו, על כן אין אנו מחזיקים אותו לסופר בלתי נאמן, ומפני זה אנשים חכמים וידועים הלמו יחד סיפוריו וסיפורי חז"ל, באופן שאין דבריהם יהיו סותרים זה לזה."
— "צמח דוד", חלק א', סימן תתכ"ט
בזכות סגנונו הרבני, זכה הספר ללגיטימציה מסוימת כספרות יהודית מסורתית. מיכה יוסף ברדיצ'בסקי מתאר ברשימת זיכרון ('בדרך רחוקה'. נכלל בזכרונותיו 'מערפילי הנוער') כיצד נחשף לספר יוסיפון בילדותו בעיירה יהודית מסורתית בתחום המושב, ועד כמה השפיע עליו הספר. ברדיצ'בסקי מצא בספר שבחים לגבורה הירואית של יהודים בקרב, ומצא בכך אנטיתזה לנטייה מסורתית של היהדות הרבנית ה'גלותית'. אולי כהד לכינויו של המחבר הימי-ביניימי או לדמות הגיבור בן התקופה המתוארת בספר (יוסף בן גריון), החליט ברדיצ'בסקי המבוגר לעברת גם את שם משפחתו שלו ל'בן גריון'.

שינויים

אחרית גורלם של הסיקריים במצדה זכתה לתיאור שונה לחלוטין בספר יוסיפון מאשר ב"מלחמת היהודים" של יוספוס, והפסאודו-הגספוס של כתביו. מחד, מתאר יוספוס התאבדות המונית של מתבצרי מצדה ומאידך, ספר יוסיפון בוחר לאמץ את המודל הקלאסי-יווני בתארו את אחריתם של נאמני אלעזר בן יאיר כמוות אציל של גיבורים בקרב בשילוב דימויים של פולחני קורבן מרטירולוגיים. הבדל עקרוני נוסף בין שני החיבורים הוא ההקשר המתקיים בין הפסקה הראשונה של ספר יוסיפון הנפתחת במילים 'ויהי אחר הדברים האלה...' ובין סיפור העקדה בבראשית כ"ב, הנפתח אף הוא באלו המילים, הקשר שלא קיים בחיבורו של יוספוס.
הר יוסיפון נקרא כך על שם הספר.

מהדורות

הספר יצא במהדורה אקלקטית על ידי החוקר דוד פלוסר. מהדורה מדעית אקלקטית משמעותה ליקוט קטעים שונים מכתבי יד שונים בשאיפה ליצור מסמך הקרוב ביותר לטקסט המקורי. שנתיים לפני שנסתיימה העבודה על המהדורה המדעית, נמצא כתב יד קדום של המגילה הקרוב למהדורתו של פלוסר.
רובה הנרי

רובה הנרי היה רובה מהפכני שפותח במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. הוא נחשב לרובה הרב-כדורי הראשון והיה בעל קצב אש של 15 כדורים בדקה.
ייצור רובה החל בשנת 1860 והופסק בשנת 1866. בתקופה זו נוצרו כ-14 אלף רובים.
לאחר מכן פותח מרובה ההנרי דגם מתקדם יותר, רובה וינצ'סטר, סמל המערב הפרוע. הטעינה בו הייתה פשוטה יותר, והוא כוסה עץ כדי שיהיה אפשר להחזיקו גם כשהוא מתחמם. מהירות הירי הייתה גבוהה יותר.
בסיפוריו של הסופר המפורסם, קרל מאי, אבטיפוס של הרובה ניתן ל"יד הנפץ" על ידי חברו הנרי שפיתח את הנשק. הרובה ממלא תפקיד חשוב בעלילות ספריו של מאי.
הבולים של מרידה (ונצואלה)

בעיר מֶרִידָה, בירת מדינת מֶרִידָה שבמערב ונצואלה, הונפק בשנת 1881 בול דואר מקומי, אשר נועד לשלם עבור שירות דואר מקומי, שחיבר את תושבי העיר עם נתיבי שירות הדואר הממלכתי של ונצואלה.

הרקע להנפקת הבול

בשנת 1881, החליטו חברי "אגודת בּוֹלִיבָר" ("La Sociedad Bolivar") בעיר מֶרִידָה להתארגן לקראת ציון יובל המאה להולדתו של סִימוֹן בּוֹלִיבָר, אשר נודע בכינויו: "המשחרר" ("El Libertador"), בשל פועלו לשחרור רבות ממדינות דרום אמריקה מעול השלטון הספרדי. אנשי "אגודת בּוֹלִיבָר" החליטו לשפץ את עמוד ההנצחה שהוקם בעיר, כארבעים שנה קודם לכן, והתבלה עם הזמן. בּוֹלִיבָר נולד בשנת 1783, כך שלרשות חברי האגודה עמדו שנתיים על מנת לגייס את הכספים הדרושים למימון הפעילות.
באותה העת לא פעל שירות דואר בעיר מֶרִידָה. אחד מנתיבי שירות הדואר הממלכתי של ונצואלה עבר בצומת דרכים, שהיה ממוקם במרחק מה מן העיר. כל אדם, אשר היה חפץ לשלוח מכתב, נאלץ ללכת אל הצומת ולהמתין לשליחי הדואר שיעברו במקום. חברי האגודה החליטו לנצל מצב זה לטובתם, ולייסד שירות דואר מקומי, אשר יוביל באמצעות שליח מיוחד את דברי הדואר מן העיר אל הצומת הקרוב. מהצומת עתיד היה הדואר לעבור לטיפול שירות הדואר הממלכתי. תמורת שירות זה, גבו אנשי "אגודת בּוֹלִיבָר" סכום של סֶנְטִימוֹ אחד עבור כל מכתב.
כדי לאפשר את התשלום, ולפרסם בעת ובעונה אחת את מטרת האגודה: ציון יובל המאה להולדת בּוֹלִיבָר, החליטו חברי האגודה להדפיס בול דואר מקומי מיוחד עבור השירות.

הנפקת הבול

במרכז הבול שעיצבו חברי האגודה שובץ כוכב בן שישה חודים, אשר קיבל את הכינוי "כוכב היובל" ("Estrella del Centenario"). מימינו ומשמאלו של הכוכב נרשם הערך הנקוב: "סֶנְטִימוֹ אחד" ("Un Centimo"). מעל הכוכב נרשמה מטרת ההנפקה: "יובל המאה" ("Centenario"), ומתחתיו נרשם שמה של העיר "מֶרִידָה" ("Mérida").
הבול הודפס בשיטת דפוס אבן, בבית הדפוס של חוּאַן דֶה דְיוֹס פִּיקוֹן גְרִייֶה ("Juan de Dios Picón Grillet"), אשר נמנה עם חברי האגודה. מרבית הבולים הודפסו על נייר לבן, אם כי שרדו גם שני עותקים של הבול אשר הודפסו על נייר חום.

החתמת הבול

בעת השימוש בבולים אלו, הם הוחתמו בחותמת ביטול עגולה. הדיו בה נעשה שימוש דאז הכילה חומר מאכל; עובדה זו גרמה לכך, שכל הבולים המשומשים ששרדו עד ימינו אלה נחשבים פגומים במונחי בולאות.

פעילות הדואר המקומי של מֶרִידָה

מעט מאוד ידוע על היקף הפעילות של הדואר המקומי במֶרִידָה. השירות פעל מספר חודשים, וקיימות עדויות אודות בולים משומשים, מהן ניתן ללמוד כי אכן נעשה שימוש בשירות המקומי הזה. כמו כן, ידוע כי חברי "אגודת בּוֹלִיבָר" הצליחו לשפץ את עמוד הזיכרון, לשם הנצחת זכרו של סִימוֹן בּוֹלִיבָר, אולם לא ידוע איזה אחוז מהתקציב, אשר הוקצה לביצוע השיפוץ הושג באמצעות הפעלת שירות הדואר המקומי.

מעמד בול מֶרִידָה בקרב האספנים

הבול, שהונפק בעיר מֶרִידָה, נחשב בול דואר מקומי. ככזה, הוא אינו מקובל על מרבית אספני הבולים, המתמקדים באיסוף בולים אשר הונפקו עבור שירותי הדואר הממלכתיים בלבד. הבול אינו מופיע בקטלוגים העולמיים הרגילים, אלא רק בקטלוגים המתמחים בבולים מקומיים.
העובדה שעל הבול רשומה המילה "יובל המאה" הופכת אותו, לדעת חלק מן האספנים, לאחד מבולי הזיכרון המוקדמים ביותר שהונפקו בעולם.
הצי הגדול

הצי הגדול (באנגלית: The Grand Fleet) היה כינויו של הצי הבריטי העיקרי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הצי הגדול הורכב בשנת 1914 מצירוף של הצי האטלנטי והצי המקומי הבריטי, וכלל כ-35 עד 40 ספינות מערכה עיקריות, וסדר כוח כולל של כ-150 ספינות בסך הכל.
מקימו ומפקדו הראשון של הצי הגדול היה האדמירל סר ג'ון ג'ליקו, ובסיס האם שלו נקבע בסקפה פלו אשר באיי אורקני, סקוטלנד. בהמשך הועבר לרוסית' בלשון הים של פורת'. בדצמבר 1916 החליף את ג'ליקו האדמירל סר דייוויד ביטי.
הצי הגדול נטל חלק רק בקרב גדול אחד במהלך המלחמה והוא קרב יוטלנד שהסתיים ללא הכרעה ברורה של הצד המנצח. בתום מלחמת העולם הראשונה פורק הצי הגדול ורובו הפך לבסיסו המחודש של הצי האטלנטי.
אטריות קדאיף

אטריות קדאיף הן אטריות דקיקות העשויות מבלילת קמח ומים אשר נמזגת דרך מסננת על גבי מגש מתכת עגול ולוהט בבישול קצר מאוד ומשמשות כבסיס להכנת קינוחים מזרח-תיכוניים ומאכלים אחרים. מקור האטרייה הוא טורקי והוא היה נפוץ בגבולות האימפריה העות'מאנית בשמו הטורקי "קדאיף". נוכח טעמן הנייטרלי של האטריות הן משמשות להכנת מאכלים מתוקים או מלוחים, ובהם: בקלאווה, כנאפה, כמצע לעוגות, כקישוט להגשת תבשילים שונים ועוד.
כיום אטריות הקדאיף מיוצרות בהליך תעשייתי ביוון ובחלק ממדינות המזרח התיכון והן נמכרות בשווקים באריזות אטומות המיועדות לאחסון בדרך כלל בהקפאה אשר שומרת על פריכותן.
סמל פרגוואי

סמל פרגוואי (בספרדית: Escudo de Armas) הוא סמל עגול אדום על רקע לבן. בתוך הסמל מופיע הכיתוב "רפובליקת פרגוואי" בספרדית (República del Paraguay), סביב סמל שבשמאלו ענף דקל ירוק ובימינו ענף עץ זית הקשורים זה לזה בתחתית הסמל. במרכז הסמל מופיע כוכב זהוב בן חמישה קצוות.
הסמל עוצב לראשונה בשנת 1820 עת שלט בפרגוואי הדיקטטור חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה.
שינוי שם

בעקבות הגירה

הגירה למדינה חדשה, ששפתה שונה משפת האם של המהגר, מביאה פעמים רבות לבחירת שם חדש התואם את המקובל במדינה החדשה, כחלק מתהליך ההתאקלמות בה. בישראל, ששפתה העיקרית היא עברית, קרוי המעבר לשם עברי בשם עברות.

בעקבות שינוי מרצון

אנשים רבים משנים את שמם, אם מטעמים של רצון בשם שונה או מודרני יותר, אם מרצון להתנער משם שאינו נאה בעיניהם, אם כחלק מתהליך של שינוי מגדרי ואם בעקבות היוועצות באנשים הנתפשים בעיניהם בעלי סמכות או ידע בנושא, כמו רבנים או נומרולוגים, ומתוך אמונה ששינוי השם יביא לשינוי בגורלם. חוק השמות מתיר לכל אדם מעל גיל 18, שאינו נדרש לאפוטרופוס, להגיש בקשה לשינוי שמו. מי ששינה את שמו אינו יכול לשוב ולשנותו פעם נוספת בתוך שבע שנים מרגע אישור השינוי האחרון, אלא באישורו של שר הפנים.

שינוי שם כסגולה ביהדות

שינוי שם או הוספת שם נהוג לעיתים ביהדות בעיקר כסגולה לאדם חולה. מקור המנהג מהתלמוד הבבלי במסכת ראש השנה. רבי יצחק מצוטט שם כאומר שאחד מהדברים ש"קורעים" גזירה רעה הנגזרת על האדם הוא שינוי השם. גם ספר הזוהר מסביר כי שמו של האדם הוא הגורם לכל הדברים שקורים לו, ולכן כשאדם נקלע למצוקה משנים את גורלו באמצעות שינוי השם.
סיבות שונות מהוות סיבה לשינוי השם, הסיבה העיקרית והנפוצה היא החלפת שמו של אדם חולה, או הוספת שם נוסף לשמו. כך מצינו כבר בתנ"ך, שם אלוהים מצווה את אברהם, לפני שנולד לו בנו יצחק, שיחליף את שמו מאברם לאברהם, ועל ידי כך ישתנה מזלו ויוכל להוליד ילדים. במדרש נכתב על כך: "אברם אינו מוליד - אברהם מוליד; שרי אינה יולדת - שרה יולדת." (מדרש קהלת, פרשה ה'). 
סיבה נוספת להחלפת שם מופיעה ברמב"ם כאחד מדרכי התשובה לאדם שחטא: "מדרכי התשובה... ומשנה שמו, כלומר: אני אחר ואיני אותו האיש שעשה אותן המעשים, ומשנה מעשיו כולן לטובה ולדרך ישרה..." (משנה תורה לרמב"ם, הלכות תשובה, פרק ב', הלכה ד').
להלכה מובא ברמ"א:
נהגו לברך חולים בבית הכנסת לקרא להם שם חדש כי שנוי השם קורע גזר דינו
— שולחן ערוך, יורה דעה, סימן של"ה, סעיף י'
נהוג להוסיף שם בעל משמעות; לדוגמה לחולה מוסיפים את השם "חיים" כרמז שיחיה, או "רפאל" מלשון רפואה, או "חיה" וכדומה, זאת על פי המובא האר"י כתב שהשם הניתן לתינוק על ידי הוריו אינו אקראי, אלא זה השם ששם אלהים בפיהם: "נמצא כי כאשר נולד האדם, וקורין לו אביו ואמו שם אחד העולה בדעתם, אינו באקראי ובמזדמן כי הקב״ה משים בפיו השם ההוא, המוכרח אל הנשמה ההיא, כמו שאמר הכתוב אֲשֶׁר-שָׂם שַׁמּוֹת בָּאָרֶץ" 
בחיד"א בספרו "סנסן ליאיר", כתב כי שינוי השם ייעשה על ידי חכם וירא שמים, ובכוונה. בספר תולדות אדם וחוה לרבנו ירוחם מופיע סדר שינוי השם הכולל: פסוקים, פרקי תהילים, תפילות שונות בעברית ובארמית ותקיעת שופר, כל זאת בספר תורה פתוח ובמניין אנשים.
הצלצול

העלילה

העלילה נפתחת בשתי נערות הדנות באירועי השבוע החולף, אותו בילתה אחת מהן, קייטי (אמבר טמבלין), בבקתה בהרים עם חברים. במהלך השיחה מתעורר דיון על קלטת וידאו מוזרה לכאורה. הנערה השנייה, בקה (רייצ'ל בלה), טוענת כי מי שצופה בקלטת זו מקבל שיחת טלפון, בה אומר לו קול 'שבעה ימים'. בדיוק שבעה ימים לאחר הצפייה בקלטת הצופה מת. קייטי מספרת בבהלה כי היא צפתה בקלטת בסוף השבוע, בדיוק שבוע לפני כן. לאחר שורה של אירועים בלתי מוסברים, הכוללים טלוויזיות הנדלקות מעצמן והופעת בריכות מים, קייטי נהרגת בצורה בלתי מוסברת ובקה חברתה מאבדת את שפיותה.
לאחר מכן מוצגת דודתה של קייטי, רייצ'ל קלר (נעמי ווטס), עיתונאית הגרה בסיאטל. בנה, איידן (דייוויד דורפמן), היה בן דודה של קייטי וחברה הטוב, ונראה שהוא רגיש להתרחשויות על טבעיות. בהלוויתה של קייטי, רייצ'ל פותחת בחקירת סיבת המוות שלה, ומגלה את קיום הקלטת. חקירתה מובילה אותה לבקתה בהרים, בה היא מוצאת את הקלטת וצופה בה. היא מראה אותה לאביו של איידן, נוח (מרטין הנדרסון), ואיידן צופה בה מספר ימים מאוחר יותר.
כעת פונה רייצ'ל לחקור את הקלטת עצמה, המכילה סדרה של תמונות בשחור-לבן, מטרידות ואקראיות לכאורה. בעזרת חקירת תמונות אלו לומדת רייצ'ל על קיומה של נערה בשם סמארה מורגן (דייוי צ'ייס), שאומצה על ידי זוג שרצח אותה מאוחר יותר, מכיוון שהאמינו שגרמה לשגעונה של אם המשפחה ולמותם של מספר סוסים. רייצ'ל מגיעה לאתר מותה של סמארה בתחתיתה של באר. רייצ'ל מדווחת לרשויות על מיקום הגופה, וסמארה מובאת לקבורה הולמת, ובכך, לכאורה, נשמתה מוצאת מנוחה.
אולם בעוד שנראה שהכל חזר לשגרה, נוח נמצא מת בדיוק שבעה ימים מיום צפייתו בקלטת. רייצ'ל ואיידן מבינים שהדרך היחידה להימלט מסמארה לאחר צפייה בקלטת היא ליצור עותק של הקלטת ולהראותו למישהו אחר, ובכך להמשיך את המעגל.
ניתן לראות באלמנט ההעתקה של הקלטת כהתנהגות נגיפית - הנגיף משמר את עצמו על ידי הדבקה.
שרגא פייבל קנול

שרגא פייבל (פייבוס) קנול (Phoebus Knoll; ט"ז בחשוון תר"פ, 9 בנובמבר 1919 - כ"א בשבט תשע"ב, 14 בפברואר 2012) היה איש עסקים, מלונאי ופילנתרופ ישראלי.

ביוגרפיה

קנול נולד בווינה כבן הזקונים של צבי ודבורה קנול. משפחה שהיגרה מגליציה לאוסטריה בעקבות מלחמת העולם הראשונה. עם עליית הנאצים לשלטון ולאחר שחוו את מאורעות ליל הבדולח, עזבו בני המשפחה את אוסטריה והיגרו לקראקס, ונצואלה, והיו ממניחי היסודות לקהילה הדתית המקומית. 
קנול זכה להצלחה בעסקיו ולאחר כעשרים שנה עלה מקראקס לישראל והתיישב בתל אביב. בשנת 1964 הקים יחד עם אחיו מנחם מנדל את מלון דבורה ברחוב בן יהודה בתל אביב כמלון יוקרתי כשר למהדרין. שם המלון הנציח את שם אמו דבורה. המבנה, שהיה בשעתו אחד המבנים הגבוהים בתל אביב, זכה לסיקור בכתב העת טיים, שאף הציג תצלום של קריאת התורה בבית הכנסת המהודר שבמלון.
קנול עסק בפעילות פילנתרופית, בין בתחום שירותי הדת: הקמת בתי מדרש וכוללים וסיוע לישיבות, ובין בתחום העזרה לנצרך: חלוקת ערכות מזון לנזקקים מדי חודש בחודשו ועוד. מיזם נוסף שעמד מאחוריו הוא הוצאתו לאור של מהדורת ארבעה טורים השלם בהוצאת מכון שירת דבורה (22 כרכים). המיזם, ההדרת ספר ארבעה טורים על פי כתבי יד, קרס במתכונתו המקורית בהותירו כעשרת אלפים מנויים מאוכזבים. קנול רכש את המיזם ואיפשר את המשך עבודת הההדרה עד לסיום המהדורה ושיווקה. 
פעילות הארגון "בינינו" היא לזכרו של קנול.