google/wiki40b huggingface dataset:
כביש 16 (ירושלים)

תוואי הכביש

הכביש החדש יהווה כניסה מרכזית שנייה לעיר ירושלים ממערב, ויתפצל ממחלף מוצא עד לחיבורו עם כביש בגין. אורך הכביש יהיה 4.7 ק"מ והוא יכלול שלושה נתיבים לכל כיוון ויתחיל ממחלף חדש שיבנה בסיבוב מוצא. הכביש יכלול שתי מנהרות: האחת תחת שכונת הר נוף, והשנייה תחת שכונת יפה נוף ובחלקו המזרחי של הר הרצל. בין שתי המנהרות, יעבור הכביש בגשר מעל נחל רבידה, ושם יבנה מחלף שיחבר אותו עם כביש חדש שיסלל לגבעת שאול. מחלף נוסף יחבר את הכביש לרחוב בייט ליד שכונת רמת בית הכרם.

היסטוריה

התוכניות הראשונות לדרך הוצגו בשנות ה-90 של המאה ה-20. על פי תוכניות אלו הכביש היה אמור להקיף את שכונת הר נוף דרך יער ירושלים, עד נחל רבידה, ושם להיכנס למנהרה מתחת לשכונת יפה נוף עד היציאה לרחוב בייט. תוכנית זו נתקלה בהתנגדות רבה מצד הקרן הקיימת לישראל וגופים ירוקים בגלל הפגיעה הקשה ביער ירושלים ובוטלה בשנת 2000. ביולי 2011 אושרה התוכנית המעודכנת הכוללת מנהרה נוספת ובינואר 2012 הוצגה התוכנית המעודכנת. 
בשנת 2013, לאחר פטירת הרב עובדיה יוסף, הודיע שר התחבורה ישראל כץ כי הכביש החדש, שיעבור מתחת לביתו של הרב בשכונת הר נוף, ייקרא על שמו. ועדת השמות העירונית של עיריית ירושלים, שהתכנסה ב-24 בדצמבר 2017, החליטה כי הכביש ייקרא על שמו של ראש הממשלה לשעבר אריאל שרון.
ב-6 בינואר 2014 אשרה ועדת השרים לענייני פנים ושירותים את התוכנית לסלילת הכביש ותכנונו המוקדם לקראת תחילת ביצועו. בדיקת כדאיות כלכלית שערכו כלכלני משרד התחבורה טוענת כי הכביש עשוי לחסוך למשק הישראלי כ-100 מיליון שקל בשנה הראשונה לפתיחתו ובהמשך לגדול לכ-400 מיליון שקל בשנה. הבדיקה מצאה גם כי הכביש החדש יצמצם את מספר כלי הרכב הנכנסים לירושלים דרך הכניסה המערבית (גינות סחרוב) בכ-30%. מדובר בהפחתה של כאלף כלי רכב בשעה, בשעות השיא בבוקר, לכל כיוון. באפריל 2015 הוחלט על ביצוע הפרויקט בשיטת PPP ופורסם הליך מיון מוקדם לקראת הגשת הצעות למכרז. התוכנית המקורית הייתה לפרסם את מסמכי המכרז עד יולי 2015 לבסוף ההליך הסתיים בסוף אוקטובר 2015. 6 הצעות נמסרו בשלב המקדמי ובאוגוסט 2018 הוכרזה חברת שפיר-פיצרוטי לזוכה במכרז להקמת הכביש. החברה צפויה להתחיל בבניית הכביש בשנת 2019 ולפתחו לתנועה בשנת 2023, זאת לאחר שפתיחת הכביש נדחתה בשל דחיית המועד האחרון להגשת ההצעות במכרז.
במהלך העבודות לסלילת הכביש בוצעה ב-2019 חפירה ארכאולוגית בה נמצא יישוב מהתקופה הנאוליתית בארץ ישראל, אשר מנה בין 2,000 ל-3,000 תושבים.
קומיס (תואר אצולה)

קומיס (רומנית: Cómis) היה תואר אצולה או, ביתר דיוק, משרה או תפקיד ("דְרֶגַטוריה") של אציל ("דְרֶגַטור") בנסיכויות הרומניות. בוולאכיה הוא מוזכר לראשונה בשנת 1415 ובמולדובה ב-1435. ייתכן כי המילה ממקור לטיני (comes stabuli) ואחר כך יווני-ביזנטי (κόμης) עברה דרך שפות סלביות לרומנית,
לתואר היו שלוש דרגות - הקומיס הגדול, קומיס שני וקומיס שלישי.
הקומיס הגדול, בויאר מדרגה שנייה, היה ממונה על אורוות השליט בנסיכויות הרומניות וחבר במועצת השליט. הוא פיקח על האורוות, אבזור הרכיבה, משרתי האורוות, הנפחים שפרזלו את הסוסים ויוצרי ומתקני האופנים למרכבות. כמו כן היה הקומיס הגדול אחראי על מפקד הסוסים, על הובלת הסוסים שנשלחו על ידי השליט לסולטאן העות'מאני, ממונה על כל הטקסים שבו השתתפו סוסי השליט ובמיוחד "טבלה-באשה" (Tavla başa), הסוס שהתקבל כמתנה מהסולטאן. טקסים אלה כללו את המצעדים הצבאיים המסורתיים שנערכו בחג ההתגלות או חג טבילתו של ישו, הנקרא אצל הרומנים "בובוטיאזה", וביום גאורגה הקדוש. הקומיס הגדול היה זכאי לגבות לעצמו תשלום תלת שנתי מכל טחנת קמח המופעלת בזרם מים, ועד 1812 הוא החזיק במונופול הרכישות עבור הצבא. הקומיס הגדול היה הבויאר היחיד מדרגה שנייה, שהיה זכאי לקלפאק עשוי מפרוות צובל, כמו הבויארים מדרגה ראשונה.
תחת הקומיס הגדול היו קומיס שני ("וְטוֹרי קומיס") וקומיס שלישי (טרֶטי קומיס") - הקומיס השני היה בויאר מדרגה רביעית והקומיס השלישי בויאר מדרגה חמישית, כמו כן עובדים זוטרים הקרויים "קומישל" (comişel) (ברבים comişei קומישֶי). בין דמויות היסטוריות ששרתו בתפקיד של קומיס גדול יש לציין בשנים 1511-1510 את ניאגויה בסאראב, לימים שליט ולאכיה. במודלובה מילא, למשל, את תפקיד הקומיס הגדול הכרוניקן מירון קוסטין.
יחסי אנטיגואה וברבודה–מולדובה

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין אנטיגואה וברבודה לבין רפובליקת מולדובה כוננו ב-18 בנובמבר 2011.
על פי המידע שהתקבל מהמטה הלאומי המולדובני לסטטיסטיקה, ב-2015 הייבוא המולדובני מאנטיגואה וברבודה הוערך ב-400 דולר אמריקאי בלבד, לעומתו הייצוא המולדובני לאנטיגואה וברבודה הוערך ב-908,000 דולר אמריקאי. מ-2016 לא נערך סחר רשמי בין שתי המדינות.
אל-יום

אַלְ-יַוּם (בערבית: اليوم) היה יומון מפלגתי ישראלי בערבית, שהיה שופרה של מפא"י וההסתדרות. העיתון התקיים בשנים 1968-1948.

היסטוריה

העיתון נוסד ביפו, באותו בניין ששימש לפני כיבוש יפו את העיתון "פלסטין", שחדל להתקיים. בראשית ימיו הציג עצמו "אליום" כהמשכו של "פלסטין". מבחינה רשמית, מו"ל העיתון הייתה עמותת אלת'קאפה (התרבות) ומשנת 1959 עמותת אליום, אבל בפועל מימן את העיתון היועץ לעניינים ערבים במשרד ראש הממשלה. עד 1958 עורכו הראשי של העיתון היה חבר מערכת "דבר", המזרחן מיכאל אסף, שמשרדו שכן בבניין עיתון דבר ובעיתון התפרסם חומר רב שלא היה אלא תרגום מאמרים מ"דבר". לצידו כיהן כמזכיר המערכת, טוביה שמוש. בראשית ימי המדינה היא אל-יום העיתון היומי היחיד בערבית בישראל. 
לדברי החוקרים מוסטפא כבהא ודן כספי, מטרת העיתון הייתה לחבר את הציבור הערבי למדינת ישראל, להדריך אותו בדמוקרטיה ולנתק אותו מהתרבות הערבית של הארצות השכנות. העיתון הדגיש את היתרונות שבמצבם של ערביי ישראל לעומת אחיהם הנתונים תחת שלטון מוסלמי. בעיתון ניתן אמנם מקום גם למאמרי ביקורת ומכתבים למערכת, אך לצד כל מאמר ומכתב ביקורתי שנדפס פורסמה תגובה מערכתית-ממסדית. בשל נימתו הציונית, המהללת ללא ביקורת את הישגי המדינה וערביי ישראל לא זכה העיתון לאמינות בקרב קהל היעד שלו, לכך נלוו גם ניהול כושל ורמה נמוכה יחסית של כתיבה. תפוצתו בשנת 1958 עמד על כ-700 גליונות. 
בשנת 1958, במטרה להעלות את רמת העיתון, מונה נסים רג'ואן לעורך. בתקופתו עלתה תפוצת העיתון לכ-4000 גליונות. באוגוסט 1960 הוצהר רשמית על שותפות של ההסתדרות בהוצאת העיתון ונעשו שינויים במערכת כדי להכניס יותר עובדים ערבים לעיתון. בין השאר מונה סגן עורך ערבי, סובחי יונס. השינויים נעשו לאור העובדה שהעיתון לא הצליח לחדור מספיק אל הקהל הערבי ורבים מקוראיו היו יהודים. הצעת מפ"ם להרכיב מערכת שתשקף את כל הפלגים להסתדרות נדחתה על ידי במפא"י בטענה שקודם על מפ"ם לסגור את בטאונה העצמאי בערבית, אל-מרסד. בקיץ 1966, לאחר ששמואל טולידאנו מונה ליועץ לענייני ערבים, הוחלט על סגירת העיתון. בהמשך הוחלט להסתפק בפיטורי רג'ואן, שההסתדרות רצתה במשך זמן רב להדיחו, ושטולדאנו נמנע מלתמוך בו בניגוד לקודמיו בתפקיד היועץ לענייני ערבים של ראש הממשלה ובמקומו מונה טוביה שמוש. באפריל 1967 נשקל לסגור את העיתון ובמקומו להוציא שבועון, וההחלטה בעניין נדחתה. לאחר מלחמת ששת הימים, במקביל לפתיחת השוק הערבי-ישראלי לעיתונים משאר העולם הערבי, פריחת העיתונות המסחרית הלא-מפלגתית בעברית ושקיעת העיתונות המפלגתית, נסגרו רוב העיתונים-מטעם. על אף מימון מפלגתי והסתדרותי לא הצליח "אליום" להגיע לתפוצה סבירה ובתחילת 1968 הוחלט על סגירתו החל מ-1 ביוני 1968. הסבסוד הממשלתי וההסתדרותי הועבר במקום זאת לעיתון אל-אנבא בעריכת יצחק בר-משה, שהוקם בשותפות עם הג'רוזלם פוסט. 
תפוצת העיתון בשיאה הגיעה ל-4,000 גיליונות, אולם בתקופות רגילות נעה סביב 3000-2000 תוך תנודות חדות. עם סגירתו נמסר שתפוצתו בימי השבוע היה כ-2500 גליונות ובימי שישי כ-4000 גליונות.
סרגיי דורנקו

ביוגרפיה

דורנקו נולד בקרץ', חצי האי קרים, ברית המועצות. בשנת 1982 סיים את לימודיו באוניברסיטת הידידות העממית של רוסיה  במוסקבה, ושימש כמתורגמן פורטוגזית-רוסית באנגולה. ביוני 1984 התגייס לצבא, אבל שוחרר בינואר 1985 בשל בעיות בריאות.
תוכנית האירוח שלו שפנתה למעמדות הבינוני והנמוך ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות, נקראה "התוכנית של סרגיי דורנקו", והוא זכה לאחוזי צפייה נכבדים. ביולי 1997 הוא סייע לבוריס ברזובסקי לאחר עסקת הפרטת חברת אחזקות התקשורת הממשלתית "סְבְּיַאזינְוֶוסט" שנמכרה לאוליגרך  ולדימיר פוטנין, במה שהייתה לדעת ברזובסקי, עסקה מכורה מראש. דורנקו האשים בתוכנית הטלוויזיה שלו את פוטנין בכך שהחזיק לצורך העסקה שלדים בורסאיים, וכי בכוונתו להוציא את הכסף מחוץ לגבולות רוסיה.
באוגוסט 2000, התוכנית של דורנקו מתחה ביקורת על הטיפול הממשלתי בפיצוץ וטביעת הצוללת הרוסית קורסק. זמן קצר לאחר מכן, התוכנית בוטלה, ודורנקו טען כי הורדת התוכנית מלוח השידורים נבעה מלחץ של הקרמלין. מנגד, אמר מנהל רשת ORT שבה שודרה התוכנית, קונסטנטין ארנסט, כי בניגוד לטענותיו הממשלה לא הייתה מעורבת בשינוי, וכי הוא קיבל את ההחלטה לבטל את התוכנית משום שדורנקו סירב להפסיק לדון בתוכניותיה של הממשלה להלאים אחוז ניכר (49%) מאחזקותיו של איל התקשורת בוריס ברזובסקי, שדורנקו נחשב למקורבו, ברשת. בעקבות המחלוקת, הפך דורנקו למבקר קולני של שלטונו של ולדימיר פוטין ונאלץ לעזוב את עבודתו בטלוויזיה הרוסית.
נפטר במוסקבה ב-9 במאי 2019.
צ'וטה צ'אר דהאם

עונה בשנה

עונת העלייה לרגל היא לרוב בין סוף אפריל לבין חג הדיוואלי, החל באוקטובר/נובמבר. עם הפחתה בכמות הצליינים ממחצית יולי ועד סוף אוגוסט בשל גשמי המונסון והפחתה בחודשים אוקטובר נובמבר בשל הקור החורפי. (מצד שני אחרי גשמי המונסון הצמחייה מתחדשת והנוף ירוק יותר) בעונה ממוצעת עולים לאתרים אלו כ-100,000 איש, רובם מהודו אולם גם תיירים ממדינות נוספות. בעונת הגשמים הדרכים סובלות ממפולות והסתחפויות כך שלעיתים הדרכים אינן עבירות למשך זמן מה. בנוסף, תרבות הנהיגה ההודית גורמת לתאונות רבות (כ-200 הרוגים כל עונת צליינות) ואלו גורמות לשיבושי תנועה.

המסלול

עד מחצית המאה ה-20, העלייה לרגל לאתרי הצ'אר דהאם התאפשרה רק בשבילים הרריים בהם נעו סגפנים או עשירים שהיו מלווים בפמליה גדולה, במסע ארוך ומפרך שכלל עליות קשות וירידות תלולות. אחרי מלחמת הודו-סין של 1962, החליט צבא הודו שיש לפרוץ דרכי גישה בהרים וכתוצאה התאפשרה נסיעה עד סמוך לאתרי העלייה לרגל עצמם וכך התאפשר חיסכון בזמן ונוספו בני המעמד הבינוני לקהל העולים לרגל.
בין יוני 2013 למאי 2014 אי אפשר היה לקיים את הצליינות לצ'אר דהאם כתוצאה משיטפון הבזק בהימלאיה ב-2012 ומההצפות שהיו בצפון הודו ב-2013. נכון למועד כתיבת שורות אלו (2017) הדרך לקדרנט עדיין משובשת חלקית.
יארוסלאב השלישי, נסיך ולדימיר

חייו

בתקופת שלטון אביו קיבל את נסיכות טבר שהוקמה כנסיכות חדשה בשנת 1247. בשנת 1248 במהלך מאבק בין אחיו אנדרי השני ואלכסנדר נבסקי תמך באנדרי. בשנת 1252 כאשר אלכסנדר נבסקי נסע לאורדת הזהב הם החלו במאבק מזוין וכבשו אחד המבצרים. אומנם כאשר כוחות אורדת הזהב כבשו את המבצר מחדש אשתו נהרגה וילדיו נלקחו בשבי. יארוסלאב נמלט לצפון ובשנת 1255 קיבל כס נסיך נובגורוד. אלכסנדר נבסקי יצא  בראש כח צבאי גדול לנובגורוד ויארוסלאב נמלט.
בשנת 1258 הוא נסע לאורדת הזהב ביחד עם אלכסנדר נבסקי ולאחר פיוס חזר לטבר.
בשנת 1262 בתאום עם אלכסנדר נבסקי עזר לנובגורוד במלחמה נגד כוחות המסדר הליבוני.
בשנת 1263, לאחר פטירת אלכסנדר נבסקי היה מאבק ירושה שבהחלטת חאן אורדת הזהב יארוסלאב קיבל את נסיכות ולדימיר. כתוצאה מכך הוא היה בראש שתי נסיכויות משמעותיות - נסיכות ולדימיר ונסיכות טבר.  בנוסף לכך, בשנים 1266–1267 הוא היה גם נסיך נובגורוד. בשנת 1268 הוא תמך בכוחות נובגורוד בקרב רוקבר נגד המסדר הליבוני.
בשנת 1270 החל מאבק חדש נגד נובגורוד. יארוסלאב בתמיכת נסיכים נוספים וכוחות צבא מאורדת הזהב יצא לכיוון נובגורוד במטרה לכבוש את העיר. במשך כשבוע הצבאות עמדו זה מול זה ללא קרב ממשי. בסופו של דבר המנהיגים התפייסו, אך יארוסלאב שלח לנובגורוד נסיך חדש.
בשנת 1271 נסע לאורדת הזהב ונפטר בדרך חזרה לרוסיה.
בזמן אמת

תקציר העלילה

אריאל פורמן (בגילומו של שלומי מוסקוביץ'), טייס מילואים בחיל האוויר, נסע לירדן במטרה להיפגש עם מנהיג חזבאללה, חסן נאסראללה, בביירות. החשש כי פורמן נחטף בידי חזבאללה מחייב את ראשת ממשלת ישראל, נעמי פיטוסי (אותה מגלמת מירב גרובר), להכרעות קשות. מסייעים לה בפתרון המשבר סגן ראש המוסד תורג'מן (אותו מגלם יוסוף אבו ורדה) והרמטכ"ל אברוצקי (אותו מגלם אבי פניני). כאשר צוות של המוסד שנשלח ללבנון מוצא עצמו בלב שטח אויב הופך המצב למורכב בהרבה.
שני קוני למל (סרט)

עלילה


הסרט מספר על ניסיון לשידוך של קוני למל, בנו של ר' שלום מוניה פרידברג, ראש הקהילה היהודית בשכריאווקה, עם חברתו של בן דודו – הסטודנט המשכיל מקס. על מנת למנוע את השידוך עם קוני למל מתחזה מקס לקוני למל, מה שיוצר קומדיה של טעויות. רבי קלמן השדכן מנסה למצוא חתן לבתו, ליבל'ה, ובסוף קוני למל מתחתן עם ליבל'ה ומקס מתחתן עם קרולינה, בתו של רב פנחס'ל הגביר של קבצנסק.

קבלת הסרט

עם 899,000 כרטיסים שנמכרו בסך הכול, הסרט עומד במקום החמישי בתולדות ישראל מבחינת הצלחה מסחרית – אחרי "אסקימו לימון", "קזבלן", "סאלח שבתי" ו"שתי אצבעות מצידון". עד סוף 1967 צפו בו 876,200 איש, והוא הכניס 451,300 ל"י נטו למפיקים, שהשקיעו בו כ-900,000 ל"י. לסרט נעשו שני סרטי המשך: "קוני למל בתל אביב" ו"קוני למל בקהיר". סרטים אלו לא היוו הצלחה כמו הסרט המקורי. אף שהעיקרון של קרובי משפחה זהים  שהאחד חרדי והשני חילוני נשמר גם בסרטי ההמשך, דמות החילוני שונתה מעט. בסרט הראשון היו אלו קוני ומקס בני הדודים ובסרטי ההמשך הדמויות המרכזיות הן קוני ומוני האחים התאומים.
הסרט משתייך לסוגת סרטי געפילטע פיש. בסרט מודגשת דמותו של קוני למל באופן המעוצב על פי היחס העוקצני של החברה החילונית לדמותו של החרדי. דמות זו יצרה אבטיפוס סטריאוטיפי של דמות "החרדי" בסרטים שהועברה גם לסרטים ומחזות אחרים. כך לדוגמה אמר ג'קי לוי: "הדוסים שחצו פריים היו בתפקיד דוסים ונשאו על גבם את כל המגזר. אם יש שני אחים ב'קונילמל', אז הדתי יהיה הרפוי והחלש."
מבקר הקולנוע, מאיר שניצר, כתב על הסרט: "שני קוני למל מעולם לא נחשב לאבן דרך בתולדות הקולנוע הישראלי אך אי-אפשר להתעלם מתרומתו העצומה לשרטוט דמותו של הדתי. קונילמל הוא אמנם נער חרדי מן העיירה אך גם דמויות של דתיים אחרים שבות ועולות על המסך הישראלי כהומאז' לדמותו  האגדית של בורשטיין."
ג'יימס וורד

קורות חייו

וורד נולד בעיר וואנגנוי (Wanganui) בניו זילנד. למד שם במכללה טכנית ולאחר מכן למד הוראה במכללה בעיר ולינגטון ועבד כמורה במשך שנתיים עד אשר התגייס לחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד ב-1940. הוא עבר אימוני טיסה בארצו ובינואר 1941 הפליג לבריטניה והוצב בבסיס אוויר בסקוטלנד. בהמשך הוצב כסמל-טיס בטייסת 75 הניו זילנדית של חיל האוויר המלכותי, אשר הייתה מצוידת במפציצים דו-מנועיים מדגם ויקרס ולינגטון.

הפעולה

בליל ה-7 ביולי 1941 שימש וורד כטייס-משנה במטוס ולינגטון שיצא מבסיס פלטוול (Feltwell) במחוז נורפוק שבמזרח אנגליה למשימה של הפצצת העיר מינסטר בגרמניה. בדרכו חזרה מיעדו, מעל הים הפנימי של הולנד, הותקף המפציץ על ידי מטוס קרב גרמני לילי. אחד מאנשי הצוות נפצע. כתוצאה מאש התותחים שהמטיר המטוס הגרמני נוקב מיכל דלק בכנף הימנית של המטוס ואש אחזה בחלקו האחורי של המנוע הימני. האש הוזנה על ידי הדלק שדלף מהמיכל ואיימה לאחוז בכנף כולה.
צוות המטוס פרץ חור בדופנו וניסה לכבות את האש על ידי מטפים, אך לשווא. קברניט המטוס הורה לצוות להתכונן לנטישת המטוס. אז התנדב וורד לצאת אל הכנף ולנסות לכבות את האש. הוא חשב להסיר את מצנחו כדי להפחית את התנגדות האוויר, אך חבריו שכנעו אותו להימנע מכך. הוא נקשר אל המטוס בחבל שנלקח מסירת ההצלה שבמטוס ויצא בעזרת הנווט דרך פתח קטן בתקרת המטוס. כשהוא אוחז בכיסוי מנוע מבד ברזנט שנמצא במטוס. הוא ירד כמטר מתקרת המטוס אל הכנף והתקדם עליה עוד כמטר אל המנוע, כנגד משבי רוח עזים, כשהוא קורע חורים בציפוי הבד של הכנף כדי ליצור לעצמו מאחז לידיו ולרגליו. הוא החניק את האש במנוע ובכנף באמצעות הברזנט שהביא אתו ואז ניסה לסתום בעזרתו את החור במכל הדלק. לאחר שעשה זאת תלשה הרוח את הבד מן החור ובניסיונו של וורד להחזירו לשם שוב הועף הבד ואבד. וורד הצליח לחזור לתוך המטוס. האש בכנף לא התלקחה שוב למעט לזמן קצר לקראת סוף הטיסה. המטוס הצליח לנחות בשלום למרות הנזק שנגרם לו. 
על פעולתו עוטר וורד בעיטור צלב ויקטוריה.

לאחר הפעולה

זמן קצר לאחר הפעלה הוזמן וורד לפגישה עם ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל במעונו בלונדון. בפגישה היה וורד נבוך ובקושי יכול לדבר. צ'רצ'יל אמר לו: "אתה בוודאי מרגיש ענו ונבוך בנוכחותי". וורד השיב בחיוב, וצ'רצ'יל הוסיף: "אם כך, תוכל להבין כמה ענו ונבוך אני מרגיש בנוכחותך."
וורד לא האריך ימים לאחר מעשה הגבורה שלו. בגיחתו האחת עשרה (החמישית כמפקד מטוס) ב-15 בספטמבר 1941 נפגע מפציץ הוולינגטון שלו באש נגד מטוסים מעל המבורג שבגרמניה, התלקח והתרסק. שלושה מחמשת אנשי הצוות ווורד ביניהם נספו. הוא הובא לקבורה בחלקה הצבאית הבריטית בבית הקברות אולסדורף בהמבורג.

הנצחה

עיטור צלב ויקטוריה של וורד המנוח הוענק לאחיו על ידי המושל הכללי של ניו זילנד בעיר ולינגטון ב-16 באוקטובר 1942. העיטור נמסר למשמרת לחיל האוויר הניו זילנדי, אך בשנת 2006 הוא הוחזר למשפחתו של וורד, שמסרה אותו לתצוגה במוזיאון המלחמה לזכר הנופלים באוקלנד. 
בשנת 2004 נקרא על שמו של וורד אולם במכללת ולינגטון לחינוך (כיום חלק מאוניברסיטת ויקטוריה בניו זילנד). על שמו נקרא גם אולם האסיפות במכללת העיר וואנגנוי (לשעבר המכללה הטכנית וואנגנוי), שבה למד. בשנת 2011 הוקדש לזכרו המרכז הקהילתי בבסיס פלטוול בבריטניה, שממנו יצא להפצצה.
שלום שכנא מפראהביטש

מתולדותיו

נולד במזריטש שבאוקראינה לרבי אברהם המלאך בנו של רבי דב בער המגיד ממזריטש. הוא נקרא על שם אבי סבתו רבי שלום שכנא מטורטשין.
בגיל שמונה נפטר אביו (בי"ב בתשרי ה'תקל"ז). היתום הצעיר ואחיו הגדול ישראל חיים נשלחו על ידי אמם - שבחרה שלא להינשא בשנית - לביתו של ידידו של בעלה ותלמידו של חמיה רבי שלמה מקרלין, על מנת שיגדלם ויחנכם בדרכי התורה והחסידות, בראותה בו המוכשר ביותר מבין ידידי בעלה למלאכה זו.
בגיל צעיר מאוד נישא לחוה נכדתו של רבי מנחם נחום מצ'רנוביל בעל ה"מאור עיניים", (שהתגורר באותה תקופה בפראהבישט) בת בתו מלכה, אשת רבי אברהם מקאריסצ'וב, כשחלק גדול מחינוכו ספג בבית סבו.
לאחר שעבר חמיו זקנו - רבי מנחם נחום - לכהן כמגיד בעיר צ'רנוביל, הוענק תפקיד המגיד בעיירה פראהביטש (פוהרבישצ'ה, או פראהבישט בעגה היידישאית) פלך קייב, שבאוקראינה לרבי שלום שכנא. גדלותו העצומה הביאה אליו תלמידים מכל רחבי אוקראינה, ביניהם נמנו רבי נתן מברסלב שאף מציין זאת בכתביו, גיסו (אחי אשתו) רבי ישראל מבאפאליא וגיסו בזיווג ראשון (חתן חמיו) רבי אריה לייב מבענדר (אחיו של רבי משה צבי מסאווראן).

יחס גדולי הדור אליו

גדולי דורו התייחסו אליו בהערכה רבה, הן עקב יחוסו הגדול והן מצד גדלותו בתורה בחסידות ובמידות. ומסופר כי הסבא משפאלי התבטא כלפיו: "אביו היה מלאך (רבי אברהם המלאך) אם כך אמו הייתה מלאכית, לא פלא שנולד להם בן כזה. רבי נחמן מברסלב התבטא לאחר פטירתו: "בפראהבישט היה אור גדול שכבה והותיר אחריו חשכה עצומה".
גיסו רבי ישראל מבאפאליא מחבר הספר "עטרת תפארת ישראל", מצטט רבות את רבי שלום שכנא ומתאר אותו בתארים מופלגים; "צדיק יסוד עולם, אדוני מורי ורבי גיסי" ועוד.
עד היום נוהגים בקרב חסידי רוז'ין ובחסידויות נוספות, להזכיר את שמו בסילודין בליל שישי (יום חמישי בערב), באמירה "בזכות רבי שלום הגדול", כסגולה לשבת טובה. המקור לכך הוא אימרתו של רבי שלום שכנא עצמו כי אם מדברים על צדיקים בליל שישי זוהי סגולה לשבת טובה (א גוט שבת) "והסגולה תועיל גם אם ידברו ממני".

תורתו

רבי שלום שכנא, לא הותיר אחריו דברי תורה בכתובים. גיסו הביא מדבריו בספרו "עטרת תפארת ישראל" וכן הובאו מדבריו בספרים: "משמיע שלום", "דרכי שלום" ו"נר ישראל".
הודא זוע'בי

קורות חיים והשכלה

זוע'בי נולדה בשם הודא י. אלהיברי בשנת 1954 בביירות, בירת לבנון, לאב יצרן שמן זית ואם עקרת בית. אמה דחפה אותה ללמוד רפואה, כדי שיהיה לה מקצוע אשר יספק לה ביטחון ועצמאות, דבר שהיא האמינה שיהיה הכרחי עבורה כאישה במזרח התיכון. 
זוע'בי החלה ללמוד ביולוגיה באוניברסיטה האמריקנית בביירות בשנת 1973, ובשנת 1975, החלה ללמוד בפקולטה לרפואה שבאוניברסיטה.
באותה השנה, פרצה מלחמת האזרחים בלבנון, ומעבר מן הבית אל האוניברסיטה היה מסוכן במיוחד. הדבר לא עמד בדרכם של זוע'בי וחבריה לכיתה, שהיו נחושים לסיים את שנת הלימודים, והם העבירו את השנה כשהם גרים במרתפי האוניברסיטה.
לקראת סוף שנת הלימודים, אחיה הצעיר של זוע'בי נפגע מרסיס, ובעקבות כך הוריה של זוע'בי שלחו אותה ואת אחיה לשהות במהלך הקיץ בביתם של אחותם הגדולה, שחיה בטקסס, בתקווה שהמצב הביטחוני בלבנון ישתפר עד סוף הקיץ. ואולם, במשך הקיץ המלחמה גברה, והחזרה ללבנון הייתה מסוכנת מדי עבור זוע'בי ואחיה. הם החליטו להאריך את שהותם בטקסס, שהות שנמשכה עד היום.
זוע'בי למדה במכללת מהארי לרפואה בנאשוויל, שם סיימה את ההכשרה הרפואית וקיבלה את תואר הדוקטור לרפואה בשנת 1979. 
באותה השנה, זוע'בי החלה להתמחות ברפואת ילדים במכללת ביילור לרפואה, ובשנת 1982 החלה להתמחות בנוירולוגיה. היא סיימה את ההתמחות בשנת 1985 והחלה בעבודת מחקר בגנטיקה מולקולרית.
בשנת 1988, הקימה את המעבדה שלה במכללת ביילור לרפואה, שם היא חוקרת עד היום. 
כיום זוע'בי נשואה לוויליאם זוע'בי, אותו הכירה עוד מלימודיה באוניברסיטה האמריקנית בביירות, ולהם שני ילדים, ראולה ואנתוני.

ההשראה למחקר

בשנת 1983, במהלך הכשרתה כרופאת ילדים נוירולוגית, זוע'בי קראה מאמר על תסמונת רט ונתקלה בילדות הלוקות בתסמונת זו בבית החולים לילדים שבו התמחתה. היא הייתה מתוסכלת מהעובדה שהיא לא יכלה לספק מענה רפואי עבורן, מאחר שהמחלה הייתה ידועה מעט מאוד למדע. היא החליטה לפנות לעיסוק במחקר במטרה להגדיל את הידע על התסמונת ולמצוא את הגורם הגנטי שלה, וכך לספק מענה רפואי עבור המטופלים.

פעילותה ותרומתה המדעית

זוע'בי היא פרופסור למדעי המוח, נוירולוגיה, גנטיקה מולקולרית ורפואת ילדים במכללת ביילור לרפואה בטקסס. היא ראש מעבדה העוסקת בחקר מחלות נוירולוגיות ותפקוד המוח, העומדת מאחורי תגליות חשובות.
בשנת 1993, זוע'בי וצוות המעבדה שלה גילו את הגן המעורב באטקסיה ספינוצרבלרית מסוג 1, והבינו את המנגנון העומד מאחורי המחלה. גילוי זה מאפשר לחוקרים לחפש תרופות שיוכלו לטפל במחלה, ותורם להבנה של מחלות דומות, נפוצות יותר, ביניהן מחלת האלצהיימר ומחלת הפרקינסון.
בשנת 1999, זוע'בי וצוות המעבדה שלה גילו והבינו את תפקידו המשמעותי של הגן MECP2, שמוטציה בו גורמת לתסמונת רט, ולבעיות מוחיות רבות אחרות, ביניהן אוטיזם. 
כמו כן, המעבדה של זוע'בי עומדת מאחורי גילוי הגן Math1, החיוני לתפקודים רבים במוח. 
בימים אלו, המעבדה של זוע'בי עוסקת בין היתר במציאת דרכים לרפא או לעכב את התפתחות המחלות הללו.
עורק הקיבה והתריסריון

אנטומיה

עורק הקיבה והתריסריון מסתעף לרוב מעורק הכבד המשותף, שהוא ענף של גזע הבטן, אולם ישנה שונות מסוימת באוכלוסייה באשר למוצאו של העורק. הענף הראשון המסתעף מעורק הקיבה והתריסריון הוא עורק רום התריסריון, אם כי עורק זה אינו קיים בחלק גדול מהאנשים. לאחר מכן מסתעפים מן העורק עורק הלבלב והתריסריון העליון האחורי ועורקי אחורי התריסריון. העורק מסתיים עם פיצולו לעורק הקיבה והפדר הימני ולעורק הלבלב והתריסריון העליון הקדמי. השניים האחרונים משיקים לענפים הקדמי והאחורי של עורק הלבלב והתריסריון התחתון, אשר מוצאו בעורק מתלה המעי העליון.

היבטים קליניים

עורק הקיבה והתריסריון יכול להיות מקור לדימום ניכר מדרכי העיכול, כתוצאה מסיבוך של כיב פפטי. בגלל קרבתו לדופן האחורית התיכונה של חלקו השני התריסריון, כיבים החודרים לעומק או גידולים של התריסריון עלולים להביא לדימום פורץ לתריסריון, במיוחד על רקע הרשת העורקית המספקת דם לאזור הקצב גבוה.
יחסי אוסטרליה–הרפובליקה הדומיניקנית

סקירה כללית

אוסטרליה והרפובליקה הדומיניקנית משתתפות שתיהן בפורום הבינלאומי לשיתופי פעולה - מזרח אסיה-אמריקה הלטינית ולוקחות בו חלק פעיל. אוסטרליה היא מדינה משקיפה בארגון סיכ"ה - Sistema de la Integración Centroamericana, מערכת האינטגרציה של מדינות מרכז אמריקה.
ב-2001 הקימה הממשלה האוסטרלית את ארגון COALAR - המועצה האוסטרלית לקשרים עם אמריקה הלטינית. המועצה פעילה בכל תחומי העניין החל מעסקים, כלכלה וחינוך, עד לתיירות ושיתופי פעולה תרבותיים.
לאזרחי הרפובליקה הדומיניקנית ישנן הטבות רבות במערכת החינוך האוסטרלית בעת רישום אליה - בין החודשים אפריל ליוני הם זכאים למלגות מיוחדות ולמורים פרטיים שיעזרו.
פול קוק

נעוריו ותחילת דרכו

קוק יליד האמרסמית לונדון, למד בבית הספר כריסטופר רן שם פגש את סטיב ג'ונס. בשנים 1972-1973, קוק וג'ונס, יחד עם חברם מבית הספר, וואלי נייטינגייל, הקימו את הלהקה, The Strand. קוק היה החבר הראשון בקבוצה שהשקיע בפועל בהבאת ציוד (מערכת תופים), ולא לגנוב אותו. ובמהלך שלוש השנים הקרובות The Strand הפכה לסקס פיסטולס.

קריירה לאחרונה

לאחר שהסקס פיסטולס התפרקה לאחר הופעתם האחרונה בסן פרנסיסקו ב-14 בינואר 1978, קוק וג'ונס החלו לעבוד על פסקול לסרטו של מלקולם מקלארן, The Great Rock 'n' Roll Swindle (תרמית הרוק 'נ' רול הגדולה). השניים הקליטו גם כמה שירים תחת השם "Sham Pistols" יחד עם ג'ימי פרסי מלהקת שאם 69. לאחר מכן הקימו להקה חדשה, "המומחים", עם אנדי אלן. אלן גרם לכמה בעיות משפטיות; הוא ניגן בגיטרת בס בשיר "דבר טיפשי" ובכמה מן ההקלטות הראשונות של "המומחים", אך לא היה אף חוזה הקלטות ולכן לא קיבל קרדיט על הבס וגם לא קיבל תשלום. לכן, האלבום שפרסמה חברת וירג'ין רקורדס, Cash Cows, שכלל את השיר של "המקצוענים" "Kick Down The Doors", לא פורסם. קוק וג'ונס ניגנו יחד באלבום הסולו של ג'וני ת'נדרס, So Alone.
"המקצוענים" שחררו ארבעה סינגלים ואלבום אחד (אלבום של דמואים פורסם לאחר מכן), אך מעולם לא דמה להצלחה המסחרית של הפיסטולס.
בשנות השמונים המוקדמות קוק, יחד עם ג'ונס, גילה את להקת הבנות בננָרַמה. קוק עזר לשלישייה להקליט את סינגל הבכורה שלהן, "איי אה מואנה", והיה המפיק של אלבום הבכורה שלהן ב-1982, Deep Sea Skiving.
בשנות ה-80 המאוחרות, קוק הופיע עם הלהקה Chiefs Of Relief ועם הגיטריסט לשעבר של הלהקה Bow Wow Wow, מתיו אשמן ולאחר תקופה מחוץ לתעשיית המוזיקה, ניגן עם פיל קולן בשנות ה-90. הוא התאחד מחדש עם חברי להקת הסקס פיסטולס שנותרו בחיים בשנת 1996 עבור Filthy Lucre בסיבוב הופעות עולמי.
הסקס פיסטולס, כולל פול קוק, הופיעו לרגל יום השנה ה-30 של Never Mind The Bollocks באקדמיית בריקסטון ב-8 בנובמבר 2007. עקב דרישת הקהל, שתי הופעות נוספות הוכרזו ב-9 וב-10 בנובמבר וארבעה תאריכים נוספים נוספו.
בשנת 2008 הופיעו הסקס פיסטולס ב-Isle Of Wight Festival, בפסטיבל האהבה השלום בשוודיה, ב-Live at Loch Lomond Festival שבסקוטלנד, וה-Summercase Festival במדריד
קוק תופף עם Raze-Man, שכלל גם את פיל קולן מ-Def Leppard ואת חברם סיימון לאפי שניגן בלהקה של קולן לפני Girl, Leppard. הם שיחררו את אלבום הבכורה Surreal בשנת 2008, והופיעו ברחבי בריטניה בסוף 2009. הם עושים סיבוב הופעות ברחבי 2012 ובמרץ 2012 מקליטים אלבום חדש "Now 1979" עם אדווין קולינס.
בשנת 2011 הצטרף ל-Vic Godard & Subway Sect, וחידש את שיתוף הפעולה שלו עם פול מאיירס מסקס פיסטולס להפוך את הלהקה ל-The Professionals & Vic Godard.
גלובולין

בביוכימיה, גְלוֹבּוּלִין (Globulin) היא אחת משלוש הקבוצות של חלבונים המרכיבים את הפלזמה (יחד עם אלבומין ופיברינוגן). חלק מהגלובולינים נוצרים בכבד, בעוד אחרים נוצרים במערכת החיסון. 
הריכוז הנורמלי של מוגלובולינים בדמם של בני אדם הוא בין 2.3 ל-3.5 גרם לדציליטר.

קבוצות עיקריות

אלפא - קבוצה הנמצאת בפלזמה ונחלקת לאלפא 1 ולאלפא 2. קבוצה זו היא האלקטרופוריזית ביותר מבין כל הגלובולינים. קבוצה זו מדכאת את פעילותם של חלק מהפרוטאזים בדם. בקבוצה זו נכלל למשל האלפא-1 אנטיטריפסין.
בטא - קבוצה הנמצאת בעיקר בדם והגנים המייצרים את חלבונים אלה ממוקמים על כרומוזום 11 בבני אדם. האלקטרופוריזיות שלה היא בינונית, נמוכה מזו של האלפא גלובולין וגבוהה מזו של הגאמא. 
גאמא - קבוצה הנמצאת בדם והיא האלקטרפוזית הנמוכה ביותר מבין כלל הגלובולינים. קבוצה זו כוללת בתוכה את רוב הנוגדנים (Igs) בדם.