היסטוריה של לבנון

לבנון הקטנה

"לבנון הקטנה" הייתה יחידה אוטונומית אשר התקיימה למן תחילת האלף השני (1000 בקירוב), ונודעה גם בשם "הר הלבנון". שליטי הר הלבנון הראשונים היו אמירים דרוזים מבית תנוך.
כמו בקרב רוב עמי המזרח התיכון, החל משחר ההיסטוריה ועד היום, ישויות אוטונומיות כלבנון הקטנה נשלטות ומנווטות על ידי משפחות הנכבדים, משפחות דומיננטיות שמונהגות בידי אנשים כריזמטיים.
עליית האימפריה העות'מאנית לא מנעה את המשך קיומה של "לבנון הקטנה" כמחוז נפרד. ב"לבנון הקטנה", חיו בעיקר בני שתי עדות עיקריות: הדרוזים והנוצרים-המארונים.

לבנון בעת העתיקה (5000 לפנה"ס – 1200 לפנה"ס)

שטחי החוף הפורים על שפת הים התיכון של אזור לבנון של היום היוו מוקד להתיישבות מתקופה מוקדמת.

ברחבי לבנון פזורים עשרות אתרים של התיישבות מוקדמת זאת הכוללים את העיר גבל, שנחשבת לעיר העתיקה ביותר בעולם שעדין מיושבת. בהתיישבויות הקדומות יותר שנתגלו בלבנון, נמצאו שרידים אף מהתקופה הנאוליתית, שעמדו כרמז לקהילות דייג משגשגות על חופי הים התיכון.

לאחר הנסיגה הסורית (2005–)

הבחירות שנערכו בלבנון החל מ-29 במאי 2005 סימנו את התערערות שליטתה של סוריה במדינה. פואד סניורה מונה לראשות הממשלה החדשה, והופעל לחץ על אמיל לחוד, נשיא לבנון, להתפטר מתפקידו. המצב בין המדינות הידרדר לחרם סורי במשך חודש מאי 2005. למרות נסיגתה של סוריה, המשיך ארגון חזבאללה להיות השליט בדרום המדינה, דבר שעורר התנגשויות חוזרות ונשנות עם ישראל ולבסוף הביא למלחמת לבנון השנייה.
לאחר המלחמה גבר הלחץ הלבנוני הפנימי על חזבאללה, שהואשם על ידי הכוחות האנטי-סוריים באחריות להריסת לבנון בידי ישראל. לחץ זה הוביל למשבר חמור בפוליטיקה הלבנונית החל מספטמבר 2006, שכלל בין השאר את פרישת השרים השיעים מהממשלה, החלטה על הקמת בית דין בינלאומי לרוצחי רפיק חרירי והתנקשות בפייר אמין ג'ומאייל, שר המסחר ב-21 בנובמבר 2006. משבר זה החריף כאשר נשיא לבנון אמיל לחוד פרש מתפקידו, והאופוזיציה בהנהגת חזבאללה סיכלה את הניסיונות לבחור נשיא חדש.

הקרבות עם פתח אל-אסלאם

הלה-מונד דיווח כי נציג אש"ף בלבנון הודיע לנציגי האו"ם במדינה כי ארגון פתח אל-אסלאם מתכוון להתנקש ב-36 בכירים אנטי-סוריים בלבנון. כוחות ביטחון פנים של אש"ף עצרו לאחר מכן ששה אנשים מהארגון. ארבעה מהם שוחררו, ויתר הועברו לצבא לבנון.
ממשלת לבנון האשימה את הארגון במעורבות בפיגועי תופת בעין עלק של שני מיניבוסים שגרמו למותם של שלושה אנשים ופציעתם של כיותר מ-20 ב-13 בפברואר 2007. ארבעה מחברי הארגון התוודו במעורבות בפיגועים. ארבעת העצורים טענו כי הקבוצה היא כיסוי לפעילות המודיעין הסורי בלבנון. פתח אל-אסלאם והרשויות הסוריות הכחישו טענות אלו.
חיפוש של המשטרה הלבנונית אחר חשודים בשוד בנק ב-18 במאי 2007, הוביל אותה למחרת לדירה בטריפולי, בה חיו פעילים של פתח אל-אסלאם. בעת ניסיון המעצר, פתחו לוחמי הארגון בירי, קרב היריות שנמשך שלושה ימים, הסתיים כאשר הלוחם החי האחרון פוצץ עצמו למוות, . לוחמים אחרים שהשתתפו בשוד הבנק, ברחו למחנה הפליטים נהר אל-בארד, אליו על פי הסכם קהיר מ-1969 אסור לצבא הלבנוני להיכנס. הלוחמים תפסו עמדות של צבא לבנון בכניסה למחנה הפליטים, וגם שני נגמ"שים. הלוחמים פתחו באש על הכביש המוביל מהמחנה לטריפולי ובמארב ליחידה צבאית, הרגו שני חיילים.
המשך התקפות פתח אל-אסלאם גבו את חייהם של רבים, מרביתם חיילים. בתגובה, הגיעה תגבורת לצבא לבנון ב-20 במאי, והצבא החל להפגיז את ריכוזי הלוחמים במחנה הפליטים. גורם בכיר באל-קאעדה טען כי אם הממשל הלבנוני לא יפסיק את ההתקפה על פתח אל-אסלאם "אנו מזהירים אתכם בפעם האחרונה, אחרי כן יהיו רק נהרות של דם".
במהלך הלחימה בין הצדדים, נמצאו כ-30,000 פלסטינים בלי יכולת לעזוב את מחנה הפליטים, תוך הידרדרות מהירה במצב ההומניטרי במקום. עזיבת התושבים התאפשרה רק החל מ-23 במאי, לאחר הכרזה חד-צדדית של פתח אל-אסלאם על הפסקת אש. עם זאת, חברי הארגון נותרו בתוך המחנה, והם הודיעו כי במקרה שיותקפו, הם יילחמו עד המוות. במהלך הקרבות, נכנסו כוחות חיל רגלים של צבא לבנון למחנה, וחיל האוויר הלבנוני הפציץ מטרות במחנה. מרבית תושבי המחנה עזבו את המחנה למחנה סמוך של בדואים. ב-21 ביוני הכריז שר ההגנה הלבנוני אליאס מור כי צבא לבנון חיסל את ההתנגדות שנותרה במחנה נהר אל-בארד, אולם מנהיגי הארגון, ביניהם שאכר אל-עבסי וסגנו אבו חורירה הצליחו להמלט עם עוד מספר חמושים. בקרבות, שנמשכו יותר מחודש, והיו לסבב הלחימה הפנים לבנונית המשמעותית ביותר מאז תום מלחמת האזרחים בלבנון ב-1990 נהרגו יותר מ-150 איש, מרביתם חיילים, היתר לוחמי הארגון ומקצתם אזרחים.

עליית כוחו של ארגון החזבאללה

במאי 2008, חלה הידרדרות נוספת במצב בלבנון וחילופי אש התנהלו בין פלגים פרו סוריים בראשות חזבאללה, לבין פלגים שתומכים בממשלה בראשות פואד סניורה. הרקע להתנגשויות היה דרישה של הממשלה המרכזית בלבנון מחזבאללה לפרק את רשת התקשורת שהקים ברחבי המדינה וכן להחליף את האחראי על הביטחון בשדה התעופה הבינלאומי של ביירות שזוהה עם הארגון השיעי. בעקבות דרישות אלו החלו חילופי אש בין לוחמי חזבאללה לפלגים נוצריים וסוניים שבמהלכם נהרגו קרוב ל-40 בני אדם, בביירות ובטריפולי. במהלך הקרבות השתלט חזבאללה על אזורי מפתח בביירות, דבר שהוביל את ממשלת סניורה לחזור בה מהחלטותיה ובכך למעשה להיכנע בפני חזבאללה. בכך למעשה התברר כי אין בכוחה של הממשלה לשלוט במדינה מבלי קבלה של תכתיבי חזבאללה. משבר זה מצטרף למשבר המרכזי המתקיים במדינה מאז נובמבר 2007, לבחירת נשיא במדינה. חזבאללה דורש כי תינתן לו זכות וטו בממשלה וכי הנשיא שייבחר יהיה שייך למחנה הפרו סורי.
במשך העשור הבא הידק בהדרגה ארגון חזבאללה את שליטתו בפועל על המערכת הפוליטית בלבנון ועל צבא לבנון, ובמקרים שונים השפיע על החלטות כך שיתאימו לאינטרסים של הארגון.

מהומות בלבנון

בשנת 2018 החל גל מהומות בלבנון בשם "מהפכת האשפה", כמחאה על אוזלת היד של הממשלה בפינוי מפגעי אשפה. באוקטובר 2019 פרצו ברחבי המדינה מהומות רבות בהיקף נרחב יותר עקב העלאת מיסים שונים ביניהם הטלת "מס וואסטאפ". אלפי בני אדם הפגינו באלימות כשהם מבעירים צמיגים ופחי אשפה. המשטרה הגיבה בגז מדמיע, ואף ירתה לעבר מפגינים שהתגודדו סביב רכבו של סגן שר החינוך, אכרם שהיב. לבסוף, ב-18 באוקטובר התקפלה הממשלה וביטלה את המס, אך צעד זה לא עצר את המהומות. לבסוף, השתלטו המפגינים על שדה התעופה בביירות, חסמו בתים של פוליטיקאים, והממשלה נאלצה להכריז על מצב חרום.