google/wiki40b huggingface dataset:
וילסון פיקט

שנים ראשונות

פיקט נולד באלבמה, בן רביעי למשפחה בת 13 נפשות וסבל התעללות קשה מידי אמו. מגיל צעיר שר בכנסייה הבפטיסטית. בגיל 14 עזב את ביתו ועבר להתגורר בדטרויט, שם שר במקהלות גוספל בכנסיות. במקביל האזין לריצ'רד הקטן, וביקש כמוהו להצליח בתחום המוזיקה החילונית.
לאחר מספר שנים בהן שר מוזיקה דתית הצטרף ב-1959 ללהקת הפלקונס והחל לכתוב בעצמו. שירו מ-1962 "I Found a Love" בביצוע הפלקונס הגיע למקום ה-6 במצעד ה-R&B ולמקום ה-75 במצעד הפופ.

עבודה עם ג'רי וקסלר ו"אטלנטיק רקורדס"

ב-1962 שלח דמו של השיר "If You Need Me" למפיק חברת "אטלנטיק רקורדס" ג'רי וקסלר. וקסלר התרשם מהבלדה האיטית ונתן אותה לביצועו של סולומון בורק, שהפך את השיר ללהיט שהגיע למקום השנים-עשר במצעד ה-R&B ולמקום ה-37 במצעד הפופ. הדבר הסב לפיקט, שביקש לקבל חוזה הקלטות בחברה, צער רב והוא פנה להקליט את השיר באופן עצמאי. שירו הבא "It's Too Late", שהגיע למקום השביעי במצעד ה-R&B שיכנע את וקסלר להחתים אותו לחברת אטלנטיק. לאחר מספר הקלטות בניו יורק שלא השיגו הצלחה מסחרית, החליט וקסלר לשלוח את פיקט להקליט באולפנים של סטאקס, חברת תקליטים שהיה לה הסכם הפצה עם אטלנטיק.
בשנת 1965 הקליט פיקט באולפני סטאקס בממפיס, טנסי עם וקסלר ובהפקה מוזיקלית וליווי של נגני סטאקס, כמה מלהיטיו הגדולים ביותר, בהם "In the Midnight Hour", להיטו הראשון שמכר למעלה ממיליון עותקים והגיע למקום הראשון במצעד ה-R&B, למקום ה-21 במצעד הפופ האמריקאי ולמקום ה-12 במצעד הבריטי. שירים נוספים ששר וכתב (לבדו או עם שותפו מימי הפלקונס אדי פלויד) היו "(Don't Fight It", "634-5789 (Soulsville, U.S.A" ו- "Ninety-Nine and A Half (Won't Do)".
ב-1966 הקליט פיקט את השיר השלישי שלו שהגיע למקום הראשון במצעד ה-R&B ושמכר למעלה ממיליון עותקים, "Land of 1,000 Dances" (שהגיע גם למקום השישי במצעד הפופ), אחריו עקבו עוד שני להיטי ענק: "Mustang Sally" (גירסת כיסוי שלו לשיר של מרק רייס) ו-"Funky Broadway" (גירסת כיסוי לשירם של דייק והבלייזרס).
הסינגלים של פיקט כונסו ב-1967 בתקליטים "The Exciting Wilson Pickett" ו-"The Sound of Wilson Pickett".
ב-1968 הגיעה גירסת הכיסוי שלו ל-"Hey Jude" של הביטלס למקום ה-16 במצעד הפופ, כן הצליחה גירסתו לשיר "You Keep Me Hangin' On" של הסופרימס. לאחר מספר תקליטים מוצלחים באטלנטיק, בהם "Wilson Pickett in Philadelphia" ‏(1970), "Don't Knock My Love" ‏ (1971) ו-"Engine No. 9" ‏(1971) עזב פיקט בשנת 1972 את החברה.

שנות הדעיכה וההוקרה המחודשת

בשנים 1973–1975 היה פיקט חתום בחברת תקליטי RCA, אך לא הפיק להיטים שחצו את קו המקום ה-30 במצעד ה-R&B. למרות חוסר הצלחה במצעדים ושינויי טעם הקהל, פיקט לא הפסיק להופיע ברחבי ארצות הברית בעיקר ולבצע את להיטיו הרבים.
פיקט זכה ל"גילוי מחדש" בעקבות הסרט "הקומיטמנטס" משנת 1991 שהציג אותו כאחד מאבות מוזיקת הנשמה והגיש לקהל צעיר גרסאות מלהיבות של שיריו "In the Midnight Hour" ו-"Mustang Sally". ב-1998 השתתף פיקט בסרט האחים בלוז 2000.
בשנת 1993 זכה בפרס על חלוציות מאת המוסד לרית'ם אנד בלוז, בשנת 1995 נבחר להיכל התהילה של הרוקנרול ואלבום הקאמבק שלו " It's Harder Now" משנת 1999 זכה במועמדות לפרס גראמי. כמו כן נבחר למקום ה-68 ברשימת "מאה הזמרים הטובים ביותר בכל הזמנים" של הרולינג סטון.
פיקט נפטר ב-2006 מהתקף לב בביתו בווירג'יניה.
אליהו שבירו

ביוגרפיה

נולד  בשנת 1958 בבאר שבע ושם גדל. שרת בחטיבת גולני כלוחם ומפקד. בוגר קורס פו"מ (פיקוד ומטה). פרש מצה"ל בדרגת סא"ל. לאחר שחרורו מצה"ל שימש כמנהל אגף הביטחון בעיריית אריאל ולאחר מכן כרמ"ט (מנכ"ל) מועצה מקומית אורנית. במקביל נבחר כחבר מועצת העיר אריאל ובהמשך לממלא מקום ראש העיר רון נחמן.
לאחר פטירתו של רון נחמן בינואר 2013, נבחר על ידי מועצת העיר כראש העיר בפועל עד לבחירות בשנת 2013 שבהן נבחר לראשות העיר. בבחירות בשנת 2018 זכה למעט יותר מ-40% מהקולות והוכרז לזוכה. אולם בית המשפט המקומי באריאל ביטל את הבחירות בשלוש קלפיות בעיר והערעורים על החלטה זאת נדחו.

קריירה פוליטית

במהלך כהונתו הפכה העיר אריאל למוקד משיכה גם לאוכלוסיות מאזור גוש דן, כך שאוכלוסיית העיר גדלה בלמעלה מ-20% והיא עומדת היום על למעלה מ-20,000 תושבים.
בתקופת כהונתו קיבלה העיר אריאל חמישה כוכבי יופי של הקריה לישראל יפה וכן פרס ניהול תקין מדי שנה. 
במהלך כהונתו שולש מספר המפעלים בפארק התעשייה המערבי של אריאל והמקום הפך כעוגן תעסוקתי וכלכלי לעיר. בנוסף קידם שבירו תוכנית שתכפיל את שטחו של אזור התעשייה ואת כמות המפעלים שבו. כמו כן, הרחיב את שיתוף הפעולה עם אוניברסיטת אריאל המונה 15,000 סטודנטים.
אחד ממהלכיו הראשונים של שבירו היה להגדיל את תקציב החינוך וההישגים לא אחרו. נשירת תלמידים והגירה לבתי ספר מחוץ לעיר כמעט ונבלמו. בנוסף אחוזי הזכאות לבגרות עלו בצורה תקדימית מ-62% ל-91%.
מוקד החירום "ביקור רופא" נפתח ביוזמתו של ראש העיר מתוך הבנה כי יש צורך במוקד רפואת חירום בעיר. 
בתחום התרבות, הבריא שבירו כראש העיר את החברה העירונית "גוונים" מחברה גרעונית לחברה רווחית שמתפקדת בזכות עצמה ומספקת מגוון רחב של חוגים ופעילויות תרבות לנוער ומבוגרים. כן הוא יזם הקמת "מרכז הצעירים" המספק שירותי  הכוונה מקצועית לחיילים משוחררים, ייעוץ לימודים, הורות, ייעוץ כלכלי ויזמות עסקית לצעירים. 
שבירו גם פעל להקמת קניון 'מגה אור' בכניסה המספק את שרותיו לכלל תושבי האזור.

השכלה וחיים אישיים

בוגר תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב ומחזיק בתואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
לשבירו (אלמן) יש שלושה ילדים רחלי, מיכל ועופר והוא סבא לנכדה אורי.
דירוג QS של אוניברסיטאות בעולם

השיטה

דירוג QS מנסה להתבסס על קשת נרחבת של פעילויות אוניברסיטאיות. שישה מדדים באים לידי ביטוי בדירוג.

ביקורת עמיתים אקדמית (40%)

מרכיב זה בדירוג, הנותן משקל לסקר דעות המכונה "ביקורת עמיתים אקדמית", זכה לביקורת הרבה ביותר מבין המרכיבים השונים. לצורך ביצוע הסקר חברת QS עושה שימוש ברשימות דיוור שרכשה, בבקשות ובהצעות המוגשות לה, ופונה לאקדמאים פעילים בעולם כדי לזהות את האוניברסיטאות המובילות בתחומם. QS מפרסמת את תפקידיהם המקצועיים והתפוצה הגאוגרפית של משתתפי הסקר.
לצורך הדירוג לשנת 2010 ניתן משקל לתוצאות סקר בקרב 15,050 אנשי מקצוע אקדמאים, כולל משובים שהתקבלו מן השנתיים האחרונות במידה ולא התקבל מאותו אדם משוב עדכני יותר. המשיבים יכלו להציע עד 30 אוניברסיטאות, אולם אסור עליהם להצביע על המוסד בו הם פועלים. בממוצע כל המשיב מציע 20 מוסדות, סך הכל יותר מ-170,000 פרטי מידע.
בשנת 2004, כאשר נערך הדירוג הראשון, חלקו של הסקר במשקל הכללי היה 50%. חלקו של הסקר הופחת ל-40% לאחר שהוסף מרכיב "ביקורת מגייסי כוח אדם".

ביקורת מגייסי כוח אדם (10%)

מרכיב זה ביצירת הדירוג מתבצע בשיטה דומה לזו של מרכז "ביקורת עמיתים אקדמית", אולם הסקר מופנה למגייסי כוח אדם, המחפשים מועמדים לעבודה בקנה מידה בינלאומי. מספר הנשאלים בשנת 2010 היה 5,007 אנשי מקצוע. תוצאות סקר זה מרכיבות 10% מן הציון הכללי של האוניברסיטה. הסקר הזה נערך על בסיס ההנחה שמעסיקים יכולים להעריך באופן מדויק את איכות בוגרי מוסדות אקדמים.

יחס איש סגל/תלמיד (20%)

היחס שבין מספר אנשי הסגל למספר התלמידים באוניברסיטה נועד לבחון את מחויבות המוסד להוראה, אולם חברת QS הודתה כי מדד זה אינו מספק.

ציטוטים ביחס לאנשי סגל (20%)

מספר הציטוטים שלהם זוכים מאמרי מחקר של אנשי סגל הוא אחד המדדים בהם נעשה שימוש נרחב בשיטות דירוג שונות של מוסדות אקדמים. מאז שנת 2007 QS עושה שימוש במאגר המידע Scopus לצורך קביעת נתון זה. הנתון מורכב מן היחס שבין המספר הכולל של ציטוטי מאמרים בתקופת חמש שנים אחרונות, לבין מספר אנשי הסגל האקדמי באוניברסיטה. נתון זה מהווה 20% מן הציון הכללי.
חברת QS הסבירה כי היא מעדיפה שיטת חישוב זו על פני מניין מספר הציטוטים לכל מאמר, כפי שנעשה בשיטות דירוג אחרות, וזאת כדי להפחית את השפעת המחקר הביו-רפואי על התמונה הכוללת היות שבתחום הביו-רפואה קיימת תרבות שלטת של "פרסם או היכחד" (publish or perish).

אוריינטציה בינלאומית (10%)

המרכיב האחרון בציון לצורך הדירוג מורכב ממדדים שונים אשר נועדו למדוד את הנטייה הבינלאומית של האוניברסיטה. 5% ממרכיב זה מוקדשים לאחוז התלמידים בינלאומיים במוסד ו-5% לאחוז אנשי סגל בינלאומים במוסד.
קוסטרומה

היסטוריה

לפי המסורת, נוסדה העיר בשנת 1152 על ידי יורי דולגורוקי במסגרת התרחבות לשטחים לאורך נהר הוולגה. בהתאם לכרוניקות, בשנת 1213 העיר כבר מוזכרת כיישוב משמעותי. בשנות ה-30 של המאה ה-13 העיר נכבשה על ידי כוחות של באטו חאן. בשנת 1239 העיר כבר שוקמה מחדש ובשנת 1246 היא נהפכה להיות בירת הנסיכות. בשנת 1272 נסיך ואסילי מקבל תפקיד של נסיך ולדימיר (הנסיך הראשי של כל הנסיכים הרוסים) אך לא מעביר את מקום מושבו לולדימיר ונישאר בקוסטרומה. במהלך המאה ה-13 והמאה ה-14 סביב העיר נבנו מנזרים להגנתה. בתקופת הצרות העיר נכבשה פעמים על ידי הפולנים. המנזר איפטייב ליד העיר היה מקום מסתור של משפחת רומנוב. עם בחירת מיכאל רומנוב לכהונה הוא עזב את המנזר. לאור האמור לעייל העיר נחשבה למולדת של שושלת רומנוב והם התייחסו לעיר בכבוד רב. בשנת 1773 העיר נהרסה כליל על ידי שריפה גדולה.היא נבנתה מחדש בהתאם לתוכנית שאושרה על ידי יקטרינה הגדולה ומהווה דוגמה של תכנון ערים של המאה ה-18.
העיר מהווה נמל חשוב על הוולגה. היא גם חלק של טבעת הזהב של רוסיה ומהווה מוקד תיירותי לאור המנזרים סביבה וכנסיות במרכז העיר.
בעיר ארבעה מוסדות להשכלה גבוהה, שדה תעופה והיא צומת חשוב של מסילות הברזל. בעבר היו קיימות בעיר שתי קבוצות כדורגל, דינמו קוסטרומה וספרטק קוסטרומה, אך הן התאחדו לקבוצה אחת הנושאת את השם ספרטק.
לא יפריד דבר

רקע

את האלבום הקליט סנדרסון עם להקת הליווי שלו, שהתגבשה לכדי הרכב קבוע מאז 2005, כאשר ארבעה מחברי ההרכב (תמר אייזנמן, כפיר בן ליש, יותם בן חורין וקרן מלכה) שרים שירי סולו באלבום.
לאלבום צורפו שני שירים ותיקים של סנדרסון - "מהשתיל הזה", שהופיע כבר באלבומו "תולדות המים" בביצועה של גלי עטרי, ו"זאת שמעל למצופה", שיר שכתב סנדרסון לשלישיית הגשש החיוור בשנת 1974, בתחילת דרכו המוזיקלית.
שיר הנושא, "לא יפריד דבר", נכתב במקור כבר בשנות ה-70 בראשית הקריירה של סנדרסון. הוא נכתב במקור באנגלית, תורגם לעברית מאוחר יותר ועובד ללהקת גזוז. הגרסה של "גזוז", שבוצעה על ידי מזי כהן, נגנזה. רק לאחר פטירתה של נעמי סנדרסון, רעייתו, הצליח סנדרסון להשלים את מלאכת העבודה על השיר והוא צורף לאלבום זה.
מתוך האלבום יצאו כסינגלים השירים "אתה לבד" (מקום 9 במצעד השנתי של רשת ג'), "אם בחיים לא נאהב" ושיר הנושא.
בניגוד לקו המשעשע הקליל המאפיין את רוב הקריירה של סנדרסון, אופיו של האלבום אישי וטעון רגשית, אף כי גם בו יש רגעים של הומור. בין היתר עוסק בו סנדרסון בהתמודדות עם מותה של רעייתו נעמי כארבע שנים לפני יציאת האלבום.
האלבום הופק בחברת התקליטים NMC בהפקת גלית קלדרון וצורף אליו DVD מיוחד המתעד את העבודה באולפן ההקלטות על האלבום.

ביקורות

"לא יפריד דבר" התקבל באהדה בביקורת. בין היתר האלבום קיבל תשבחות על "הרעננות והתנופה", ונכתב כי סנדרסון מדגים באלבום את "יכולות ההלחנה ובניית ההרמוניות הנדירות שלו", ומתגלה שוב "כשחקן קבוצתי מוכשר, שיודע לתפעל את חברי הלהקה שלו ביעילות רבה".
MAN SG

MAN SG הוא דגם אוטובוס מפרקי שיוצר על ידי חברת MAN בגרמניה בשנת 1973, שכונה אז SG 192. בתחילת שנות השמונים הוגדל נפח המנוע ל-240 כ"ס ונקרא SG 240.

בישראל

בישראל נרכשו לראשונה על ידי חברת דן בשנת 1985 עשרה אוטובוסים מוגמרים מדגם SG 240, וב-1987 רכשה החברה כ-30 שלדות שיועדו להרכבה ב-מדינת ישראל על ידי מרכבים והארגז. 
בין השנים 1990-1994, רכשה חברת  דן 217 שילדות של SG 292. דגם זה היה ארוך מעט מקודמו עם נפח מנוע בן 240 כ"ס, ניתן לזהות דגם זה בפנסיו הקדמיים המרובעים בניגוד לקודמו (שהיו עגולים).
דיאן דה פואטייה

ביוגרפיה

דיאן הייתה בתו של ז'אן דה פואטייה, רוזן סנט ואלייה שבחבל רון-אלפ בצרפת. ב-16 באפריל 1515 נישאה ללואי דה ברזה, נכדו של שארל השביעי מלך צרפת, ששירת בחצרו של המלך פרנסואה הראשון. ב-23 ביולי 1531 נפטר בעלה והיא נשבעה שלא להינשא עוד. בהיותה בת שלושים וחמש שנה הפכה למאהבתו של אנרי מאורליאן בן השש עשרה (אנרי השני מלך צרפת לעתיד שהיה נשוי לקטרינה דה מדיצ'י). ב-1538 ילדה לאנרי את דיאן, שהפכה לדוכסית מאנגולם, אך היו לה עוד שתי בנות מבעלה.
החל ב-1547, כאשר אנרי השני ירש את הכתר, הפכה דיאן דה פואטייה ליועצתו העיקרית של המלך, ולמעשה ניהלה את ענייני המדינה. היא כתבה עבורו מכתבים מדיניים וחתמה בשם המשותף "אנרי-דיאן". היו לה טעם טוב, נימוסים יפים, פיקחות והשכלה רחבה, והיא הייתה מאהבת שהקסימה את המלך בחן ובחוכמה. המלך שיתף אותה בהכנסות ממכירת משרות בשירות המדינה, ולמעשה כל המינויים היו תלויים באישורה. המלך העניק לה במתנה את ארמון שנונסו שבעמק הלואר. היא בנתה לעצמה טירה מפוארת בנחלה שירשה מבעלה בעיירה אנט שממערב לפריז, והזמינה לטירתה משוררים, פילוסופים, קרדינלים, דוכסים וגנרלים. טירה זו הפכה לביתו השני של המלך ולמקום מושבה של מועצת המדינה.
ב-1559, אחרי שהמלך אנרי השני נפצע בתחריות אבירים ומת מפצעיו, אשתו, קטרינה דה מדיצ'י, גירשה את דיאן מבית המלוכה. דיאן נהרגה ב-1566 כתוצאה מנפילה מעל סוסה. במהפכה הצרפתית חולל קברה ועצמותיה הושלכו לקבר משותף.
מייקל רוסבאש

חייו

מייקל רוסבאש נולד בקנזס סיטי שבמיזורי להורים מהגרים יהודים שברחו מגרמניה הנאצית בשנת 1938. אביו היה חזן בבית הכנסת המקומי. בשנת 1946 עברה משפחתו לבוסטון. בצעירותו גילה רוסבאש עניין מיוחד במתמטיקה, אולם החליט לבחור בלימודי הכימיה והביולוגיה. במהלך חופשת הקיץ של לימודיו, החל לעבוד במעבדתו של נורמן דייווידסון, בה עסק במחקר ביולוגי, ואז החליט להמשיך בלימודיו לתארים מתקדמים.
רוסבאש סיים את לימודיו במכון הטכנולוגי של קליפורניה ב-1965 עם תואר בכימיה. בהמשך עבד כשנה במכון לביולוגיה פיזיקלית וכימית בפריז. בשנת 1970 קיבל תואר דוקטור בביופיזיקה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. לאחר מכן, עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת אדינבורו בסקוטלנד, בה עסק במחקרים בתחום הגנטיקה. מאז 1974 הוא חבר סגל באוניברסיטת ברנדייס שבארצות הברית.

הזכייה בפרס נובל

ג'פרי סי. הול, מייקל רוסבאש ומייקל יאנג זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2017, על גילוי המנגנונים המולקולריים שבבסיס המקצב הצירקדי, מקצב שפועל במחזוריות של כ-24 שעות ונועד להתאים את פעילותו של היצור החי להשפעות משתנות לאורך היממה. מקצב זה קובע את השעון הביולוגי המרכזי של האורגניזם.

גילוי הגן האחראי על פעילות השעון הביולוגי

בשנת 1984, שני החוקרים ג'פרי סי. הול ומייקל רוסבאש, שעבדו בשיתוף פעולה הדוק באוניברסיטת בוסטון, יחד עם מייקל יאנג, באוניברסיטת ניו יורק, הצליחו לבודד ולזהות את הגן השולט במקצב הביולוגי. החוקרים עשו שימוש בזבובי פירות בתור מודל, והצליחו להראות כי גן זה מקודד חלבון המצטבר בתאים במהלך שעות הלילה, ומתפרק במהלך שעות היום, במחזור של 24 שעות, ובסנכרון מלא עם המקצב הצירקדי. בעקבות כך, הם גילו רכיבי חלבונים נוספים המרכיבים את המערכת הזו, תוך חשיפת המנגנון השולט בשעון הביולוגי בתוך התאים עצמם.

חשיבותה של התגלית

השעון הביולוגי ביצורים החיים משפיע על ויסות תפקודים חיוניים בגוף, בהם: טמפרטורת הגוף, הפרשת הורמונים, חילוף חומרים, ומצבי ערנות ושינה.
בריאותם של האורגניזמים קשורה ביכולתם להשיג איזון בין הסביבה החיצונית לשעון הביולוגי הפנימי. יש רמזים לכך שחוסר איזון כרוני בין אורח החיים לבין המקצב המוכתב על ידי השעון הפנימי קשור לסיכון מוגבר להפרעות בתפקוד הקוגניטיבי, הפרעות דו-קוטביות, בעיות זיכרון, הפרעות שינה, דיכאון, ואף להתפרצותם של זיהומים, ומגוון מחלות לרבות סרטן ומחלות ניוון.
מכאן סבורה ועדת הפרס, כי התגליות אודות השעון הביולוגי, עשויות להוביל למציאת דרכי אבחון ומניעה, ולסייע בפיתוח תרופות (ראו: תרופה ביולוגית) שבכוחן יהיה למנוע מחלות, ולסייע בהצלת חיי אדם.

משפחתו

מייקל רוסבאש נשוי למדענית נדיה אבוביץ', שהייתה בעבר סטודנטית שלו. יש לו בת חורגת בשם פאולה (1975) ובת בשם טניה (1986).
השרות למען זיכרון השואה באוסטריה

השרות "למען זיכרון השואה" באוסטריה הוא מסלול שירות לאומי, אלטרנטיבי לשרות החובה הצבאי האוסטרי.
משתתפי המסלול משרתים במוסדות להנצחת השואה החשובים ביותר. התוכנית הנקראת בשם "גֶדנקדינסט" ("שרות זיכרון") הוקמה על ידי  ד"ר אנדראס מייזלינגר, מדען למדעי החברה מהעיר אינסברוק שבטירול, אוסטריה.
הוא אימץ את הרעיון מניסיון של גרמנים - "פעולה למען הפיוס". מייזלינגר עצמו עבד כמתנדב במוזיאון של אושוויץ-בירקנאו, ושם נולד רעיון התוכנית "גדנקדינסט" - שרות למען זיכרון והנצחה.
בשנת 1991 הושלמה החקיקה הדרושה על ידי ממשלת אוסטריה, ומייזלינגר התחיל להקים פרויקט אשר לאחר מכן נודע בשם "תוכנית גדנקדינסט", גוף עצמאי, אך ממומן ברובו על ידי ממשלת אוסטריה.
מטרת התוכנית להנצחה וזיכרון היא להכיר בחלקה של אוסטריה באחריות קולקטיבית לשואה, ואחריותו של כל אחד מאיתנו להבטיח  שזה "לעולם לא יקרה שוב" (ציטוט מתוך נאומו של קאנצלר אוסטריה לשעבר פרנץ ורניצקי, ירושלים יוני 1993).
תוכנית הזיכרון האוסטרית - "גדנקדינסט" היא מיוחדת במינה, תוכנית בינלאומית אשר מסיעת למוזיאונים וארכיונים העוסקים בשואה.
מאז שנת 1992 עברו את התוכנית כ־150  מתנדבים, בעיקר בשנות העשרים לחייהם, אשר עבדו על חקר תולדות השואה והנצחתם, במקום שרות צבאי רגיל.
ההתאחדות האוסטרית לשרות לאומי מחוץ למדינה היא הגוף הראשי של הארגון ומוסמך מטעם ממשלת אוסטריה לשלוח מתנדבים של "גדנקדינסט" לארגונים שותפים בכל רחבי העולם.
בית התפילה הבהאי בדלהי

בית התפילה הבהאי בדלהי, המוכר באופן עממי כמקדש הלוטוס, הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאיים ברחבי העולם, ונחשב ל"מקדש האם של תת-היבשת ההודית". המבנה שוכן בדרומה של ניו דלהי, בירת הודו, הוא הופיע במאות פרסומים, וזכה במספר פרסים אדריכליים. האדריכל של בית התפילה הזה הוא פריבורז צהבא, שהיה שותף גם בתכנון ובעיצוב של הטרסות במרכז הבהאי בחיפה. עיצובו הייחודי הושפע מפרח הלוטוס, הפרח הלאומי של הודו.

היסטוריה

מלאכת תכנון והקמת המבנה נמשכה כעשר שנים ועסקו בה 800 אנשי מקצוע. שרטוטי המבנה ועיצובו לבדם נמשכו 18 חודשים, ומספר דגמים בקנה מידה מלא הוקמו על מנת לבדוק את ייתכנותו ולבחון את שיטות ההקמה המוצעות. 700 בנאים ונגרים הועסקו בהקמת המבנה בכל נקודת זמן, ונעשה שימוש נרחב בשיטות בנייה מסורתיות ומודרניות כאחד. המבנה הוקדש ב-24 בדצמבר 1986 בנוכחות 8,000 איש, ונפתח לקהל ב-1 בינואר 1987.

המבנה

כיתר בתי התפילה הבהאיים, למבנה תשע צלעות ותשעה פתחים. הוא מעוצב ממשטחים דמויי "עלי כותרת", שלושה בכל אחת מתשע צלעותיו, ו-27 בסך הכל. גובהו של המבנה מעט מעל 40 מטר. כל "עלי הכותרת" עולים ונובעים מקומת בסיס משותפת, והם מתנשאים לשלושה גבהים שונים, דבר המעניק להם את מראה הפרח. שתי שורות העלים הפנימיות פונות כלפי פנים ומכסות על הכיפה הפנימית, והשורה הקיצונית פונה כלפי חוץ, ותשעת עליה סוככים על תשע דלתותיו של בית התפילה. העלים הפנימיים אינם סוגרים לחלוטין על המבנה ומאפשרים חדירת אור לתוכו דרך הכיפה הפנימית. העלים עשויים מבטון מזוין לבן, והם מצופים באריחי שיש לבן שהובא מהר פנטלי ביוון לאחר שעובד באיטליה, ובשכבת מגן מפני הלחות.
הכיפה הפנימית הדו-שכבתית נתמכת על ידי 54 קורות המחוברות זו לזו, והאולם המרכזי מוקף בתשע קשתות התומכות בשלד המבנה. האולם יכול להכיל עד 2,500 איש, ריצפתו המרכזית עשויה משיש לבן, בעוד שחלקה הסובב, המדרגות והמעברים עשויים מאבן חול אדומה. אל תשעת הפתחים מובילים תשעה שבילים, וביניהם תשע בריכות נוי המזכירות עלי גביע. הבריכות משמשות לצינון האוויר במבנה ובסביבתו, והוא משתקף בהן. 
המבנה וגניו משתרעים על פני שטח של כ-105 דונם. בשטח שוכן מבנה נוסף המשמש כמרכז מבקרים, ובו ספרייה ומרכז אדמיניסטרטיבי. בית התפילה זכה ליותר מ-50 מיליון מבקרים, והוא נחשב למבנה הזוכה למספר המבקרים הגדול בעולם. בכל שנה פוקדים אותו כ-2.5 מיליון איש, ובחגים הינדים עשוי מספרם להגיע לכ-100,000 איש ביום.
אווה נובודומסקי

ביוגרפיה

נובודומסקי נולדה בעיירה סרווש במחוז בקש.
היא למדה בבית ספר להכשרת מורים בקצ'קמט ובבית ספר לעיתונאות "Komlósi Oktatási Stúdió".
לאחר מכן החלה לעבוד ככתבת חדשות הנוער של "Magyar Televízió", רשת הטלוויזיה הציבורית של הונגריה.
ב-2007 החלה להגיש את תוצאות הניקוד של הונגריה באירוויזיון.
ב-2007 הנחתה את תחרות "מיס עולם הונגריה" בה הזוכה נשלחת לייצג את הונגריה במיס עולם.
ב-2008 הנחתה את התחרות לבחירת נציג הונגריה לאירוויזיון.
ב-2008 הופיעה בסרט הקולנוע "Mázli".
היא הנחתה תקופה מסוימת את התוכנית "Főtér" בה מדי פרק מוצגים אזורים או יישובים ברחבי הונגריה וכמו כן אטרקציות תיירותיות בהם.
ב-2011 ו-2012 הופיעה בשעשועון הטלוויזיה "Magyarország, szeretlek!".
ב-2004 נישאה לאיטלקי סאלבו סגורי.
ביאפרה

לאחר המלחמה

החשש ממעשי טבח המוני ופעולות נקם לאחר המלחמה לא התממש, ונעשה מאמץ לפיוס ולשיקום האזורים שנפגעו במלחמה, בכספי הנפט. עם זאת, פקידי ממשלה מבני האיגבו שעזבו את משרותיהם בממשל הניגרי כדי לעבוד בממשלת ביאפרה לא קיבלו את משרותיהם בחזרה. מתחים אתניים ודתיים עדיין קיימים בעוצמה רבה בניגריה. תנועה לחידוש הרפובליקה של ביאפרה פועלת כיום (2008) בניגריה ובקרב גולים מחוצה לה.
Age of Empires II: The Age of Kings

יחידות במשחק

ישנן מספר יחידות אנושיות שאיתן אפשר לבנות את האימפריה והן:
אליה דלה קוסטה

אליה אנג'לו דלה קוסטה (איטלקית: Elia Angelo Dalla Costa;‏ 14 במאי 1872 - 22 בדצמבר 1961) היה קרדינל בכנסייה הקתולית באיטליה, הארכיבישוף של פירנצה משנת 1931 ועד מותו, וחסיד אומות העולם.

נעורים והסמכה

דלה קוסטה נולד בווילה-ורלה שבמחוז ונטו באיטליה, הצעיר מבין חמישה ילדים להוריו. הוא השתתף בסמינרים לכמרים בוויצ'נצה ובפדואה לפני שהוסמך לכמורה בשנת 1895. הוא סיים את לימודיו ב-1897 ועבד כרועה רוחני בקהילה בוויצ'נצה, במקביל להוראה.
בשנת 1923 מונה דלה קוסטה לבישוף של פדואה על ידי פיוס התשיעי. בשנת 1931 מונה דלה קוסטה לתפקיד הארכיבישוף של פירנצה.

פעילותו בתקופת השואה

דלה קוסטה שיתף פעולה עם אישים יהודיים בפירנצה במסגרת רשת ההצלה בפירנצה, בהם נתן קאסוטו, לשם הצלת יהודים מגירוש למחנות השמדה, במסגרת פעולתה של רשת הצלה יהודית-נוצרית, רשת ההצלה בפירנצה. רשת זו החלה את פעולתה בספטמבר 1943, עם הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה וכיבוש צפון איטליה בידי גרמניה, שנבע מכך. הרשת הצילה מאות יהודים על ידי הברחתם והסתרתם. חלק מפגישותיהם של חברי הרשת התקיימו במשרדו של דלה קוסטה.
דלה קוסטה יזם פעולות הצלה ועודד את הכמורה המקומית ליטול חלק בהן. הוא כתב לראשי מנזרים ומסדרים נוצריים וביקש מהם להעניק מחסה ליהודים. דלה קוסטה אף נתן בעצמו מחסה ליהודים נמלטים לתקופות קצרות, לפני שאלה הועברו למקומות מחסה אחרים. דלה קוסטה אף סייע בגיוס כספים לשם סיוע ליהודים בפירנצה.
בדצמבר 1943 נעצרו פעילים יהודיים רבים במחתרת, עקב הלשנה. מעת זו ואילך הייתה זו הכנסייה שאנשיה היו אחראים על רוב פעילות ההסתרה וההצלה. במספר מקרים נעצרו אנשי כנסייה. חלקם עונו וחלקם נשלחו לאושוויץ. חלק מהפעילים האיטלקיים ברשת ההצלה, בעיקר נזירות ואמהות מנזר, הוכרו לימים כחסידות אומות העולם.
בנוסף לפעילותו זו, סייע דלה קוסטה להצלת איטלקים מהוצאה להורג תחת השלטון הפשיסטי.

לאחר השואה

בשנת 1958 השתתף דלה קוסטה בבחירת האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה.
עם פטירתו נקבר דלה קוסטה בסנטה מריה דל פיורה.

הנצחה

בשנת 1981 החלה הכנסייה הקתולית בתהליך הכרתו של דלה קוסטה כקדוש. 
ב-2012 הכיר יד ושם בדלה קוסטה כחסיד אומות העולם.
המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה

שלבים אחרונים

בנובמבר עזב כוחו של לטו-פורבק את מזרח אפריקה הגרמנית; הוא חצה את הגבול למוזמביק הפורטוגזית. במוזמביק שהה הכוח כתשעה חודשים, בהם הצטייד באספקה שלקח שלל מחילות מצב פורטוגזיים. הכוח חולק לשלושה טורים, שכללו, נוסף לחיילים, גם סבלים וכן נשים וילדים. אחד מטורים אלה נכנע כיוון שאספקתו אזלה, ולטו-פורבק חזר בראש היתר באוגוסט 1918 למזרח אפריקה הגרמנית. 
ממזרח אפריקה הגרמנית נכנס הכוח לרודזיה הצפונית, שם כבש ב-13 בנובמבר את קסמה (Kasama) שפונתה על ידי הבריטים. ב-14 בנובמבר קיבל לטו-פורבק, באיחור של שלושה ימים, את הידיעה על כניעת גרמניה וב-23 בנובמבר נכנע.

אחרית דבר

מן התיאור שלעיל עולה כי בהיבט הצר של המערכה במזרח אפריקה, כוחותיו הבלתי מנוצחים של לטו-פורבק רשמו לזכותם את אחת ממערכות הגרילה המוצלחות בהיסטוריה. לדבריו, כוחותיו יכולים היו להחזיק מעמד לנצח. כלי נשקם בעת הכניעה היו ברובם מתוצרת בריטניה ופורטוגל.
מדינות ההסכמה איבדו כעשרת אלפים חיילים, כשני שלישים מהם עקב מחלות, ואילו הגרמנים איבדו כאלפיים חיילים. מספר האבדות של הסבלים ושל האוכלוסייה האזרחית, אינו ידוע, אף כי היה גדול הרבה יותר. 
מזרח אפריקה הגרמנית חולקה בין בריטניה (טנגנייקה, רובה של טנזניה של ימינו) ובלגיה (רואנדה-אורונדי (רואנדה ובורונדי של ימינו)), ומשולש קיונגה, אזור שנכבש על ידי הגרמנים ב-1894, צורף למוזמביק שבשליטת פורטוגל.
ראשון ראשון חביב

"ראשון ראשון חביב" הייתה תוכנית רדיו ששודרה ברשת ב' של קול ישראל בין השנים 1957 ל-1974 ובה הושמע מצעד פזמונים.
בשנת 1957 עורכי התוכנית היו יורם רונן ודרורה בן אב"י. בשנת 1959 ערכה את התוכנית רות נבו והיא הוגשה בידי חיים יבין. בשנת 1968 ערך את התוכנית גיל שמר.
בתחילה, התוכנית שודרה בימי שני בערב, כמצעד פזמונים חודשי. בשנת 1961 הועברה התוכנית מרשת א' לרשת ב'.
בשנת 1970 התוכנית עברה ליום ראשון והייתה למצעד פזמונים לועזיים.
בשנת 1957 זכה במצעד השנתי השיר מול הר סיני.
קונרד אלברכט

ביוגרפיה

אלברכט נולד ב-7 באוקטובר 1880 בברמן, ובשנת 1899 התגייס לצי הקיסרי הגרמני. אלברכט עשה את הטירונות שלו על האנייה "שטוש", ובשנת 1909 הועלה לדרגת קפיטן-לוטננט. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה אלברכט למפקד שייטת ספינות הטורפדו בפלנדריה, ובשנת 1916 הועלה לדרגת קורבטנקפיטן. בינואר 1917 מונה אלברכט למפקד שייטת המשחתות בפלנדריה, וכיהן בתפקיד זה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה שירת אלברכט בבסיס הימי בים הבלטי, ובספטמבר 1920 מונה למפקד שייטת שולות המוקשים I. ב-27 במרץ 1923 הועלה אלברכט לדרגת פרגטנקפיטן, ומונה למפקד בסיס הצי בקיל. ב-1 במאי 1925 העלה אלברכט לדרגת קפיטן צור זה ומונה לראש מטה בסיס הצי בים הבלטי. בדצמבר 1928 הוא מונה לראש אגף משאבי אנוש במפקדת חיל הנחתים, ב-1 באפריל 1930 הוא הועלה לדרגת קונטר אדמירל, וב-29 בספטמבר אותה שנה מונה למפקד כוחות הסיור של הצי.
ב-1 באוקטובר 1932 הועלה אלברכט לדרגת ויצה-אדמירל, ומונה למפקד בסיס הצי בים הבלטי, תפקיד אותו מילא עד ה-4 ביולי 1935. ב-1 בדצמבר 1935 הועלה אלברכט לדרגת אדמירל, וב-1 בנובמבר 1938 מונה למפקד קבוצת הצי מזרח. ב-1 באפריל 1939 הועלה אלברכט לדרגת גנרל-אדמירל, ובמהלך הפלישה לפולין פיקד על כוחות הצי שהשתתפו במערכה.
ב-31 בדצמבר 1939 פרש אלברכט מהצי, וב-18 באוגוסט 1969 מת בביתו בהמבורג.
מרסדס, נסיכת אסטוריאס

ביוגרפיה

מרסדס נולדה ב-11 בספטמבר 1880 במדריד כדונה מריה דה לאס מרסדס דה בורבון והבסבורגו-לורנה, והייתה בתם הבכורה של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד ושל מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ואליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה. עם מות אביה בשנת 1885 הייתה מרסדס למלכה בפועל. אמה הייתה הרה באותה עת. אילו ילדה אמה בת, הייתה מריה מתמנה להיות מלכת ספרד. אולם כאשר נולד אחיה, ששה חודשים לאחר מות אביה, היא הפסיקה להיות מלכה, והוא הוכתר כמלך אלפונסו השלושה עשר. היא חזרה למעמדה כיורשת העצר, בו החזיקה עד יום מותה, אז החליף אותה במעמד זה בנה הפעוט, מכיוון שלאחיה, המלך, טרם היו אז ילדים.
הנסיכה מריה מרסדס נישאה ב-14 בפברואר 1901 לבן-מעמדה, הנסיך קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות, אחיינו של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות. לאחר נישואיו לנסיכה הוא הועלה לדרגת נסיך ספרד.
ב-17 באוקטובר 1904 מתה מרסדס במדריד, בעת לידתה של בתה, לאחר הולדת שני בניה.