google/wiki40b huggingface dataset:
גריגורה מנולסקו

גריגוֹרֶה מַנולֶסקוּ (רומנית: Grigore Manolescu ‏ 29 במרץ 1857, בוקרשט - 14 ביולי 1892, פריז) היה שחקן תיאטרון, במאי ומתרגם רומני. מכוכבי התיאטרון הרומני בסוף המאה ה-19, ביצועו את התפקיד המלט נחקק במיוחד בתולדות התיאטרון הלאומי הרומני.

ביוגרפיה

מנולסקו נולד בבוקרשט ב-29 במרץ 1857 במשפחה של בויארים מבוססים סבו היה מנולה בולינטיניאנו. בגיל 14, אביו גרש אותו מהבית כעונש על בחירתו במקצוע המשחק.
 היה תלמיד של שטפאן וֶלֶסקו ב"קונסרסטוריון למוזיקה ולדיקלום" בבוקרשט, שיחק לראשונה בגיל 16 (1873) בלהקה של מאטיי מילו, בקומדיה "משורר רומנטי" שהתקיימה באולם "דאצ'יה" בחאן של מנוק לשעבר.
 בתום לימודיו פעל על במת התיאטרון ביאש ואחר כך במסגרת "החברה לדרמה" בבוקרשט.
בשנת 1879 נסע עם מלגת השתלמות לתיאטרון "קומדי פראנסז" בפריז יחד עם אריסטיצה רומנסקו, אחת הדיוות המפורסמות של התיאטרון הרומני, שהייתה לאשתו.
למדו שם אצל לואי -ארסן דלונה (1826–1903) ואצל גדולי אמני צרפת, ביניהם שרה ברנאר,ז'אן מונה סילי ואדמון גו.
 בחזרתו למולדת, החל משנת 1880 שיחק בתיאטרון הלאומי בבוקרשט שם ב-1882 מילא גם את מקומו של מיכאיל פסקלי כבמאי ושוב ביאשי (1888).

לרגל הסיור הראשון של התיאטרון הלאומי מבוקרשט בווינה בשנת 1891 מנולסקו הופיע יחד עם אשתו, אריסטיצה רומנסקו ב"המלט" וב"רומיאו ויוליה" על במת ה"קרלתיאטר" (Carltheater).
מנולסקו טוב המראה (ראה התמונה מ-1884)
הצטיין במקוריות משחקו, הודות לשילוב בין החוויה הפנימית, ההבעה והדיבור הבימתיים ובין הלימוד המעמיק והקפדני של הטקסט.
ביצע באופן אסקפרסיבי, מאופק ומשכנע תפקידים מהרפרטואר הקלאסי הלאומי והעולמי, ביניהם:
דספוט, אובידיו ממחזותיו של וסילה אלכסנדרי, רזבאן מ
"רזבאן ווידרה" מאת בוגדן פטריצ'ייקו חשדאו, יון במחזה של קרג'אלה "המפלה", (השתתף ב-1879 גם בבכורה של "לילה סוער" המפורסם של אותו המחזאי) ,דון קרלוס במחזה של שילר, רוי בלא ביצירה של הוגו, ריצ'רד מ"בכור שטן" של ג'ורג' ברנרד שו, וגולת הכותרת של הקריירה שלו - רומיאו מרומיאו ויוליה והמלט (1884) מהמחזה בעל אותו השם של שייקספיר. גילומו את המלט קבע מעין אב-טיפוס במסורת התיאטרון הרומני.

מנולסקו עצמו תרגם את המחזה (1881) מהגרסה הצרפתית בפרוזה של מונטגי ולטורנר ואף ביים את ההצגה.

המחזאי והסופר יון לוקה קאראג'אלה שיבח בעיתון "ווינצה נציונאלה" ("הרצון הלאומי") את משחקו נטול המנייריזמים של מנולסקו ב"המלט", לעומת ביצועו בעבר של השחקן האיטלקי אורח ארנסטו רוסי שהועדף על ידי חלק מהמבקרים.

בשנת 1888 כשקאראג'אלה מונה מנהל של התיאטרון הלאומי חל קרע בינו ובין השלישייה המובילה של השחקנים - קונסטנטין נוטארה, גריגורה מנולסקו ואריסטיצה רומנסקו והוא נאלץ לגרש אותם מהתיאטרון. אולם אפיזודת הניהול של קרג'אלה בתיאטרון הלאומי לא נמשכה יותר משנה.

גריגורה מנולסקו נמנה עם מקורביו של המשורר הלאומי של רומניה, מיכאי אמינסקו אותו נהג לבקר גם בבית חולים לחולי נפש בו היה מאושפז.
חלה במחלת הסרטן והובא על ידי אשתו, אריסטיצה רומנסקו לקליניקה של הכירורג המפורסם פיאן ברחוב רנלאג בפאסי, בפריז. נפטר בדמי ימיו בפריז ב-14 ביולי 1892 יום אחרי ניתוח. גופתו הובאה לרומניה ונקברה בבית העלמין בלו בבוקרשט.

גם אחותו, אנסטסיה רודיאנו, הייתה שחקנית תיאטרון.

עיבודים

עיבד לתיאטרון ברומנית יצירות של אז'ן לביש, אמיל זולא, אנרי מונייה ואחרים.
שי ראובני

ביוגרפיה

ראובני נולד וגדל בפרדס כץ בבית מוזיקלי משם ינק את אהבתו הגדולה למוזיקה ים תיכונית. למד לנגן על הקלידים בילדות ובגיל 17 החל ללוות את הזמר עופר לוי בהופעותיו. בהמשך היה קלידן בלהקה של אייל גולן במשך שלוש שנים. 
במקביל לנגינה על הקלידים, החל לעבוד ראובני כמפיק מוזיקלי באולפנו של יעקב למאי עם האמרגן אבי גואטה, והזמרת שאותה גילה, שרית חדד, שהייתה בראשית דרכה המקצועית. מאז הפיק עימה כ-10 אלבומים. כמו כן, הפיק עשרות אלבומים לאמנים רבים מהז'אנר המזרחי.
בשנת 1994 עיבד 3 שירים לאלבומו השני של איציק הרוש "הדובדבן שבקצפת, בהם בלט השיר "כמו צל". 
ב-1997 עיבד את שירי האלבום "שימי רון בהופעה".   
ב-1998 ניהל מוזיקלית את אלבום הפרצה של שרית חדד "חוק החיים", בו בלטו עיבודיו לשיר הנושא, וכן ל"לב זהב" ו"הכל סגור". עוד באותה שנה עיבד כמחצית משירי אלבום הבכורה של שרון לביא "חולם הביתה".   
ב-1999 עיבד את אלבומה של שרית חדד "כמו סינדרלה", שהפך רב מכר, והכיל להיטים רבים דוגמת: "הייתי בגן עדן", ל"דמעות שלך יש פה", "חמותי", ושיר הנושא. עוד באותה שנה עיבד כמחצית משירי אלבומו של ליאור פרחי "את כל חיי", בהם בלט "למה את כועסת", כמן כן כמחצית משירי אלבומו השלישי של לידור יוספי - "הכל הפוך", בהם בלטו שיר הנושא והדואט "סודך גלי לי" עם חיים משה.   
בשנת 2000 החל ראובני לעבוד בשיתוף עם הפזמונאי צ'ולי זכאי, כאשר האחרון משמש גם כמנהל הפקה ויועץ אומנותי, וראובני הוא המלחין והמפיק המוזיקלי. השיר הראשון שיצרו השניים, "יש בי את כל הכוח" של קובי פרץ, הפך ללהיט. עוד באותה שנה הפיק מוזיקלית של אלבומה של שרית חדד "לעשות מה שבא לי", בו בלטו עיבודיו ל"קח את הכל", "הכאב הזה" ושיר הנושא.  
ב-2001 עיבד כמחצית משירי אלבומה של שרית חדד "אשליות מתוקות" בו בלט במיוחד עיבודו לשיר "שמע ישראל", שהפך לאחד השירים המזוהים ביותר של חדד.   
בשנת 2004 הפיק ראובני מוזיקלית את מרבית שירי אלבומה של שרית חדד חגיגה, בהם בלט במיוחד עיבודו לשיר "בחום של תל אביב".  
בשנת 2005 הפיק ועיבד יחד עם יעקב למאי את אלבומו של עופר לוי "מצייר אותך". עוד באותה שנה עיבד 6 שירים לאלבומה של שרית חדד "מיס מיוזיק".  
בשנת 2007 הקימו ראובני וצ'ולי זכאי לייבל עצמאי - "שי ראובני הפקות" במסגרתו הופקו במהלך כ-3 שנים מעל ל-100 שירים שונים. 
ב-2008 הפיק מוזיקלית את אלבומו של קובי פרץ "כמה אהבה", בו בלט שיר הנושא.  
הדואט "יחד" אותו הלחין ועיבד שי ראובני, זכה בקטגוריית השיר הים תיכוני הטוב ביותר במסגרת תחרות ה-Big Apple Music Awards בניו יורק. בשנת 2009 הלחין ועיבד ראובני את השיר "מקודשת", עבור הזמרת שרית חדד, שנכלל באלבומה ה-18, מרוץ החיים. בשנת 2010 הפיק מוזיקלית ביחד עם הנרי את השיר "Do You Love Me".
הפיק מוזיקלית את מרבית שירי אלבומו של קובי פרץ "כתוב בשניים" שיצא ב-2012, בהו בלטו עיבודיו ל"אחת של חיי" (בשיתוף עם עמית הראל) ו"אולי" (בשיתוף עם רון תיכון). 
בשנת 2013 הפיק מוזיקלית את הגרסה העברית ללהיט "סה לה וי" שביצע קובי פרץ, והפיק מוזיקלית את השיר "קול העולם" עבור מרגלית צנעני וזהבה בן. שני השירים הפכו ללהיטים וכבשו את פסגת מצעד ההשמעות של מדיה פורסט. 
ב-2014 הלחין ועיבד את השיר "עיניים" לעופר לוי.  
בשנת 2016, הפיק מוזיקלית את השיר "בסיבוב השני" עבור נסרין קדרי. השיר נכלל באלבומה השני בנאדיק.

חיים אישיים

ראובני מתגורר באור יהודה, נשוי לאלינור ולהם שני ילדים.
לואי השני, מלך צרפת

חייו

לואי היה בנם של המלך שארל הקירח וארמנטרוד מאורליאן. ב-10 בפברואר 856 אביו השיא אותו לאחת מבנותיו של אריספו דוכס ברטאן שהעניק ללואי, שהיה בן עשר שנים בלבד, את דוכסות לה מאן ואת העיר לה מאן כבירתו. צעדים אלה גרמו למורת רוח בקרב אנשי האצולה של ברטאן. בנובמבר 857 נרצח אריספו דוכס ברטאן וב- 858 סאלומון מברטאן ורובר החזק מרדו בשארל הקירח וקראו ללודוויג הגרמני מלך פרנקיה המזרחית לפלוש לפרנקיה המערבית. בספטמבר של אותה שנה לודוויג הגרמני הגיע לאורליאן, פגש את מנהיגי המורדים וגירש את לואי מלה מאן.
בשנת 867, בימי שלטון אביו, הוא הוכתר למלך אקיטן. כאשר שארל הפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ונסע להגן על איטליה, השאיר את לואי כעוצר הממלכה תחת פיקוח יועציו ונציגי הכנסייה.
במות אביו הם הכריחו את לואי להכיר בסמכותם למנות את המלך והכתירו אותו בתנאי שישמור על זכויותיהם. נתון למרותם, ללואי לא הייתה הרבה השפעה פוליטית. בתקווה לשנות את המצב, הוא החליש את הכתר על ידי חלוקת נחלות שונות במטרה לזכות בתומכים. 
בשנת 862 הוא נישא לאנסגרדה מבורגונדיה ולהם נולדו שני בנים, לואי וקרלומן. מאשתו השנייה, אדלייד יהודית מפריז, נולדה לו בת אחת, הנסיכה ארמנטרוד. מאשתו השלישית, לואיטגרד מסקסוניה, נולד לו בן נוסף, שארל, שנולד לאחר מות אביו.
בריאותו של לואי הייתה רופפת והוא מת שנתיים בלבד אחרי אביו. לאחר מותו, חולקה הממלכה בין שני בניו, לואי וקרלומן.
אונה ברנן

תחילת דרכה

ברנן נולדה בשם אנסטסיה בולג'ר ב-1888 לג'ון בולג'ר וג'ואנה ויטי, בקולנבוי, במחוז וקספורד שבאירלנד. היא הייתה הבכורה מבין ששת ילדיהם. היא התחנכה בפנימייה של מנזר לורטו באניסקורתי.
בשנת 1908 ברנן החלה לכתוב טור בעיתון The Echo, שעורכו היה ויליאם סירס. היא כתבה על נושאים כמו זכויות נשים הן בבית והן בחיים הציבוריים. היא הצטרפה לארגון איניניה נה הרין והייתה המזכירה של הסניף המקומי, ומאוחר יותר הייתה חברה בקומן נה מאן. היא גם הייתה אחת מהנשים הראשונות שהייתה חברה באחווה האירית הרפובליקנית. בתור תומכת בשימור השפה האירית, ברנן שינתה את שמה קודם ל-Anatás ואז ל- Úna.
היא נישאה לרוברט ברנן ב-6 ביולי 1909. הוא היה חבר בליגה הגאלית ובשין פיין. הוא לימד אירית בוקספורד, קסלברידג', וטגאות. הוא היה חבר באחווה האירית הרפובליקנית והתעקש שיקבלו גם את אשתו לשורותיה. לדבריו, רק שתי נשים התקבלו כך, אשתו ומוד גון. ברנן הייתה תורמת משמעותית למגזין הפמיניסטי-רפובליקני Bean na hÉireann (באן נה הרין), אשר נערך על ידי הלנה מולוני עבור איניניה נה הרין.

המלחמות האיריות

ברנן התייצבה יחד עם בעלה למטה מרידת חג הפסחא של מחוז וקספורד באניסקורתי. היא הייתה אחת מתוך שלוש נשים אשר הרימו את דגל אירלנד על הבניין ביום חמישי, ה-27 באפריל 1916, כשהאחרות היו מריון סטוקס וגרטה קומרפורד. היא אז הקימה בית חולים ומטבח והפעילה אותם למשך ההתקוממות. ברנן נעצרה ונלקחה לכלא בווטרפורד, ומשם לכלא מאונטג'וי. היא שוחררה לאחר מספר ימים.
לאחר ההתקוממות, עברה המשפחה לדבלין. ברנן הייתה פעילה במלחמת העצמאות האירית, בעיקר בשימוש ביתה בתור בית מבטחים עבור מסמכים וכן בהסתרת לוחמים רפובליקנים מבוקשים, כגון הארי בולנד וקולמן אודונובן. במהלך מלחמת האזרחים האירית, היא ובעלה היו בצד שנגד האמנה האנגלו-אירית, והם המשיכו להציע את ביתם כמחסה לאנשים, מסמכים, ומסרים.

חיים אישיים

לה ולבעלה היו שלוש בנות, אמר, מייב ודרי (דירדרה), ובן אחד, רוברט פטריק. מייב ברנן הפכה לסופרת ידועה. רוברט ברנן התחיל להיות מעורב בפוליטיקה ונשלח לארצות הברית לתקופה. המשפחה חזרה לאירלנד ב-1947. הם התגוררו בדבלין לאחר שרוברט ברנן מונה למנהל השידורים ברדיו ארין (רדיו אירלנד).
אונה ברנן נפטרה ב-1958.
המועצה העליונה של הכוחות המזוינים (מצרים)

המועצה העליונה של הכוחות המזוינים (בערבית: المجلس الأعلى للقوات المسلحة; מכונה לעיתים בתקשורת: המועצה הצבאית העליונה) היא קבוצת המפקדים הבכירים של צבא מצרים. בעקבות ההפיכה במצרים, עם התפטרות הנשיא חוסני מובארכ ב-11 בפברואר 2011, הועברה לקבוצה זו הסמכות למשול במצרים, עד שהושבע לנשיאות מוחמד מורסי.
בעתות מלחמה נהגה המועצה להיפגש בתדירות גבוהה ולנהל את הלחימה מחדר חירום. בימי שגרה נהג ראש המדינה לנהל את ישיבות המועצה, ועמד בראשה כמפקד העליון של הכוחות המזוינים. לאחר ההפיכה, שהובילה להתפטרותו הכפויה של הנשיא מובארכ, נוצר מצב מיוחד שבו הועברו לידי המועצה כל סמכויותיו של הנשיא לניהול כל ענייני המדינה.

פעילות

ב-13 בפברואר 2011 הודיע טנטאווי, יושב ראש המועצה, כי היא תשלוט במדינה במשך כחצי שנה או עד אשר יתקיימו הבחירות לפרלמנט המצרי ("אספת העם") ול"מועצה המייעצת" (השורה), שצפויות להיערך בספטמבר. בעקבות ההפיכה במצרים (2011), לאחר שהועבר השלטון למועצה, פיזר טנטאווי את הפרלמנט ואת השורה, והמועצה הודיעה על הקפאה של סעיפי החוקה. כמו כן הודיעה המועצה על הקמת ועדה לתיקון החוקה וסעיפיה, כמענה לדרישות המפגינים.
נדב אבקסיס

ביוגרפיה

אבקסיס, בן למשפחה דתית בת תשעה אחים ואחיות. אביו היה עובד בחברה קדישא ואמו עבדה במעון תינוקות. התחנך בישיבה התיכונית "קריית החינוך מעלות" בעיר מעלות תרשיחא. בצה"ל שירת כלוחם בחטיבת גולני. בשנת 1994 עבר לגור בתל אביב. לאחר שהות קצרה בחו"ל, החל לעבוד כמחלק מים ונהג, ובמקביל החל דרכו כסטנדאפיסט על במות הארץ. בשנת 1997 זכה בתוכנית הכשרונות של דידי הררי, "זמנך עבר", שאחריה הצטרף לתוכניתו של הררי ב"רדיו ללא הפסקה", "דידי לוקאלי", עם דמויות כגון קריינית החדשות עדי רבן והסבתא סולטנה דנינו. בשנת 2000 יצא אבקסיס במופע קומי הנושא את שמו.
בעקבות הצלחתו היה מועמד בקטגוריית "איש השנה בבידור" בטקס פרסי "אנשי השנה" בשנת 2001.
לאורך השנים, השתתף כקומיקאי בתוכניות שונות, כמו "ערב אדיר", "יאיר לפיד" ו"בטברנה". עם פריצתו כקומיקאי, התנסה אבקסיס לאורך השנים בתחומים שונים. בשנת 2004 דבב את סדרת האנימציה של "ביפ", "מ.ק 22", ושיחק בסרטו המצליח של אבי נשר, "סוף העולם שמאלה". ב-2005 השתתף אבקסיס בסדרה הקומית "בצפר" בערוץ ניקלודאון. בסוף 2006 כיכב אבקסיס בפסטיגל "פנטזיה". בשנת 2008 השתתף אבקסיס בתוכנית המציאות רוקדים עם כוכבים של ערוץ 2 עם הרקדנית דורית מילמן והודח בתוכנית הראשונה.
החל מנובמבר 2008 הגיש את פינת האקטואליה הסאטירית בתוכנית העולם הבוקר בערוץ 2. ב-2009 התארח בשלוש תוכניות של נבחרת צחוק מעבודה עם שלום אסייג והופיע לצד שחר חסון, אורי חזקיה ארז שלם, מיכאל הנגבי, ליטל שוורץ ושלום אסייג. ביוני 2009 הופיע יחד עם שלום אסייג, אורי חזקיה ושחר חסון באמפיתיאטרון שבקיסריה.
החל מאוקטובר 2009 שיחק במחזה "עופרה" מאת בצלאל אלוני ובבימויו של אלון אופיר, על פי ספרו "מכתבים לעפרה", בשלל דמויות.
בין השנים 2009–2010 השתתף בתוכנית הבידור הסאטירית "הספסל האחורי" ברשת-ערוץ 2 בהנחייתה של מיה דגן.
בשנת 2011 השתתף בהצגה "זהב טורקי" על פי ה"אוצר" של שלום עליכם בתיאטרון הקאמרי בתפקיד רב העיירה. החל מפברואר 2011 ובמשך 3 עונות גילם את דמותה של קריינית החדשות "ליאורה חושן" ועוד מספר דמויות, בתוכנית הבידור הסאטירית "בובה של לילה" המשודרת בערוץ הספורט. בשנת 2013 השתתף בתוכנית ״מחוברים פלוס״ ששודרה ב״הוט״ ובה בין השאר יצא מהארון. משנת 2000 ועד 2013 הופיע מעל 1,000 פעמים ברחבי הארץ ומול קהילות ישראליות בעולם, עם מופע היחיד שלו.
בשנת 2014 יצא במופע חדש, אותו כתב בשיתוף רשף שי ומשה מלכה. במופע מתייחס נדב ליציאה שלו מהארון, חוויותיו כהורה, פוליטיקה חברה והבית ממנו בא.
ב-19 באוגוסט 2013 אבקסיס יצא מהארון. הוא אב לבת ולבן מידידתו מירה שובל ומתגורר ברמת גן.
ברכת חונן הדעת

ברכת חונן הדעת היא הברכה הרביעית בתפילת שמונה עשרה, והראשונה משלוש עשרה ברכות הבקשה בתפילה זו. עניינה הוא בקשה לקבלת חכמה ודעת מבורא עולם. הברכה נאמרת לאחר ברכת קדושת ה' ולפני ברכת תשובה.

נוסח הברכה

אַתָּה חוֹנֵן לָאָדָם דַּעַת וּמְלַמֵּד לֶאֱנוֹשׁ בִּינָה.
(וְ)חָנֵּנוּ מֵאִתָּךְ (יש מנקדים מֵאִתְּךָ) דֵּעָה [וּ]בִינָה וְהַשְכֵּל.
בָּרוּך אַתָּה הֳ' חוֹנֵן הַדָּעַת.
ברוב קהילות נוסח ספרד וקהילות הספרדים במקום "דעה בינה והשכל" גורסים "חכמה בינה ודעת". מדובר בשינוי מאוחר למדי לנוסח התפילה שחדר רק עם התפשטות דברי מהרש"ו ולא נמצא אצל הראשונים ובשאר נוסחי התפילה (נוסח ארץ ישראל, אשכנז, תימן, איטליה ועוד).  יש קהילות חסידיות ששמרו על הנוסח המקורי, וכן אצל הספרדים של מערב אירופה לא נתקבל השינוי.  בקצת קהילות אשכנז המערבי, גורסים "בינה דעה והשכל".
אהרון בן יעקב

אהרון בן יעקב (1906 - 9 בינואר 1972), היה מייסד ומארגן ליגות כדורגל לילדים ולנוער בבאר שבע החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד מותו ב-1972. מפעלו החינוכי והספורטיבי כלל בשיאו פעילות של אלפי ילדים וזכה להכרה ושבחים ממוסדות המדינה ומגורמי הכדורגל הבכירים בישראל, דוגמת המאמן גיולה מאנדי.

ביוגרפיה

בן יעקב נולד בברלין וכבר שם החל לעסוק בספורט באגודת ספורט מקומית והתמקד בענפי ההתעמלות, אתלטיקה קלה ובכדוריד. עלה לארץ ישראל ב-1933 והשתקע תחילה בתל אביב, שם הצטרף לקבוצת הכדוריד של מכבי תל אביב. היה אלוף ארץ ישראל בהדיפת כדור ברזל ב-1934, וייצג בענף זה את ארץ ישראל בתחרויות המכביה השנייה ב-1935, הוא עבר לחיפה והחל לארגן שם ליגות כדורסל לנוער בחיפה ובקריית מוצקין. היה מראשי אגודת מכבי חיפה בכדורסל וניהל במשך שנים רבות את הליגות העירוניות בכדורסל בעיר.
ב-1955 העתיק את מגוריו לבאר שבע, ובתחילה ארגן בה ליגות כדורסל עירוניות. לבקשת הצעירים במקום החל ב-1957 להתרכז בכדורגל והקים ליגת כדורגל ראשונה לנוער. שנה לאחר מכן הקים ליגה נוספת, וגם בשנים שלאחר מכן נוספה ליגה בכל שנה. בסוף עונת 1961, שיחקו בליגות 800 בני נוער (מתוך אוכלוסייה עירונית של 43 אלף נפש) ובאר שבע הייתה העיר היחידה בישראל בה התקיימו ליגות עירוניות בהיקף כה נרחב. ב-1964 כבר התקיימו שבע ליגות לנוער שכללו כ-1,200 ילדים ונערים שהיו מאורגנים ב-82 קבוצות. בעת מותו, בתחילת 1972, שיחקו בליגות העירוניות בבאר שבע כ-2,000 ילדים ובני נוער (מתוך אוכלוסייה עירונית של 85 אלף נפש) שהיו מאורגנים ב-150 קבוצות ששובצו בארבע ליגות.
בן יעקב עבד לפרנסתו במפעל "חרסה" שבבאר שבע וארגן את הליגות בזמנו הפנוי. מפאת חסרון מגרשי כדורגל בעיר (ארבעה מגרשים ב-1964) נערכו המשחקים במשך שלושה ימים: בימים שישי, שבת וראשון, כשבסך הכל נערכו בכל שבוע (ב-1964) כ-35 משחקים. במהלך השבוע התאמנו הקבוצות ובאמצע השבוע נהג בן יעקב לכנס את ראשי הקבוצות לתדרוך. כשופטי המשחקים שימשו נערים שקיבלו הכשרה והסמכה מאיגוד השופטים. תקציב מפעל הליגות עמד ב-1964 על 500 לירות והוא זכה לתמיכת עיריית באר שבע ולתמיכת ועדה ציבורית לנושא הליגות והספורט בעיר שבראשה עמד חבר הכנסת גדעון בן ישראל. אף על פי שחלק קטן מהקבוצות הצליחו לגייס תרומות ממפעלים ועסקים בעיר ובאזור, דבר שאפשר להן לרכוש תלבושות לקבוצות, רוב הנערים שיחקו בשנים הראשונות לליגות ללא תלבושות ולעיתים גם יחפים. בן יעקב הדגיש בתדרוכיו את עקרונות המשמעת העצמית, רוח הצוות, שיתוף פעולה בין השחקנים והתנהגות ספורטיבית. הקבוצות שהפגינו בכל שבוע את ההתנהגות הטובה ביותר זכו לקיים משחק בן 10 דקות בהפסקות המחצית של משחקי הבית של הפועל באר שבע, לעיניהם של אלפי אוהדים.

השפעה

כבר מאמצע שנות ה-60 החלו חלק ממצטייני הליגות העירוניות להגיע לסגל הבוגר של הפועל באר שבע, ששיחקה באותה עת בליגה א' (ליגת המשנה). במקביל, החלו קבוצות הנוער של באר שבע להיות גורם משמעותי בליגת הנוער. ב-1969 זכתה הפועל באר שבע בתואר אלופת ישראל לנוער, וקבוצת הנוער השנייה של באר שבע, הפועל "השלושה", הפכה לקבוצת צמרת בליגת הנוער וזכתה באליפות בשנים 1974 ו-1976. קבוצת הבוגרים שזכתה בשתי אליפויות רציפות בעונות 1974/1975 ו-1975/1976 נסמכה במידה רבה על כדורגלנים ששיחקו בנעוריהם בליגות העירוניות.
מפעל ליגות הנוער נשא בפעמים רבות אופי חינוכי יותר מאופי הישגי. מאמן הפועל "השלושה", חיים סנה, התלונן בזמנו כי "הליגות העירוניות רחבות ההיקף - אך נעדרות יד מקצועית מכוונת".
מרדף הכבשה

תקציר העלילה

העלילה הכעין בלשית מתרחשת בסתיו 1978. המחבר נטול השם (כמו גם כל שאר הדמויות בספר), הוא בעליו של משרד פרסום קטן בטוקיו. הוא כמעט בן 30, גרוש טרי ומרגיש שחייו תלושים וחסרי משמעות. הוא מקבל מכתב מחברו הוותיק המכונה "עכבר" הנודד בשנים האחרונות באי הצפוני, הוקאידו, ללא מטרה מוגדרת. במכתב נמצאת גם תמונה שצילם "עכבר" ובה כבשים הרועות בנוף הררי. המחבר משתמש בתמונה התמימה לעלון פרסומי אותה מפיקה חברת הפרסום שלו. זמן קצר לאחר פרסום העלון מגיע למשרדי חברת הפרסום אדם מסתורי. הוא מציג עצמו כמזכירו של ראש ארגון ימני חשאי השולט, לכאורה, על התקשורת והכלכלה היפנית ודורש מהמחבר להפסיק באופן מיידי את הפצת העלון ולגלות בתוך 30 יום היכן צולמה תמונת הכבשים. 
המחבר וחברתו יוצאים להוקאידו כדי לגלות היכן צולמה התמונה והיכן נמצאת הכבשה הנדירה המצולמת בה, הנושאת על גבה סימן כוכב ומסוגלת להיכנס לגופו של אדם ולשעבדו לרצונה. הם מגיעים לבירת האי, ספורו ומשם מתחילים במרדף לגילוי הכבשה. בחיפושיהם הם מגיעים לעיירה מבודדת ונידחת ולחווה המרוחקת מכל ישוב ונטועה בנוף פראי.

סגנון וביקורת

כמו בספריו האחרים של מורקמי, גם כאן בולט סגנון הריאליזם הקסום המאפיין אותו והסגנון הפוסטמודרניסטי הכולל דמויות ערטילאיות תחושות של זרות וניכור ושימוש בעולמות מקבילים. 
הביקורת היפנית עסקה רבות בשאלה: מה מסמלת הכבשה בעלת הדימוי השטני? סאבורו קוואמוטו רואה בכבשה כמסמלת את התנועות הסטודנטיאליות המהפכניות ביפן בשנות ה-60 וה-70 ואת ההכחשה העצמית שהתפשטה ביפן באותן שנים. הארוקה פוקאמי רואה בכבשה כסמל לאבסולוטיזם של הרעיונות שהסופר רואה כשולט ביפן; אם במודרניזם ואם בתנועות האנטי-מודרניות. פוקאמי אף מוצא הקבלה בין העליות והירידות בחיי הכבשה ובין המגמות ההיסטוריות ביפן במאה ה-20 כולל המאורעות של הפלישה היפנית למנצ'וריה, דיכוי האיינו בהוקאידו ותיעושה של יפן אשר מתוארים במספר הזדמנויות בספר. קוג'ין קראטאני  רואה את הדברים באופן מעט שונה; הוא גוזר מדברי המזכיר את "התנגדות" הכבשה לרעיון של "התפיסה האינדיבידואלית של ההומניזם המערבי", ממנה מתקבל רק עולם של אחידות וודאות בו שורד רק מה שיכול להמדד במספרים. הוא מוצא הקבלה בין הרעיונות אותם מייצגת הכבשה לדעתו ובין רעיונותיו של הסופר המפורסם, יוקיו מישימה, שהתאבד ב-1970. מישימה הטיף ל"הגנה תרבותית" של יפן והתנגד למאבק הסטודנטים אותו ראה כמבוסס על אינדיבידואליזם. פומינובו מורקמי מנסה להבדיל בין שני המבקרים: בעוד שפוקאמי מתמקד בהשוואת השפעת הכבשה להשפעות המערביות הגורמות לאימפריאליזם היפני, לתיעוש ובמקביל לפגיעה בערכי הנוף והטבע, הרי שקראטאני מבכה את אובדן הייחודיות של העם היפני הנובע מתהליך המודרניזציה. הוא מסכם וטוען כי הסיפור "מרדף הכבשה" עוסק במעבר מהאידאולוגיה המודרניסטית, המאמינה כי החזק, המשכיל והחרוץ מקדמים את ההתפתחות ומאפשרת לדכא את החלש, אל הפוסטמודרניות, אותה מגלם בספר "עכבר" המודע לחולשותיו, לכאביו, להנאותיו ולטבע הסובב אותו.
הספר יצא לאור בעברית ב-2004 בתרגומה של עינת קופר.
יעל שלביה

ביוגרפיה

יעל-שלביה כהן נולדה בעיר נהריה, למשפחה דתית אורתודוקסית. היא השלישית מתוך חמישה ילדים (שתי אחיות ושני אחים). אמה, עפרה כהן, היא מתווכת וספרנית עם תואר שני בתכנון עירוני וגאוגרפיה. אביה, עופר כהן, הוא מפקח במפעל.
שמה השני, שלביה, הוא על שם סבתא רבתא שלה שנפטרה בסמוך ללידתה, והיא משתמשת בו כשם משפחה. היא החלה את הקריירה שלה בהעלאת תמונות סלפיז שצילמה לבדה לאינסטגרם, זמן קצר לפני יום הולדתה ה-16 היא קיבלה הצעה להצטלם באופן מקצועי לצלמת מרינה מושקוביץ והסכימה.
היא למדה בתיכון באולפנה דתית לבנות. עיסוקה בדוגמנות הביא למחלוקת והתנגדות באולפנה שלה, שאיימה לשלוח מכתב למשרד החינוך לסלק אותה מהלימודים. עם זאת, משפחתה תמכה בקריירה שלה, כל עוד זה לא יפריע ללימודים שלה. לאחר התייעצות עם משרד החינוך, הורשתה שלביה להמשיך בלימודים בתנאי שתעמוד בהנחיות מסוימות. עם זאת, שילוב קריירת הדוגמנות עם אורח חיים דתי הביא לקשיים שונים, מבחינת צניעות הלבוש ושמירה על שבת וכשרות. במהלך צילום קמפיין דוגמנות במילאנו היא נאלצה לחיות על קרקרים במשך ארבעה ימים, מכיוון שלא הצליחה למצוא אוכל כשר. לדבריה, היא איבדה חוזי דוגמנות רבים בגלל שמירת השבת והבחירה בבגדים צנועים יחסית.
ההצלחה המהירה שלה בקריירה באירופה ובישראל הביאה להשוואה לדוגמניות שלומית מלכה, דורית רבליס סופי מצ'טנר. היא מתכננת לשרת כחיילת במקום שירות לאומי אשר מקובל בקרב בנות דתיות.
היא דגמנה עבור מותגי האופנה פוקס, קסטרו והצטלמה עבור קמפיינים במדינות שונות כמו פריז ומילאנו, וגם במונטה קרלו, בשוודיה, בפולין ובארצות הברית. היא נבחרה לפרזנטורית של רנואר.
בשנת 2018 דגמנה למותג KKW Beauty של קים קרדשיאן, שם נבחרו תמונותיה על ידי קים קרדשיאן.
משמשת כפרזנטורית למותג הטלפון הסלולרי "סירין לאבס" (של הישראלי משה חוגג), לצד כוכב הכדורגל ליונל מסי.
בשנת 2019 נבחרה שלביה להוביל את קמפיין מותג הטיפוח של הידוענית והיזמית קיילי ג'נר.
בשנת 2019 לוהקה לתפקיד משחק הבכורה שלה בסדרת טלוויזיה על הפלמ"ח.

חיים אישיים

שלביה יצאה עם הזמר עומר אדם ועם הדוגמן ברק שמיר. כיום היא בזוגיות עם ברנדון קורף, יהודי אמריקאי המגיע ממשפחת מיליארדרים שעומדים בראש אימפריית התקשורת הגדולה בארצות הברית. הם הכירו כשיעל הייתה בלוס אנג'לס בצילומי קמפיין, בעזרת חבר משותף.
התאוריה הקינטית של הגזים

התאוריה הקינטית של הגזים נועדה לספק הסבר לתכונות המקרוסקופיות של גזים כגון לחץ, טמפרטורה ונפח, תוך התחשבות במבנה המולקולרי ובהרכבם המיקרוסקופי של גזים. התאוריה קובעת כי הלחץ של גזים אינו נובע מדחייה סטטית בין המולקולות (כפי שסבר אייזק ניוטון), כי אם מהתנגשויות דינמיות בין המולקולות, להן יש מהירות ותנע.

היסטוריה

בשנת 1738 פרסם הפיזיקאי והמתמטיקאי השווייצרי דניאל ברנולי את חיבורו "הידרודינמיקה", שהיווה את הבסיס לתאוריה הקינטית של הגזים. ברנולי הציג במאמר זה טיעון מהפכני, לפיו גזים עשויים ממספר רב של מולקולות הנעות בכל הכיוונים. התנגשויות המולקולות במשטחים יוצרות את לחץ הגז וחום הוא למעשה האנרגיה הקינטית של תנועתן. התאוריה לא התקבלה מידית, משום שחוק שימור האנרגיה טרם נוסח כראוי ומשום שפיזיקאים לא יכלו להסביר התנגשויות אלסטיות בקני מידה בין-מולקולריים.
חלוצים אחרים של התאוריה הקינטית היו מיכאיל לומונוסוב (1745), ז'ורז'-לואי לה סאג (1818), ג'ון הראפאת' (1820) וג'ון ג'יימס ווטרסטון (1843). מחקרם של אלו היה חלק מניסיון להסביר את תופעת הכבידה באופן מכני. המחקרים של מדענים אלו בתחום התנהגות החומר ברמה האטומית שימשו בפיתוח התאוריה הקינטית.
הראפאת', לדוגמה, ניסה להסביר את השפעת הכבידה על גופים רחוקים באמצעות מערכת של חלקיקים מתנגשים. הוא קישר בין הטמפרטורה הגבוהה שבקרבת השמש לתיאורית חלקיקי הגרוויטציה. מכאן, הוא הסיק שקיים קשר בין מהירות חלקיקים לטמפרטורה. הראפאת' שיער כי התנע של חלקיקי גז הוא מדד לטמפרטורה המוחלטת של הגז. המודל של הראפאת' לא צלח, משום שהוא קישר את הטמפרטורה לתנע, ולא לאנרגיה הקינטית של החלקיקים. הראפאת' עשה שימוש במודל המבוסס על שימור תנע על מנת לעקוף את הבעיות הכרוכות במודל המבוסס על התנגשויות אלסטיות ברמה האטומית – תופעה שנכונותה טרם הייתה ידועה. השימוש בתנע הוביל אותו לתוצאה השגויה שמכפלת הלחץ P והנפח V פרופורציונית לריבוע הטמפרטורה. הקשר הנכון, הנובע מעבודתו של ברנולי הוא שמכפלת הלחץ והנפח פרופורציונית לטמפרטורה.
ב-1859 פרסם רודולף קלאוזיוס מאמר על דיפוזיית מולקולות. באותה השנה פיתח הפיזיקאי הסקוטי ג'יימס קלרק מקסוול את התפלגות מקסוול של מהירויות מולקולריות. התפלגות זו מבטאת את כמות המולקולות בגז, שלהן טווח מהירויות מסוים. התפלגות זו הייתה לחוק הסטטיסטי הראשון בפיזיקה. ב-1873, פרסם מקסוול את מאמרו בן שלושה-עשר העמודים "מולקולות" בגיליון ספטמבר של Nature. במאמר מקסוול הסביר את תופעת הלחץ והטמפרטורה של גזים ברמה המולקולרית, בהתבסס על התפלגות המהירויות.
בראשית המאה ה-20, מדענים רבים חשבו את האטומים לישויות היפותטיות בלבד. נקודת מפנה חשובה ביצירת ההבנה המקובלת היום היא מאמרו של אלברט איינשטיין משנת 1905 על תנועה בראונית. איינשטיין הצליח לעשות מספר ניבויים מוצלחים במאמרו, בהתבסס על התאוריה הקינטית ועל מחקרו של מקסוול בתחום התרמודינמיקה.

טמפרטורה

המשוואה העיקרית המקשרת בין לחץ, אנרגיה קינטית ונפח מלמדת כי המכפלה של הלחץ והנפח למול פרופורציונית לאנרגיה הקינטית המולקולרית הממוצעת. זאת ועוד, ממשוואת הגז האידיאלי () נובע כי מכפלה זו פרופורציונית לטמפרטורה המוחלטת. מכאן נובע כי אנרגיה קינטית מולקולרית ממוצעת פרופורציונית לטמפרטורה האבסולוטית. מקדם הפרופורציה למספר דרגות החופש המולקולריות של הגז הוא מחצית מקבוע בולצמן. לגזים חד אטומיים 3 דרגות חופש. לגזים דו אטומיים יש 7 דרגות חופש (כאשר בגזים קלים יותר, יש רק 5).