google/wiki40b huggingface dataset:
שוטון

תנועה באמצעות שוטונים

כיוון תנועת השוטון הוא באחת משתי דרכים, עם כיוון השעון (CW) ונגד כיוון השעון (CCW), כאשר השוטון נע עם כיוון השעון, החיידק "יפרפר" במקום וינוע 
בתנועה סיבובית, כאשר החיידק חש כי הוא מכוון כלפי מקום בעל ריכוז חומר מזון גבוה, הוא ישנה את כיוון התנועה של השוטון לנגד כיוון השעון ובכך יגרום ליצירת "צמה" של שוטונים ותנועה בקו ישר.

השוטון בחיידקים אמיתיים

בחיידקים אמיתיים מורכב השוטון מהחלבון flagellin ובנוי מצינור בעובי 14 ננומטר. לשוטון מבנה סלילי, והוא מתעקל בחדות ליד החיבור לדופן התא. סיבוב השוטון מתבצע על ידי מנוע חלבוני, המעוגן לממברנה בנקודת החיבור של השוטון. תנועת ה"מנוע" מתאפשרת באמצעות מעבר פרוטונים (יונים חיוביים של מימן) דרך דופן תא החיידק. אצל חיידקי הויבריו מונע המנוע על ידי גרדיאנט של נתרן. מהירות הסיבוב המתקבלת נעה בין 6,000 ל-17,000 סיבובים לדקה ללא שוטון, ועם שוטון כ-200 עד 1000 סיבובים לדקה. 
בחיידקים האמיתיים מסוגלים מרכיבי השוטון להרכיב שוטון באופן ספונטני, ללא אנזימים נוספים. בנייה הדרגתית של השוטון מתבצעת על ידי הוספת יחידות בקצהו. 
מספר השוטונים והסידור היחסי שלהם משתנה בין מינים שונים של חיידקים. חיידקים בעלי שוטון בודד נקראים Monotrichous וחיידקים בעלי מספר שוטונים - Lophotrichous. בחיידקים מסוימים קיים שוטון אחד מכל צד, תכונה המאפשרת להם כיוון לשני צדדים (אצל חיידקים אלה שוטון אחד פעיל בכל זמן נתון והם נקראים Amphitrichous. חיידקים ששוטוניהם מכוונים לכל הכיוונים קרויים Peritrichous. 
השוטון מהווה לעיתים קרובות ככלי ניגוח בין תומכי האבולוציה על פי דרווין, ובין תומכי תורת התכנון התבוני. ויכוח זה חל בעקבות מורכבותו של השוטון והטענה של הבריאתנים כי אינו יכול להיווצר באופן ספונטני משום שלחלקיו השונים, לכאורה, אין פעילות ביולוגית.
הניינץ

גאוגרפיה

המחוז האוטונומי שוכן בצפון מזרח רוסיה האירופית. אדמיניסטרטיבית הוא משתייך למחוז ארכנגלסק, וגובל בדרום ברפובליקת קומי, במזרח - במחוז האוטונומי ימל-ניינץ ובצפון - בים ברנץ.

היסטוריה

על פי כתבי עת רוסיים, שילמו תושבי האזור מיסים לנסיכי קייב החל מהמאה ה-9. במהלך המאות ה-13 עד ה-15 היה השטח בשליטת רפובליקת נובגורוד. עם סיפוח נובגורוד לנסיכות מוסקבה הועברו גם שטחי המחוז לשליטת מוסקבה.
במהלך המאות ה-19 - 20 היה השטח חלק מגוברניית ארכנגלסק. בשנת 1929 הוקם אוקרוג (מחוז) ניינץ ובשנת 1977 שונה שמו לאוקרוג אוטונומי.

דמוגרפיה

כ-64% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הבירה, נריין-מאר, מתגוררים (נכון ל-2005) כ-19 אלף תושבים - כמחצית מאוכלוסיית המחוז.
התושבים המקוריים של המקום ניינץ מהווים כ- 18.7% מאוכלוסיית המחוז, הרוסים - כ-62%, קומי - כ-11%.
דבתרה

דֶּבְּתֶרָה (געז, אמהרית ותגרית: ደብተራ; ברבים בגעז ובתגרית: דבתראת, אמהרית: דבתרווץ') הוא תואר ומעמד הקיים בכנסייה האתיופית, בכנסייה האריתראית וביתא ישראל. לדבתרה אין הסמכה דתית פורמלית והוא אינו מוכר כחלק מההיררכיה הדתית, למרות היותו אחראי על חלקים נכבדים מטקסי הדת.
תלמידים למעמד לומדים באותו מסלול לכהונה ומעבר לו, ומקבלים חינוך בכתבי הקודש, לרבות ספר תהלים, בפתחה נגשת, בחוק, בגעז ובשפה, עוברים הכשרה בשירה ובריקודי הקודש של הזמה, קנה והאקווקוום, הכשרה כמרפאים ומומחים בצמחי מרפא. הדבתרה הוא האדם משכיל ביותר בהשכלתו הדתית ומתפקד בתפקידי הוראה, ספרות, ריפוי מסורתי, מאגיה דתית, העלאה באוב, שירה, ציור וריקוד וזאת לבד מהתפקידים הדתיים שבהם הוא מורשה לכהן. בשונה מהכהנים הדבתרה קשור יותר לחברה ומשמש לעיתים קרובות כמתווך בין שני המעמדות. נשים מורשות לרכוש מעמד דבתרה.
לדבתרה אין לבוש מיוחד והוא בדרך כלל לבוש כאחד העם, לעיתים על ראשו יש טמטם, כיסוי ראש של כהן דת.
בקרב ביתא ישראל מעמד הדבתרה הוא אבן דרך לקראת לימודי הכהונה, כהני הקהילה נחשבים לדבתרה, אף על פי שאינם מתפקדים ככאלו. כהן אשר פורש או מודח מתפקידו יכול לשמש כדבתרה.
במהלך המאה ה-20 עם תחילת המודרניזציה של אתיופיה וקידום החינוך החילוני נשחקו תפקידו הלא-דתיים של דבתרה.
יודנשטרסה (ברלין)

יודנשטרסה (באותיות לטיניות: Jüdenstraße – "יידנשטראסה", שם הרחוב במבטא העתיק של גרמנית מרכזית, בגרמנית הסטנדרטית השם יהיה Judenstraße – "יודנשטראסה" ,"רחוב היהודים") הוא רחוב במרכז ברלין, בשכונת מִיטְה.
יידנשטרסה תחום בין הרחובות ראטהאוסשטרסה ושטראלאואר שטרסה. בפינת יידנשטרסה וראטהאוסשטרסה נמצא בנין העירייה של ברלין.
יידנשטרסה הוא אחד הרחובות העתיקים של ברלין, הוא קיים מהמאה ה-13. פעם הייתה באזור זה שכונה יהודית, כפי שמשתמע משם הרחוב. בצד המזרחי של הרחוב, בין רחובות גרונרשטראסה ופארוכיאלשטראסה היה מבוי סתום בשם "גרוסר יידנהוף" (באותיות לטיניות: Großer Jüdenhof – חצר־היהודים הגדולה) שבו היו בית הכנסת, מקווה ובית הספר היהודי של ברלין עד פרעות שנת 1510.
ברחוב זה התגוררה משפחתו של הורסט וסל, אחד מהפעילים הידועים של המפלגה הנאצית.
יאן קירכהוף

קריירת מועדונים

קירכהוף שיחק בקבוצות הילדים והנוער של איינטרכט פרנקפורט ולאחר מכן בקבוצת הנוער של מיינץ. בנובמבר 2008 ערך בכורה בקבוצת הבוגרים של מיינץ, התגלה ככישרון עולה, ושיחק בקבוצה הבוגרת של מיינץ במשך חמש עונות.
בינואר 2013 חתם קירכהוף על חוזה בבאיירן מינכן לעונה הבאה כשחקן חופשי, ללא דמי העברה, ונחשב כשחקן של באיירן מינכן בעונת 2013/14. קירכהוף שיחק חצי עונה בלבד בבאיירן מינכן, ובפגרת החורף עבר לשאלקה 04 בהשאלה לשנה וחצי, אך סבל מפציעות ומיעט לשחק. בתום ההשאלה שב לבאיירן מינכן.
ב-4 בינואר 2016 חתם קירכהוף לשנתיים בסנדרלנד מהרפמייר ליג. בדצמבר 2016 עזב את הקבוצה. ב-22 בפברואר 2018 חתם בבולטון וונדררס מהצ'מפיונשיפ. ב-3 בינואר 2019 חתם בפ.צ. מגדבורג מהבונדסליגה השנייה.

קריירה בינלאומית

קירכהוף שיחק בכל הנבחרות הצעירות של גרמניה, אך טרם זומן לנבחרת הבוגרת. קירכהוף החמיץ את אליפות אירופה לנבחרות צעירות שנערכה בישראל בשנת 2013, עקב פציעה.
משה ברקת (דירקטור)

ביוגרפיה

ברקת הוא בעל תואר ראשון בחשבונאות וחקר ביצועים, תואר שני במנהל עסקים בהתמחויות מימון וביטוח, שניהם מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני נוסף במנהל עסקים ובריאות הציבור ותואר דוקטור למנהל עסקים מאוניברסיטת קולומביה. הוא רואה חשבון מוסמך.
בשנים 1988–1996 עבד במחלקת הפיקוח על הבנקים בבנק ישראל, והיה חבר בצוות האחראי על נושאי דיווח חשבונאי וביקורת דו"חות כספיים של בנקים. בשנת 1996 יצא לאור הספר "היבטים כלכליים, חשבונאיים ומשפטיים בחבויות סביבתיות" מאת משה ברקת, יצחק סוארי ונחום שויצקי. ‬בשנת 1999 יצא לאור הספר "היבטים בחלוקת דיבידנד : לאור חוק החברות החדש" מאת יצחק סוארי, משה ברקת ודן גבעולי.
בשנים 2001–2006 שימש מרצה לחשבונאות בבית הספר לעסקים על שם פיוקווא של אוניברסיטת דיוק. 
בשנים 2006–2010 כיהן כמנהל מחלקת תאגידים וכחשבונאי ראשי ברשות ניירות ערך. בין המהלכים שהוביל: המעבר לתקינה חשבונאית בינלאומית (IFRS), יישום המלצות ועדת גושן בתחום הממשל התאגידי, התמודדות עם המשבר הכלכלי העולמי (2008) של שנת 2008, בין השאר בדרישה לפרסום דו"ח תזרים מזומנים חזוי על ידי מנפיקי אגרות חוב וביצירת מתווה להסדרי חוב בשוק אגרות החוב.
שימש כיו"ר הדירקטוריון בחברות הפניקס אחזקות והחברה הבת שלה הפניקס חברה לביטוח וכדירקטור בחברות דלק, דלק רכב, דלק אנרגיה ואלעד אירופה שבשליטת יצחק תשובה. לאחר מכן היה יועץ לחברות שונות, בהן כלל ביטוח, אלבר ובנק ההשקעות ג'פריס .
באוקטובר 2018 בחר בו שר האוצר, משה כחלון, לממונה על רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון, והוא נכנס לתפקיד זה ב-1 בנובמבר 2018.
מוזיאון ויקטוריה ואלברט

מוצגים חשובים

במוזיאון שתי חצרות מקורות הקרויות "חצרות היציקות", ובהן מוצגות יציקות גבס של פסלים, אפריזים וארונות קבורה בגודל טבעי. המפורסמת מבין היציקות היא עמוד טראיאנוס שנחתך לשתי יציקות עמוד בשל גובהו.
מטרת הבאת יציקות הגבס ללונדון הייתה שאמנים אנגליים ילמדו מיציקות של מבנים ופסלים אלה (רובם מרומא ומיוון) וכך מוצרים המיוצרים באנגליה יושפעו מן האמנות הקלאסית.
חשיבותם של מוצגים אלה היא רבה כיום, מאחר שבמקרים רבים (כגון המקרה של עמוד טראיאנוס) ניזוקו היצירות המקוריות משיני הזמן, למשל מגשם חומצי, כך שהמקום היחיד בעולם בו ניתן לראות את המוצגים והאפריזים האלה כפי שהם היו באמצע המאה ה-18 הוא במוזיאון ויקטוריה ואלברט.

מיקום

המוזיאון ממוקם בסמוך למוזיאון ההיסטוריה של הטבע ומוזיאון המדע. תחנת הרכבת התחתית של לונדון הקרובה היא תחנת דרום קנסינגטון; דרך תת-קרקעית מחברת את המוזיאונים אל התחנה.
ג'וזף מיי

ביוגרפיה

מיי נולד בסאות'המפטון שבהמפשייר, וגדל בונקובר שבקולומביה הבריטית בקנדה. הוא חזר לבריטניה כדי ללמוד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון. הוא מוכר לקהל הצופים הבריטי בתפקיד האח הגיי, פול, בעונה ה-12 של הסדרה הרפואית "חדר מיון". באותה תקופה כיכב מיי גם בעונה האחרונה של סדרת המדע בדיוני "Bugs" בתפקיד אדם מוסבי הנאיבי. עוד השתתף מיי בסדרה "סטארגייט אטלנטיס" בדמות סרג'נט מרקהם מחיל הנחתים של ארצות הברית. בסדרה "אפיזודס" גילם מיי את אנדי באטון, מנהל הליהוק של תוכנית הטלוויזיה הבדיונית שעומדת במרכז הסדרה. כמו כן שיחק בתפקיד לארי שוורץ בסרט הטלוויזיה "We'll Take Manhattan" של ה-BBC.
בקולנוע החל מיי לשחק ב-1997 בסרטו של סטיבן פריי "ויילד", סרט ביוגרפי על אוסקר ויילד. עוד הופיע במיני-סדרה "אחים לנשק" על מלחמת העולם השנייה בתפקיד לוטננט אדוארד שיימס, בדרמה הקומית "מסתורי המין" מ-2001 בתפקיד רוג'ר, ובסרט האימה "האויב שבפנים" בתפקיד ד"ר בלו.
ב-2010 שיחק מיי בתפקיד ג'ורג' קרוואן בסדרה הרפואית "הולבי סיטי".
מיי דיבב את השוטר צ'ייס מקיין, הדמות הראשית במשחק הווידאו "Lego City Undercover" משנת 2013 ובפריקוול שלו "Lego City Undercover: The Chase Begins".
בשנת 2015 הצטרף מיי לצוות המדבבים בדיבוב האמריקאי של הסדרה "תומס הקטר וחברים" בתפקיד תומס הקטר, החל מהסרט הקצר "תומס הקטר וחברים: ההרפתקה מתחילה".
רוברט מייפלת'ורפ

רוברט מייפלת'ורפ (באנגלית: Robert Mapplethorpe;‏ 4 בנובמבר 1946 – 9 במרץ 1989) היה צלם אמריקאי. נודע במיוחד בצילומים של פרחים, בצילומי עירום של גברים ובדיוקנאות שחור-לבן גדולים, במיוחד של ידוענים. בין היתר, צילם את אנדי וורהול, ריצ'רד גיר, פיטר גבריאל וגרייס ג'ונס.
ההומואירוטיקה הבוטה של כמה מעבודותיו, כמו גם צילומים של תנוחות סאדו-מאזוכיסטיות, גרמה לוויכוח ציבורי סביב שאלת המימון הציבורי בארצות הברית של עבודות אומנות השנויות במחלוקת ציבורית.

ביוגרפיה

מייפלת'ורפ נולד למשפחה קתולית בקווינס שבניו יורק. הוא גדל בלונג איילנד. משנת 1963 ועד שנת 1969 הוא למד במכון פראט ציור, פיסול ורישום אך עזב בטרם סיים את התואר. לאחר מכן, הוא עבר לגור במלון צ'לסי יחד עם זמרת הפאנק רוק פטי סמית', מי שהפכה להיות אחד המודלים האהודים עליו.
בתחילת שנות ה-70, הוא החל לצלם עבודות בשחור-לבן.
משנת 1972 הוא קיים מערכת יחסים אינטימית ארוכת שנים עם סאם ווגסטאף, ששימש כמאהב וכמדריך רוחני. 
מייפלת'ורפ נפטר בשנת 1989 כתוצאה מסיבוכים שנגרמו ממחלת האיידס. אפרו נטמן בקברה של אימו בקווינס, ניו יורק. כשנה לפני מותו, בהיותו חולה, הוא הקים קרן על שמו. מטרת הקרן הייתה להגן על עבודותיו ולתמוך ביצירתו ובחזונו האמנותי. בנוסף, הקרן תרמה מיליוני דולרים למחקר רפואי ולמאבק כנגד מחלת האיידס.
בשנת 2010, התפרסם ספר הזכרונות עטור השבחים של פטי סמית', רק ילדים, המספר על החברות ארוכת השנים בינה לבין מייפלת'ורפ, מהיכרותם בניו יורק של סוף שנות השישים, ועד למותו בסוף שנות השמונים.
אדורים

התקופה הכנענית

העיר נזכרת במכתבי אל עמרנה. המכתבים הם לוחות טין שנכתבו בכתב יתדות בשפה האכדית אשר הייתה השפה הבינלאומית באותה התקופה. 
"מכתבי אל עמארנה" הם מכתבים שנכתבו אל מלך מצרים בתקופה של כ-20 שנה, בימי המלך אח'נאתון. מכתבים אלו מהווים את המקור העיקרי להכרת ארץ ישראל בתקופה הכנענית. אחד הממצאים הבולטים במכתבי אל עמארנה הוא פלישתם של האמורו (או 'חבירו') לארץ. בשל הדמיון בשם ובזמן, היו חוקרים שטענו שאלו העברים שנכנסו לארץ וכבשוה.

תקופת בית ראשון

רחבעם מלך יהודה ביצר אותה בין שאר ערי ממלכת יהודה, כפי שכתוב בספר דברי הימים: 
וַיֵּשֶׁב רְחַבְעָם, בִּירוּשָׁלִָם;
 וַיִּבֶן עָרִים לְמָצוֹר, בִּיהוּדָה. 
 וַיִּבֶן אֶת בֵּית-לֶחֶם וְאֶת עֵיטָם, וְאֶת תְּקוֹעַ. וְאֶת בֵּית-צוּר וְאֶת שׂוֹכוֹ, וְאֶת עֲדֻלָּם. 
 וְאֶת גַּת וְאֶת מָרֵשָׁה, וְאֶת זִיף. וְאֶת אֲדוֹרַיִם וְאֶת לָכִישׁ, וְאֶת עֲזֵקָה. 
 וְאֶת צָרְעָה, וְאֶת אַיָּלוֹן, וְאֶת חֶבְרוֹן, אֲשֶׁר בִּיהוּדָה וּבְבִנְיָמִן:
 עָרֵי, מְצֻרוֹת. וַיְחַזֵּק, אֶת-הַמְּצוּרוֹת;
 וַיִּתֵּן בָּהֶם נְגִידִים, וְאֹצְרוֹת מַאֲכָל וְשֶׁמֶן וָיָיִן. 
 וּבְכָל עִיר וָעִיר צִנּוֹת וּרְמָחִים, וַיְחַזְּקֵם לְהַרְבֵּה מְאֹד; וַיְהִי-לוֹ, יְהוּדָה וּבִנְיָמִן.
— ספר דברי הימים ב', פרק י"א, פסוקים ה'-י"ב

תקופת בית שני

בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים", מוזכרות הערים "אדורים" ו"מרשה" (השוכנת מצפון-מערב לאדורים) כערים בעלי אוכלוסייה אדומית. יוחנן הורקנוס החשמונאי היה במהלך של כיבושים וחיזק את האחיזה היהודית בעבר הירדן ובשכם, שם הרס את מקדש השומרונים על הר גריזים. את מלחמתו הבאה ערך יוחנן נגד שתי הפוליס שבאדום (אדורים ומרשה) וכבש את אזור הרי חברון כולו: "והכריע את כל האדומים והרשה להם להישאר בארץ אם יימולו ויאותו לקיים את חוקי היהודים והללו קיבלו על עצמם...ומאותו זמן ואילך היו הללו יהודים".
אדורים מוזכרת פעם נוספת בהקשר להחלטת המושל הרומי גביניוס לחלק את העם ביהודה החשמונאית "לחמישה בתי-דינים". יוסף בן מתתיהו כתב בספרו "מלחמת היהודים" כי לאחר ניצחונו של גביניוס על אלכסנדרוס בן אריסטובולוס, הוא מינה את הורקנוס השני על "משמרת בית המקדש ואת יתר עסקי השלטון מסר לטובי העם". וכך, על הבסיס הרעיון של הפרד ומשול ועל המודל של הכיבוש הרומאי במוקדון, הוא ממנה את חמשת בתי-הדין: הראשון - בירושלים, השני - בגדר, את "בני הפלך השלישי תחת בית הדין" בצפון הארץ, בחמתא ליד טבריה, הפלך הרביעי - חבל יריחו ו"בראש החבל החמישי יישוב אשר בגליל. ומסיים יוסף בן מתתיהו, שלא מן הנמנע שנועדה להחניף לשלטון הרומאי: "והיהודים שמחו, כי נפדו משלטון היחיד, ומהיום והלאה ינהלו אותם טובי אחיהם".אברהם שליט סבור כי אחד מחמשת המחוזות הוא אדורים.
שילה פראהם

ביוגרפיה

פרהאם נולדה בעיר קולבי, מושב המחוז של מחוז תומאס שבקנזס. אחרי שלמדה באוניברסיטת טקסס באוסטין, היא מונתה למועצת החינוך של קנזס ב-1985 ונבחרה מחדש ב-1986. ב-1988 התמנתה לתפקיד סגנית נשיא המועצה. פרהאם הייתה חברה בסנאט של מדינת קנזס בשנים 1989–1995. היא הייתה האישה הראשונה ששימשה בתפקיד מנהיג הרוב בסנאט של קנזס, עם בחירתה לתפקיד זה בידי עמיתיה למפלגה הרפובליקנית ב-1993. במשך כשנה וחצי, בין 1995 ל-1996, כיהנה כסגנית מושל קנזס ה-44. במהלך כהונתה כסגנית המושל כיהנה במקביל כמזכירת המדינה של קנזס.
ב-11 ביוני 1996 מונתה בידי מושל קנזס ביל גרייבס לסנאט של ארצות הברית כדי להחליף את מנהיג הרוב בסנאט בוב דול, שהתפטר מן הסנאט כדי להקדיש את כל זמנו למסע הבחירות הנשיאותי שלו בבבחירות לנשיאות שנערכו באותה השנה. בתקופתה הקצרה בסנאט הצביעה פרהאם עם המפלגה הרפובליקנית ב-92.9% מהמקרים. היא מונתה לחברה בוועדת הכוחות המזוינים ובוועדת הבנקאות, השיכון ועניינים עירוניים. מינויה הפך את קנזס למדינה השנייה להיות מיוצגת בידי שתי נשים בסנאט - יחד עמה שירתה בסנאט הסנאטורית הוותיקה ננסי קאסבאום. היא התמודדה בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית למועמדות לסנאט האמריקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך הפסידה לסם בראונבק. בראונבק ניצח בבחירות הכלליות, והחליפהּ בסנאט.
פרהאם היא יושבת ראש לשם כבוד של הארגון "נשים עבור קנזס". אחרי שעזבה את הקפיטול היא שבה לעיר הולדתה קולבי והתמנתה למנהלת אגודת נאמני המכללות בקנזס. בבחירות 2018, הביעה פרהאם ביחד עם רפובליקנים מתונים אחרים את תמיכתה במועמדת המפלגה הדמוקרטית למושלות לורה קלי על פני תמיכה במועמד הרפובליקני כריס קובאק.
המרכז לטניס בישראל - יפו

המרכז לטניס בישראל - יפו, הוא אחד מ-14 המרכזים ברחבי הארץ של המרכז לטניס בישראל.

היסטוריה

המרכז לטניס בישראל - יפו נפתח במאי 1979 והיה למרכז השני שנפתח אחרי המרכז לטניס בישראל – רמת השרון. תחילה נבנו שמונה מגרשים ושבע שנים מאוחר יותר נוספו עוד תשעה. המרכז נפתח בעזרתו הרבה של ראש עיריית תל אביב דאז, שלמה להט, שהבין את החשיבות של מרכז טניס ביפו על מנת להעניק לילדים באוכלוסייה חלשה פעילות ספורטיבית גם אם משפחותיהם אינן יכולות לשלם עבורה. 
פתיחת המרכז, שקרוי על שם משפחות נוסדורף ומארק, עוררה התעניינות רבה בקרב תושבי האזור. הספורט הלבן, שבאותם ימים היה סמל הסטטוס של העשירון העליון, הגיע ליפו. המגרשים היו חדשים ויפים, במרכז היו מדשאות ובכל יום הגיעו לשחק עשרות רבות של ילדים ומבוגרים. המנהל הראשון היה זאב מרנשטיין, ואחריו שימשו בתפקיד מרטין גילברט, אילן ארליך ושעיה אזר. משנת 2007 המנהלת היא רקפת בנימיני, לשעבר אלופת ישראל לבוגרות ושחקנית נבחרת הפדרציה של ישראל, שגדלה במרכז לטניס בישראל – רמת השרון.

הפעילות במרכז

במרכז הטניס קיימים 16 מגרשים מוארים, אצטדיון שמאכלס כ-300 צופים, חדר כושר, חדר אירועים, חדר טלוויזיה, קיר אימון, רחבת דשא, מזנון וחנות ספורט, גישה לנכים, מקלט, שירותים ומקלחות. המרכז מפעיל תוכניות טניס רבות לכל הגילאים: תוכנית לגני ילדים, תוכנית פיתוח מוטורי (גילאים 4–6), תוכנית מיני טניס (6–8), תוכניות טניס לגילאים 8–18, תוכנית תחרותית וחוגי טניס למבוגרים. 
המרכז מקיים תוכניות מיוחדות למען הקהילה שממומנים ברובם על ידי תורמים מחו"ל ומישראל: פרויקט דו קיום בגני הילדים בשעות הבוקר (גן יהודי וגן ערבי מגיעים למרכז ועוברים יחד אימון של יכולת תנועה לגיל הרך), תוכנית דו קיום לילדים אחר הצהרים, פרויקט למען ילדים בסיכון, פרויקט העצמה נשית ותוכנית למען ילדים עם צרכים מיוחדים.

בוגרים מפורסמים

במהלך השנים גדלו במרכז ביפו שחקנים רבים שזכו באליפות ישראל לבוגרים ולנוער ובתחרויות בינלאומיות וארציות רבות. המפורסמים שבהם: אמיר וינטרוב - שחקן נבחרת הדייוויס של ישראל ופעמיים אלוף ישראל לבוגרים (2010 ו-2012) ושני שחקני נבחרת הדייוויס לשעבר - אמיר חדד (שלוש פעמים אלוף ישראל - 2000, 2001, ו-2004) ואייל ארליך (אלוף ישראל ב-1996).
פורט לוונוורת'

פֿוֹרְט לֶוֶונְווֹרְת' (Fort Leavenworth) הוא בסיס של הצבא האמריקני הממוקם במרכז ארצות הברית בחלקה הצפון מזרחי של מדינת קנזס. זהו הבסיס הפעיל (מעל 170 שנה) הוותיק ביותר של צבא ארצות הברית ממערב לנהר המיסיסיפי.
במהלך ההתפשטות מערבה של ארצות הברית פורט לוונורת' הייתה יעד ביניים מרכזי עבור עשרות אלפי חיילים, מהגרים, אינדיאנים, מטיפים ומתנחלים שנעו מערבה. חיל המצב שמוצב במקום תומך בניהול הכשרות הצבא האמריקני ובבית הספר למנהיגות של הצבא האמריקני. שני הארגונים האלה סמוכים על פיתוח דוקטרינת האימון והמנהיגות של הצבא האמריקני בהווה ובעתיד.
בפורט לוונורת' גם ממוקם בית הכלא הצבאי בעל רמת האבטחה הגבוה ביותר. בנוסף ממוקמים בבסיס יחידות שפעילותן קשורה בצורה ישירה ובלתי ישירה לבית הספר למנהיגות המוזכר לעיל. יחידות אלה כוללות את המכללה לפיקוד (גוף האמון על לימודי תואר שני למפקדים בצבא) ואת המרכז למחקר צבאות זרים.
איתי אלטשולר

ביוגרפיה

איתי אלטשולר נולד וגדל בירושלים. אביו, מרדכי אלטשולר, הוא פרופסור אמריטוס במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית ואימו, יונה אלטשולר, היא דוקטור לספרות. לאיתי אחות הקטנה ממנו בחמש שנים, ורד אזרחי-אלטשולר, עובדת סוציאלית ויועצת חינוכית במקצועה.
אלטשולר למד בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים. בצה"ל שירת בחיל שריון, נפצע במלחמת לבנון הראשונה, עבר לשרת ביחידת מחסני חירום וסיים את שירותו כמש"ק חינוך בחיל החינוך, שם כתב תוכניות הדרכה.
אלטשולר בעל תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים; למד לתואר שני במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן. למד ניתוח מערכות מידע בטכניון, חיפה ועסק בפיתוח תוכנה, ניתוח מערכות ובהדרכת מחשבים.
איתי אלטשולר השתלם בסטודיו לשיש בפיאטרה סנטה, איטליה ולמד שנה בבצלאל, ירושלים. הציג ציורים בעשר תערוכות יחיד ועשרות תערוכות קבוצתיות. הוציא שלושה ספרי אמן.
הוא כתב ארבעה ספרי שירה ותירגם ספר שירה מספרדית.
התגורר במשך שנה בעיר קוארנבקה, במורלוס שבמקסיקו, בה ניהל בית ספר לציור ולימד ציור. באותה עת העלה את ההצגה "ההר", המבוססת על שיר פרי עטו בשם זה שתורגם לספרדית בידי שוש נבון.
איתי אלטשולר נשוי לסימה, גננת וליצנית רפואית, אב לשני ילדים.
בהמשך לפציעתו אלטשולר לקה בהלם קרב, לדבריו האמנות סייעה לו לרפא את עצמו ובעקבותיה פיתח את שיטת אלטשולר: שיטת היסוד החי, עליה כתב את ספרו "לחיות את היסוד החי", לפיה הוא מלמד את האדם כיצד לשקם את חיוניותו, לבססה ולטפחה. שיקום החיוניות תומך בתהליכים נפשיים ופיזיים שונים ועוזר לאדם להיות מודע לכישורי החיים הנחבאים בתוכו. השיטה מנסה לחזק את התהליכים החזקים באדם מתוך גישה מקבלת, חיובית ולא שיפוטית ולסייע להם לתמוך בחלקים החלשים שלו.
כיום (2019) מקים איתי אלטשולר במצפה אבירים בגליל המערבי ב'בית יונה', את 'פרויקט היסוד החי' הכולל אקדמיה לחיוניות ומכון לחקר החיוניות, בה הוא עתיד להורות את שיטתו.
שיטפון הבירה של לונדון

שיטפון הבירה התרחש ב-17 באוקטובר 1814, בלונדון, בריטניה. מקור השיטפון היה מבשלת הבירה "מו ושות'" (Meux and Company) ברחוב טוטנהם-קורט (Tottenham Court Road). מכל בירה ענק, שהכיל 610 אלף ליטרים, התפוצץ, וכתוצאה מכך נהרסו שאר המכלים שהיו באותו הבניין. כתוצאה מכך, 1,470,000 ליטרים של בירה געשו אל רחובות העיר.
גל הבירה הרס שני בתים וקיר בפאב טביסטוק ארמס, וכתוצאה מכך אחת העובדות הצעירות שם נלכדה מתחת להריסות. המבשלה פעלה באזור עני של לונדון, אזור שבו משפחות רבות התגוררו בקומות מרתף, שהתמלאו במהירות בבירה, ו-8 אנשים טבעו כתוצאה מהשיטפון. כמו כן, אנשים רבים שתו את הבירה. קיימות טענות אודות אדם אחד אשר מת כתוצאה מהרעלת אלכוהול], אך הדבר לא הוכח.
המקרה הובא לבית המשפט, אך המושבעים פסקו כי האסון הוא תוצאה של "כוח עליון", כך שאיש אינו אחראי לאירוע. המבשלה נקלעה לקשיים כלכליים בעקבות אובדן הבירה, בעיקר משום שהמס עליה כבר שולם. בעלי המפעל פנו לפרלמנט וקיבלו החזר של המס, מה שאפשר למבשלה להמשיך ולפעול, על אף ההפסדים הכבדים.
המבשלה נסגרה ונהרסה בשנת 1922. במקומה עומד כיום תיאטרון דומיניון.
סנדי (אי)

היסטוריה

מגלה הארצות ג'יימס קוק סימן את האי סנדי במפות, מדרום לקו רוחב 19 דרום, סמוך ממערב לקו האורך 164 מזרח. רק מאה שנה לאחר מכן הגיע דיווח נוסף על האי סנדי, כאשר האונייה "ולוסיטי" (Velocity) שבה ממסעה לאירופה, ודיווחה על מספר איי חול בקו האורך 159.925°, בין קווי הרוחב 19°7' ו-19°20'. בקרבת מיקום זה שוכנים איי שסטרפילד (Chesterfield), ונראה כי אונייה זו טעתה בניווט והגיעה אליהם. בעקבות הדיווח, החל מסוף המאה ה-19, הופיע האי סנדי במפות ימיות של גרמניה, ארצות הברית ובריטניה.
במפות הידראולוגיות מאוחרות יותר נרשם ליד האי כי קיומו בספק (ED‏ - existence doubtful). סקר של השירות ההידרוגרפי האוסטרלי (Australian Hydrographic Service) מצא כי באזור זה קרקעית האוקיינוס נע בין 1,500 מטר - 2,400 מטר מתחת לגובה פני הים. בעקבות סקר זה נעשתה בדיקה אווירית של השירות ההידרוגרפי והאוקיינוגרפי הימי (Naval Hydrographic and Oceanographic Service) של צרפת בעקבותיו הוסר האי מהמפות הרשמיות של צרפת ב-1979 וב-1985 גם מהמפות האוסטרליות. 
למרות תגלית זו, האי נשאר על המפות האמריקאיות והופיע גם באטלס העולם של הטיימס (Times Atlas of the World) ב-1999 ובגוגל מפות. בסוף שנת 2012 סקר ימי של אוסטרליה שמטרתו היה חקר טקטוניקת הלוחות של צפון ים האלמוגים בדק מחדש גם את הימצאותו של האי ולאחר שלא נמצא, דווח כי האי לא קיים. דיווח זה יצר הד תקשורתי עולמי בעקבותיו נמחק האי בכל המפות כאשר האי הוסר מגוגל מפות ב-26 בנובמבר 2012 וב-Google Earth האזור הוסתר בפיקסלים שחורים. ב-29 בנובמבר 2012 הודיעו בנשיונל ג'יאוגרפיק כי סופית הוכח כי האי לא קיים והוא הוסר מכל המפות.
לי סונג-יאול

ביוגרפיה

לי סונג-יאול נולד וגדל ביונגין, קוריאה הדרומית ב-27 באוגוסט 1991. יש לו אח אחד קטן יותר בשם לי דה-יאול.
ב-15 בפברואר 2013 סיים סונג-יאול את לימודיו בתוכנית המוזיקה המעשית של אוניברסיטת דאקיונג ואף קיבל את הפרס "כבוד הסטודנט של אוניברסיטת דאקיונג" יחד עם חברי הלהקה אינפינט שלמדו יחד אתו בתוכנית, אל, הו-יא, דונג-וו וסונג-קיו. חברי הלהקה התקבלו ללימודים באמצעות סינון מיוחד בתחילת שנת 2011.
מלינדה מקגרו

ביוגרפיה

מקגרו נולדה בניקוסיה כצעירה מבין שלוש בנות של זוג הורים אמריקאים, אביה היה דיפלומט בסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי, היא למדה בהאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, ב-1992 שיחקה בפרק של סיינפלד כבחורה שג'רי מתאהב בה, היא שיחקה במספר פרקים של תיקים באפלה כאחותה של דיינה סקאלי, ב-2006 שיחקה יועצת פוליטית למתמודד לנשיאות ארצות הברית בסדרה הבית הלבן, היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות הפרקליטים ומשתגעים מאהבה, ב-2008 היא שיחקה בסרט האביר האפל. 
בשנת 2010 השתתפה בסרט הנעורים "סקייטלנד" בכיכובה של אשלי גרין. באותה שנה שיחקה בעונה השנייה של הסיטקום "גברים בגיל הזה" בכיכובו של ריי רומנו. בשנת 2013 השתתפה בסיטקום "בן וקייט" ברשת FOX בתפקיד ורה.
ברת בנישו-אבולקר

קורות חיים

ברת בנישו נולדה באוראן, אלג'יריה הצרפתית בשנת 1886 למשפחה יהודית-אלג'יראית מיוחסת. אחד מאבות המשפחה הקדומים הוא ר' שמעון בן צמח דוראן (הרשב"ץ), מגדולי רבני אלג'יריה. אביה של ברת, מרדכי בנישו, היה ראש הקהילה היהודית באוראן שכיהן כסגן ראש עיריית אוראן. אמה, אדילאיד בנישו (Adelaïde) לבית אזוביב, הייתה סופרת ומשוררת, שבין היתר חיברה ספר שירה בצרפתית בשנת 1917 ובו שיר לכבוד הצהרת בלפור. אחיה הצעיר, ד"ר ריימון בנישו, היה פילוסוף והוגה דעות בעל מעמד רם בקהילה היהודית באלג'יריה.
ברת קיבלה את חינוכה בבתי ספר צרפתיים באלג'יריה. בשנת 1908, בגיל 22, נישאה לד"ר אנרי אבולקר, רופא ומנתח ידוע, מרצה באוניברסיטת אלג'יר, חבר ב"מפלגת הרדיקל" הצרפתית-אלג'יראית ומנהיג ציוני (ראש הפדרציה הציונית באלג'יריה), שכיהן לתקופה כסגן ראש עיריית אלג'יר.  לבני הזוג היו שלושה ילדים: קולט, מרסל וז'וזה אבולקר. בת רביעית נפטרה בילדות. 
ברת גילתה עניין רב באמנויות שונות מגיל צעיר, ועסקה במוזיקה, ציור וכתיבה. היא הייתה פעילה בחוגים אינטלקטואלים שונים באלג'יר. תחילה היא פרסמה את כתביה מעל עיתונים יהודים שפורסמו באלג'יריה, כגון "קול ישראל" (La Voix d’Israël; אוראן), ובשנת 1933 פרסמה את ספרה הראשון, מחזה בן שלוש מערכות בשם "לה קהינה, מלכה בֶּרבֶּרית" (La Kahéna: reine berbère). המחזה עוסק בדמותה של המלכה הברברית האגדית קהינה בהשראת האגדות הרבות סביב דמותה. ספרה השני היה מחזה בן שלוש מערכות בשם "לואיז דה לוואלייר" (Louise de Lavallière, 1935), על אודות אשת האצולה הצרפתית בשם זה שהייתה המאהבת של מלך צרפת לואי הארבעה עשר. בהמשך פרסמה מספר ספרי שירה בצרפתית ובהם "ארץ האש" (Pays de flamme, 1936), "ריקודים, חזונות" (Danses, visions, 1939) וקובץ שירה נוסף שמורכב ממספר מכתביה (Balkis la Sabéenne, Poèmes à Rébécca et Le Stratagème, 1939). ידוע שהיא חיברה עוד מספר יצירות אך אלו מעולם לא יצאו לאור וחלקם אבדו בתקופת מלחמת העולם השנייה. 
ברת נחשבת לאחת הנשים הראשונות, ואולי הראשונה, שפרסמה יצירות ספרותיות באלג'יריה (נשים קודמות, כגון הסופרת היהודייה אליסה ראיס ואמה של ברת, אדילאיד בנישו פרסמו את ספריהן בהוצאות לאור בצרפת). ברבות מכתביה עסקה בנשים ובדמויות של נשים חזקות. ספר שיריה "ארץ האש" כולל שירי הלל לאלג'יריה הצרפתית, בה "רחל, פאטימה ואינס" יכלו לחיות יחדיו.  
ברת נפטרה בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה. בזמן המלחמה בנה ד"ר ז'וזה אבולקר הנהיג את המחתרת היהודית באלג'יריה שהשתלטה בהצלחה על אלג'יר כהכנה לפלישה של בעלות הברית במבצע לפיד. בנה ז'וזה, בעלה אנרי ובתה קולט (שלימים עלתה לישראל) קיבלו כולם אותות כבוד על פעילותם המחתרתית במהלך המלחמה.