משפט האיחוד האירופי

תקנות

לפי סעיף 288 TFEU תקנה היא בעלת תחולה כללית, היא מחייבת בכללותה ובעלת תחולה ישירה במדינות החברות. כלומר, תקנה יוצרת זכויות וחובות למדינות וגם לפרטים בתוך המדינה, ללא צורך לקלוט אותה אל הדין הפנימי של המדינה החברה. יתרה מכך, בית הדין האירופי קבע שבאופן עקרוני אסור למדינה לשכתב את תקנות האיחוד לתוך החוק הלאומי שלה, מפני שיש בכך משום טשטוש האופי הקהילתי של תקנות האיחוד. עם זאת, התחולה הישירה של תקנות אינה אוטומטית. ייתכנו מצבים בהם יש הוראה מותנית בתקנה או שנדרשות פעולות נוספות לשם החלתה. את התקנות חובה לפרסם בעיתון הרשמי של האיחוד (Official Journal) והן נכנסות לתוקף בתאריך הנקוב בהן, ובהיעדרו 20 יום לאחר הפרסום בעיתון הרשמי.

דירקטיבות

ע"פ סעיף 288 דירקטיבות מחייבות את המדינות החברות ביחס לתוצאה שיש להשיג, אבל הן משאירות למדינות את הצורה והאמצעים שבהם יש להשיג תוצאה זו. כלומר, דירקטיבה קובעת את היעד והכוון הכללי, אבל משאירה בידי המדינות את אופן השגתם, בהתאם לדין הפנימי ולמבנה המוסדי של כל מדינה ובהתאם להעדפותיה הלאומיות. למעשה, זהו הכלי המרכזי להרמוניזציה של הדינים באיחוד משום שהוא מאפשר למדינות גמישות פוליטית לגבי פרטי היישום. שלא כמו תקנות, לגבי דירקטיבות, ה-TFEU אינה מורה במפורש על תחולה ישירה: האמנה מורה במפורש על שלב ביניים של קליטה למשפט המדינות החברות באמצעות פעולה של המדינה. ואולם, בית הדין של האיחוד האירופי קבע שמשהסתיימה התקופה שבה היה על המדינה ליישם את הדירקטיבה והיא לא עשתה כן, אזרח יוכל לאכוף הוראות מתוכה העומדות במבחני התחולה הישירה.

החלטות

להבדיל מהתקנות והדירקטיבות, החלטה אינה מעשה חקיקה בעל השפעה כללית, אלא מופנית בדרך כלל לפרט מסוים או לקבוצה מסוימת של פרטים או מדינות, ואותם היא מחייבת. בדומה לדירקטיבות, לא מוזכר באמנת ה- TFEU כי יכולה להיות להן תחולה ישירה.

המלצות וחוות דעת

סעיף 17(1) TEU מסמיך את נציבות האיחוד, באופן כללי, לנסח המלצות או לתת חוות דעת בנושאים שהאמנה עוסקת בהם, בין אם היא מורה על כך במפורש ובין אם לא. סעיף 288 TFEU קובע כאמור כי מוסדות האיחוד רשאים לתת המלצות וחוות דעת, ומוסיף שהן חסרות תוקף מחייב. קביעה זו מונעת תחולת הישירה, אבל לא מחסנת אותן מפני הליך שיפוטי. כך למשל, בית משפט מדינתי יכול להפנות שאלה לבית המשפט האירופי לצדק בדבר פרשנותן. בפרשת Grimaldi פסק בית המשפט האירופי לצדק כי בתי משפט מדינתיים חייבים להתחשב בהמלצות האיחוד בהחליטם במחלוקת המובאת בפניהם, במיוחד כאשר ההמלצות מבהירות את פרשנות הדין המדינתי שאומץ כדי ליישמן.

הסכמים בינלאומיים עם מדינות שלישיות וארגונים בינלאומיים

ע"פ סעיף 216 TFEU, ובהתאם למספר החלטות של בית הדין האירופי לצדק, הסכמים בינלאומיים הם פעולות של האיחוד האירופי וחלק בלתי נפרד ממשפט האיחוד. סעיף 267 TFEU מאפשר לבית הדין האירופי לצדק לבחון תקפותם של הסכמים בינלאומיים שהאיחוד צד להם, או לבחון שאלה פרשנית העולה מהסכם שכזה. יתרה מכך, סעיף 258 TFEU אף מתיר לבית הדין האירופי לצדק לשפוט בתביעה כנגד מדינה חברה אם זו הפרה הוראות הסכם בינלאומי שהאיחוד צד לו.

השפעה ישירה (Direct effect)

משפט האיחוד האירופי מעניק לפרטים ולתאגידים הנמצאים בתוך המדינות החברות זכויות הניתנות לאכיפה על ידי בתי המשפט הלאומיים של אותן המדינות החברות, ללא צורך בפעולה כלשהי מצד מוסדות החקיקה של המדינה החברה עצמה.

השפעה ישירה של דירקטיבה

כאמור דירקטיבה היא חקיקת משנה המתווה את היעד והכיוון הכללי של המדיניות הרצויה, אבל משאירה בידי המדינות את אופן השגת המטרה, בהתאם לדין ולתנאים הפנימיים. היא קובעת מטרה, ואת הזמן להשגתה.
בית הדין האירופי לצדק קבע שמעבר לתחולה הישירה אשר חלה על סעיפי האמנות, ישנה תחולה ישירה גם על הוראות הנובעות מדירקטיבות אשר לא יושמו על ידי המדינות חברות במועד שנקבע על ידי מוסדות האיחוד. בפסק דין Van Duyn מ-1974 בית הדין האירופי לצדק קבע שיש להחיל בתחולה ישירה דירקטיבה המתירה את כניסתה של אזרחית הולנדית, חברה בכת ה-Scientology לבריטניה, בניגוד לעמדתה של בריטניה אשר בהתאם לדין המדינתי החל באותה עת (אשר עמדה בניגוד להוראה הנובעת מהדירקטיבה של האיחוד) התנגדה לכניסת האזרחית ההולנדית. ניתן להסיק מכך שדירקטיבה שעבר זמן יישומה, יוצרת פוטנציאל לתחולה ישירה, כך שמדינה חברה שלא יישמה דירקטיבה בתוך פרק הזמן שהוקצב לכך לא תוכל להסתמך על מחדלה מול תביעה לקיום דירקטיבה.
במקרה Van Duyn היה מדובר בעיקרון התחולה הישירה ביחסה של המדינה עם הפרט (תחולה ישירה אנכית). עם זאת, בית הדין קבע בפסק הדין בעניין Marshall v. Southampton Health Authority שעיקרון זה לא חל ביחסים בין פרטים (תחולה ישירה אופקית) שכן הן מחייבות רק את המדינות. אלא שביה"ד נתן פרשנות רחבה על מה נחשב "מדינה", וכלל בתוכה גם גופים שקשורים בעקיפין למדינה או אפילו גופים פרטיים הנהנים מסמכויות מיוחדות שמוענקות להם על ידי המדינה ושלאזרחים רגילים אין כאלה.
בפסק הדין בעניין Defrenne v Sabena מ-1976, תבעה דיילת אויר את חברת סבנה על כך שהופלתה לרעה מטעמי מגדר מבחינת תנאי העסקה לעומת דיילים גברים, בניגוד לדין האירופי. בית המשפט האירופי לצדק החיל את עקרון התחולה הישירה של יחסי העבודה בין דיילת לחברת סבנה. כלומר החילה את התחולה הישירה בין חברת תעופה ממשלתית (לא פרטית) לבין פרט. על אף שקביעה זאת הוגבלה בפסק דין בהתקיים מספר תנאים, יש בכך הרחבה משמעותית של עיקרון התחולה הישירה שנקבעה בפסק הדין Van Gend en Loos מ-1963.
יתרה מזאת, מקרה Defrenne הוא מקרה ייחודי ומשמעותי משום שהדירקטיבה עצמה ליישום שוויון ביחסי עבודה עוד לא חוקק שכן האמנה קבעה ליישום "תוכנית" לאימוץ דירקטיבה בלבד והדירקטיבה עצמה עוד לא חוקקה על ידי הנציבות. בית המשפט האירופי לצדק קבע שלא יעלה על הדעת שאזרחים יסבלו עקב מחדלי הנציבות האירופית בחקיקת דירקטיבה, ושהפרטים בתוך המדינה יכולים להיסמך על ה"תוכנית" שנקבעה באמנה. על אף שקביעה זאת הוגבלה החלת התחולה הישירה על הפרט בהתקיים מספר תנאים.

השפעה עקיפה (Indirect effect)

בית המשפט האירופי לצדק פיתח את עיקרון הפרשנות ההרמונית- Harmonious interpretation לפיו כאשר בית המשפט האירופי לצדק מתייחס לחוקים של מדינה שלא בהכרח מושפעים ישירות מהחקיקה האירופית, הוא יבחר בפרשנות שעולה בקנה אחד עם החקיקה האירופית. מדובר למעשה בהשפעה עקיפה של החקיקה האירופית על החקיקה המדינתית באמצעות פרשנות.
בעניין Von Colson v. Land Nordrhein Westfalen התובעות הגישו בקשה להתקבל בתור עובדות סוציאליות במתקן כליאה גרמני. התפקיד ניתן בסופו של יום לשני גברים בעלי כישורים פחותים מהן. בתביעתן בבית הדין לעבודה בגרמניה הן הצליחו להוכיח כי הן הופלו לרעה בשל מינן ולכן נפסקו להן הוצאות נסיעה לראיון בלבד. בפנייתן לבית הדין האירופי לצדק הן טענו שיש לפרש את הוראות החוק הגרמני שלאורן פסק בית הדין לעבודה בפרשנות שעולה בקנה אחד עם דירקטיבות האיחוד האירופי, אשר חייבו לתת לנשים תוצאה יותר מספקת מאשר הוצאות נסיעה. החוק הגרמני עדיין לא שונה בהתאם לדירקטיבה האירופית, אך על פניו לא חלף מועד יישום הדירקטיבה שנקבעה על ידי האיחוד ועל כן לא היה ניתן לתבוע תחולה ישירה. בית הדין האירופי לצדק, בהסתמכו על הוראה שכיום נמצאת בסעיף 4(3) TEU, קבע שהחובה החלה על המדינות החברות לנקוט בכל האמצעים ליישום הוראות האמנה והדירקטיבות של מוסדות האיחוד מטילה חובה על בתי המשפט המדינתיים לפרש את החקיקה הלאומית לאור הדין האירופי ובאופן שהדין יהיה אפקטיבי. פסיקת פיצויים בשיעור של הוצאות נסיעה לראיון אינה עומדת בדרישה הזו ואין בה כדי למנוע הפלייה בעתיד. על כן מוטל על בית המשפט הגרמני לקבוע פיצויים, בהתאם לדין הגרמני, שתהיה בהם הרתעה אפקטיבית כנגד הפרת הוראות האמנה והפרת איסור ההפליה בין נשים לגברים. 
עם זאת במשך מספר שנים לא היה ברור אם ההשפעה העקיפה יכולה לחול לפני המועד האחרון ליישום הדירקטיבה על ידי מדינות האיחוד. בפסקי דין מאוחרים יותר בעניין Marleasing מ-1980 ו-Adeneler מ-2006 נקבע באופן מפורש שההשפעה העקיפה תחול רק לאחר שחלף המועד להטמעת הדירקטיבה בדין המדינתי. בתקופת הביניים עד למועד האחרון ליישום הדירקטיבה, המדינות החברות מחויבות לא לנקוט בצעדים או פעולות המנוגדות לדין האירופי.

עליונות משפט האיחוד האירופי

לאחר שנקבע שע"פ דוקטרינת התחולה הישירה נורמות משפטיות של דיני האיחוד עשויות לחדור ולהשפיע במישרין על מערכות המשפט המדינתיות, עולה השאלה מה קורה כאשר נורמה שכזאת מתנגשת עם דין פנימי מדינתי, או כאשר ההתנגשות היא בין חקיקת משנה אירופית לבין חקיקה ראשית, או חוקה של מדינה חברה. 
בית המשפט האירופי לצדק נתקל לראשונה בשאלת היחס בין דין האיחוד לדין המדינתי כבר בשנת 1964, בפרשת Costa v. Enel. באותו עניין, עו"ד איטלקי בשם קוסטה סירב לפרוע את חשבון החשמל בטיעון שחוק איטלקי משנת 1962, שמשמעותו המעשית הלאמת ייצור החשמל באיטליה, מנוגד לשורה של הוראות באמנת רומא מ-1958. הוא טען שלחברת החשמל אין זכות לדרוש תשלומים משום שקיומה מנוגד לדין האיחוד, המגביל באמנה את המונופולים הממשלתיים במדינות החברות. בית משפט מדינתי במילאנו שבפניו הגיע התיק קיבל את בקשתו של קוסטה להפנות את השאלה לבית הדין האירופי לצדק. ממשלת איטליה טענה שאם בית המשפט האירופי יפסוק כך, הדבר יהיה מנוגד לחוקתה. בית המשפט האירופי לצדק דחה את עמדת ממשלת איטליה וקבע שכיוון שכוונת האמנות הייתה ליצור מערכת משפטית אפקטיבית, לא ייתכן שחוק מדינתי מאוחר יגבר עליה. בית המשפט קבע שאותו חלק של משפט האיחוד שהוא בעל תחולה ישירה נהנה מעליונות מוחלטת בתוך המשפט של המדינות החברות וגובר על כל דבר חקיקה אחר, אף כאשר מדובר בחקיקה מדינתית מאוחרת לו. חיזוק נוסף לעקרון של עליונות משפט האיחוד ניתן למצוא בפסק הדין בעניין Simmenthal, שם נקבע כי על כל בית משפט מדינתי, בכל רמה, להחיל באופן מידי את משפט האיחוד בתחום סמכות שיפוטו, תוך התעלמות מכל נורמה מדינתית סותרת, ואין לקבל הסדר שבו סמכות ביטול הנורמה המקומית תהיה נתונה רק לבית משפט מסוים, כגון בית משפט חוקתי.
בית הדין האירופי לצדק לא נרתע מעיקרון העליונות גם כאשר ההתנגשות הייתה עם חוקתה של אחת מהמדינות החברות. בפרשת Internationale Handelsgesselschaft מ-1970 תקפו העותרים את חוקיותה של תקנה בנושא חקלאות אשר חייבה יצואנים להפקיד סכומים שונים כדי לקבל רישיון ייצוא, בטענה כי היא סותרת את החוקה הגרמנית. בעקבות קבלת ההפניה מבית המשפט הגרמני, בית הדין האירופי לצדק קבע כי בית משפט לאומי, גם אם הוא בית משפט חוקתי, אינו יכול לבחון חוקיות של חקיקה של האיחוד לאור נורמות לאומיות! עליונות חקיקת האיחוד תמיד גוברת. על פי בית הדין, בחינה חוקתית תיעשה על ידי בית הדין האירופי לצדק במסגרת המבנה והמטרות של האיחוד, תוך קבלת השראה מה"מורשות החוקתיות המשותפות לכל המדינות החברות". על כן, במקרה הנ"ל בית הדין בחן בעצמו האם התקנה מפרה זכויות אדם כנטען בעתירה, והגיע למסקנה שאין הפרה כזו. 
ואולם, בית המשפט החוקתי בגרמניה לא קיבל בברכה פסיקה זו של בית הדין האירופי לצדק, והזכיר במה שכונה "החלטת Solange הראשונה" משנת 1974 את העובדה שלאיחוד באותה תקופה עוד לא היה פרלמנט אשר נבחר באופן דמוקרטי ושעוד לא היה לו מגילה לשמירה על זכויות אדם. על כן, עד שההגנה על זכויות אדם במשפט האיחוד האירופי תהיה שווה לזאת של החוקה הגרמנית, בית המשפט החוקתי הגרמני ימשיך לבחון את חוקיותם של חיקוקי האיחוד כששאלות כאלו יופנו אליו.
החלטה זאת הביאה למתח בין משפט האיחוד לבין המשפט הגרמני. לראשונה, בית משפט עליון באחת המדינות החברות סירב באופן גלוי לקבל את עמדתו של בית הדין האירופי. מחד גיסא, היה כאן פוטנציאל להתנגשות חזיתית בין שני בתי המשפט, אשר תתרחש אם בית המשפט החוקתי של גרמניה יחליט לפסול חקיקה של האיחוד שבית הדין האירופי מצא אותה ככשרה וחוקתית. מאידך גיסא, התנגשות זו אף פעם לא התרחשה בפועל, שכן ביה"מ הגרמני מעולם לא ביטל חקיקה אירופית. התפתחות תהליך הדמוקרטיזציה באיחוד וחיזוק ההגנה על זכויות אדם, הביאו לכך שכעשור לאחר החלטת Solange הראשונה, ניתנה החלטת "solange השנייה" בה קבע בית המשפט החוקתי הגרמני כי ההגנה על זכויות יסוד במשפט האיחוד ותהליך הדמוקרטיזציה הגיעו לדרגה רצויה וכי הוא יימנע מעתה מלבחון את חיקוקי האיחוד לאור החוקה הגרמנית כל עוד אכן תמשיך ההגנה האפקטיבית על זכויות יסוד מול סמכויות מוסדות האיחוד ברמה כזו המובטחת בחוקה הגרמנית. נכון לימינו אנו כל בתי המשפט המדינתיים קיבלו בעיקרון את הדרישה להעניק העדפה למשפט האיחוד על פני המשפט הלאומי. אפילו באנגליה, בפרשת Factorame מ-1990 קיבל בית הלורדים בשני פסקי דין את עקרון העליונות של משפט האיחוד על פני חוקים מאוחרים וספציפיים של הפרלמנט האנגלי.