google/wiki40b huggingface dataset:
פריץ טודט

ביוגרפיה

טודט נולד בעיר פפורצהיים במדינת באדן-וירטמברג. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה וזכה בעיטור צלב הברזל. הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1922, ובשנת 1931 קיבל דרגת קולונל באס-אה.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, מונה טודט לשר ללא תיק בממשלתו השנייה של היטלר. בשנת 1935 הוא מונה לשר החימוש. בשנת 1938 ייסד את ארגון טודט, שהיה אחראי על חימוש גרמניה. במהלך תפקידו הוא הסתכסך עם הרמן גרינג בנושא התקציבים המגיעים למשרדו.  במהלך המלחמה הופקדו בידו למעשה שלושה תיקים לפחות. הוא היה ממונה על פיתוח רשת הכבישים, על אחזקתה ופיתוחה של רשת נתיבי המים במדינה, וכן על תחנות הכוח ופיתוחן. נוסף על כך כיהן כנציגו האישי של היטלר בתפקיד מיניסטר החימוש, עמד בראש אגף הבינוי במסגרת תוכנית ארבע השנים של גרינג, בנה את החומה האטלנטית (קו הביצורים הגרמני במערב אירופה) ואת בסיס הצוללות הגרמני לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי ופיתח את רשת הכבישים באזורים הכבושים מנורווגיה ועד צרפת וברחבי רוסיה.
ב-8 בפברואר 1942, בעת טיסה לגרמניה, מטוסו התרסק, והוא מת מפצעיו. נערכה לו לוויה מפוארת בברלין, בנוכחותו של היטלר. הועלה חשד שמעולם לא הוכח על חבלה מתוכננת במטוסו, שגרמה להתרסקות. אלברט שפר ירש אותו בתפקידו.
קוסמופוליטן

ביקורת

במשך שנים, מגזינים המיועדים לילדות ולנשים תוייגו כאמצעים שנועדו לשווק נשיות, לכן גררו לא מעט ביקורות.
כך נטען למשל כי קוסמופוליטן, על שלל גרסאותיו המקומיות, יוצר עולם פנטזיה המתמקד במין ומקשר אותו לדימוי של כוח. הקוראות מתאימות עצמן לעולם שיוצר המגזין באמצעות בתי הקפה אותם הן פוקדות, הבגדים שהן לובשות, והדרך בה הן רוקדות. בפנטזיות אלה, נשים מסתמכות על יכולות פיתוי ותמרון חברתי במקום על אינטליגנציה, על מנת להתנהל בעולם.
בנוסף, עלו טענות כי הסיפורים הבדיוניים שמתפרסמים במגזין מנציחים סטריאוטיפים מגדריים מסורתיים. בסיפורים אלה מתוארות נשים אמריקניות לבנות, צעירות, רווקות ואטרקטיביות. הן גרות בעיר, משכילות ובעלות קריירה. רובן לא מסוגלות לפתור בעיות בכוחות עצמן, ותחומי העיסוק שלהן הוקצו באופן שתואם לתפקידי המגדר הסטריאוטיפיים בהצגתן כמזכירות, כאחיות או כפקידות קבלה.
קיימות גם טענות על כך שהמגזין משרת נורמות מגדריות סוציוביולוגיות, תוך הדגשתה של אטרקטיביות נשית בהקשר של פוריות. יתרה מזו, נטען כי התוכן במגזין מציג התנהגות שלילית מוקצנת של גברים כנטייה סוציוביולוגית, ומציע לנשים לסלוח להם, ולגלות סבלנות בנוגע להתנהגותם. תוכן זה מבטיח שהקהל תופס נורמות והבדלים מגדריים כטבעיים ובלתי נמנעים.
בשנת 2018, רשת וולמרט האמריקנית הודיעה כי תסיר את המגזין מעמדות הקופה בסניפיה, לאחר שה- National Center on Sexual Exploitation) NCOSE) טען שהמגזין מכיל תוכן מיני מפורש.

בישראל

המהדורה הישראלית של קוסמופוליטן נוסדה בספטמבר 2003, והופצה על ידי חברת SBC מגזינים. לאחר שזו פשטה את הרגל, הושק המגזין מחדש בשנת 2009 על ידי חברת הירסט מגזינס אינטרנשיונל (HMI) יחד עם קבוצת מרקעי תקשורת שבבעלות אלי עזור. המהדורה מבוססת (70%) על תכנים מתורגמים של המגזין האמריקאי, וכ-30% ממנה מכיל תכנים מקומיים. המגזין מתפרש על פני כ-150 עמודים, והכתבות משולבות בתמונות ופרסומות. הכותרות מעוצבות בגדלים שונים, וסוג הגופן נשמר קבוע. 
נכון לשנת 2008 מופץ המגזין ב-48,500 עותקים, כאשר 18,500 מהם נשלחים למנויים והיתר נמכרים בחנויות ספרים. במשך תקופה מסוימת הופיעה גם גרסה מקוונת שלו. על פי סקר TGI, רוב הקוראות הן נשים צעירות (17–35), חילוניות וממעמד בינוני-גבוה. על פי הסקר, מספר הקוראים נכון לשנת 2005 עמד על 66,000.
עם כניסת שנת 2013 הסתיים הזיכיון לשיווק המגזין בארץ והופסקה הוצאת המגזין.
מגדל הנסיכה

סקירה

הנדסת הבניין בוצעה על ידי סייד מג'יד האשמי כמהנדס ראשי וסגנו מוחמד עלי אלוגאלי.
הבניין כולל 763 יחידות דיור, 957 חניות תת-קרקעיות (נפרסות על פני שש קומות), ו-8 נקודות מכירה קמעונאיות. הבניין הושלם ונמסר על ידי החברה המפתחת - תַעְמיר הולדינגס - בספטמבר 2012.
הבניין כולל 107 קומות בהם קומות קרקע, 6 קומות תת-קרקעיות (קומות חנייה) ו-100 קומות עיליות אשר משתמשות לדירות מגורים.
נאט

במיתולוגיה הנורדית נאט (בנורדית עתיקה: Nótt) היא בתו של הענק נרפי מגזע הואניר המשמשת כפרסונפיקציה של לילה. נאט היא אשתו של דלינג, אמו של דוגר ושל יורד וסבתו של ת׳ור.

אדה פואטית

בסטנזות 24–25 ב"בלדה של ואפת׳רודניר" באדה הפואטית האל אודין, המוסווה כגאגנראד'ר, שואל את הענק Vafþrúðnir מאין הגיעו היום, הלילה והמחזוריות שלהם. הענק משיב שדלינג הוא אביו של היום ואילו נאט היא אמו. בסטנזות 13–14 באותה הפואמה אודין מספר על סוסה של נאט, רים-פקסי, שמביא את הלילה בכל ערב לאלים ובבוקר מותיר אחריו שובל, הטל.
נאט מוזכרת בקצרה גם בפואמות "דברי אלויס" ו"דברי זיגדריפה". בסטזה 30 ב"דברי אלויס" שואל ת׳ור את הגמד אלוויס כיצד נקרא הלילה "שהביא נרפי". ב"דברי זיגדריפה" לאחר שהולקיריה זיגדריפה מתעוררת משנתה המכושפת על ידי הגיבור סיגורד היא פוצחת בתפילה ומזכירה בה את נאט, דוגר וצאצאיהם.

אדה פרוזאית

שושלת היוחסין של נאט מתואר ב"תרמית על גילפי", החלק השני של האדה הפרוזאית. בפרק העשירי ב"תרמית על גילפי" הנעלה מספר לאודין המסווה כאדם פשוט, גנגלר, על מקורם של היום והליל. לדבריו לנפיל נרפי ששכן ביוטונהיים הייתה בת, נאט, בעלת צבע עור כהה האופייני לענקים. נאט נישאה בתחילה לנגלפרי והיה להם בן יחיד - אוד. היא נישאה בשנית לאנאר ולזוג נולדה בת - יורד - הפרסוניפיקציה של "ארץ". בנישואיה השלישיים היא התתחתנה עם דלינג וילדה לו את דוגר. אודין העניק לאם ולבנה שני סוסים ושתי מרכבות וביקש מהם לרכוב זה אחר זה מסביב לארץ, במחזוריות של יממה. לסוסה של נאט קוראים רים-פקסי, "רעמת כפור" ואילו הסוס של דוגר נקרא סקין-פקסי, "רעמת בוהק".
ארבעת כתבי היד שיש בידינו ל"תרמית על גילפי" נבדלים בתיאור הקשרים המשפחתיים. בעוד שלפי כתב היד העתיק ביותר יורד היא אשתו של דלינג ואמו של דוגר, בשלושת כתבי היד האחרים ממלאת נאט את התפקיד. יש הטוענים שהמעתיק של כתב היד העתיק (או אחד מהמעתיקים הקודמים לו) רצה לקצר את הטקסט המקורי ופישט את קשרי המשפחה.
נאט מוזכרת גם בחלקה השלישי של האדה הפרוזאית, "שפת השירה". נאט מוצעת כדרך לתיאור ארץ ("בתה של נאט") וכדרך לתיאור זמן. גם סוסיהם של נאט ודוגר מוזכרים כאלו שמושכים ומביאים את הליל.
Não Perco Meu Tempo

רקע וכתיבה

השיר נכתב והופק על ידי אניטה, איאד אסלן, גבי מיוזיק, פדרו דאש, חואן פאריס, מרסליניו פראז ודיי לימנס והופק על ידי ג'ון לאונה. השיר הוא שיר בסגנון הפופ והרגאטון, אשר מאפיינים את שאר שירי מיני-האלבום, Solo.
בנוסף לכך, הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של אניטה ב-9 בנובמבר 2018. הקליפ בוים על ידי ז'ואאו פאפה שביים את קליפ השיר "Veneno". בקליפ ניתן לראות את אניטה יושבת על כיסא, ומולה אנשים שונים איתם היא מתנשקת לאורכו של הקליפ. 
נכון ליולי 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-55 מיליון צפיות.
Qubes OS

מטרות אבטחה

Qubes מציעה אבטחה על ידי סביבה מבודדת משאר הסביבות במערכת, כך שגם אם סביבה אחת נפרצה, שאר הסביבות לא ייפגעו.
הנחת האבטחה של Qubes היא שלא יכולה להיות מערכת בעלת "אבטחה מושלמת", כזו ללא חולשות אבטחה כגון: פרצת אבטחה, מתקפת יום אפס, באגים בתוכנה, וכו'. לכן, על מנת לאבטח את סביבת המשתמש יש להשתמש במספר סביבות שונות כך שגם אם חולשה נתגלתה באחת מן הסביבות, שאר הסביבות המבודדות האחרות לא ייפגעו.
שיטת האבטחה של Qubes מבוססת על עקרון סביבות שונות למטרות מגוונות. לדוגמה: מערכת אחת לקניות באינטרנט, מערכת שנייה לגלישה ולפעילות יום יומיות, מערכת שלישית לכניסה לחשבון הבנק, וכו'.
Qubes אינה מערכת מרובת משתמשים, כלומר ניתן ליצור אך ורק משתמש אחד.
פרנצ'סקה זמבלו

פרנצ'סקה זמבלו (באנגלית: Francesca Zambello; נולדה ב-24 באוגוסט 1956) היא במאית אופרה ותיאטרון אמריקאית.

ראשית חייה

פרנצ'סקה זמבלו גדלה בילדותה באירופה, למדה לדבר צרפתית, איטלקית, גרמנית ורוסית. היא ממוצא איטלקי, בתם של ז'אן (שמה לפני הנישואים היה Sincere), שחקנית במקצועה, וצ'ארלס זמבלו, שחקן לשעבר 

שנעשה מנהל חטיבת הבידור של חברת התעופה טראנס וורלד איירליינס. 

פרנצ'סקה זמבלו למדה באוניברסיטת מוסקבה ב-1976 וסיימה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת קולגייט, במדינת ניו יורק ב-1978.

הקריירה

פרנצ'סקה זמבלו החלה את הקריירה שלה כעוזרתם של במאי האופרה הידועים ז'אן-פייר פונל ונתניאל מריל. בשנים 1991-1984 היא שימשה כמנהלת האומנותית של אופרה סקיילייט במילווקי (Skylight Music Theatre). לאחר מכן היא עבדה במטרופוליטן אופרה בניו יורק (בו ביימה בין השאר את האופרה "סיראנו דה ברז'ראק", בכיכובו של פלסידו דומינגו, פרי עטו של פרנקו אלפאנו), באופרה הלאומית של וושינגטון (בו ביימה את "טבעת הניבלונגים" של ריכרד וגנר בקופרודוקציה עם האופרה של סן פרנסיסקו), באופרה של יוסטון, בתיאטרון בולשוי, באופרה לה פניצ'ה בוונציה, בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, באופרה בסטיליה, כמו גם בתיאטרון הילדים של סיאטל, ברשת הטלוויזיה BBC, ובפסטיבל ברגנץ, אוסטריה. היא מכהנת כיועצת אומנותית של האופרה של סן פרנסיסקו.
זמבלו זכתה בפרסים על עבודותיה בצרפת, אנגליה, יפן, גרמניה, רוסיה ואוסטרליה (פרס הלפמן).
זמבלו ביימה לראשונה בברודוויי בהפקה המוזיקלית של המחזמר "בת הים הקטנה" של וולט דיסני (2008). זמבלו ביימה את ההפקות המקומיות של המחזמר "מועדון האקסיות" ב-Old Globe Theatre, סן דייגו, קליפורניה ב-2009, אולם זנחה את הפרויקט בשל לוח זמנים צפוף. 

היא ביימה את גרסת המחזמר של "בית קטן בערבה", שהציג לראשונה בתיאטרון גוטרי (Guthrie Theate), במיניאפוליס, מינסוטה ביולי 2008 ונמצא כעת בסבב הופעות בארצות הברית.
זמבלו פיתחה גרסה בימתית של The Master Butchers Singing Club, של לואיס אולדריץ', המבוססת על הרומן בשם זה משנת 2003, של המחזאית זוכת פרס פוליצר מרשה נורמן. הצגת הבכורה הייתה ב-11 בספטמבר 2010 בתיאטרון גוטרי. 
בשנת 2003 ביימה הפקת אופרה לפי הספר הנסיך הקטן, עם מוזיקה של המלחינה רייצ'ל פורטמן.
ב-1 בספטמבר 2010 זמבלו לקחה לידה את המושכות של אופרה גלימרגלאס בקופרסטאון ניו יורק, כמנכ"ל והמנהלת האומנותית החדשה שלו. מייד היא שינתה את שם החברה לפסטיבל גלימרגלאס (Glimmerglass Festival) ואמרה שהיא תציג מחזמר מדי עונה, ופתחה ב"אנני אוקלי אשת לפידות" בקיץ 2011.
במאי 2011 היא התמנתה ליועצת האומנותית של האופרה הלאומית של וושינגטון, לאחר עזיבתו של המנהל הקודם פלסידו דומינגו.
בקיץ 2011, היא ביימה את מחזור האופרות השלם של "טבעת הניבלונגים" של ריכרד וגנר באופרה של סן פרנסיסקו.
המוזיאון הלאומי של ביירות

היסטוריה

המוזיאון החל דרכו בפריטי עתיקות של אספנים פרטיים, בחלקם קצינים צרפתים המוצבים בלבנון. בניית המוזיאון הסתיימה ב-1937, אך חנוכתו, שיועדה להיות שנה לאחר מכן, נדחתה עקב המצב הפוליטי עד שלבסוף, ב-1942, נפתח לקהל הרחב. ב-1975, בעת מלחמת האזרחים בלבנון, נמצא המוזיאון בשטח ההפקר שבין הצדדים הלוחמים, וספג נזק רב. גם בשנים שלאחר מכן היה המוזיאון נתון באזור לחימה. כתוצאה מכך סגר המוזיאון את שעריו באמצע שנות ה-70, וננקטו צעדים להגנת הממצאים, כגון כיסוי פסיפסים בשכבת בטון.
במהלך הפלישה הישראלית ללבנון, בשנת 1982, כבש כוח של יחידת שלדג את מתחם המוזיאון, בו התבצרו רבים מלוחמי הקומנדו הסורי. טרם הקרב, מצא קצין המודיעין של שלדג תרשים מדויק של המבנה בארכיון הלאומי של ביירות. הלוחמים פשטו בו זמנית דרך כל הפתחים, והסתערו באש וברימונים על המחבלים המבוצרים. טל רוסו, שהיה אז מפקד פלגה בשלדג, תיאר בראיון את הפריצה למתחם המוזיאון – "הצמדנו חומר נפץ לקיר המבנה. חשבנו שזה יעשה חור בקיר, אבל בפועל פוצצנו את הספרייה הלאומית של ביירות וגשם של דפים ירד עלינו. תחת אש של אר.פי.ג'י פרצנו למוזיאון." את הקרב מול אנשי הפת"ח, ניהלו לוחמי שלדג כשהם מתרוצצים בין חפצי אומנות ואוסף של מטבעות עתיקים המוטלים על הרצפה.
בשנת 1991, לאחר סיום מלחמת האזרחים, היה המוזיאון במצב של הרס, לחדרים חדרו מי גשמים, נזקי הפגזות וחורי כדורים הרסו את הקירות החיצוניים של המוזיאון, וממצאים ומסמכים רבים נשרפו בשריפות שפרצו במהלך הלחימה.
בשנת 1992 החלה יוזמה לחידוש המוזיאון, ובשנת 1995 החלו עבודות השיקום. המוזיאון שב ופתח שעריו לציבור בשנת 1997. בשנת 1998 נסגר שוב לצורכי עבודות שיקום, ובשנת 1999 שב ונפתח. במקביל לפתיחתו הכריזה ממשלת לבנון על מבצע לאיתור חפצים שנבזזו מהמוזיאון במהלך המלחמה, מבצע שהשיב לרשות המוזיאון רבים מהממצאים שהוצגו בו בעבר.
כיום מחזיק המוזיאון אוסף של מאה אלף פריטים, מתוכם מוצגים לקהל 1,300. אלו כוללים סרקופגים, פסיפסים ותבליטים. גולת הכותרת של המוצגים הוא ארון אחירם, סרקופג של המלך הפיניקי אחירם, מהמאה העשירית לפנה"ס, שנמצא בגבל וכולל את הטקסט העתיק ביותר שנמצא בכתב הפיניקי.
קרל מרקס הוף

היסטוריה

קרל מרקס הוף בנוי על חלקה שהייתה עד המאה ה-12 מתחת למי נהר הדנובה, בעומק המאפשר לספינות לעבור. בשנת 1750 יובש האזור כמעט לחלוטין על ידי יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ונשתלו גנים. מאוחר יותר נעקרו הגנים ממקומם בהוראת מועצת העיר וינה, שנשלטה אז בידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, כדי להכשיר את השטח עבור הקמת הקרל מרקס הוף. המימון להקמת המכלול הגיע מהטלת מס מיוחד על שם חבר המועצה, הוגו ברייטנר (Hugo Breitner).
המכלול נבנה לבסוף בין השנים 1927-1930 ותוכנן על ידי מתכנן הערים, קרל אן (Karl Ehn), שהושפע מאוטו וגנר. במכלול כולו קיימות 1,382 דירות (בגודל שבין 30-60 מ"ר כל אחת) והן נקראו בעבר "דרך הטבעת של הפרולטריון" (Ringstraße des Proletariats). במכלול מנהלים את חייהם 5,000 איש, וקיימים בו ספרייה, גני ילדים, מכבסות, חדרי רופאים ומשרדים.
פיי ולדון

ביוגרפיה

ולדון נולדה בבירמינגהם, אנגליה, למשפחה ספרותית, כאשר גם סבה וגם אמה כתבו ספרים. את חייה המוקדמים העבירה באוקלנד שבניו זילנד, שם אביה עבד כרופא. לאחר שהוריה התגרשו כשהייתה בת 14, חזרה ולדון לאנגליה והתגוררה בלונדון עם אמה ואחותה, ג'יין, ולא ראתה שוב את אביה לעולם.
באוניברסיטת סנט אנדרוז שבסקוטלנד, למדה ולדון פסיכולוגיה וכלכלה, אך חזרה ללונדון כשילדה בן. היא נישאה זמן קצר מאוחר יותר בפעם הראשונה לרונלד בייטמן, מנהל בית ספר מבוגר ממנה ב-25 שנה, ולא אבי ילדה. הם התגרשו כעבור שנתיים.
בחייה המקצועיים, ולדון עבדה זמן קצר במשרד החוץ הבריטי, ולאחר מכן כעיתונאית, ולבסוף פנתה לעבודה בתחום הפרסום כקופירייטרית ושם קצרה הצלחה מרובה. בגיל 28 פגשה את רון ולדון, מוזיקאי ג'אז וסוחר ענתיקות. הם נישאו, ונולדו להם שלושה בנים. במהלך הריונה השני, החלה ולדון לכתוב לרדיו ולטלוויזיה, וכעבור מספר שנים, ב-1967, פרסמה את ספרה הראשון, "בדיחת האישה השמנה". במהלך שלושה עשורים פיתחה קריירה מצליחה, שכללה פרסום של יותר מעשרים רומנים, קובצי סיפורים קצרים, תסריטים לסרטי טלוויזיה, ומאמרים לעיתונים ומגזינים. היא התארחה רבות בתוכניות של ה-BBC. ב-1971 כתבה ולדון את הפרק הראשון של הסדרה הנודעת אדונים ומשרתים, עבורה זכתה בפרס גילדת הסופרים לתסריט הטוב ביותר בסדרה בריטית. היא גם כתבה את התסריט לעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC לספרה של ג'יין אוסטן, "גאווה ודעה קדומה", שיצא ב-1980.
בראיון ברדיו ב-1998 חוללה ולדון סערה תקשורתית ותרעומת בקרב פמיניסטיות, כאשר טענה כי "אונס אינו הדבר הגרוע ביותר שיכול לקרות לאישה, כל עוד היא יוצאת מזה בטוחה, בחיים, וללא צלקות".
ולדון התגרשה שנית ב-1994, ונישאה בפעם השלישית לניק פוקס, שהוא גם המנהל הספרותי שלה, והשניים חיים ביחד במחוז דורסט.
ב-1983 הייתה יו"ר וועדת השופטים של פרס בוקר, ובשנה זו הגיעו להכרעתה הסופית הספר "בושה" של סלמאן רושדי, ו"חייו וזמניו של מייקל קיי" של ג'. מ. קוטזי. היו דיווחים שוולדון הסכימה, תחת לחץ, לתת את הפרס לרושדי, אלא שברגע האחרון, במעמד שיחת הטלפון שמודיעה על התוצאות, שינתה את דעתה. ב-1996 ישבה בחבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב-2001 פרסמה את ספרה "הפיתוי של בולגרי", אשר כלל פרסומת בתשלום לחברת בולגארי, דבר שעורר מחלוקת בחוגים ספרותיים.
ב-2006 מונתה לפרופסורה לכתיבה יצירתית באוניברסיטת ברונל, בלונדון, וב-2012 קיבלה פרופסורה באוניברסיטת באת' ספא.
צפונות

צפונות היה כתב עת תורני שיצא לאור כרבעון בסוף שנות ה-80 ובשנות ה-90 של המאה ה-20, ונועד להיות לפי הגדרת העורכים, "במה לצפונות גנזי קדם, מאמרים ומחקרים תורניים, חקר היצירה התורנית ותולדות ישראל".
עורכי כתב העת היו הרב יצחק ישעיה וייס והרב משה אלכסנדר זושא קינסטליכער, והוא יצא במסגרת "מכון צפונות".

תכנים

בכתב העת התפרסמו בו מכתב-יד חידושים ותשובות הלכתיות של הראשונים, סקירות ביבליוגרפיות והיסטוריות, ומחקרים שונים בתחום העניין התורני.
בין הרבנים והחוקרים התורניים שפרסמו את מחקריהם בגליונות הרבעון היו: הרב דוד צבי הילמן, הרב דוד דבליצקי, הרב דוד מצגר, הרב שמואל אליעזר שטרן, בנימין שלמה המבורגר, יעקב שמואל שפיגל, יצחק יודלוב, שמואל אשכנזי, הרב יואל קטן הרב יעקב חיים סופר והרב שלמה אנגלרד (האדמו"ר מראדזין).
יחסי בוסניה והרצגובינה–צרפת

היסטוריה

הדיאלוג הפוליטי-מדיני בין צרפת לבוסניה והרצגובינה החל עם עצמאותה של המדינה ומעולם לא פסק, אפילו בשנות מלחמות יוגוסלביה. במהלך מלחמת בוסניה (1992–1995), צרפת עשתה מאמצים פוליטיים, דיפלומטיים וצבאיים חזקים (כוחות האו"ם, כוח הגנה של האו"ם) כדי לשמור על השלום באזור. טיוטת הסכם דייטון ששמה קץ לסכסוך אושרה בדייטון, אוהיו, ארצות הברית וההסכם עצמו נחתם בפריז ב-14 בדצמבר 1995.
מעורבותה של צרפת בהלך הרוח במדינה נמשכה גם במהלך שנות השיקום, לרבות באמצעות השתתפותה במשימות של שמירת שלום (כוח האכיפה, כוח הייצוב, EUFOR Althea). למרות שהנוכחות הצבאית של צרפת הגיעה לסיומה, היא ממשיכה לקחת חלק במועצת יישום השלום (PIC), גוף הדרכה פוליטי במטרה לשמור על השלום באזור.
ביג

עלילה

ג'וש בסקין הוא ילד בן 13 מניו ג'רזי, שמאז ומתמיד סבל מגובהו הנמוך. כשביקר עם משפחתו בפארק שעשועים, ניסה להרשים נערה בוגרת ממנו וביקש לעלות על אחד המתקנים. ג'וש נענה בשלילה בנימוק כי גובהו הנמוך לא מאפשר זאת. כשהוא מושפל ומצוברח מהתשובה הוא נתקל במכונת משחקים שמתיימרת להגשים משאלות. הוא מביע משאלה להיות "גדול". להפתעתו כאשר הוא מתעורר למחרת, הוא הופך לגבר כבן 30 (טום הנקס). אמו, שרואה להפתעתה גבר זר בבית, חושבת כי הוא פורץ שחטף את ג'וש, והיא מבריחה אותו מהבית. ג'וש בורח מהבית ושוכר חדר במלון זול בניו יורק בסיועו של חברו הטוב, בילי. במקביל הוא מתקבל לעבודה בחברה המפתחת צעצועים.
בהיותו ילד בגוף של מבוגר, ג'וש פוגש במקרה את בעלי החברה, מר מקמילן, אשר מתלהב מההבנה הרבה בה ניחן ג'וש בכל הנוגע לצעצועים. מר מקמילן מחליט לקדם את ג'וש לתפקיד החלומות: סגן נשיא לפיתוח מוצרים. ג'וש מושך את תשומת-ליבה של אחת העובדות בחברה, סוזן לורנס (אליזבת פרקינס), בחורה נאה בת 27, אשר מתאהבת בו. הרומן בין השניים מתחיל להתפתח למורת רוחו של חברהּ של סוזן, דבנפורט פול. ג'וש וסוזן מבלים זמן רב ביחד, כשהוא מתמודד עם האתגרים החדשים בעולמו כ"בוגר". רעיונותיו ועצותיו למר מקמילן, בכל הקשור לייצור הצעצועים, מתבררים עד מהרה כגאוניים ומוצלחים מאוד מבחינה עסקית, אך ככל שג'וש מתקדם ומצליח בעולמו החדש, חברו בילי חש מוזנח וחושב כי ג'וש מתחיל לשכוח מי הוא באמת.
סוזן מציעה לג'וש לנסח הצעה לייצור קו חדש של צעצועים, אך הוא חושש מהצורך להתמודד לראשונה עם ההיבטים העסקיים בהצעה כזו. סוזן, שבטוחה ברעיונותיו, מציעה לג'וש כי היא תטפל בצד העסקי, וכל שהוא יצטרך לעשות הוא לחשוב על הצעה מפורטת וטובה בהתבסס על ה"חוש" הטוב שיש לו לצעצועים. ג'וש, אשר לראשונה מתחיל להרגיש את הלחץ הטמון בחייו החדשים, מנסה להתוודות בפני סוזן ולהסביר לה כי הוא בסך הכל ילד. סוזן מפרשת את תגובתו כפחדנות וכחשש ממחויבות ומבטלת את דבריו בתחושת אכזבה.
בילי מגלה לג'וש כי מכונת המשאלות שהפכה אותו למבוגר נמצאת בפארק הסמוך. אך ג'וש נמצא בדרך לישיבה חשובה, שבה הוא מציג את הצעתו בפני מר מקמילן ומנהלים בכירים נוספים. באמצע המצגת ג'וש עוזב את החדר. לאחר שסוזן מבינה שמשהו לא בסדר עם ג'וש, היא עוזבת בעצמה את הישיבה, ויוצרת קשר עם בילי אשר מגלה לה לאן ג'וש הלך. כשג'וש מגיע לפארק הוא מוצא את מכונת המשאלות. סוזן, שמגיעה למקום זמן קצר לאחר מכן, מבינה כי מה שסיפר לה היה אמת לאמיתה. היא מנסה לשכנע את ג'וש כי חייו החדשים העניקו לו את האושר שהוא כל-כך רצה ודמיין. סוזן מתאכזבת כשהיא מבינה שהקשר ביניהם עומד להסתיים. ג'וש אומר לה כי הקשר איתה הוא הדבר היחיד בחייו כ"בוגר" שהוא לא רוצה שייפסק, ומציע לה להביע משאלה משלה מול המכונה, אשר תגרום לה להצטרף לחייו כילד. היא מסרבת בציינה כי חייה כילדה בעבר הספיקו לה. לאחר פרידה מרגשת בין השניים, ג'וש חוזר לחייו כילד, הוא שב לביתו ולאימו, ובהמשך אף לבילי.
רודף

מקור

על פי הגמרא, הדין של הריגת הרודף נלמד ממה שכתוב לגבי נערה המאורסה "ואין מושיע לה" הא יש מושיע לה בכל דבר שיכול להושיעה, כלומר, ניתן להציל נערה מאורסה גם על ידי הריגת הרודף. הלימוד לגבי רודף שמנסה לרצוח נלמד בהיקש מהמשך הפסוקים "כי כאשר יקום איש על רעהו ורצחו נפש כן הדבר הזה".
על פי הרמב"ם, מקור הדין הוא בפסוק "וקצותה את כפה – לא תחוס עינך": "שכל החושב להכות חבירו הכייה הממיתה אותו, מצילין את הנרדף בכפו של רודף, ואם אינן יכולין מצילין אותו אף בנפשו שנאמר 'לא תחוס עינך'".

ניתן להצילו בנפשו

דינו של הרודף הוא, כדברי חז"ל, ש"ניתן להצילו בנפשו". כלומר, מותר, ואף מצווה, להרוג את הרודף כדי להציל את הנרדף. כל היכול להציל נרדף ולא עשה זאת ביטל מצוות עשה שהיא "וקצותה את כפה", ועבר על שני לאוין שהם "לא תחוס עינך" ו"לא תעמוד על דם רעך".
אמנם כל ההיתר להרוג את הרודף אינו חל במקרה ש"ניתן להצילו באחד מאבריו" – כלומר, במקרה שכדי להציל את הנרדף אין צורך להרוג את הרודף, אלא ניתן להסתפק בקטיעת איבר וכדומה. במקרה כזה, אם בכל זאת אדם הרג את הרודף, פסק הרמב"ם, שאף שההורג עבר על איסור רציחה, הרי אין בית דין ממיתים אותו, וזאת בניגוד לרוצח רגיל, שדינו מיתה בסיף.

רודף בשוגג

בתלמוד מובאת מחלוקת בין תנאים האם דין רודף תלוי בכוונת הרודף לרצוח, ואין לפגוע בו אלא אם כן היתרו בו. הכרעת האמורא רב הונא היא שגם בהיעדר כוונת זדון, כגון בילד קטן העושה פעולה שמסכנת אחרים, ניתן לפגוע ברודף בהיעדר ברירה אחרת. במקרה של עובר שמסכן את חיי האם מותר להרוג את העובר רק כל עוד לא הוציא את ראשו. אם הוציא את ראשו אסור להרוג אותו כי אין דוחין נפש מפני נפש, וטבע העובר הוא לסכן את אמו. הרמב"ם פסק בעקבות הכרעת רב הונא. יישום מעשי אחר של שאלה זו נוצר בתקופת השואה, כשלעיתים בכיו של תינוק היה עלול להסגיר את אלו שהסתתרו עמו.

רודף בעבירות אחרות

בגמרא ישנה מחלוקת לגבי מי שעומד לחלל שבת או לעבוד עבודה זרה האם ניתן להורגו על מנת למנוע ממנו לעבור את העבירה. להלכה נפסק שלא.

נזקים ממוניים

אף שמותר להציל את הנרדף בכל דרך אפשרית, "אין אדם מציל עצמו בממון חבירו", ולכן המציל עצמו על ידי גרימת נזק, חייב לשלם לניזוק. אך אם גורם נזק לרכוש הרודף פטור מצד "שלא יהא ממונו של רודף חביב עליו מגופו". לעומת זאת, רודף ששבר כלים פטור מתשלום, מפני שחושף עצמו למוות בעצם הרדיפה וממילא חל עליו הכלל "קם ליה בדרבה מיניה". לעומתם הרודף אחר הרודף פטור מנזק של כל רכוש, לא מעיקר הדין אלא משום תקנה, שלא יתמהמה מלעזור לנרדף.
על פי הרמב"ם, דין רודף עשוי להיות מיושם גם כלפי חפצים "רודפים". כך למשל הוא פסק שאם ספינה עומדת לטבוע מכובד משאה, ומישהו זורק את המשא לים – הוא פטור מתשלומים, מפני "שהמשא שבה כמו רודף אחריהם להרגם, ומצוה רבה עשה שהשליך והושיעם".
הפיגוע בקו 16

הפיגוע

ביום רביעי ה-2 בדצמבר 2001,, מעט אחרי 12 בצהריים, עלה מחבל פלסטיני לאוטובוס אגד קו 16 בחיפה, שנסע משכונת נווה שאנן לשכונת הדר הכרמל. מיד לאחר שהמחבל שילם לנהג, כשהאוטובוס עבר בדרך יד לבנים, פוצץ המחבל מטען חבלה שהכיל כ-10 ק"ג חומר נפץ ורסס, שהוטמן מתחת לבגדיו. 15 בני אדם נהרגו, שניים נפצעו באורח אנוש, שישה באורח קשה, ו-30 במצב קל עד בינוני.
ארגון הטרור חמאס נטל אחריות לפיגוע, ופרסם בכרוז של התנועה את זהותו של המחבל, מאהר איביישי, שרברב פלסטיני בן 21 משכם.

מבצעי הפיגוע

ארגוני הטרור הפלסטינים חמאס נטלו אחריות על הפיגוע וציינו שהמחבל שביצע את הפיגוע הוא מאהר הבישי, בן 25 מאזור שכם, אשר היה פעיל בגדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס.
הבנק הבינלאומי

משבר ויסות המניות

בשנת 1983 התחולל בישראל משבר בנקאי אשר התפתח כתוצאה מויסות שערי מניות הבנקים בבורסה. כתוצאה מן המשבר הולאמו מניות כל הבנקים הגדולים בישראל בידי המדינה, שערי מניותיהם ירדו בחדות, והסבו נזקים כספיים גדולים למשקיעים ולכלכלה הישראלית כולה. הבנק הבינלאומי היה היחיד מבין הבנקים הגדולים אשר לא השתתף במשך כל השנים בתהליך הויסות ולאחר ביצוע הסדר המניות בבנקים נותר כבנק הגדול היחיד בבעלות פרטית.

בעלות

מנייתו של הבנק נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב ונכללת במדד ת"א 35 וב"מדד ת"א בנקים-5". בעלת המניות העיקרית היא חברת "פ.י.ב.י. אחזקות" המחזיקה בכ-48.34% בהון ובזכויות ההצבעה בבנק. בנק דיסקונט מחזיק כ-.9.28%, ובידי הציבור כ-42.38% נוספים.
המשקיעים הראשונים בבנק היו מדינת ישראל, באמצעות חברת "פיבי אחזקות", ובנק "פירסט פנסילבניה" האמריקני שהשקיע בבינלאומי 15 מיליון דולר.
בשנת 1978 מכר הבנק האמריקני את חלקו ל"קבוצת אייזנברג" של שאול אייזנברג, ומדינת ישראל מכרה לו את חלקה בשנת 1979.
באפריל 1980 מכרה קבוצת אייזנברג את חלקה בבנק ל"דנות", חברת השקעות בבעלותם של 11 תעשיינים, ברווח של כעשרה מיליון דולר. באותה השנה מכרו הממשלה והתאחדות המלאכה והתעשייה בישראל לבנק הבינלאומי את אחזקותיהם ב"בנק למלאכה", שעיקר פעילותו הייתה מתן אשראי לתעשייה זעירה, וגם הוא מוזג לתוך הבנק הבינלאומי.
בשנת 1986 עברה השליטה בבנק לידיו של ז'אק נאסר, שרכש את השליטה בחברת פי. בי. אחזקות. 
בשנת 1990 שוב הועברה השליטה בבנק, והפעם לידיהם של ג'וזף ומואיז ספרא, בני משפחת הבנקאים, שמרכז עסקיהם התנהל בברזיל.
באפריל 2003 רכשה את השליטה בבנק קבוצה בראשות איש העסקים צדיק בינו המורכבת מחברת ההשקעות הפרטית שלו, "בינו אחזקות", ומשפחת ליברמן מאוסטרליה.

פעילות הבנק

פעילות הבנק מבוססת על לקוחות עסקיים גדולים, ועל לקוחות פרטיים. תחומי הפעילות עיקריים של הבנק הם שוקי ההון והמט"ח, בנקאות פרטית ובנקאות עסקית. 
חברה-בת של הבנק בשליטתו המלאה, מת"ף – מחשוב ותפעול פיננסי בע"מ, עוסקת במחשוב ותפעול התהליכים הבנקאיים בבנקים השייכים לקבוצת הבינלאומי.
גארדיום

הגארדיום (באנגלית: Guardium), שנקרא בצה"ל שותף נאמן, הוא כלי רכב בלתי מאויש (כרב"מ) שנועד לסייר ולבצע פטרולים בגבולות עוינים, כגון בציר הוברס, בהם יש סכנה לירי נ"ט והפעלת מטענים כנגד הכוחות המפטרלים. הכלי פותח על ידי חברת ג'י-ניוס מערכות קרקעיות בלתי מאוישות (יו ג'י אס) בע"מ שהוקמה על ידי התעשייה האווירית ואלביט מערכות ושכנה ביקנעם.
הכלי מבוסס על שלדת מכונית טומקאר ויכול לשאת כ-300 ק"ג הכולל שריון, חיישנים ומערכות תצפית, ולעיתים אף כלי נשק. הכלי מצויד במערכת מיקום טקטית המאפשרת לו פעילות אוטונומית לצד פעילות בשלט רחוק ממרכז הבקרה. הכלי נשלט מרחוק על ידי מפעיל בתחנה קרקעית אך גם בעל יכולת ניהוג אוטונומית ויכול לבצע פטרולים במסלולים מתוכננים מראש. הכלי מסוגל לנוע במהירות 80 קמ"ש.
בשנת 2008 החל צה"ל בהצטיידות ניסיונית בגארדיום, תחת השם "שותף נאמן", ובהכנסתו לשירות מבצעי. גם רשות שדות התעופה בחנה שימוש בגארדיום לאבטחת שדות התעופה של ישראל, ובעיקר נמל תעופה בן-גוריון.
עד סוף 2009 שירת הגארדיום על ציר הוברס והופעל על ידי בני ישיבות הסדר שהתגייסו לחיל ההנדסה הקרבית. בהמשך עבר להפעלה על ידי חיל מודיעין השדה ומאוחר יותר לאחריות אוגדת עזה. הרכב שירת בהצלחה בגזרה והוחלט להרחיב את השימוש בו גם לגזרות אחרות. באמצע שנת 2010 החלה קליטת הרכב בפיקוד הצפון.
בשנת 2016 החליטו התעשייה האווירית ואלביט מערכות לסגור את חברת ג'י-ניוס ולהביא את מיזם גארדיום לידי סיום, לאחר שלא התקבלו הזמנות משמעותיות לכלי.