כתב

היסטוריה והתפתחות

צורת כתב קדומה ביותר היא הפיקטוגראם שהיווה ייצוג גרפי למילים שלמות או אף לחוויה (חוויית ציד) מלאה.
כל עוד הייתה החברה האנושית חברה מבוססת על ציד ולקט, לא היה צורך בכתיבה או בכתב. רק כאשר התפתחה החקלאות ובני האדם החלו לאגור עודפים ולשנע מוצרים לעבר שלטון מרכזי נוצר צורך לתעד פעולות אלו. 
המצאת הכתב קשורה כנראה לתהליך התגבשות מינהל וכלכלה, עם הצורך לנהל תיעוד מסודר. הכתב הראשון הידוע הוא כתב היתדות השומרי שהתפתח בסביבות האלף הרביעי לפנה"ס. המקום היחיד שבו ידוע שהתפתחה צורת כתב עצמאית בלי ידיעה על הכתב השומרי הוא אמריקה הדרומית, שם התפתח הקיפו, שהיא צורה להעברת מסרים באמצעות קשרים על חבל, אך ישנו ויכוח בנושא הגדרת הקיפו ככתב. הדעות חלוקות לגבי צורות הכתב שהתפתחו בסין ובמצרים, בנוגע להשפעה האפשרית של רעיון הכתב השומרי עליהן. ההערכה היא ששאר צורות הכתב התפתחו לפחות בידיעה על כתב קיים כלשהו.
לחלק גדול מהשפות יש מערכת תווים ייחודית להן, אך הרבה שפות חולקות מערכת תווים עם שפות נוספות, לדוגמה באלפבית העברי עושות שימוש גם העברית, גם היידיש, גם הארמית וגם הלאדינו. באלפבית הלטיני עושות שימוש רוב השפות האירופאיות. מצד שני ייתכנו לשפה אחת כמה מערכות תווים שונות, לדוגמה השפה היפנית עושה שימוש בארבע מערכות תווים שונות.

סווג כתבים

ישנן כמה גישות לסווג כתבים. הנפוצה והבסיסית ביותר מסווגת את כלל הכתבים לחמש קטגוריות: כתב לוגוגרפי, כתב הברתי, כתב אלפביתי, כתב אָבְּגַ'ד וכתב אָבּוּגידַה. עם זאת, עולים קשיים בסיווג של מערכות כתב לקטגוריה בצורה בלעדית, ממספר סיבות. הראשונה היא שמספר שיטות כתב הנהוגות היום מכילות מאפיינים השייכים ליותר מקטגוריית כתב אחת, דבר שמקשה לשייך שפה לקטגוריה בצורה בלעדית. בנוסף, מערכת תווים אחת לפעמים משמשת למספר שפות בצורה שונה (לדוג', הכתב העברי משמש בעברית ככתב אבג'ד וביידיש כאלפבית). 
לדעת מרבית החוקרים, הכתבים הראשונים היו לוגוגרפים שהתפתחו מפיקטוגרפים, ושאר סוגי הכתב התפתחו מתוך קטגוריה זו. נהוג לכנות את כל סוגי הכתב פרט לכתב הלוגוגרפי כתבים פונטים.

כתב לוגוגרפי

הכתב הלוגוגרפי, או כתב סימניות, הוא ככל הנראה, הקטגוריה הקדומה ביותר של כתבים שעדיין בשימוש היום. הכתבים בקטגוריה זו מאופיינים בכך שכל תו מייצג משמעות ולא צליל, כפי שנהוג בכתבים הפונטיים. הכתב הסיני לדוגמה הוא כתב לוגוגרפי מודרני, בו כל תו מסמן מילה מלאה ללא קשר לצליל המילה. כך לדוגמה, המילה חתול, הנהגת במנדרינית מאוֹ, אינה נכתבת כיצוג של הצלילים מא ו-אוֹ כפי שנהוג ברוב השפות, אלא כסימן אחד בעל משמעות שלמה- 猫\貓. הסיבות לכך שקטגורית כתב זו היא הדומיננטית בשפה הסינית ואף חדרה למספר שפות באזורים הגובלים בסין (לדוגמה כתב הקאנג'י היפני) נעוצות בצורך של החברה הסינית העתיקה לייצר כתב אחיד שכל נתיני הממלכה יוכלו להשתמש בו, גם אם הם אינם דוברים את אותה השפה. כך דובר מנדרינית ודובר שפת המין יוכלו להתכתב ביניהם בכתב, למרות שהם אינם דוברים את אותה השפה.
המקור של קטגוריית כתב זו היא בכתב פיקטוגרפי, או כתב סמלים, סגנון כתב שהיה נהוג בתחילת העת העתיקה. קטגוריה זו דומה לכתב הלוגוגרפי בכך שכל תו מייצג משמעות ולא צליל, אך צורת התו קשורה באופן ויזואלי ברור למשמעותו. כדי לכתוב את המילה "מים" בכתבים אחדים ציירו שלושה קווים אופקיים מסולסלים שנראים כמו מים. דוגמאות לכתב פיקטוגרפי הם הכתבים ההירוגליפי, ההיראטי והדמוטי שבהם נכתבה המצרית הקדומה. כתבים פיקטוגרפים אינם משמשים בימינו לכתיבה של שפות שלמות, אך כן משמשים לעיתים לשילוט. קטוגריית כתב זו רלוונטית בעיקר ארכאולוגים ובלשנים החוקרים אותם. הכתב הפיקטוגרפי הוא ככל הנראה סוג הכתב העתיק ביותר, ורוב החוקרים משערים ששאר סוגי הכתב התפתחו ממנו.

היבטים קוגניטיביים והתפתחותיים

תרבויות שונות פתחו מערכות כתב שונות בעלות מאפיינים שונים.
האופן שבו תרבות מסוימת מעצבת או מנצלת כישורים חשיבתיים עשוי להשפיע על ארגונם של כישורים אלה במערכת העצבים. לדוגמה: מנגנון הקריאה יהיה שונה אצל אנשים שגדלו בתרבויות שפתחו כתב אלפביתי (המבוסס על התאמה צלילית) בהשוואה לאנשים שגדלו בתרבויות שפתחו כתב לוגוגרמי חזותי (כמו בסין).
לכן, חבלה מוחית הגורמת להפרעות קריאה בתרבות אחת אינה גורמת כל בעיה בתרבות אחרת שבה מתבצעת הקריאה על ידי מנגנון שונה.

כתב כמקצוע

בעבר עיקר העוסקים בכתב היו קליטוגרפים. כרוב האוכלוסייה וכן בני המעמדות הגבוהים לא החזיקו בכישורי כתיבה, אלא העסיקו אדם בחצרם שעיקר תפקידו היה לרשום את שנמסר להם על ידי האדונים, לעיתים דברי דואר ולעיתים דברי הדור. התיעוד הראשון לכתבים נמצא במצרים העתיקה כשהיו אלו כהני דת מצרים מיוחסים עליהם נאסר לדבר, להעביר מידע או לדבר מחוץ לארמון על שאירע בארמון, במידה ונמצאו אשמים באירוע הוצאו להורג. שבמותו של אותו פרעה היו כלל משרתיו, נשותיו ובני ארמונו נקברים חיים או מתים יחד עמו ועם דברי ימיו ואוצרותיו בקברו. כשעוד בעת ימי חייו הכתיב לכהן המדובר את רשימת כלל המשרתים, נשים ופילגשים עמם דיבר והיה במגע, במטרה לייעד את אלו שיקברו עמו בקברו. זו במטרה שהמידע אודותיו ועל מנהגיו לא יועבר או יתפשט לידיים עוינות שיסכנו את שלטון בנו העתיד לרשת אותו - ובמידה והדבר יתרחש לפחות שיוודע לו על הדבר וידע מי היה הגורם החסר ברשימת המיועדים להיות בקברו. טרם הכניסה לקבר כל משרת עבר תחקיר שתועד בכתב, אודות אילו פרטים מסר ולמי, ובמידה ונמצא כי המידע היה בעל חשיבות צירפו גם את אלו שהיה עמם במגע לקבר.
באירופה הכתבים היו לרוב כומר או נזיר, הספרים היו נשמרים בספריית האדון.
בעת החדשה דובר בסופרים, כתבים או עיתונאים.