google/wiki40b huggingface dataset:
פריץ דלית

פרופ' פריץ דלית (סאלברג) (27 באפריל 1910 – 21 בנובמבר 1973) היה רופא ישראלי, ממייסדי חיל הרפואה, ממקימי בית החולים הצבאי מספר 5, בתל ליטווינסקי, שהפך לבית חולים תל השומר,
מייסד ומנהלו הראשון של מכון הרנטגן בבית החולים תל-השומר.

ביוגרפיה

דלית נולד בפרנקפורט שבגרמניה, לאביו איזידור. לאחר סיום הגימנסיה על-שם גתה  התקבל ללימודי רפואה וסיימם בפרנקפורט. את עבודת הדוקטורט הגיש לאוניברסיטת ברן בשווייץ. ב-1937 קיבל את הדיפלומה. באותה שנה התחתן עם אלזה לבית דאהל (1913–2010). בשנת 1937 עלו בני הזוג לארץ ישראל. מספר שנים היה חבר קיבוץ שער הנגב (היום קיבוץ חפץ חיים). בשנת 1944 התחיל התמחות ברדיולוגיה בבית החולים בילינסון אצל פרופ' הנס סלינגר. 
בשנת 1948 גויס לצה"ל, במלחמת העצמאות הוצב בבית החולים "שוויצר" בטבריה. היה ממקימי חיל הרפואה ובית החולים הצבאי מספר 5, בתל ליטווינסקי, שהפך לבית חולים תל השומר.
לפי דרישת דוד בן-גוריון עברת את שמו מסאלברג לדלית (שם משפחת רעייתו היה דאהל).
לאחר מלחמת העצמאות, מונה דלית למנהל המכון. הוא המשיך את שרותו בצה"ל עד שנת 1965, אז השתחרר בדרגת סגן-אלוף, אך המשיך לנהל את המכון כאזרח. 
בשנות ה-60 דלית החליט שכל בכיר במכון יהיה אחראי על תחום הדמיה מסוים. הדמיה ב קרדיולוגיה, הדמיה בגסטרואנטרולוגיה, הדמיה בנוירולוגיה, הדמית דרכי השתן, והדמית פדיאטריה. בהמשך הונהגו בדיקות הארתרוגרפיה, (ה-CT הראשון הוכנס בשנת 1979).
באותה עת ניהל את ההוראה הרדיולוגית בשיתוף עם בית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב במסגרת לימודי המשך של רפואה.
דלית היה בעל אוריינטציה מדעית, הוא נסע כל שנה לחו"ל כדי ללמוד וליצור קשרים עם רדיולוגים בחו"ל.
דלית ערך מחקר מקיף על המיקום השכיח ביותר להופעת הסתיידויות באאורטה (אבי העורקים). הייתה לו תאוריה שהסידן שוקע בlocus minoris resistentiae, המקומות בהן יש חולשה מרבית של הדופן, אזורים שמהם מניצים לאחר הלידה ענפים של עורקים מהאאורטה, וכן במקום של הדוקטוס ארטריוזוס. הוא גם ביצע ניתוחים באאורטות של בעלי חיים. 
מתלמידיו ותלמידותיו: ד"ר אברהם שטרנברג, ד"ר נזים שהיין, שמונה למנהל מכון הרנטגן בבית החולים וולפסון, ד"ר ויקטור דויטש שכיהן כמנהל מכון הרנטגן בשיבא בשנים 1973–1979, פרופ' מאיה הרץ, שכיהנה כמנהלת מכון הרנטגן בשיבא בשנים 1979–1987, ד"ר זאן מיליטיאנו, פרופ' בנימינה מורג, ד"ר מנחם הירש שעבר למכון הרנטגן שנפתח בבית החולים סורוקה.
דלית חלה בדלקת של מסתמי הלב, אנדוקרדיטיס זיהומית. הוא נותח ב-יוסטון על ידי גדול מנתחי הלב בתקופה מייקל דבייקי, חזר לישראל, אך מת מאי-ספיקת לב בגיל 63, ב-1973.
השאיר אישה, אלזה ובן מיכאל. נקבר בבית הקברות קריית שאול
Ballance

שלבים מיוחדים

במשחק קיימים שני שלבים מיוחדים והם:

שלב 9

שלב זה מיוחד בהתחלה הלא רגילה שלו שמחייבת זריזות ידיים כדי לעבור את ההתחלה.

שלב 12

שלב זה נחשב לשלב הכי קשה במשחק. המאפיין המייחד אותו הוא שצריך ממש לשמור על איזון, כיוון שרוב השלב מורכב ממוט מתכת אחד ושני מוטות עזר שמייצבים אותו באופן מושלם.
משה רום

חייו

רום נולד בחולון להורים מעולי העלייה החמישית. שירת בצה"ל בפיקוד ההדרכה והשתתף כאיש מילואים במלחמת ששת הימים. הוא למד משפטים, הוסמך כעורך דין ושימש כתובע צבאי. נבחר כחבר במועצת העיר חולון והיה יושב ראש האופוזיציה בה. 
בשנת 1989 נבחר לראש עיריית חולון ובמקביל היה גם סגן יושב ראש מרכז השלטון המקומי בישראל. בשנת 1993 זכתה העיר באות "חמישה כוכבי יופי" מטעם המועצה לישראל יפה. בשטח החינוך, הופעלה תוכנית "חינוך 90", שהוסיפה לתקציבי החינוך הממשלתיים תוספת משאבים עירונית. 
לאחר הבחירות העירוניות של שנת 1993, בהן ניצח מוטי ששון, חזר רום לפעילותו כעורך דין. 
רום נפטר ב-2007.
תאודו טיבאת

היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנות ה-90 והשתתפה בליגה היוגוסלבית/סרבית. ובליגה המונטנגרית שהוקמה בשנת 2006, לאחר פירוקה של המדינה המשותפת של סרביה ומונטנגרו. בסיום עונת 2008/09 העפילה הקבוצה לליגה הבכירה. מאז מסיימת הקבוצה באופן קבוע בפלייאוף העליון ונחשבת לקבוצה יציבה. החל מעונת 2012/13 תשתתף הקבוצה לראשונה בתולדותיה בליגה אירופאית, היורוהולד (הליגה הבלקנית).
הקבוצה מארחת באולם ז'ופה בעיר, שנבנה בשנת 1985 ומכיל 1,000 מקומות ישיבה.
יובל עמידרור

יובל חיים עמידרור (הופנקו) (1912 – 22 בינואר 1961) היה מוזיקאי ומנצח ישראלי, מנהל קונסרבטוריון שולמית ומראשי תזמורת צה"ל.

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
נולד ב-1912 בתל אביב הקטנה, בנם של לינה (בתו של מרדכי אזרחי-קרישבסקי ונכדתו שלו חיים יעקב קרישבסקי) ומשה הופנקו. את השם 'יובל' הציע יעקב שרתוק, כשמו של "אבי כל תופש כינור" (בראשית ד, כא). למד מוזיקה בקונסרבטוריון שולמית, שניהל אביו, וסיים את לימודיו בקולג' טריניטי למוזיקה  בלונדון. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי וארגן את התזמורת של המתנדבים העבריים. כמנצח התזמורת עמד בראשה בתהלוכה הראשונה של היחידות העבריות ברחובות תל אביב, בספטמבר 1942. 
לאחר מות אביו, בשנת 1949, המשיך בנו יובל לנהל את הקונסרבטוריון. לימים היה מראשי תזמורת צה"ל ועברת את שמו לעמידרור.
לשם ייחוד

ביהדות, לשם ייחוד היא תפילה קצרה שיש נוהגים לאומרה לפני קיום מצוות. התפילה כוללת מוטיבים קבליים הקשורים לקיום המצוות, וכן אמירה שלפיה מכוון האומר לקיים את המצווה. מקורה של התפילה בחכמי הקבלה. לאמירת התפילה קמה התנגדות רבה, בעיקר בקרב המתנגדים לחסידות, ופולמוסים רבים התעוררו סביבה.

נוסח התפילה

נוסח "לשם ייחוד" כולל מוטיבים קבליים רבים: ייחוד אלוהים עם שכינתו, צירופי שמות קדושים ועוד.
הנוסח הבסיסי של התפילה הוא:
לשם ייחוד קודשא בריך הוא (הקדוש ברוך הוא) ושכינתיה (ושכינתו) בדחילו ורחימו (ביראה ובאהבה), לייחד שם י"ה בו"ה בייחודא שלים (בייחוד שלם) בשם כל ישראל.
 על נוסח זה מוסיפים אמירות מתאימות לכל מצווה שאותה באים לקיים. כך למשל, בעת הנחת תפילין מוסיפים: "הנני מכוון בהנחת תפילין לקיים מצוות בוראי, שציוונו להניח תפילין, ככתוב בתורתו 'וקשרתם לאות על ידך והיו לטוטפות בין עיניך' וכו'".
לעיתים מתחילה התפילה במילים אחרות, ונוסח "לשם ייחוד" בא בסופה. דוגמה לכך היא התפילה שמקדימה את תפילת ברוך שאמר: "הריני מזמן את פי להודות ולהלל ולשבח את בוראי; לשם ייחוד קודשא בריך הוא ושכינתיה, על ידי ההוא טמיר ונעלם (על ידי אותו נסתר ונעלם), בשם כל ישראל".
גלקסיית רועה דובים הננסית II

מאפיינים

גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-8.4 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-350 שנות אור וזו אחת הגלקסיות הקטנות ביותר שמוכרות. בהירותה המוחלטת היא מדרגה 2.7- ששקולה לעוצמת הארה של כ-1,000 פעמים עוצמת ההארה של השמש, בהירות דומה לשל ענק בהיר אחד, וזו אחת הגלקסיות העמומות ביותר שמוכרות. מסתה של הגלקסיה אינה ידועה במדויק, אך המסה של הכוכבים שבה היא נמוכה מאוד ומוערכת בכ-1,000 מסות שמש בלבד. ממדידת מהירות התנועה של הכוכבים בגלקסיה נראה שבדומה לגלקסיות האחרות מסוגה, כמעט כל המסה של הגלקסיה היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע, ומסתה הכוללת היא לפחות פי 3,000 מהמסה הנראית, כלומר הכוכבים שבה מהווים לכל היותר שליש אחוז ממסתה.
בומברדייה CRJ700

פיתוח

לאחר הצלחת הדגם הקודם (CRJ 200), החליטה החברה לפתח שלושה דגמים גדולים יותר.

סדרת CRJ700

העבודה על עיצוב CRJ700 החלה על ידי בומברדיה כבר בשנת 1995 והתוכניות הושקו באופן רשמי בינואר 1997. CRJ700 היא גרסה מוגדלת של CRJ200 שבה עלה מספר המושבים מ-50 לכ-70.  ל-CRJ700 גם עיצוב כנפיים חדש ומשופר.
המטוס מצויד בשני מנועי ג'נרל אלקטריק CF34-8C1. המהירות המקסימלית היא מאך 0.85 (556 מייל / שעה, 895 ק"מ / שעה) בגובה מרבי של 41,000 רגל (12,500 מ'). עם מטען,  הטווח המרבי של CRJ700 הוא 2,250 מייל (3,620 ק"מ) עם מנועי  CF34-8C1, עם הגרסה החדשה של המנועים CF34-8C5 יוכל המטוס להגיע לטוח של עד 2,895 מייל (4,660 ק"מ).
CRJ700 מגיע בשלוש גרסאות: סדרה 700, סדרה 701 ו-702. 700 מוגבל ל-68 נוסעים, 701 ל-70 נוסעים, 702 ל-78 נוסעים. ל-CRJ700 יש גם שלוש גרסאות משקל שונות: רגיל, ER ,LR. לגרסת ER יש עלייה בקיבולת הדלק, כמו גם המשקל המרבי, אשר מאפשרת טווח מוגדל. גרסת LR (Long Range) מיועדת לטווחים ארוכים אף יותר. 
טיסתו הראשונה של המטוס נערכה ב-27 במאי 1999. החברה ייצרה 331 מטוסים מדגם זה.

סדרת CRJ900

CRJ900 הוא הגרסה המוגדלת של ה-CRJ700 ומכילה 76-90 מושבים. המטוס בעל שני מנועי ג'נרל אלקטריק (CF34-8C5 ,13,360 lbf 59.4 kN). המטוס מבוסס באופן חלקי על סדרת CRJ200 עם כמה שיפורים משמעותיים. המטוס הוא ידידותי לסביבה כשהוא מותאם מבחינת טמפרטורות בתא הנוסעים באמצעות מאוורר אשר מסייע בקירור וחימום. המנועים נשלטים על ידי שליטה דיגיטלית במקום כבלי שליטת הבקרה של יחידת הדלק. רצפת התא הונמכה בכ-2 אינץ' דבר המאפשר ראות טובה יותר דרך החלונות. מוטת הכנפיים ארוכה יותר. המהירות הממוצעת של המטוס היא בין 450-500 קשר, שיפור משמעותי לעומת קודמו. החברה ייצרה 257 מטוסים מדגם זה.

סדרת CRJ1000

בשנת 2007 השיקה החברה את גרסת ה-CRJ1000 של המטוס עם מעל ל-100 מושבים. החברה שיפרה את יכולות המטוס וייעלה את רווחיות המפעילות על כל מושב. הגרסה הנ"ל ארוכה יותר גם בגוף המטוס וגם במוטת הכנפיים. החברה ייצרה 23 מטוסים מדגם זה.

תאונות ותקריות

התרחשה רק תקרית אחת למטוס מסוג CRJ900 של דלתא איירליינס, שנחת נחיתת חירום מוצלחת בנמל התעופה ג'ון פ. קנדי שבניו יורק.
משרד האנרגיה

מבנה אירגוני

המשרד מנוהל בעזרת אגפים, מינהלים, רשויות וחברות ממשלתיות.
למשרד האנרגיה תאגידים וחברות ממשלתיות הכפופות לו מקצועית ומיניסטריאלית, כגון:

היסטוריה

המשרד הוקם באמצע שנות ה-70 ביוזמת חבר הכנסת מיכה חריש , בעקבות משבר האנרגיה של 1974 והעלייה התלולה במחירי הנפט הגולמי, והעלייה בחשיבותו של תחום האנרגיה בסדר היום הלאומי והעולמי. תחילה הוצע להקים "רשות אנרגיה" ולא משרד ממשלתי. בפברואר 1976 הודיע ראש הממשלה יצחק רבין על הקמת הרשות שתהיה כפופה לשר המסחר והתעשייה. בין השאר מטרת הרשות הייתה לקדם חסכון באנרגיה בישראל ולקדם את תחום חיפושי הגז והנפט בישראל. בינואר 1977 נכנס לתוקפו "חוק רשות לאומית לאנרגיה, 1977".
לאחר הבחירות לכנסת התשיעית, ביוני 1977, הוחלט על הקמת משרד ממשלתי חדש, משרד האנרגיה והתשתית. יצחק מודעי מהמפלגה הליברלית, מונה כשר הראשון בתפקיד. תחומי הפעילות שהועברו לאחריות המשרד היו: הממונה על חיפושי נפט, הוועדה לאנרגיה אטומית ומשק החשמל.  לפני כן עניינים אלו נוהלו על ידי משרד הפיתוח (ואחר כך משרד המסחר והתעשייה). כמו כן נושא משק הדלק, שנוהל עד אז במשרד האוצר. לשם כך הוקם מינהל הדלק, שהחליף את מדור הדלק אשר הוקם עוד בימי המנדט הבריטי ופעל עד שנת 1956 במסגרת אגף המכס והבלו ולאחר מכן כיחידה עצמאית במשרד האוצר. המשרד מנה בימיו הראשונים פחות מ-50 עובדים, רובם במינהל הדלק שהיה אחראי על הבטחת אספקת הדלק למשק, רגולציה, פיקוח על מחירים, יבוא, מלאים ותקנים. משרדי המינהל שכנו בחיפה, קרוב לנמל, לבתי הזיקוק ולמשרדי המכס והבלו. יוסי ורדי, שהיה קודם מנכ"ל משרד הפיתוח, מונה כמנכ"ל הראשון של המשרד.   
בספטמבר 1977, עברה לאחריות המשרד גם המכון הגיאולוגי לישראל.
בנובמבר 1978, התפטר מנכ"ל המשרד יוסי ורדי, לאחר שלא הצליח לממש את תוכניתו לאחד את כל החברות והגופים הממשלתיים שעסק בחיפושי נפט לחברה לאומית אחת הפועלת על בסיס עסקי.
בשנת 1996 החליטה ועדת מנכ"לים שכונסה בעקבות דוח מבקר המדינה לצרף למשרד את יחידת המכרות שפעלה עד אז במסגרת משרד המסחר והתעשייה. באותה שנה צורפה למשרד גם נציבות המים, שהוקמה בשנת 1959 במסגרת משרד החקלאות. בשנת 2007, החליפה אותה רשות המים, שהוקמה במטרה לרכז את הסמכויות הניהוליות והרגולטוריות תחת גורם ממשלתי יחיד ומקצועי, ובשנת 2009 צורפו אליה גם המינהל לפיתוח תשתיות ביוב במשרד התשתיות הלאומיות והממונה על התאגידים ומינהל המים ברשויות המקומיות במשרד הפנים.
עד לשנת 1996 נקרא משרד זה, משרד האנרגיה והתשתית, אך עם כניסתו של אריאל שרון לתפקיד שינה את שמו לשם משרד התשתיות הלאומיות והורחבו סמכויותיו. בדצמבר 2011, בתקופת כהונתו של עוזי לנדאו כשר הממונה על המשרד, אישרה הממשלה את שינוי שמו של משרד התשתיות הלאומיות ל"משרד האנרגיה והמים" כדי לתת ביטוי הולם לתחום סמכויותיו של המשרד ולתחומי פעילותו. בספטמבר 2013 שונה שם המשרד ל"משרד התשתיות הלאומיות האנרגיה והמים".  ביוני 2017 שונה שם המשרד לשמו הנוכחי.
בשנת 2004 הוחלט על הקמת מינהל אוצרות הטבע, המאגד את יחידת המכרות ואת יחידת הנפט, שפעלה עד אז כחלק ממנהל מדעי האדמה.

מיקום ההנהלה והיחידות המשרד

המשרד נדד בכמה מקומות בירושלים. שכן בתחילה בבניין בודד ברחוב הרצוג בירושלים, שממנו עבר בתחילת שנות ה-80 למשרדים ברחוב יפו 234. בשנת 1996 נוספו המשרדים בבניין "שערי העיר" ברחוב יפו 216, ולימים גם שטחי משרד בהר חוצבים. ביולי 2018 עבר המשרד לרחוב בנק ישראל 7 (קריית הממשלה - בניין ג'נרי 2).
חוק התשוקה

עלילה

פבלו קינטרו (אוסביו פונסלה) הוא במאי הומוסקסואל, שזה עתה יצא מהקרנת הבכורה של סרט חדש שלו. במסיבה שלאחר מכן משתתפים גם טינה קינטרו (כרמן מאורה), אחותו של פבלו, וחואן (מיגל מולינה), אהובו של פבלו. לאחר שפבלו חוזר לביתו, מגיע לשם גם חואן, והשניים ישנים יחד חבוקים, קודם שהם נפרדים, עקב יציאתו של חואן לחופשת קיץ בעיר חוף.
טינה קינטרו היא שחקנית שנולדה כזכר אך עברה ניתוח להתאמה מגדרית, כדי להגיע לקשר מיני עם אביה, שנטש אותה למען אישה אחרת. כתוצאה מכך היא חשה שנאה עזה לגברים, והשמועות אומרות שהיא לסבית. טינה מטפלת באחייניתה האהובה עדה בת ה-10 בערך, משום שאמהּ (ביבי אנדרסן) נעדרת מהבית עקב חוזה דוגמנות שיש לה בטוקיו. טינה ועדה מבקרות בכנסייה שבה הייתה טינה בילדותה, וטינה מפתיעה את הכומר בספרה לו שהיא הילד הזכור לו. "השתנית מאוד", אומר הכומר. "אל תהיה בטוח", עונה לו טינה, "במהות אני בדיוק מה שהייתי". בעקבות הביקור מתמלאת עדה רגשות דתיים, ומתפללת אל הבתולה הקדושה.
פבלו, טינה ועדה חיים במעין משפחה, הנראית שגרתית, אף שהיא כל כך לא שגרתית. פבלו מביים את המחזה "הקול האנושי" (La voix humaine מאת ז'אן קוקטו), שבו נתן לטינה את התפקיד הראשי. לאחר הצגת הבכורה פבלו הולך לביתו עם אנטוניו (אנטוניו בנדרס), צעיר נאה המעריץ אותו, ושם אנטוניו, שמספר לפבלו "אני לא נוהג לשכב עם גברים", חווה לראשונה מין אנאלי. פבלו רואה באירוע זה מין מזדמן וממשיך להיות מאוהב בחברו משכבר, חואן, אך אנטוניו רואה בכך תחילתו של קשר קבוע. במכונת הכתיבה המשמשת אותו לכתיבת תסריטים, שלה מקום לא מבוטל בסרט, כותב פבלו לאנטוניו: "אנטוניו, אני לא אוהב אותך. עדיין אני מאוהב בחואן. שכח אותי ותפסיק לשקר לעצמך".
אנטוניו הקנאי נוסע לעיר החוף שבה נמצא חואן ומנסה לאנוס אותו, בנימוק "אני רוצה שכל מה שהיה של פבלו יהיה שלי, כי אני אוהב אותו", ולאחר מכן משליך אותו אל מותו מראש הצוק. פבלו מגיע לביקור אצל חואן, ומגלה את דבר מותו. לאחר שהוא מתעמת עם אנטוניו על המוות ומבין שהוא הרוצח, פבלו עובר תאונת דרכים שגורמת לו לרגל שבורה ולאובדן זיכרון. "אובדן הזיכרון שלך מותיר אותי בלי עבר. אם לא יחזור לך הזיכרון אני אשתגע", אומרת לו טינה. המשטרה חושדת הן בפבלו והן בטינה כאשמים ברצח (וגם אנטוניו בחשודים). כדי להחזיר לפבלו את זיכרונו, טינה מספרת לו על משפחתם. היא מגלה לו מה גרם לה להפוך לטרנסקסואל, ומספרת על ילדותה: "התעסקתי עם אבא, יום אחד אמא תפסה אותנו, ו...אתה יכול לתאר לך". היא נסעה עם אביה למרוקו, ושם שינתה את מינה, אך אביה נטש אותה למען אישה אחרת. "הוא פגע בי כל כך, שמאז לא הצלחתי להיות עם גבר אחר", היא מספרת. בהמשך מספרת טינה לפבלו, באושר רב, שמצאה מאהב, ופבלו מגלה לה שזיכרונו חזר אליו, אך הוא רוצה לשמור זאת בסוד. בעת שהמשטרה חוקרת אותו מתברר לפבלו שהמאהב של טינה הוא אנטוניו. הוא מטלפן אל טינה להזהיר אותה, אך אנטוניו מחזיק את טינה כבת ערובה, בדרישה להתייחד שעה עם פבלו. פבלו נענה לדרישה וחווה רגעים נעימים עם אנטוניו, קודם שאנטוניו מתאבד בירייה.
מיירון שולס

מיירון שולס (באנגלית: Myron Samuel Scholes; נולד ב-1 ביולי 1941) הוא כלכלן קנדי זוכה פרס נובל לכלכלה, ואחד ממפתחי מודל בלק-שולס, יחד עם המתמטיקאי פישר בלק.
המודל שפיתחו השניים בשנות השבעים הוא נוסחה לתמחורן של אופציות על פי פרמטרים שונים. המודל נעשה דה-פאקטו לתקן בינלאומי בשווקים הפיננסיים, בהם נסחרות אופציות על מגוון מניות, סחורות ונכסים פיננסיים אחרים בסכומים של טריליוני דולרים מדי שנה.
שולס הוא בוגר אוניברסיטת מקמאסטר בהמילטון, אונטריו, קנדה בכלכלה.
ב-1964 קיבל תואר MBA מאוניברסיטת שיקגו, ואת הדוקטורט ב-1969.
כיום משמש שולס כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד וכן ב-MIT.
בלז מטווידי

קריירת מועדונים

מטווידי נולד בעיר טולוז להורים ממוצא אנגולי. הוריו עברו לגור בפונטנייה-סיר-בואה שליד פריז, שם החל בגיל 6 לשחק בקבוצה העירונית. את שנות נערותו עשה במספר קבוצות עירוניות באיל-דה-פראנס, ואת שנתו האחרונה בקבוצות הנערים עשה בקבוצת טרואה בה גם התחיל לשחק בבוגרים בגיל 17. בשלוש שנותיו בטרואה שיחקה הקבוצה בליגה השנייה ובליגה הראשונה בצרפת. בסוף עונת 2007 ירדה טרואה לליגה השנייה, ומטווידי עבר לקבוצת סנט אטיין תמורת חצי מיליון אירו. הוא הציג בקבוצה יכולת משחק גבוהה, דבר שהביא את מאמן נבחרת צרפת לזמנו אליה בשנת 2010.
ב-25 ביולי 2011 חתם לשלוש שנים במועדון פריז סן-ז'רמן, לאחר שסנט אטיין מכרה אותו בעסקה משולבת תמורת 10 מיליון אירו, כשבמקביל השחקן ז'רמי קלמאן עושה את הכיוון ההפוך. בפריז סן-ז'רמן המשיך לשפר את יכולותיו והיה לאחד השחקנים המרכזיים שהובילו לזכייתה של הקבוצה באליפות בעונת 2012/13. בתום אותה עונה נבחר לשחקן העונה של הליגה. יכולותיו הגבוהות המשיכו גם בעונת 2013/14, בה זכתה פריס סן-ז'רמן באליפות שנייה ברציפות, תוך שבירת שיא הנקודות ושיא הניצחונות בעונה אחת.
ב-18 באוגוסט 2017 חתם מטווידי בקבוצת יובנטוס מהליגה האיטלקית על חוזה לשלוש שנים תמורת סכום המוערך ב-20 מיליון אירו.
ב-11 באפריל 2018, במשחק השני של רבע הגמר, במסגרת עונת 2017/2018 בליגת האלופות, כבש את שערו הראשון בליגת האלופות בניצחון קבוצתו 3-1 על ריאל מדריד באצטדיון סנטיאגו ברנבאו.

קריירת נבחרות

מטווידי החל לשחק ב-2006 בנבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21. בשורותיה הופיע 19 פעמים, עד לשנת 2009.
ב-2010 הצטרף למשחקי הנבחרת הבוגרת של צרפת, וסייע לה לעלות ליורו 2012. בטורניר עצמו, תחת המאמן לורן בלאן, לא שותף כלל, והיה לאחד משני השחקנים הצרפתיים היחידים (יחד עם מתייה ולבואנה) שלא שותפו כלל. 
משנת 2012, בנבחרתו של המאמן דידייה דשאן ובמקביל לשיפור ביכולותיו המקצועיות, הפך לבורג מרכזי בנבחרת צרפת וסייע לה לעלות למונדיאל 2014, ואף היה בסגל הקבוצה לטורניר.
במדי הנבחרת כבש מטווידי 9 שערים ב-77 הופעות.
שבע אבנים

שבע אבנים הוא משחק ילדים.
בתחילת המשחק בונים מגדל משבע אבנים שטוחות, בדרך כלל שברי מרצפות, שיש או אבנים מסותתות. בפתיחת המשחק שחקן מקבוצה א' זורק כדור טניס על המגדל, ומטרתו להפיל כמה שפחות אבנים. קבוצה א' עכשיו מנסה לבנות את המגדל מחדש, אם הם הצליחו - הקבוצה ניצחה. באותו זמן קבוצה ב' מנסה לפסול ("לשרוף") את שחקני קבוצה א' על ידי פגיעה בהם עם הכדור. אם קבוצה ב' פסלה את כל שחקני קבוצה א' היא מנצחת.
לבבות

לבבות הוא משחק קלפים מסוג משחקי ה"לקיחה" או "הצבע השליט" (Trump card). המשחק מיועד עבור ארבעה שחקנים ומטרתו היא לקבל כמה שפחות נקודות. המשחק מסתיים כאשר ראשון השחקנים עובר את סף 100 הנקודות. המנצח הוא בעל הנקודות הנמוך ביותר באותו שלב. בגרסאות שונות, המשחק גם קרוי מלכה שחורה.

אופן החלוקה

משתמשים בחבילה מלאה של 52 קלפים, לא כולל ג'וקרים או קלפי פרסומת למיניהם. יש לחלק ל-4 שחקנים כאשר כל שחקן מקבל בתחילת המשחק 13 קלפים. משמעות הדבר היא כי כל החבילה מחולקת, בלי שתישאר "קופה". את הקלפים מומלץ לסדר לפי סימן (משמאל לימין: ♣, ♦, ♠, ♥ ולפי סדר עולה (משמאל לימין: מקלף מספר שתיים ועד אס).

חלוקת הנקודות

כל קלף לב שווה נקודה והקלף מלכה עלה שווה 13 נקודות. סך כל הנקודות המחולקות בסיבוב אחד הנו 26.

מהלך המשחק

לאחר חלוקת הקלפים, כל שחקן מעביר שלושה קלפים (הקלפים אותם הוא יעדיף שלא להחזיק, בהתחשב ביתר הקלפים שבידיו. על פי רוב, מומלץ להעביר את שלושת הקלפים בעלי הערך הגבוה ביותר, או לנסות ליצור חוסר (Void) באחת מסדרות המיינור, קלאב ודיאמונד). בסיבוב הראשון - לשחקן שמשמאלו, בסיבוב השני - לשחקן שמימינו, בסיבוב השלישי - לשחקן היושב מולו, ובסיבוב הרביעי לא מעבירים כלל. בסיבוב החמישי שוב לשחקן שמשמאלו וחוזר חלילה

את המהלך הראשון יתחיל תמיד השחקן שיש לו את הקלף 2♣, ואז כל שחקן שם קלף תלתן בעל ערך כלשהו (שחקן שאין בידיו תלתן, רשאי להניח כל קלף אחר, פרט ללבבות ו-Q♠). השחקן ששם את הקלף מהסוג ששם הראשון, בערך הגבוה ביותר, לוקח את ארבעת הקלפים (בסיבוב הראשון, יהיה זה השחקן שהניח את התלתן הגבוה ביותר), ושם אותם הפוכים לידו, ואז הוא מתחיל את המהלך הבא עם כל קלף שירצה מלבד הלבבות.

את קלף לב הראשון, ניתן להניח רק במידה ולשחקן אין אף קלף, בכל ערך שהוא, מהסוג שהניח הראשון. במקרה כזה, הוא רשאי (אך אינו חייב) להניח קלף לב. מרגע זה ואילך, רשאי כל שחקן הפותח סיבוב, לפתוח בלב. לאחר 13 סיבובים, כל משתתף סופר את הנקודות שהוא אסף על פי הקלפים המונחים לידו, ואז נרשם לכל אחד את כמות נקודות אשר הוא קיבל. בצורה כזאת משחקים עד ששחקן אחד צובר 100 נקודות, ואז הוא מפסיד והמשחק נגמר.
גבריאל דה טארד

קורות חייו

טארד נולד בעיר סארלט, במחוז דורדון, והוא למד משפטים בטולוז ובפריז. מ-1869 עד 1894 הוא עבד כשופט שלום ושופט חוקר במחוז. בבגרותו הגיע להיות הנציג המוביל לבית ספר צרפתי בקרימינולוגיה. בשנת 1900 נתמנה לפרופסור בפילוסופיה מודרנית בקולז' דה פראנס. ככזה, הוא היה המבקר העכשווי הבולט ביותר של הסוציולוגיה של דורקהיים.

המחשבה הקבוצתית

טארד יצר כמה מהרעיונות הבולטים בתחום התקשורת כמו מחשבה קבוצתית במאמרו THE PUBLIC AND THE CROWD מתאר דה טארד את שלבי יצירתו של "האספסוף" ומשווה אותו עם הציבור החושב האינטליגנטי והמשכיל. במאמר זה, מציב טארד לעצמו בעיה: איך נוצרת הדעה הקיבוצית הקולקטיבית
ואיך בכלל נוצר קולקטיב שיש לו רעיון מאחד ואידאולוגיה משותפת? מאיפה הרעיונות האלו באו? האם ניתן לומר שהם היו "באוויר" עד שאיך שהוא נוצרה קבוצה שלמה הפועלת על פיהם?
טארד מגיע למסקנה שדעה למעשה לא קיימת ברמה הציבורית אלא רק ברמה האישית האינדיבידואלית עד שמגיע מישהו שנותן לה קול בכלי התקשורת ואז היא הופכת להיות דעתם של אנשים רבים. המקור האמיתי לדעה הזאת אינו האיכר העובד בשדות ומחזיק בדעה זאת ורק כמה בני משפחה ושכנים יכולים לשמוע אותה,אלא איש התקשורת הפובליציסט המפיץ אותה בצורה מאורגנת, מתוחכמת, מובנת ומוסברת היטב, ובכך משכנע את הקהל גדול של אלפים. מרגע שדעה זאת כפי שהתגלגלה בידיו מגיעה אליהם היא משכנעת אותה והופכת לדעה של ההמון אשר פועל על פיה. בכך הופכים היחידים לקולקטיב בעל רעיון אחיד כפי שלא היו קודם לכן.
במאמרו טוען טארד שאין לראות באספסוף הגדול למרות מספרו אלא מעין "הד" של מי שיצר אותו איש התקשורת העיתונאי שיצר את הרעיונות שעליהם חוזר האספסוף בקול אדיר יותר ומפיץ אותן. איש התקשורת הוא המוח המארגן והאספסוף הוא הגוף שכעת פועל על פי רעיונות אלו. טארד מתאר למעשה את עולמו שלו בפריז של סוף המאה ה-19 שבו כמה כמה עיתונאים יוצרים דעה ציבורית של ההמונים שקוראים את עיתוניהם עולם שמעצבי דעות ציבור חזקים הם למעשה חזקים כמו פוליטיקאים ו"כס המלוכה " הוא שלהם. במאמרו הוא מתאר את תהליך היווצרות האנטישמיות בצרפת, ותולה התפתחות זו באמצעי התקשורת: "לא ידוע לי על שום אזור בצרפת ששם העובדה שאף אחד שם לא ראה מימיו יהודים מנעה ממישהו להיהפך לאנטישמי וזאת מאחר שהאנשים שם קראו כל הזמן עיתונים אנטישמיים ".

חשיבות והשפעת מחקרו

טארד מקדים את מסורות ההשפעה. עוד לפני המסורת הראשונה שהתפתחה כאסכולת מחקר, וההתייחסות שלה לגבי תקשורת המונים ותפקידה בחברה הייתה אופטימית יותר. היא לא בחנה השפעה, כך שכל צורת ההסתכלות והחשיבה שלה הייתה שונה. השאלה שהטרידה את החוקרים באסכולת שיקגו היא "מה היא פני החברה האמריקאית בעת כניסת תקשורת ההמונים", מדובר על סוף המאה ה-19. מה שגישה זו חשבה היא שתקשורת ההמונים תהווה איזשהו אמצעי שיאפשר חיבור עם כל חלקי החברה ויתרום לביסוס חברה טובה יותר, מאוחדת יותר. מכיוון ש טארד רואה בעיתונות כלי הכרחי להיווצרותה של דמוקרטיה בחברת ההמונים. נקודת המפתח של דה טארד היא המושג דעה, כצירוף אמונות ודעות של שיקולי דעה כתגובה למצב מסוים. דעת הקהל היא צירוף הדעות של חברה באותה ארץ, באותה נקודת זמן. טארד מנסה לפרק גם את מושג זה, לדעה ציבורית שכוללת מסורת (מורשת, עבר) וגם היגיון (שיקולי דעות רציונליים של אליטה).
קהילת ברסלב צפת

קהילת ברסלב בצפת - נחל נבע מקור חכמה, היא קהילה של חסידי ברסלב בצפת. את הקהילה ייסד הרב גדליהו אהרן קניג בשנות השישים, ורוב מוסדותיה נבנו תחת הנהגת בנו הרב אלעזר מרדכי קניג, שנפטר בסוף 2018. מעת פטירתו של רבי אלעזר מרדכי, מנהיג הקהילה הוא אחיו הרב נתן אפרים קניג. הקהילה משתייכת לזרם של תלמידי רבי אברהם שטרנהרץ ורבי נחמן מטשערין. לקהילה מוסדות חינוך, עמותות ובתי כנסת בעיר, והיא מונה כארבע מאות משפחות. מרכז הקהילה נמצא בשיפולי העיר העתיקה בצפת, סמוך לבית העלמין העתיק.

היסטוריה

ראשיתה של הקהילה בשנות הששים, כשסביב הרב גדליהו אהרן קניג התגבשה קבוצה של תלמידים.
בשנת ה'תשכ"ז (1967), הקים הרב קניג את "אגודת ננמ"ח" (שמה הרשמי: "נחל נבע מקור חכמה - אגודה להחיאת היישוב הדתי בגליל העליון ע"ש רבינו נחמן אור האורות זיע"א מברסלב"), בעקבות צוואת רבו, הרב אברהם שטרנהרץ, שבה קרא לשקם את מעמדה התורני של העיר צפת. באותה שנה החל הרב קניג לרכוש קרקעות מזרחית לבית הקברות העתיק של צפת כדי לבנות עליהן "קריית ברסלב". תכנון השכונה הסתיים בשנת 1970, ומסוף 1971 החלו העבודות לבנייתה. העבודות הופסקו לסירוגין במשך שלושת העשורים הבאים, בשל התנגדויות של תושבים ובעלי עניין מחד, ומחסור בכסף מאידך.
הרב גדליהו נפטר בקיץ ה'תש"ם בעת שנשא דרשה במנצ'סטר במסגרת מסע גיוס כספים. טרם מלאת השלושים החל בנו הרב אלעזר מרדכי להנהיג את הקהילה, עד לפטירתו בחורף ה'תשע"ט. הקריה והמוסדות הוקמו ברובם בתקופה זו. לאחר מכן הוכרז כי אחיו של הרב אלעזר מרדכי, הרב נתן אפרים, ינהיג את הקהילה.
לו (זמרת)

ביוגרפיה

הופמן נולדה בבאדן-וירטמברג למשפחה בת שישה ילדים, לאחר התיכון עבדה תקופה כעוזרת רוקח.
בתחילת הקריירה שלה כזמרת הייתה חברה בלהקת "Party Gang".
ב-2001 השתתפה בתחרות הבוחרת את נציג גרמניה לאירוויזיון הנקראת "Countdown Grand Prix" שם עלתה לגמר אך סיימה במקום השלישי.
ב-2003 נענתה להצאה של המלחין ראלף סיגל להשתתפות בשנית בתחרות זו עם השיר "Let's Get Happy" וזכתה במקום הראשון.
באירוויזיון 2003 הייתה במקום ה-11 עם 53 נקודות.
היא הוציאה מספר סינגלים גם בגרמנית וגם באנגלית.
ב-2007 ביצעה סיבוב הופעות ברחבי גרמניה.
בנוסף למוזיקה היא עבדה תקופה גם כשחקנית בתיאטרון.
ב-2008 השתתפה בפרק של התוכנית "Das perfekte Promi-Dinner".