google/wiki40b huggingface dataset:
יחסי איראן–תאילנד

היסטוריה

היחסים בין שתי המדינות נוסדו בעת ביקוריהן של משלחות מדיניות פרסיות לסיאם. העדות המוקדמת ביותר למשלחת כזו היא משנת 1685.
בעקבות מותו של ראמה התשיעי, מלך תאילנד ב-13 באוקטובר 2016, שלח נשיא איראן חסן רוחאני תנחומים לעם התאילנדי ולראש ממשלת תאילנד פריות צ'אן-אוצ'ה במכתב. במכתב שנשלח נכתב בין היתר:"הרפובליקה האסלאמית של איראן שותפה של ממלכת תאילנד תמיד, ומקווה להרחיב את היחסים בין שתי המדינות בכל התחומים".

תחבורה

תאי איירווייז הודיעה ביוני 2016 כי היא תקים קו טיסות חדש בין נמל התעופה סוברנבהומי, בנגקוק לבין נמל התעופה חומייני, טהראן. הודעה זו הגיעה לאחר שחברת אייר אסיה X הודיעה על קו זהה. הקו בין שתי המדינות הושק ב-1 באוקטובר 2016.

ביקורים

ב-8 באוקטובר 2016 הגיע נשיא איראן, חסן רוחאני לבנגקוק לוועידת פסגה לשיתוף פעולה. הנשיא רוחאני נפגש עם ראש ממשלת תאילנד פריות צ'אן אוצ'ה, ודן עמו בשיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות.

יחסים כלכליים

איראן מעוניינת בייבוא האורז התאילנדי בהקדם האפשרי, ואילו מטרת תאילנד היא לייצא לאיראן לפחות 700,000 טון אורז לאיראן מדי שנה. בתמורה, תאילנד תתחיל לייבא נפט גולמי וגז טבעי מאיראן ורוצה להשקיע בעסקי אנרגיה, הכוללים בין היתר אנרגיה חלופית.
על פי משרד החוץ התאילנדי, שווי המסחר בין איראן תאילנד נע סביב 794.46 מיליון דולר. הקשר הכלכלי עתיד להגיע לשווי של 3 מיליארד דולר אמריקני בתוך 5 שנים, על פי סוכנויות ידיעות תאילנדיות.

תיירות

תאילנד הפכה ליעד פופולרי עבור תיירים רפואיים איראניים. עם זאת, בשל מקרים רבים של הברחות מתאמפטמין, האיראנים המגיעים לתאילנד נמצאים תחת חשד משטרתי.
גיתית שובל

ביוגרפיה

גיתית שובל, בתם של המלחין ואיש קול ישראל ניסים שובל והתמלילנית שרה שובל, התפרסמה ב-1976 כשביצעה כילדה בפסטיבל שירי הילדים את השיר "את שואלת אותי". בשנת 1979, בגיל 14 בלבד, הופיעה בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ט (1979) שהתקיים בבנייני האומה בירושלים בהנחיית רבקה מיכאלי, עם השיר "שבעה קנים" שכתבה אמה שרה שובל, הלחין סרג'יו פנחס ועיבד יצחק גרציאני. השיר הגיע למקום השביעי בתחרות. 
במסגרת שירותה הצבאי הופיעה בפני חיילים כזמרת סולנית. 
בשנת 1987 השתתפה בשנית בקדם אירוויזיון עם השיר "הקליק" למלים של עמוס אטינגר, ולחן ועיבוד של דוד קריבושי שזכה במקום העשירי. עוד באותה שנה הופיעה בפסטיבל הזמר הישראלי תשמ"ז שהתקיים בערד בהנחייתו של דניאל פאר, עם השיר "עוד מרחק". 
בסוף 1988 הוציאה את אלבומה השני "אל תגיד שלא אמרתי", בו בלטו שיר הנושא, "עכשיו אחר כך", "מתמסרת לאיסור", ו"אני מאמין לזמן" (מילים: אהוד מנור). רון דרויאן, בעלה של שובל עיבד ואף הלחין את מרבית שירי האלבום   
בתחילת 2001 הוציאה שובל את האלבום "קופסה קטנה של אושר", ממנו יצאו כסינגלים לרדיו: שיר הנושא, "בלי להשאיר עקבות" ו"ילדה שלי". את האלבום הפיק מוזיקלית אילן וירצברג, שגם הלחין חלק מהשירים. בנוסף הוציאה גיתית שלושה אלבומי חגים לילדים (חנוכה, פסח, חגי תשרי) ואלבום שירי יום הולדת. האלבומים הופקו על ידי חברת קלסיקלטת, זכו להצלחה עצומה והגיעו למכירות של מאות אלפי עותקים. 
היא דבבה בסרט ברבי ו-12 הנסיכות הרוקדות.
בשנת 2017 הוציאה שובל המתגוררת כיום בבוסטון, מיני-אלבום ראשון באנגלית בשם "עלי שלכת". באלבום חמישה שירים, והוא מוקדש ליוצרים יהודיים נבחרים בהם בוב דילן, לאונרד כהן ואחרים.

חיים פרטיים

באמצע שנות השמונים נישאה למוזיקאי רון דרויאן, שניהל את הקריירה האמנותית של שובל. דרויאן גם עבד כזמר יחד איתה – כצמד המבצע בעיקר שירי ילדים.
לזוג שלושה ילדים משותפים: תות, מדבבת אף היא, שקד ופרי. לזוג גם ילדה בשם תום מנישואיו הקודמים של דרויאן.
שובל ובעלה הקימו וניהלו את אולפן הדיבוב "תומי-תות". בין הסדרות הבולטות שדובבו באולפן: "נלי הפילה", "הדרדסים", "סיסי הנסיכה", "בוב הבנאי", "תומס הקטר", "דן הדוור" ו"טומי ואוסקר".
קרלוס, דוכס מדריד

ביוגרפיה

קרלוס נולד ב-30 במרץ 1848 בלייבאך, לחואן, רוזן מונטיסון ולמריה ביאטריקס, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, בתם של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה ומריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה. בילדותו עברו הוריו ללונדון, שם פיתח אביו נטיות ליבליות. אביו נפרד מאמו שחזרה למודנה עם קרלוס ואחיו, וקרלוס חונך על ידי דודו פרנץ החמישי, דוכס מודנה וגילה נטיות שמרניות.
בשנת 1861 מתו דודיו האינפנטה קרלוס, רוזן מונטמולין והאינפנטה פרננדו דה בורבון וברגנסה במפתיע בטרייסטה, ומכיוון שלא היו לקרלוס ילדים, ירש חואן את תאריו. ב-4 בפברואר 1867 התחתן קרלוס עם מרגריטה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה, ממנה נולדו לו 5 ילדים. בשל דעותיו הליברליות לא היווה אביו יריב לאיזבלה השנייה, מלכת ספרד למרות הירידה הדרסטית בפופולריות שלה, ובעקבות כך דרש ממנו קרלוס לוותר לטובתו על תאריו. ב-3 באוקטובר 1868 ויתר חואן על תאריו לטובת קרלוס, אשר הוכר כקרלוס השביעי, מלך ספרד, ובעקבות כך פרצה בשנת 1872 המלחמה הקרליסטית השלישית שבה תמך חואן בבנו. המלחמה נמשכה עד לשנת 1876, ובחלק מהמלחמה הוא הצליח לשלוט ברוב ספרד אולם לבסוף הובס.
בשנת 1887 מת אביו, וקרלוס הוכר על ידי הלגיטימיסטים כשארל האחד עשר, מלך צרפת ונווארה. בשנת 1893 מתה אשתו, וב-28 באפריל 1894 הוא התחתן בשנית עם ברטה דה רואן, אולם נישואין אלו פגעו קשות בתנועה הקרליסטית. ב-18 ביולי 1909 מת קרלוס בוארזה, ובנו חיימה, דוכס מדריד ירש את תאריו.
דייוויד דה קייזר

ביוגרפיה

דה קייזר נולד בלונדון. בשנות השישים של המאה העשרים הוא עבד עם השחקנית במאית ג'יין ארדן. שיתוף הפעולה הראשון שלהם היה בסרט "The Logic Game" בבימויו של פיליפ סאביל שיצא לאקרנים בינואר 1965. הם שיחקו יחד בסרט "Separation" לתסריט של ג'יי ארדן, בבימויו של ג'ק בונד ב-1968. מקום ההתרחשות של הסרט היה לונדון, והוא כלל מוזיקה של פרוקול הארום, מתיו פישר וסטנלי מאיירס.
ב-1965 עבד דה קייזר עם הבמאי הבריטי ג'ון בורמן בסרט "Catch Us If You Can", וב-1970 הופיע בסרט "Leo the Last". הוא עבד עם בורמן פעמיים נוספות בהן השתמש בקולו הייחודי והעשיר. ב-1974 גילם את טברנקל בסרט "זרדוז", וב-1981 דיבב את גרייל בסרט "אקסקליבר". עוד תפקידים בהם נשמע קולו של דה קייזר היו בדמות הרוזן מיטרהאוס בסרט "Vampire Circus", ודיבוב של דרקולה ב-"The Legend of the 7 Golden Vampires".
דה קייזר כיכב בקומדיה של רדיו ה-BBC בשם "The Attractive Young Rabbi" יחד עם טרייסי-אן אוברמן. בטלוויזיה שיחק בפרק "Servant of Two Masters" בסדרה "המקצוענים". הופעות נוספות שלו בטלוויזיה כללו את הפרק "Someone at the Top of the Stairs" בסדרה "Thriller", בפרק "ניצחון לדמוקרטיה" בסדרה "כן, אדוני ראש הממשלה" בתפקיד השגריר הישראלי, ובפרק "בני ישראל" בסדרה "רובין משרווד" בתפקיד ג'ושואה דה טלמונט. הוא כיכב בסדרת הטלוויזיה הבריטית "דיק טרפין" בכיכובו של ריצ'רד או'סאליבן בשני פרקים בשם "Sentence of Death" בתפקיד הדוכס מהסה.
הוא היה המספר של "Pathe Pictorial" בשנות השישים של המאה העשרים, והשתתף בקריינות של פרסומות טלוויזיה רבות. דה קייזר היה הכרוז בעונה הראשונה של שעשועון הטלוויזיה "Would I Lie to You?".

חיים אישיים

בשנים 1949 עד 1959 היה דה קייזר נשוי לאתל דה קייזר, פעילה נגד האפרטהייד. הוא אביהם של המפיק אלכסיי דה קייזר, פיה דה קייזר ותומאס דה קייזר. בנו אלכסיי נפטר בשנת 2004 בגיל 36.
קבר ראובן

ישראל

על פי חז"ל העלו בני ישראל את כל בני יעקב לארץ להיקבר שם.

ארבל

מסורת אחרת שתחילתה מן המאה ה-12 בכתבי רבי יעקב בן נתנאל הכהן אשר מציין את קברו ביישוב ארבל ליד טבריה. 
וקרוב לו קברות ראובן שמעון לוי ודינה, וקברם מכוסה כל כך עד שאין אדם יכול להכניס ידו שם. ובציון אחד בנין כמו בית בנוי על שת בן אדם הראשון, והבאר בתוך הבית
— כתבי רבי יעקב בן נתנאל הכהן, הובא בספר "מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל חלק א'"
ומשם הלכנו עד עקביא בן מהללאל, ומשם עד ראובן בן יעקב ושמעון ולוי ויהודה ודינה ובנימין, ובין כל אחד ואחד מהלך יום או יומיים
— איגרת רבי יצחק בן אלפרא אל רבי שמעון בן צמח דוראן, הובא בספר "מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל חלק א'"
בשנת 2007 ביצעו הארכאולוג יוסי סטפנסקי וישראל הרצברג מחקר בו גילו על פי כתבי יד עולי הרגל, מפות ותמונות - את קברם של ראובן, שמעון, לוי, דינה ושת בן אדם הראשון בארבל.

רומי

המסורת הקדומה ביותר לקברו של ראובן היא בספר הישר: 
ויקברו את ארונות מטות אבותיהם... איש בנחלת בניו... ויקברו את ראובן ואת גד בעבר הירדן ברומיא אשר נתן להם משה לבניהם.
— ספר הישר, יהושע, 277.
קבר ראובן ברומי נזכר גם בכתבי עולי הרגל ומזכירי הקברים, כגון: כתב-יד מוסקבה, איגרת יחוס האבות, איגרת רבי יצחק בר מוסא, איגרת מספרת יחסותא דצדיקייא, חיבת ירושלים ומסעות משה.
קבר אבנר בן נר

הקבר ביהודות

אבנר בן נר היה שר צבאו של המלך שאול. על פי הכתוב בשמואל א' היה בן דודו של שאול, ולפי ספר דברי הימים היה דודו. לאחר מותו של שאול בקרב, המליך אבנר את אשבעל, הוא איש בושת, בנו של שאול. מותו בא לו מיד יואב בן צרויה, שאת אחיו עשהאל הרג אבנר לאחר הקרב בגבעון.
על פי המסורת העברית סמוך לקברו של אבנר, נקבר אף ראשו של אשבעל בן שאול. בספר שמואל ב' (ג, לב) מסופר של קבורת אבנר: "ויקברו את אבנר בחברון וישא המלך את קולו ויבך אל קבר אבנר ויבכו כל העם", ובהמשך הכתוב מספר (שם ד, יב): "ואת ראש איש בושת לקחו ויקברו בקבר אבנר בחברון". 
אתר קבר אבנר בן נר מוזכר בכתבי עולי רגל רבים. רבי משה באסולה שביקר במקום בשנת 1522 מספר כי במקום נבנה על ידי המוסלמים מסגד. בעל ספר "יחוס צדיקים" שביקר באתר בשנת 1561 מספר כי "בראש השוק של חברון, כנגד כותל הפסגה, קבורת אבנר בן נר, בכנסייה של גוים, בתוך מערה".

הקבר במסורת המוסלמית

על פי המסורת המוסלמית המקומית מיוחס הקבר ליוסף הנגר, בעלה של מרים אם ישו וכך גם נקרא המקום בפיהם "יוסף אלנאג'ר". האתר נמצא בחזקתם של משפחת א-שריף, והם אף קוברים את חשובי מתי המשפחה בחדר הסמוך למצבת קבר אבנר, בהם מחמוד אל אשרף מייסד כת צופית.
מי רצח את הבוס?

כתיבה

הכותבות שרון הורגן והולי וולש נפגשו באמצעות הסטנדאפיסטית ג'ו קולפילד, שלה תוכנית ברדיו 4 של ה-BBC. וולש והורגן עבדו שתיהן בתוכנית, וולש ככותבת והורגן כשחקנית. הורגן העלתה רעיון לכתוב סיטקום על מישהו שתקוע בבית סוהר על פשע שלא ביצע. היא שאלה את וולש אם תרצה לעבוד איתה, והתהליך כולו מהרעיון עד השידור נמשך שנתיים וחצי.
מיקלוש סבדוש

ביוגרפיה

סבדוש נולד בבודפשט לאמא יהודיה, רוזה שוורץ, אך היא התנצרה לרגל נישואיה. הוא החל להתאמן בטניס שולחן בגיל 13. 
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1929 זכה סבדוש ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בתחרות לזוגות גברים עם ויקטור ברנה ובתחרות הקבוצתית. מדליית כסף, בתחרות ליחידים לאחר שהפסיד לפרד פרי מבריטניה. 
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 1930 זכה סבדוש ב-3 מדליות זהב, בתחרות לזוגות גברים עם ברנה, בתחרות לזוגות מעורבים עם מריה מנדניאנסקי ובתחרות הקבוצתית.

אלוף עולם ליחידים

באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1931 זכה סבדוש ב-4 מדליות זהב, בתחרות ליחידים, לאחר שניצח במשחק הגמר את אלוף העולם היוצא חברו לנבחרת ויקטור ברנה, בתחרות לזוגות גברים עם ברנה, בתחרות לזוגות מעורבים עם מריה מנדניאנסקי ובתחרות הקבוצתית. 
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כיה בשנת 1932 זכה סבדוש ב-4 מדליות, 1 זהב ו-3 כסף. מדליית זהב, בפעם הרביעית ברציפות בתחרות לזוגות גברים עם ברנה. מדליות כסף, בתחרות ליחידים לאחר שהפסיד במשחק הגמר לברנה, בתחרות לזוגות מעורבים עם מנדניאנסקי ובתחרות הקבוצתית.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 נמלט סבדוש מגרמניה שבה למד באוניברסיטת ברלין לפריז, צרפת ובשנת 1936 עזב לבריטניה. בשנת 1937 הוא ערך עם חברו לנבחרת אישטוון קלן מסע ראווה בטניס שולחן, במזרח הרחוק, בדרום אמריקה ובאוסטרליה. בסיום המסע הוא היגר לאוסטרליה והתגורר בסידני שם פתח מועדון לטניס שולחן. בשנת 1941 הוא נישא למרי אליס ברייצ'ר ולזוג נולד בן. בשנת 1954 הם התגרשו. ב-12 בפברואר 1962 הוא ניפטר מדלקת ראות.
אדווין די לאון

ביוגרפיה

נולד בקולומביה, קרוליינה הדרומית לרבקה לופס ומרדכי הנדריקס די לאון, רופא וראש עיריית קולומביה. אחיו היה הסופר תומאס קופר די לאון . הוא סיים לימודי משפטים במכללת קרוליינה הדרומית, אך עיקר עיסוקו היה בספרות ובפוליטיקה. עם מעברו לגור בסוואנה התמנה כעורך העיתון המקומי סוואנה רפובליקן והפך אותו לבמה מרכזית לפעילות פוליטית. מאוחר יותר התמנה כעורך היומון טלגרף בעיר הולדתו קולומביה.
בסביבות 1850 עקר לוושינגטון די. סי. והוציא לאור עיתון בשם "The Southern Press". הוא סייע לסנטור פרנקלין פירס במרוץ לנשיאות ארצות הברית ב-1852 שבו נבחר פירס לכהן כנשיא ארצות הברית ה-14. לאחר הבחירות מינה אותו פירס לקונסול כללי במצרים. במהלך מלחמת קרים נתן הסולטן העות'מאני אבדילמג'יט הראשון הוראה לגרש את נתיני יוון מכל תחומי האימפריה העות'מאנית ודי לאון העניק ליוונים תושבי מצרים חסות של הקונסוליה שמנעה את גירושם. אותון, מלך יוון, ביקש להעניק לו מדליית כבוד על פעילותו זו אך הוא סירב כנציג ארצות הברית לקבל אות הוקרה מגורם שלטוני זר, יהא אשר יהא.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית התפטר די לאון ממשרתו וחזר למדינתו להצטרף לאנשי הקונפדרציה, אליהם נטה. ג'פרסון דייוויס, נשיאה הראשון והיחיד של הקונפדרציה, שלח אותו כדיפלומט מטעם מדינות הדרום לאירופה כדי לגייס תמיכה והכרה רשמית בעצמאות הדרום, הוא נפגש עם לורד פלמרסטון באנגליה ועם נפוליאון בצרפת, וסירב לקבל תשלום על עבודתו או על הוצאות המסע.
לאחר המלחמה חזר לארצות הברית והתמקד ביצירתו הספרותית. הוא חיבר כמה ספרים וספרו המוכר ביותר הוא ספרו האוטוביוגרפי "Thirty Years of My Life on Three Continents" (שלושים שנה מחיי בשלוש יבשות).
קרנת שהואן

קרנת שהואן או מפגש קרנת שהואן (בערבית: لقاء قرنة شهوان) הוא ארגון פוליטי לבנוני המורכב מפוליטיקאים, אינטלקטואלים ואנשי עסקים, רובם נוצרים, בעלי מגוון אידאולוגיות, הנעות בין מרכז-ימין למרכז-שמאל. הארגון איננו ארגון פוליטי במובן הקלאסי, כלומר חבריו משתייכים, ואף חלקם מנהיגים, מפלגות פוליטיות. הארגון הוא מעין קואליציה, שלא ברורה כוונתה למנף זאת לבחירות. הארגון פועל לפי שבעה עקרונות על מנת לקדם חמש מטרות מוצהרות.

היסטוריה

הארגון הוקם ב-30 באפריל 2001 על ידי 29 חברים ממפלגות פוליטיות ותנועות אזרחיות שונות, וכמו כן מאזרחים עצמאיים. שמו של הארגון שאוב משם העיירה שבה ממוקמים משרדיו, קרנת שהואן, השוכנת בנפת מתן שבמחוז הר הלבנון ואשר בה נמצא מקום מושבו של הארכיבישוף המארוני של הנפה. הארגון הוקם בברכת הפטריארך המארוני נסראללה בוטרוס ספיר ובהנהגת הבישוף האזורי יוסף בישארה, אך הרכב חברי הארגון השתנה מאז הקמתו, כשחלקם עזבו ואחרים הצטרפו, ואף נסראללה ספיר עזב את הארגון (יש האומרים בלחץ ממשלתי).
כהקדמה לנסיגה המלאה של כוחות סוריה מהמדינה, תמך ארגון קורנת שהואן להיערכות מחדש של הסורים באזור הבקאע, והוא תיאר את ישראל כסכנה העיקרית ללבנון. בתגובה לחיסולו של ראש הממשלה לשעבר רפיק אל-חרירי ב-14 בפברואר 2005, קרא הארגון לנסיגה מיידית של הכוחות הצבאיים והמודיעיניים הסוריים מהמדינה ולעריכת בחירות חדשות לפרלמנט ולנשיאות, שיהיו נקיות מהשפעה חיצונית. ב-16 במרץ 2005, הצהיר חבר הארגון סמיר פרנג'יה כי על הבחירות לפרלמנט להיות להיערך לפני הבחירות לנשיאות, מפני שהפרלמנט הנוכחי (שנבחר בשנת 2000, ועל פי טענות שונות, חילק את אזורי הבחירה בצורה לא הוגנת על מנת להקנות יתרון לרוב הפרו-סורי) ייטה לבחור נשיא פרו-סורי שיחליף את אמיל לחוד, אשר כונה "בובה סורית" על ידי חברי אופוזיציה. 
תוצאות בחירות 2005 היו קטסטרופליות עבור ארגון קורנת שהואן, מפני שרוב מועמדיהם הפסידו לזרם הפטריוטי החופשי של מישל עאון, אשר נציגיו השיגו 21 מושבים בלב האזור הנוצרי. רק 14 מחברי הארגון הצליחו להיכנס לפרלמנט, ביניהם נאילה מעווד, אלמנתו של הנשיא לשעבר רנה, סולנג' ג'ומאייל, אלמנתו של בשיר, וג'ובראן תוויני.
אביעזר בורשטיין

אביעזר בורשטיין (7 בפברואר 1918–1996) היה סופר ומחנך דתי ישראלי.

ביוגרפיה

נולד בגובורובו בפולין למרדכי וגיננדל בורשטיין. למד בישיבת חכמי לובלין והוסמך לרבנות.
בשנת 1947 נישא לרוזה רינגר. בשנת 1949 עלה לישראל. היה ממייסדי המוסד לנוער עולה "תלפיות" בירושלים וניהל אותו במשך מספר שנים. לאחר מכן שימש מנהל ישיבת "תורה ומלאכה" בכפר סיטרין.
בורשטיין עסק בחקר תולדותיהם של גדולי הרבנים באלף השנים האחרונות. פרסם מספר ספרי ביוגרפיה על גדולי הרבנים מתקופות שונות. כמו כן פרסם בקביעות מונוגרפיות ומאמרים בנושאים שונים בעיתונות הדתית והחרדית, בעברית וביידיש. 
היה מעורכי כתב העת 'זכור', ופרסם בו מאמרים שונים, ביניהם סיפור הצלתו ממוות במחנה הריכוז אושוויץ, בזכות קופסת שימורים. 
לאחר שפרש מתפקידו בכפר סיטרין התגורר בשכונת רחביה בירושלים. זכה בפרס יקיר ירושלים.
אברהם עילם-אמזלג

ביוגרפיה

אמזלג נולד בקזבלנקה, מרוקו ועלה ארצה ללא משפחתו בשנת 1952. הוא למד במדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב ובאקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב. נגינה בחליל למד אצל אורי טפליץ והלחנה אצל לאון שידלובסקי.
את עבודת הדוקטורט שלו כתב בהנחיית פרופסור אמנון שילוח בנושא "התפיסה המלודית בשירת הבקשות של יהודי מרוקו" וקיבל תואר דוקטור בשנת 1986. כיום מרצה בתחומי פולקלור ומוזיקולוגיה באוניברסיטאות בארץ. 
סגנונו המוזיקלי של אמזלג-עילם מאחד מסורות מזרחיות עם שיטות מערביות. בשנת 1994 הוזמן לסייע בהקמת התזמורת האנדלוסית הישראלית ולנצח עליה. תזמורת זו היא הרכב קאמרי המשלב כלים מערביים ונגינה מתווים עם אלתורים בכלים מזרחיים אותנטיים. מתפקידו זה פרש בעונה התשיעית של התזמורת כאשר יצא לגמלאות.
אברהם אמזלג (עילם) מכהן כמרצה למוזיקולוגיה בחוג למוזיקה באוניברסיטת חיפה.
פלורנס סייברט

קורות חיים

סייברט נולדה ב-1897, באיסטון, פנסילבניה, לג'ורג' פיטר סייברט, יצרן וסוחר שטיחים, וברברה סייברט (לשעבר ממרט), בת שנייה מבין שלושה ילדים. בגיל 3 סייברט חלתה בשיתוק ילדים, הנגרם על ידי נגיף הפוליו, ובשל מחלה זו היא סבלה מצליעה לאורך כל חייה.
סייברט סיימה את בית הספר התיכון בהצטיינות וזכתה במלגה לגאוצ'ר קולג' במרילנד, בו למדה עד שנת 1918. בשנת 1923 השלימה את הדוקטורט שלה בביוכימיה באוניברסיטת ייל, שם פיתחה שיטה לשיפור תהליך העירוי ולמניעת חום אצל המטופלים בתהליך זה.
סייברט המשיכה לעבוד על מחקרה באוניברסיטת שיקגו, במעבדתו של אזמונד לונג. כאשר הוא עבר למכון הנרי פיפס באוניברסיטת פנסילבניה, היא עברה יחד איתו, ושם התבצע מחקרה בתחום השחפת עד לפרישתה ב-1958 כפרופסור.   
בשנת 1937, סייברט קיבלה את מלגת גוגנהיים שאפשרה לה לעבוד בשוודיה ביחד עם תאודור סוודברג, זוכה פרס נובל.  
לאחר פרישתה מאוניברסיטת פנסילבניה, עברה סייברט ביחד עם אחותה לסנט פיטרסברג, פלורידה, שם חקרה במעבדה קטנה סוגי חיידקים אשר קושרו לסוגים שונים של סרטן. בשנת 1968 פרסמה סייברט אוטוביוגרפיה בשם "Pebbles on the Hill of a Scientist". ב-23 באוגוסט 1991, כאשר הייתה בת 93, נפטרה סייברט בבית אבות בסנט פיטרסברג, פלורידה.
בשנת 1993, שנתיים לאחר מותה, הוקדשה לסייברט נקודת ציון היסטורית בעיר הולדתה איסטון, פנסילבניה.

פעילותה המדעית

עבודת הדוקטורט של סייברט באוניברסיטת ייל עסקה בחקר העובדה שהזרקת חומרים לא מזיקים גרמה לעיתים לחום אצל אנשים ובעלי חיים. היא גילתה שאפילו הזרקה של מים מזוקקים, שאמורים להיות טהורים לחלוטין, יכלה לגרום לחום. גילוי זה הציג סיכון בריאותי גדול מאוד, משום שתרופות ועירויים באותה תקופה כללו מים מזוקקים.
סייברט גילתה שלמרות שהחום בתהליך הזיקוק הרג את החיידקים שבמים, רעלים אשר נוצרו על ידם לא הושמדו, וחומרים אלו היו הגורמים לחום אצל המטופלים. סייברט פיתחה מנגנון זיקוק שהשמיד את הרעלים הללו ובכך הפך את העירויים וההזרקות לבטוחים יותר.
בשנת 1923 פרסמה סייברט גילוי זה ב-"American Journal of Physiology". לאחר הפרסום, המכונים הלאומיים לבריאות ומנהל המזון והתרופות האמריקאי אימצו את שיטתה של סייברט.
רק לאחר שסייברט עברה לאוניברסיטת פנסילבניה היא החלה בעבודתה החשובה במחקר על מחלת השחפת. המחקר שלה עסק בשאלות שעלו מתוך עבודתו של הביוכימאי הגרמני רוברט קוך מסוף המאה התשע-עשרה.
קוך גילה את חיידק Mycobacterium tuberculosis, אשר גורם למחלת השחפת. בנוסף, הוא גילה שכאשר מזריקים לעור את הנוזל שעליו גדל החיידק, נוצרת תגובה על העור רק אצל אנשים שחולים במחלה. לנוזל זה הוא קרא טוברקולין. הטוברקולין של קוך לא היה מספיק מטוהר ולכן פגם באמינות המבחן שלו.
סייברט יצרה שיטה לבידוד של טוברקולין טהור, בעזרת ממברנה מניטרוצלולוזה, והחומר הנוצר מתהליך זה נקרא PPD (purified protein derivative). המבחן אשר משתמש ב-PPD, מבחן מנטו, מדויק הרבה יותר ממבחנו של קוך. בשל כך, הוא נהפך לסטנדרט האמריקאי ב-1941 ולסטנדרט העולמי ב-1952.

לקריאה נוספת

"Pebbels on the Hill of a Scientist" מאת Florence Barbara Seibert
ימת באיקל

עולם החי באגם

בידודו, גילו ועומקו של האגם תרמו להיווצרות פאונה עשירה ומיוחדת של מים מתוקים, המהווה מוקד עניין חשוב לחקר האבולוציה.
באגם חיים 1,085 מיני צמחים ו-1,550 מיני בעלי חיים, מהם מעל ל-60% אנדמיים. היונק היחיד החי באגם הוא פוסה בייקלית (Phoca sibirica). דג האומול (Coregonus autumnalis migratorius) נידוג בכמויות גדולות בבאיקל ובגרסתו המעושנת מהווה מאכל מקומי נודע.
בשנת 1959 הוקם סכר על נהר האנגרה במחוז אירקוטסק, שגרם לעליית פני המים בבאיקל במטר אחד, המפלס הורד בידי השלטונות ב-75 סנטימטר, אך מאחר שהדבר נעשה באביב, תקופת הקינון של שני מינים זעירים של דגי הגולומיאנקה, נכחדה כל הדגה הצעירה והזכרים השומרים על הקנים, שהיו על קו המים בעת הורדת המפלס. שרשרת המזון בימת באיקל הופרעה, ואוכלוסיית דגי האומול הניזונים מדגים אלו, נידלדלה אף היא. למרות חידוש מלאי הדגים באופן מלאכותי ואיסורים דרסטיים על דיג, לא שוחזרה עדיין אוכלוסיית דגי האומול והגולומיאנקה.

תיור יתר

חרף מיקומה של הימה באזור סיביר, האזור חווה פריחה תיירותית בשנים האחרונות כאשר כ-1.6 מיליון תיירים פקדו אותו בין החודשים ינואר-אוגוסט בשנת 2018. אשר על כן, יועץ הממשלה הרוסית לענייני סביבה הודיע כי תוגבל הגישה לימה, כאשר הכוונה היא ככל הנראה לתיירות חוץ. עם זאת, גורמי הזיהום רבים ואינם מוגבלים אך לתיירות, בין היתר, מדובר במערכות לקויות לטיפול בשפכים, מפעלים מזהמים בסביבת האגם ואף כאלה המרחוקים ממנו, וכן זיהום אצות שהתפתח במקום.
מוריס ז'אר

ילדות ונעורים

מוריס-אלקסיס ז'אר נולד בליון ב-1924. הוא החל ללמוד מוזיקה בגיל מבוגר מרוב המוזיקאים. תחילה נרשם לבית הספר להנדסה בסורבון, אבל שינה את דעתו ועבר ללימודי מוזיקה. הוא עזב את הסורבון, בניגוד לרצון אביו, ונרשם לקונסרבטואר של פריז ללמוד הלחנה והרמוניה. ככלי הנגינה הראשי שלו בחר בכלי הקשה. במהלך לימודיו התוודע אל פייר בולז ובהמשך החליף אותו כמנהל התיאטרון הלאומי העממי. בשנת 1951 הקליט בצרפת את פסקול הסרט הראשון שלו.

מוזיקה לסרטים

בשנת 1961 חל שינוי משמעותי בקריירה המוזיקלית של ז'אר, כשמפיק הסרטים סם שפיגל ביקש ממנו לכתוב את הפסקול לסרט לורנס איש ערב, שזיכה את ז'אר בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב הראשונים שלו. אחריו באו היום הארוך ביותר (1962) "הרכבת" (1964) ו"גראן פרי" (1966), סרט המרוצים הפולחני לבמאי ג'ון פרנקנהיימר, וביניהם נחל עוד הצלחה גדולה בסרט דוקטור ז'יוואגו (1966), שכלל את הנעימה ללא מילים "הנושא של לארה" (שהייתה לנעימת השיר "אי שם אהובתי") וזיכה אותו בפרס האקדמיה השני שלו. הפסקול שלו לסרטו של דייוויד לין, "בתו של ראין" (1970), המתרחש באירלנד, נמנע לגמרי משימוש בסגנונות מוזיקה איריים מסורתיים, על פי דרישותיו של לין. את השיר "היו אלה ימים טובים" מתוך בתו של ראיין הקליטו בהמשך כוכבי מוזיקה כמו לייזה מינלי, שעשתה בו שימוש בתוכנית הטלוויזיה שלה, שזכתה לשבחי הביקורת, "לייזה עם Z" וזמרים אחרים במהלך שנות ה-70'. ז'אר תרם את המוזיקה לסרטו של לוקינו ויסקונטי "הארורים" (1969), לסרט מלון פלאזה (1971) ולסרטו של ג'ון יוסטון, "האיש שהיה רוצה להיות מלך" (1975). ב-1972 הלחין את הפסקול לסרט השפעת קרני גמא על ציפורני החתול בביומו של פול ניומן וב-1982 את הפסקול לסרט "שנה בצל הסכנה" בבימוי של פיטר ויר. ב-1984 זכה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב על הפסקול לסרט המעבר להודו של דייוויד לין.
הפסקול האחרון של ז'אר היה לסרט טלוויזיה בנושא השואה בשם "התקוממות".

סגנון מוזיקלי

ז'אר כתב בעיקר לתזמורת, אבל החל להעדיף מוזיקה מסונתזת בשנות ה-80'. ז'אר הוכיח, שכתיבת המוזיקה האלקטרונית שלו לסרט "העד" הייתה לאמיתו של דבר מייגעת יותר, דרשה יותר זמן והפקתה עלתה יותר מפסקול תזמורתי. ז'אר כתב מוזיקה אלקטרונית גם לסרטים "משיכה קטלנית", "שנה של חיי סכנה" ו"אין מוצא". רבים מפסקולי המוזיקה שלו לאותה תקופה מכילים גם מהילות של מוזיקה אלקטרונית ואקוסטית, כמו "גורילות בערפל", "ללכת שבי אחריו", "חוף מוסקיטו" ו"סולם יעקב".

חיים אישיים

ז'אר היה נשוי ארבע פעמים. מנישואיו השונים נולדו לו בן ובת, ובנוסף אימץ את בנה של אשתו השלישית מנישואיה הקודמים.
בנו הבכור, מנישואיו הראשונים, הוא ז'אן מישל ז'אר - מוזיקאי מפורסם בזכות עצמו, הנחשב לאחד מחלוצי המוזיקה האלקטרונית.
Tourner dans le vide

וידאו קליפ

תחילה, הוציאה אינדילה קליפ מילים לסינגל. הקליפ מילים זכה להצלחה עולמית וביומו הראשון ביוטיוב הוא צבר קרוב למיליון צפיות. כעבור חודש הוציאה אינדילה את הווידאו קליפ המלא שגם כן זכה להצלחה עולמית. בתחילת הווידאו קליפ ניתן לראות את אינדילה נכנסת למבנה עזוב כשבכניסה עומד שומר עם מסכה של פנטום האופרה. אינדילה מוסרת לשומר את הז'קט שלה והוא זורק אותו לתוך הלהבות. לאחר מכן אינדילה נכנסת למבנה ובתוכו נערך נשף. אינדילה נכנסת לבושה בשמלה לבנה חגיגית, בעוד השאר לובשים בגדים מהודרים גם כן. באמצע הקליפ ניתן לראות את אינדילה עומדת במרכז החדר ומאחוריה ניתן לראות בחור אשר רץ לעברה עם סכין. הבחור לא מצליח לדקור את אינדילה, והכל מתמוגג לסצנה אחרת. בין לבין ניתן לראות את אינדילה מופיעה בתמונות שתלויות במבנה. רוב הווידאו קליפ מדבר על הבחור עם הסכין ועל אינדילה. נכון ל-11 באוגוסט 2017, הווידאו קליפ צבר 100 מיליון צפיות, והוא הווידאו קליפ השלישי הנצפה ביותר של אינדילה.
המעש

המעש היה שבועון מחתרת לח"י שהופץ מ-1945 ועד 1947 בקרב תומכיה במועדוני הנוער, בתי ספר, בדואר הרגיל לפי כתובות ובתיבות הדואר בבתים ובעסקים ובהדבקה מחתרתית על קירות. "המעש" הופץ בשיאו ב-30,000 עותקים. בדצמבר 1947, עם הפיכת לח"י לתנועה פולטית, החליף את "המעש" היומון התנועתי הגלוי מברק. 
"המעש" החליף את הבטאונים התעמולתיים "החזית" (19 גליונות מאז 1942) ו"החזית לנוער" (6 גליונות), ששוכפלו במכונת שכפול, עד שזו נפלה בידי הבולשת הבריטית. לפיכך הקים הלח"י בית דפוס מחתרתי בו נדפס "המעש". 
"המעש" ראה אור בשני דגמים, חלק מהגליונות, כמו שאר עיתוני המחתרות לא היו אלא כרוזים תעמולתיים תכליתיים וממוקדים בהסברה והנעה לפעולה. חלק אחר של הגליונות החזיקו מספר עמודים וכללו דברי ספרות, הגות ושירה מאת יוצרים כישראל אלדד, נתן ילין-מור, יונתן רטוש, עמנואל כץ, פנחס גינוסר ומרדכי שלו, שחיבר את "טור מול טור", טור מחורז שהיווה תגובה ומשקל-נגד ל"טור השביעי" של נתן אלתרמן שהתפרסם בדבר. את קריקטורות המעש צייר קָרִיאֵל גַרדוֹש (דוש). בשל אפיו המחתרתי של השבועון, רוב התכנים לא היו חתומים ואלו שנחתמו הופיעו תחת שמות עט.
הגיליונות נחתמו במשפט: "הוצאת לוחמי חירות ישראל - במחתרת בציון".
בין המדביקים המפורסמים של הגיליונות, פעולה שהייתה שווה בחומרתה בעיני הבריטים כפעולת טרור, נמנים: עזרא יכין - "אלנקם", ציון כהן - "ישראל", ואלכסנדר רובוביץ' - "חיים" (האחרון נתפס בשעה שהעביר כרוזים להדבקה ונרצח באכזריות ובחשאיות ללא משפט).