google/wiki40b huggingface dataset:
מעבר מנקמן

גאוגרפיה

המעבר ממוקם ברכסי הארט, דרומית מערבית לעיירה טאמבלר רידג'. ונחשב לגבול הדרומי של הרי הרוקי הצפוניים. 
מעבר מנקמן ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, והוא נמוך בגובהו ממעבר ילוהד וממעבר פיין. 
מעבר מנקמן הוא מוצאו של נהר מריי (Murray River).
מעבר מנקמן, כמו גם מפלי מנקמן מצויים בשטח הפארק הפרובינציאלי מנקמן.

היסטוריה

בעקבות הצעה לבנות כביש מהיר שיעבור דרך מעבר מנקמן, נערך בין השנים 1937 - 1939 סקר באזור. התוכנית לא הושלמה ולבסוף הכביש (הכביש המהיר ג'ון הארט) עובר דרך מעבר פיין.
כיום עובר דרך מעבר מנקמן "השביל ההיסטורי מעבר מנקמן" שנבנה בין השנים 2006 - 2007, ונפתח לציבור בשנת 2008.

גילוי ומקור השם

המעבר התגלה על ידי אלכסנדר מנקמן (על שמו קרוי המעבר), סוחר פרוות שחצה אותו בשנת 1922. שמו של המעבר ניתן לו רשמית ב-6 באוקטובר 1925.
כלכלת המשפחה

היסטוריה

אף על פי שאדם סמית ראה במשפחה כיחידה כלכלית בסיסית, הנושא של כלכלת המשפחה לא טופל בהיבט המחקרי שלו באופן שיטתי עד שנת ה 50 של המאה העשרים.
חריג לכלל זה היה תומאס מלתוס, שפרסם בשנת 1798 מאמר בשם: "על עקרון האוכלוסייה". הטענה המרכזית במאמר היא, שהתוצאה הבלתי נמנעת של גידול בשיעור האוכלוסייה, היא הגדלת ההיצע של כוח העבודה וכתוצאה מכך הקטנת גובה השכר.
המחקרים המודרניים הראשונים בתחום זה המהווים בסיס למחקר העכשווי, היו של גארי בקר, של יעקב מינצר ושל סטודנטים שלהם. מחקרים אלה מבוססים על תאוריות של מיקרו-כלכלה ועל שיטות אמפיריות. תרומה חשובה מאוחרת יותר למחקר בתחום זה הייתה של תיאודור ברגסטרום.
הכלכלן סטיבן מילר חישב נוסחה כלכלית (המבוססת, בין היתר, על חישובי עלות אלטרנטיבית ותשואה שולית פוחתת) להערכת עלות השקעה בסוגי העשרה שונים לילדים (בהם בחירת סוג המוסד האקדמי) לעומת התועלת שהילד יפיק.
לימפוציט

מערכת החיסון המולדת והנלמדת

רוב הלימפוציטים - תאי B ותאי T - מהווים את מערכת החיסון הנרכשת או הלומדת; הם בעלי יכולת זיהוי ספציפי של זיהומים, זאת באמצעות האנטיגנים שהמזיקים נושאים על עצמם. תאי B נלחמים בזיהום באמצעות שחרור נוגדנים ואילו תאי T משחררים, בבואם במגע עם תא מותמר, פרפורינים (מולקולות אשר הורסות את שכבת הליפידים הכפולה של תא המטרה).
ניתן למנות 4 סוגים של תאי T:
הורג (CD8), מדכא (CD25), עוזר (CD4) וזיכרון (NKD) אשר שומר את הזיכרון החיסוני לפעמים הבאות שהאנטיגן יתקוף.
ניתן למנות 2 סוגים של תאי B:
תא פלסמה אשר מייצר נוגדנים הנקשרים לאנטיגן, ותא זיכרון אשר בפעם הבאה שהאנטיגן יתקוף כבר יוכל לייצר את הנוגדן המסוים בצורה מהירה.
בסוף שנות ה-50 גילו ג'רלד אדלמן ורודני פורטר כי הנוגדנים אשר תאי הB- מפרישים מורכבים משרשרת ארוכה (heavy chain) ושרשרת קצרה (light chain) וגילו את תהליך התמיינותם של תאי הB עד להבשלתם.
תאי NK, אף הם לימפוציטים, משתייכים למערכת החיסון המולדת. מערכת זו אינה ספציפית, והיא תוקפת כל גוף זר ללא הבחנה. המשותף לתאי NK ולשאר הלימפוציטים הוא מוצאם: שלושת סוגי הלימפוציטים מיוצרים מאותו תא-הורה במח העצם, למעט תת-אוכלוסייה בקרב תאי B (תאי B-1) אשר מקורה בכבד העוברי ולאחר מכן נודדת לחלל הבטן (הפריטונאום) שם הם מתחלקים עצמאית.

שחרור לימפוציטים

חשיפה לבעל חיים ידידותי מעודדת את השחרור של לימפוציטים המתגברים את המערכת החיסונית.
קימריק

הקימריק (באנגלית: Cymric) הוא גזע של חתול הבית.

היסטוריה של הגזע

הקימריק הוא הגרסה ארוכת השיער של המנקס - גזע טבעי שהתפתח באי מאן. מוטציה גנטית טבעית גרמה לחתולים במאן לאבד את זנבם, ובגלל בידודו הגאוגרפי של האי, הונצח חוסר הזנב בדורות הבאים. הסבר אפשרי להופעת החתולים ארוכי השיער בין חתולי המנקס קצרי השיער הוא זיווג של חתולי המנקס עם חתול יערות נורווגי שהובא לאי על ידי המלך הנורווגי מגנוס. למרות שחתולי מנקס ארוכי שיער הופיעו מאז ומעולם בשגרים של מנקס קצר שיער, רק בשנות השישים נקבע שהמנקס ארוך השיער הוא גזע נפרד. משמעות השם קימריק זה "וולשי", והוא ניתן לחתול בגלל הכמות הרבה של חתולי מנקס ארוכי שער שחיו בזמנו בווילס. בהתחלה השתמשו כל האגודות בשם זה, אך כיום חלק פשוט מכנים אותו מנקס ארוך שיער.

מבנה כללי

משקלו נע בין 4 - 5.5 ק"ג.
הפרווה צפופה ועבה, ועשויה להיות בצבעים ובתבניות רבות, למעט שוקולד, לבנדר, וחודים כהים.
גורי הקימריק דומים לאלו של המנקס, אך כעבור מספר שבועות ניתן להבחין בפרווה הצפופה והמפוארת שהם מפתחים.

אופי

הקימריק הוא חתול שופע חיבה, אנרגטי, וחברותי. חתולים שחיים גם מחוץ לבית הם ציידים טובים. רבים מכנים את הקימריק כ"חתול כלב" בגלל תשוקתו העזה להיות עם בעליו, ולעקוב אחריו מחדר לחדר. קולו של הקימריק בדרך כלל שקט מאוד ביחס לממדי גופו (בפרט נקבות בתקופת הייחום). הקימריק משמיע סלסול קול ייחודי (בעיקר נקבות ה"מדברות" עם הגורים), אבל גם כתגובה לדיבור של בעליהם. חתולי קימריק רבים יגוננו על בתיהם במיוחד מפני כלבים זרים. מסתדרים טוב עם ילדים אם הם גדלו איתם ביחד. לקימריק בוגר יהיו קשיים להסתגל לבית רועש על ילדים, אם לא היה מורגל לכך, ויעדיף סביבה שקטה.
ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג

ביוגרפיה

ז'אן נולד ב-5 בינואר 1921, לפליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה ושארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, ואחד מהסנדקים שלו הוא האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר. בצעירותו למד ז'אן בבית ספר יסודי בלוקסמבורג, ומשם המשיך לחינוך התיכוני. הוא השלים את לימודי התיכון בקולג' אמפלפורת', שהוא בית ספר פנימייתי רומי-קתולי הנמצא בממלכה המאוחדת. כאשר הגיע לגיל הבגרות, ב-5 בינואר 1939, הוא הפך ליורש המוחלט של אימו הדוכסית.
לקראת הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג ב-10 במאי 1940, נמלט ז'אן עם משפחתו מלוקסמבורג לילה אחד לפני פלישה הוורמאכט, לאחר שקיבלו התראה מוקדמת. בתחילת מסע ההימלטות הם מצאו מקלט בפריז, אך ברחו מצרפת כמה שבועות לאחר מכן. ז'אן נסע לקנדה, בה למד משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת לאוול שבקוויבק סיטי העתיקה.
ז'אן הצטרף ב-1942 למשמר האירי של הצבא הבריטי. לאחר שעבר קורס קצינים באלדרשוט, הוא מונה ללוטננט במרץ 1943, וב-1944 קודם לדרגת קפטן. ז'אן נחת בנורמנדי ב-11 ביוני 1944, והשתתף בקרב על קן ובשחרורה של בריסל. ז'אן השתתף בשחרורה של לוקסמבורג מהכיבוש הנאצי ב-10 בספטמבר 1944, ולאחר מכן עבר עם יחידתו לאזור ארנהיים והשתתף בפלישה לגרמניה. החל מ-1984 ועד להתפטרותו הוא כיהן בתפקיד הקולונל של רגימנט המשמר האירי, ולעיתים קרובות רכב במדי צבא מאחורי המלכה אליזבת השנייה במהלך מצעד יום ההולדת שלה.
ז'אן התחתן עם הנסיכה הבלגית ז'וזפין שארלוט ב-9 באפריל 1953. לזוג נולדו חמישה ילדים, כולל הדוכס הגדול אנרי שהוא השליט הנוכחי של לוקסמבורג. הילדים הנוספים הם מארי אסטריד (נולדה ב-1954) שלה נולדו חמישה ילדים, התאומים מרגריט (נולדה ב-1957) שלה נולדו ארבעה ילדים וז'אן (נולד ב-1957) שלו נולדו ארבעה ילדים גם כן, וגיום (נולד ב-1963) שגם לו נולדו ארבעה ילדים.
ז'אן מונה על ידי אימו הדוכסית הגדולה לתפקיד מושל המדינה ב-28 באפריל 1961, ובהדרגה החל למלא את מקומה בתפקיד ראש המדינה. לאחר שאימו התפטרה מתפקידה ב-12 בנובמבר 1964, הוא ירש את הכתר באותו היום לפי תנאי החוקה, ונשבע אמונים בפני מועצת הסגנים.
ז'אן ויתר על התארים של בית בורבון-פארמה עבור עצמו ועבור משפחתו ב-1986, לאחר שבנו הבכור אנרי, היורש המוחלט, התחתן עם מריה-תרז מסטרה. הסיבה לכך הייתה שדוכס פארמה, קרלוס הוגו, התנגד לנישואין עוד ב-1981.
בתקופת כהונתו של ז'אן התפתחו תחומי התעשייה והחקלאות, ולוקסמבורג הפכה למרכז תרבותי ומסחרי מודרני. בעיר לוקסמבורג נפתחו מספר סניפי בנקים, והוקמו בה כמה מהמוסדות של האיחוד האירופי. ב-1985 חנך את אנדרטת הזיכרון "גברת הזהב" המשוקמת בלוקסמבורג. בשנת 1989 חגגה לוקסמבורג 150 שנה לעצמאותה, ובמרץ 1998 נחגג יובל המאה לעלייתו לשלטון של בית נסאו-ויילבורג.
ז'אן התפטר מתפקידו ב-7 באוקטובר 2000, והוחלף על ידי בנו אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג. הוא מת ב-23 באפריל 2019.
אוריביאדס

אֶוּרִיבִּיאָדֵס בן אֶוּרִיקְלֶיידֵס מספרטה (ביוונית: Ευρυβιάδης) היה המפקד הראשי של צי הברית ההלנית במערכה שניהלו היוונים ב-480-479 לפנה"ס נגד קסרקסס מלך פרס שפלש לארצם. הוא עמד בראש הצי המלחמתי המשותף ליוונים בהתנגשות במימי ארטמיסיון ובקרב סלמיס, הקרב הימי שהכריע את גורל הפלישה כולה לטובתם. למרות שאתונה העמידה את המספר הרב ביותר של אוניות לצי המשותף, נמסר הפיקוד העליון על הצי לידי ספרטה. תמיסטוקלס, שעמד בראש השייטת האתונאית, שהייתה הגדולה ביותר בצי הברית, היה מטבע הדברים בעל השפעה רבה לא רק על ניהול הלחימה בים, אלא על ניהול המערכה כולה.
עמנואל זרביב

ביוגרפיה

נולד וגדל באלג'יריה. אביו היה הרב של קונסטנטין. לאחר הבר מצווה נסע לצרפת ושם למד שנתיים בישיבה. לאחר מכן חזר לאלג'יריה ומאוחר יותר עלה עם משפחתו ארצה. למד בישיבת כפר הרא"ה אצל הרב משה צבי נריה ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה קוק, הרב יעקב כלאב והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא במשך שנים רבות. שם גם למד חברותא עם הרב יעקב אריאל, הרב זלמן מלמד והרב חיים שטיינר. בשנת תשל"ד נשלח בברכתו של הרצי"ה קוק לשמש כראש כולל 'צרור המור' בחיפה. לאחר מכן עמד בראש כולל האידרא במשך כשבע שנים. הרב אברהם שפירא הסמיך אותו לדיינות ובתקופת כהונתו כרב ראשי מינה אותו לאב בית דין.
בשנת תשמ"ח התמנה לדיין בבית הדין הרבני בתל אביב, ובשנת תשנ"ג התמנה לאב"ד. בשנת תשס"ה שימש במקביל גם דיין באופן זמני בבית הדין הרבני הגדול בירושלים. בשנת תשס"ו, בהגיעו לגיל 70, סיים את תפקידו כדיין כמקובל בחוק.
היה נשוי לאחותו של הרב בן ציון אבא שאול והתגורר בירושלים בשכונת קריית משה. בנו הוא הרב אברהם זרביב ששימש כראש המכינה הקדם צבאית בבית אל ולאחר מכן מונה לדיין בבית הדין הרבני. בן נוסף הרב שמואל זרביב משמש כראש כולל בירושלים. חתנו הרב יגאל יהב משמש כרב היישוב שני ליבנה בדרום הר חברון ור"מ בישיבת ההסדר במעלה אפרים.
נפטר בכ"ג באב תשע"ז לאחר שנים ארוכות בהן היה חולה.
אילף ופטרוב

אילְף ופֶּטרוֹב (ברוסית: Ильф и Петров) היו שני סופרים סובייטים: איליה אִילְף (ברוסית: Илья Ильф;‏ 1897–1937, במקור: איליה (יחיאל לייב) ארנולדוביץ' פַיינְזילברג, Илья Арнольдович Файнзильберг – יהודי, אשר שם העט שלו "אילף" הוא ראשי התיבות של שמו איליה פיינזילברג, ויבגני פֶּטְרוֹב (ברוסית: Евгений Петров;‏ 1903–1942, במקור: יבגני פטרוביץ' קָטָאיֶיב, Евгений Петрович Катаев). הם פעלו בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים. את רוב עבודתם הספרותית עשו השניים יחדיו, וכמעט תמיד מתייחסים אליהם כ"אילף ופטרוב".
השניים גדלו באודסה של תחילת המאה ה-20. הם היו שייכים לקבוצת סופרים צעירים שפעלה בעיר וכללה בנוסף להם גם את ולנטין קטייב, יורי אולשה, אדוארד בגריצקי וורה אינבר. כולם התפרסמו לאחר העברתם למוסקבה.

פרסום

אילף ופטרוב קנו את עיקר פרסומם בעקבות שני הספרים הפופולריים שלהם, "שנים עשר כיסאות" וספר ההמשך שלו, "עגל הזהב". שני הספרים עוסקים בגיבור הראשי שלהם, הנוכל אוסטפ בנדר, אשר עסוק במרדף אחר העושר. שני הספרים מתארים את מעלליו של בנדר וחבריו המחפשים אחר קיומו של העושר במציאות הסובייטת דאז. הספרים נכתבו בתקופה ליברלית יחסית בהיסטוריה הסובייטית, בזמן הנא"פ. הדמויות הראשיות נמנעות, בדרך כלל, ממגע עם מערכת החוק.
על כתיבתם המשותפת כתב איליה, "איך אנחנו כותבים ביחד? הנה איך אנחנו כותבים ביחד: 'היה יום (ערב) קיצי (חורפי), כאשר איש (אישה) צעיר (לא כל כך צעירה) במגבעת (בכובע) בהירה (כהה) עשויה (עשוי) לבד דק, עבר (נסעה)'...
שני הסופרים טיילו יחד בתקופת השפל הגדול בארצות הברית. אילף צילם תמונות רבות במהלך המסע, והמחברים הפיקו יחד כתבה מצולמת תחת הכותרת, "הצילום האמריקאי" שפורסם במגזין "אוֹגוֹנְיוֹק". זמן קצר לאחר מכן הם פירסמו את הספר Одноэтажная Америка ("אמריקה החד־קומתית"), שתורגם לאנגלית בשם "אמריקה הזהובה והקטנה", כרמז לספר "עגל הזהב", שבאנגלית נקרא The Little Golden Calf. המהדורה הראשונה של הספר לא כוללת את תצלומיו של אילף. הספר מתאר בהומור האופייני את הרפתקאותיהם. אילף ופטרוב לא חששו להפריז בשבחים על אורח החיים האמריקני.
הסופרים שיתפו פעולה ופרסמו יצירות קצרות בכתב עת סאטירי סובייטי קרוקודיל.
במהלך נסיעתם של הסופרים בארצות הברית לאיליה אילף התחדשה השחפת והוא נפטר ב-12 באפריל 1937 במוסקבה. יבגני פטרוב היה כתב צבאי במהלך מלחמת העולם השנייה ונהרג בשנת 1942 כשמטוס בו חזר מאזור החזית הופל.
בשנת 1949 במהלך המאבק נגד קוסמופוליטיות יצירות של אילף ופטרוב נאסרו להפצה.

הנצחה

כוכב הלכת המינורי אילף-פטרוב 3668 נתגלה על ידי אסטרונום סובייטי ב-1982 שקרא אותו על שמם.
צבים ביצתיים

מאפיינים

הצבים הביצתיים הם בעלי שריון קטן ומקושט יותר מקרוביהם היבשתיים והם נוטים לבלות את רוב זמנם במים או בגדות נהרות.
בניגוד לקרוביהם היבשתיים, צבי הביצות הם טורפים שיאכלו יצורי נהרות קטנים מהם כמו חרקים, סרטנים וראשנים וגם אוכלים צמחי מים. הם עולים להתחמם בשמש וניתן לראות אותם מתחממים בקבוצות גדולות על סלעים ליד המים.
הצבים מקננים על היבשה, בין צמחים שונים מהם הם בונים קן. הצעירים הבוקעים ממהרים למים בטרם יתפסו אותם טורפים כמו שחפים, עיטים, סמורים ונחשים. הם גדלים במהירות וכשאר הצבים מגיעים לאריכות ימים.
בין צבי הביצות נמצא בישראל צבגון אדום-אוזן (שמוצאו באמריקה הצפונית והוא מין פולש מזיק בארץ) ובעבר חי בה גם צב ביצות אירופי.
דם חימוד

בהלכה, דם חימוד הוא מושג תלמודי לדימום מהרחם הנובע מחמת התגברות התשוקה המינית, לפי חז"ל דימום זה מופיע גם בעת הודעת הבעל לאישה על זמן הנישואין.
ייתכן ומדובר על דמם שבירה תופעה הנגרמת כתוצאה משינוי מצבי רוח .

ההלכה

בתלמוד קבע רבא כי "תבעוה לינשא ונתפייסה צריכה לישב שבעה נקיים", כלומר אשה שקבעו לה את זמן החתונה והסכימה לכך, אסור לה להנשא במשך שבעת הימים הבאים, כי יש חשש שמא היה דימום מהרחם (דם חימוד), לפי רוב הראשונים מדובר אפילו אם בדקה מיד ולא מצאה דם, עדיין יש לחשוש שמא הדימום היה בגודל זעיר כך שאי אפשר לאתר אותו אותו בבדיקה, ולכן עליה להמתין שבעה ימים עד זמן הנישואין. 
נחלקו הראשונים בגדר האיסור. לפי דעת הרמב"ן עליה לספור שבעה נקיים - שבעה ימים שבהם בודקת את עצמה כל יום ורואה שהיא טהורה ודם החימוד או שותת, ככל אישה נידה, אבל אינה צריכה לעשות הפסק טהרה, ולפי הרשב"א אינה צריכה לספור שבעה נקיים, מכיוון שכל דם החימוד אינו אלא ספק שמא ראתה ולא וודאי אין צורך להחמיר בו.
ישנם אופנים נוספים בהם קיים אפשרות ליציאת דם חימוד. בתלמוד מובא כי אשה הביאה דם לפני רבי אלעזר והוא קבע שמדובר בדם חימוד. רבי אמי התלווה לאשה ביציאתה וחקר אותה לפשר קורות ימיה האחרונים עד שסיפרה לו שבעלה היה בדרך והתעוררו בלבה תשוקה לבעלה ואז יצא דם החימוד מגופה.

גדר האיסור

נחלקו הראשונים בגדר איסור דם חימוד. הר"ן קובע שדם חימוד טהור אלא שחוששים שמא התעורר גם דם הנידה לצאת עמו יחד, ולפי הרשב"א דם חימוד טמא מהתורה, האור זרוע קובע שדם חימוד טמא מדרבנן.

דם חימוד לביאה או לנישואין

נחלקו פוסקי ההלכה בהסבר דם החימוד. יש המסבירים שדם החימוד מתעורר בעקבות תשוקה מינית, המתעוררת בעקבות קביעת זמן לקיום יחסי אישות מסביר בכך את דברי הגמרא "יחודי הוו מייחדי להו", שלכן לא התעורר דם החימוד, המרדכי שבועות תש"מ, חתם סופר, ויש שחולקים וסוברים שהחימוד הוא לנישואין, ולא לביאה עצמה.
בין שתי הדעות קיימות חילוקים רבים להלכה, הקשורים למשל באיש ואישה שקיימו יחסים גם לפני החתונה, שאז לא ייתכן שדם החימוד יתעורר בעקבות חימוד לביאה, אך קיים חשש שהוא יתעורר בעקבות חימוד לנישואין עצמם. הלכה נוספת התלויה בשאלה זו היא באישה שלא ידעה מהות החתונה, והסבירו לה את עניין תשמיש המיטה רק בסמיכות לזמן החתונה, שלפי הטעם הקשור בביאה עצמה עליה להמתין עוד שבעה נקיים אף על פי שכבר התכוננה לנישואין. שאלה זו גם מתעוררת כאשר האישה נישאה לאיש זקן שידוע שאינו יכול לקיים יחסי אישות, וממילא אין כלל דם חימוד לביאה, אלא רק אם היא מתעוררת בעקבות הנישואין.
בספרי השו"ת הובאה שאלה שהובאה בכלה שבאה לחופה וחתנה סירב לגשת לחופה מכיוון שלא השלימו את דמי הנדוניה. מכיוון שכך, אמר אחד מהמשתתפים שהוא מוכן לקדש את האישה גם ללא התחייבות האב לשלם את דמי הנדוניה, והכלה הסכימה. פוסקי ההלכה ששאלה זו באה לפניהם פסקו שעל הכלה להמתין עוד שבעה נקיים, מכיוון שקיים חשש שדם החימוד יתעורר לחתן השני, ולא די בכך שהמתינה שבעה ימים לחתן שלא נשאה לבסוף.
דל פסקטורה

דל פסקטורה (באיטלקית: Dal Pescatore - "מהדייג" או "אצל הדייג") היא מסעדה בקנטו סול'אוליו (Canneto sull'Oglio), צפונית לפארמה באיטליה. השפים הם נאדיה סנטיני, ג'ובאני סנטיני וברונה סנטיני.

פעילות

דל פסקטורה נוסדה ב-1926 כשסבה של הבעלים הנוכחיים, נאדיה סנטיני, רכש בקתת דייג לגדות האגם ופתח בה אוסטריה (osteria - מסעדה איטלקית המשרתת קהל לקוחות קבוע) קטנה ביחד עם אשתו. בתחילה המסעדה הגישה מטבח מנטובני פשוט ומסורתי, אך כיום היא מגישה מטבח איטלקי חדש. מרתף היין שלה נחשב לאחד הטובים באיטליה.
נדיה סנטיני נולדה ב-19 ביולי 1954, למדה כימיה של מזונות ואחרי-כן למדה במכון למדעי המדינה במילאנו, שם פגשה את בעלה אנטוניו. הם יצאו למסע לימוד בטובות במסעדות צרפת, בתחילת דרכה בישלה מטבח לומבארדי קלאסי ואחר-כך מטבח חדשני יותר. 
דל פסקטורה נבחרה במקום ה-38 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם שערך המגזין רסטורנט בשנת 2011, נבחרה במקום ה-36 במשאל בשנת 2010, ובמקומות ה-23 עד ה-48 בין השנים 2009-2002. 
היא גם מחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום  וכלולה במדריך השולחנות הגדולים בעולם. 
בין המנות הידועות שהיא מגישה ניתן למצוא את הטורטלי הממולא בדלעת, אמרטו, פרמזן ומוסטארדה (Mostarda - מעדן פרות ברוטב חרדל); פרוסת טרין עגבניות עטופה בפרוסות חצילים ומתובלת בפרחי בזיליקום ושמן זית; פילה סוס ברוטב עשיר, מיאליאנו (חזיר בר איטלקי) אפוי בשלמותו בתנור עם עשבי תיבול; בשר עגל בתנור שנצלה שעות ארוכות עם רוזמרין בר; מנות דגים ופירות ים, קינוחים שהם בדרך כלל על בסיס פירות ועוד.
ג'ינג'י (סדרת ספרים)

"ג'ינג'י" הוא שמה של סדרת ספרים שנכתבה על ידי גלילה רון פדר עמית. הספר הראשון בסדרה יצא לאור בשנת 1980. הסדרה עובדה לסדרת טלוויזיה בעלת שם זהה ב-1996 ולסדרה נוספת בעלת אותו השם ב-2015.

עלילה

הסדרה עוסקת בילד ישראלי בן 8 בשם אודי שחר, המכונה "ג'ינג'י" על ידי חבריו, בשל צבע שערו ונמשיו. ג'ינג'י גר בשכונת תלפיות שבירושלים ויש לו שני אחים - יורם (אחיו הגדול) וגילי (אחיו הקטן). הוא מפקד על חבורה ילדים הכוללת את טל, דן, מושיק, שגית ויפעת, שכולם גרים באותו רחוב. חברו הטוב ביותר הוא מושיק גורביץ', המשמש כסגן-מפקד החבורה, ילד שעלה מרוסיה עם משפחתו וגר איתו באותו בניין.
מי שמתוארת כאויבת המושבעת של חבורתו של אודי היא שכנתו לבניין, דנה פישמן. דנה אוהבת להציק לילדי החבורה בכל הזדמנות, ומתנכלת אף לאודי עצמו, אותו היא מאשימה בכל מיני תעלולים, עליהם הוא סופג עונשים על לא עוול בכפו. ג'ינג'י לא מסתדר גם עם יורם, איתו הוא מנהל לעיתים קרובות "מלחמה", ורב לעיתים קרובות עם גילי. אך גם גילי משתתף בחלק מהתעלומות כמו "אקדח אמיתי בערמת גרוטאות" ועוד
הסדרה עוסקת בנושאים רבים וחינוכיים מעולמם של ילדים: חברות, יחסים בין אחים, יחסים בין הורים, אהבה, קנאה, זהירות בדרכים, קליטת עלייה, איכות הסביבה ועוד.
פיסול בקרח

פיסול בקרח הוא צורה של פיסול העושה שימוש בקרח כחומר הגלם.
פסלים העשויים מקרח יכולים להיות ריאליסטיים או מופשטים. כמו כן הם יכולים להיות פרטי נוי בלבד או לשמש לצורך מעשי כלשהו.

אורך החיים של פסלי קרח

לפסלי הקרח יש אורך חיים מוגבל, שכן בלחץ של אטמוספירה אחת, המעבר בין קרח לבין המצב הנוזלי של מים מתרחש בטמפרטורה של 0 מעלות צלזיוס. 
כתוצאה מכך פסל הקרח ישמור על שלמותו רק בסביבה שבה הטמפרטורה קרה מ-0 מעלות. 
דרך אחת לשמר פסלי קרח היא ניצול של תנאי מזג אוויר קרים במיוחד. במקומות בהן שוררת טמפרטורה נמוכה ניתן לשמר פסלי קרח בחוץ, במיוחד בעונת החורף. במידה והפסל מוצג בתוך בניין יש לקרר את החדר לטמפרטורה המתאימה באמצעות מיזוג אוויר או אמצעים אחרים.
אורך החיים הקצר של פסלי הקרח מקשר אותם לאירועים מיוחדים ויוצאי דופן.

היבטים תרבותיים

ברחבי העולם ישנם פסטיבלים המוקדשים לפיסול בקרח, כמו למשל פסטיבל חרבין הבינלאומי לפיסול בקרח ושלג הנערך בעיר חרבין שבסין.
לפסלי הקרח יש ביטוי קולנועי, כגון בסרט המספריים של אדוארד: לקראת חג המולד מפסל אדוארד, גיבור הסרט, של מלאך בקרח וקים נדהמת מהיופי ורוקדת אל תוך רסיסי הקרח הנופלים.
מיה תעשיות מזון

היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1982 בשם מיה תבליני החיים ירושלים על ידי שלושה שותפים: מויש, ישראל והודי, חברי-ילדות שגם שירתו יחד בנח"ל בגרעין "ישורון לעלומים", שהחליטו להקים מפעל קטן בגבעת שאול שבירושלים, כשברשותם מכונה אחת למילוי אבקות. הם החליטו לקרוא לחברה בשמה 'מיה' - ראשי תיבות של שמותיהם.
בשנת 1998 עברה החברה לאזור התעשייה במישור אדומים, שם שוכנים מפעלי היצור, מחסני ההפצה והנהלת החברה. בשנת 2010 שינתה החברה את שמה הרשמי ל 'מיה תעשיות מזון בע"מ'.
המפעל גדל עם השנים וכיום יש בו עשרות קווי ייצור ואריזה ועשרות עובדים. החברה משווקת למעלה מ-300 מוצרי מזון במגוון תחומים. מוצריה משווקים בישראל ומיוצאים לקהילות היהודיות ברחבי העולם.
בתהליכי הייצור עושה החברה שימוש בחומרים טבעיים בלבד ובכלל זה צבעי מאכל טבעיים (המופקים מצמחי מאכל). כמו כן, החברה הכשירה בשיתוף עם "עמותת צליאק בישראל" קווים בהם מיוצרים ונארזים מוצרי מזון ללא חשש לגלוטן, ובטוחים לצריכה על ידי חולי צליאק. כל מוצרי מיה מיוצרים תחת פיקוח הבד"ץ של העדה החרדית במהלך ימות השנה. עשרות מוצרים מיוצרים בכשרות לפסח עם הכשר הבד"ץ.
חברת "מיה" מייצרת מוצרים גם עבור מותגים פרטיים של חברות שונות.
רבגפיים

סיסטמטיקה

Daday‏(1889) הציע את השם Paradoxosomatidae למשפחה תחת הסדרה Polydesmida.‏
Attems‏ (1914) הקים את המשפחה Strongylosomidae ומאוחר יותר (1936) צירף לתוכה סוגים ומינים רבים עם מפתח זיהוי מקיף. Jeekel‏ (1968) לאחר מחקר מעמיק קבע שהמשפחות Strongylosomidae ו-Strongylosomatidae הן שמות נרדפים לאותה משפחה, הוא אפיין מחדש את המאפיינים הטקסונומים של המשפחה ופרסם מאפייני זיהוי לכל רמות הטקסונומיות.
בית דראס

היסטוריה

על פי ממצאים ארכאולוגיים היישוב היה קיים בתקופה הצלבנית לכל המאוחר וכלל מצודה צלבנית בגבעת הכפר. בתקופת הסולטנות הממלוכית עמד הכפר בדרך הדואר בין קהיר לדמשק והוקם בו חאן. ב-1596 מנו תושבי הכפר, שהפכו לנתיני האימפריה העות'מאנית, 319 נפשות. הכפריים גידלו באותה תקופה שעורה, חיטה, עזים, כוורות וכרמים.
סקר ארץ-ישראל המערבית מסוף המאה ה-19 מתאר את הכפר כמוקף מטעי זיתים, ומתאר גם בריכה בצפון הכפר. רן אהרונסון מתאר בספרו "Rothschild and early Jewish colonization in Palestine" כי תושבי באר טוביה נאלצו בתחילת ההיסטוריה של היישוב (בסוף המאה ה-19) לרכוש מים מאנשי בית דראס.
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה נכבש הכפר על ידי דיוויזיית אנזא"ק ב-9 בנובמבר 1917 במסגרת מרדף פלשת.
במאורעות תרפ"ט, ב-25 באוגוסט 1929, השתתפו ערביי בית דראס וכפרים ערביים נוספים בהתקפה על באר טוביה בו נחרבה ונשרפה המושבה ושניים מתושביה נהרגו.
בשנת 1945 היו בכפר 2,750 תושבים, והיו בו שני בתי מסגדים ובית ספר. בשנת 1948 היו בכפר 3,190 תושבים.] 
ב- 20 באפריל 1948 במהלך מלחמת העצמאות, תקפו מאות מערביי בית דראס בפיקודו של אל אפריקי את קיבוץ ניצנים. לאחר מכן התרחשו במקום הקרבות על בית דראס - שלושה אירועי קרב בין יחידות של חטיבת גבעתי לכוחות בלתי סדירים מתושבי הכפר וכוחות מצריים וסודנים, בהם נהרגו כ-20 מתושבי הכפר ו-20 אנשי גבעתי. הכפר נכבש במסגרת מבצע ברק. במקום בו שכן הכפר הוקמו המושבים גבעתי, אמונים ובית עזרא.

המנחת הבריטי

בתחילת מלחמת העולם השנייה הקימו הבריטים מזרחית ליישוב מנחת של חיל האוויר המלכותי, שנקרא RAF Beit Daras.
במנחת הבריטי, לאחר שניטש, נחת החלק הראשון במשלוח הנשק שהגיע לישראל מצ'כוסלובקיה במסגרת "מבצע חסידה". 
שרידי המנחת עדיין נמצאים באזור שבין גבעתי ובאר טוביה (מפה ותצלום אוויר באתר "גוגל מפות").
ברני דו פלסיס

ברני דו פלסיס (באנגלית: Barny Du Plessis) הוא מפתח גוף בריטי, מר יוניברס לשנת 2014.
דו פלסיס החל לעסוק בפיתוח גוף בגיל 18. בשנת 1997, בגיל 23, הפך למפתח גוף מקצועני. לאורך הקריירה שלו השתתף בכמעט 60 תחרויות לפיתוח גוף וזכה בתארים רבים בתחרויות לאומיות ובינלאומיות.
הוא נולד כצמחוני, אולם בגיל 18, כשהחל לעסוק בפיתוח גוף, החל לצרוך בשר משום שהוא סבר שהוא חייב לאכול בשר על מנת לקבל מספיק חלבון. בשנת 2014, אימץ אורח חיים טבעוני בעיקר מטעמים מוסריים. בשנת 2016, השתתף בפרסומת של PETA לקידום טבעונות. בשנת 2017, החל לעסוק באמנות קעקועים טבעונית (קעקועים שנעשים בעזרת דיו שאינו מכיל חומרים מן החי ושאינם מנוסים על עורות של חזירים). 
בשנת 2014, השתתף בסרט שומרי הגלקסיה, ובשנת 2015, השתתף בסרט הדוקומנטרי Vegan. 
מתגורר עם אשתו (מפתחת גוף טבעונית, ומרת בריטניה לשנת 2010) ג'וסי דו פלסיס (Josie Du Plessis) בנוריץ', אנגליה.
אברהם שלו

ביוגרפיה

שלו נולד בירושלים בשנת 1930 בשכונת מחנה יהודה, מצאצאיו של יואל משה סלומון. הוא התחנך חינוך חרדי בישיבת "עץ חיים" בין השנים 1936–1942. אחר כך למד בבה"ס תלמוד תורה "דורש ציון" ובהמשך למד לימודי הוראה בסמינר מזרחי בירושלים. כשפרצה מלחמת השחרור הצטרף לארגון ההגנה ולחם במסגרתו. בין השנים 1950–1953 עבד כפקיד בסוכנות היהודית בירושלים. בהמשך (בין השנים 1954-1957) עבד כמורה בכפר הנוער בן שמן שם לימד תנ"ך, ספרות, אנגלית וערבית ובהמשך לימד בתיכון הכפר הירוק בנווה אילן. בשנת 1961 הצטרף לשירות הסרטים הישראלי שם עבד כ-11 שנה ושימש כסגן מנהל. במסגרת עבודתו בשירות הסרטים הישראלי הפיק למעלה מ-20 סרטי תעודה ותשדרי שירות. בשנת 1970, יצא לדרכו העצמאית בחברת "רחלות" ושם המשיך להפיק וליצור סרטי תעודה עבור הטלוויזיה הישראלית ורשות השידור. ב-1991 חזר גם ללמד קולנוע בכפר הנוער בן שמן כ-7 שנים. הוא נפטר בתל השומר בתאריך ב-7 בפברואר 2018 מסיבוך של דלקת ריאות.

סרטי תעודה

בין יצירותיו הבולטות:
• תנועת השומר, 1979 (סרט דוקומנטרי עבור שירות הסרטים הישראלי במשרד ראש הממשלה)
• ששת הימים, 1970 (מפיק בפועל, סרט תעודה, 90 דק, עבור הטלוויזיה הכללית)
• צבי בן יוסף, 1980 (סרט תעודה 60 דק', שודר הטלוזיה הכללית מועמד לפרס כינור דוד)
• יהודה שרת- מלחין וקומפוזיטור, 1982 (סרט תעודה 60 דק' עבור רשות השידור)
• מרדכי זעירא – משורר, 1984 ( סרט תעודה, 60 דק', עבור רשות השידור)
נג'יה בן מברוק

ביוגרפיה

בן מברוק נולדה באל עודיאן, תוניסיה, בשנת 1949, היא למדה בפנימייה ב ספקס. בגיל צעיר, היא למדה להכיר את הקולנוע האירופאי והצטרפה למועדון הקולנוע המקומי. בהתחלה, לדבריה, לא עלה בדעתה לייצר סרטים משלה:
בן מברוק התחילה את לימודיה באוניברסיטת תוניס, שם למדה צרפתית בין 1969 ל-1971, אך נאלצה לעזוב לאחר מספר סמסטרים מסיבות כלכליות. היא פנתה במקום זאת ללמוד קולנוע ב-INSAS, מכון הקולנוע בבריסל, בשנת 1972. הכשרתה הקולנועית נשענה במידה רבה על תעודה ביקורתית. היא כתבה וביימה את הסרט Pour vous servir (לשירותך) כפרויקט גמר ב-1976, ולאחר מכן עבד בתור מתמחה ברשות השידור RTBF, ולאחר מכן כעוזרת במאי. "באותו הזמן, לא רציתי לעשות סרטים משלי, אולי כי לא היו מודלים לחיקוי שהיו נשים יוצרות סטרים. כל הבמאים היו גברים; עבורי, כאישה צעירה, לפיכך, הבחירה הברורה יותר הייתה לספר סיפורים באמצעות כתיבה. חלמתי לכתוב רומנים."
ב-1979, בן מברוק התחילה לכתוב את התסריט הראשון שלה לסרט באורך מלא, Sama (עקבות). הסרט הושלם ב-1982, אך מחלוקת עם חברת ההפקה SATPEC עיכבה את צאת הסרט עד 1988. הסרט זכה בפרס קליגארי ב-1989 בברלין פסטיבל הסרטים הבינלאומי. Sama מכיל אלמנטים אוטוביוגרפיים מחייה של בן מברוק, ומספר את סיפורה של צעירה תוניסאית המבקשת לרכוש השכלה, אותה היא משיגה בסופו של דבר בגולה באירופה.
היא כתב וביימה סרט קצר בשם Fil al bahti 'an Shaïma (החיפוש אחר שאימה) שנכלל כקטע בסרט תיעודי The Gulf War... What Next? (1991), החוקר את ההשפעה של המלחמה על נשים וילדים. לאחר מכן היא כתבה את התסריט השני שלה באורך מלא, שכותרתו Nuit à Tunis (לילה בתוניס).