google/wiki40b huggingface dataset:
לוג'יה

באדריכלות, לוג'יה (איטלקית Loggia) היא אלמנט דמוי ארקדה או אכסדרה, הנמצא בחזיתו של בניין. הלוג'יה פונה בצידה האחד לחלל הפתוח שמחוץ לבניין, ובצד זה היא נתמכת בעמודים. בניגוד לאכסדרה המתאימה בעיקר כמעבר לאורך חזית הבניין, המונח לוג'יה מתייחס בדרך כלל לאכסדרת כניסה למבנה, המתפקדת כמבואה.
הלוג'יה נבנית בדרך כלל בקומת הקרקע או בקומת הכניסה למבנה, אך לעיתים גם בקומות גבוהות יותר, והיא עשויה לעטר את הפורטיקו (מבנה השער) של הבניין, ובצורתה זו היא מופיעה בדרך כלל בשתי קומות ומכונה "לוג'יה כפולה". מקורו של המושג באיטליה בה הייתה בניית לוג'יות פופולרית במיוחד במאה ה-17.
פק"ל קפה

פק"ל קפה הוא מונח סלנג ישראלי שמקורו בעגה הצה"לית, המתאר ערכה להכנת קפה בשטח. המונח פק"ל (ראשי תיבות: פקודות קבע לקרב) משמש לציון הציוד האישי של הלוחם. הערכה כוללת לרוב ג'זווה (המכונה באופן שגוי פינג'אן), גזייה, גפרורים או מצית, קפה, סוכר, כוסות, כפית, מים ויכולה לכלול פריטים נוספים. פק"ל הקפה נפוץ מאוד בקרב חיילי צה"ל, ובפרט אצל משרתי מילואים, אך גם בקרב תרמילאים ומטיילים ככלל.
כחלק מהפולקלור הישראלי, פק"ל הקפה מופיע ביצירות שונות, בהן ספרים כמו "בכל מקום שהם" ו-"כצל ציפור" וסדרות טלוויזיה כמו "כיפת ברזל".
Art Pictures Studio

היסטוריה

קבוצת אמנות ההפקה (Art Pictures Group, באנגלית) הוקם על ידי פיודור בונדרצ'וק, סרגיי קוז'בניקוב וסטפן מיכאלקוב בשנת 1992 בתור החברה הפרטית הראשונה ברוסיה להפקת וידאו קליפים. 
בשנת 1993 החברה הפיקה גם פרסומות שונות.
בשנת 2002 החברה החלה בהפקת סרטי קולנוע באורך מלא. הסרט הראשון היה הסרט "בתנועה" בבימויו של פיליפ יאנקובסקי, בשיתוף פעולה עם חברת Non-stop Production.
בשנת 2006 פיודור בונדרצ'וק והמפיק דמיטרי רודובסקי ארגנו מחדש את החברה והיא שינתה את שמה ל-Art Pictures Studio והתמקדה בהפקה ובהפצת סרטי קולנוע, הפקת סדרות טלוויזיה וסרטוני מוזיקה.
בשנת 2009 בונדרצ'וק הקים את חברת ההפצה Art Pictures Media, שגם אחראית להפצת סרטים עצמאיים מערביים בשטחי רוסיה.
תימן (יישוב מקראי)

היסטוריה

היישוב הראשון בשם "תימן" הוא יישוב אחר ממזרח לכנרת הנזכר בספר יהושע פרק י"ב, פסוק ג' כיישוב שמהווה חלק מנחלת סיחון מלך האמורים.
בספר יהושע פרק י"ג פסוק ד' נאמר כי חלק מהשטחים אשר לא זכו עדיין שבטי ישראל לכבוש בימיו המאוחרים של יהושע בן נון היו "מִתֵּימָן כָּל-אֶרֶץ הַכְּנַעֲנִי, וּמְעָרָה אֲשֶׁר לַצִּידֹנִים--עַד-אֲפֵקָה: עַד, גְּבוּל הָאֱמֹרִי" - דהיינו שהעיר הייתה בקצהו הדרומי של חבל הארץ של העם הנכרי הקטן שכונה "כנעני" במקרא.
בתיאור נחלת שבט יהודה בספר יהושע ט"ו פסוק א' מוזכרת תימן כגבול הנחלה הדרומי מול האדומים, והתיאור בפסוק מזהה אותה כיושבת בקרבת מדבר צין.
בנבואות עמוס, ירמיהו ויחזקאל המופנות לאדום מופיעה תימן כעיר אדומית.
תשובות הרמב"ם

תשובות הרמב"ם הוא שם כולל לכל התשובות ההלכתיות ששלח הרמב"ם בימי חייו לשואלים.
שמו של הרמב"ם התפרסם עוד בימי חייו כגדול הדור, והוא החל לקבל שאלות בנושאי הלכה ובנושאי השקפה מכל רחבי העולם היהודי. את תשובותיו בנושאי השקפה נהוג לכנות אגרות הרמב"ם, עקב אורכן ורב גוניותן, אך בידינו מצויות כ־3000  תשובות הלכתיות שהרמב"ם כתב בכל ענפי התורה. תשובות אלו לקוחות בעיקר מן הגניזה הקהירית, שהרמב"ם פעל בסמיכות אליה. עקב כך נמצאו בגניזה כתבים רבים של הרמב"ם אף בכתב ידו.

סגנון

תשובותיו של הרמב"ם קצרניות ופסקניות. בניגוד לסגנון הנפוץ של התשובות בתקופות יותר מאוחרות, אין הרמב"ם דן בנושא השאלה בגוף התשובה, אלא מוסר את המסקנה הסופית במהירות. דבר זה גרם במהלך הדורות ללימוד מצומצם יחסית של תשובותיו, עקב מיעוט החידוש בהן, לכאורה.

הוצאות והדפסות

תשובות אלה כונסו בהוצאות שונות. הוצאה נפוצה בישיבות היא "שו"ת פאר הדור" בהוצאת מכון ירושלים, שמכילה מבחר קטן של תשובותיו, בצירוף ציונים והערות מהמהדיר, הרב דוד יוסף בנו של הרב עובדיה יוסף. מהדורה מקיפה יותר יצאה בההדרת פרופסור יהושע בלאו בהוצאת "חברת מקיצי נרדמים".

לימוד תשובות הרמב"ם

הלימוד של תשובותיו עדיין נמצא בשלבים התחלתיים, בעיקר עקב הזמן הקצר שעבר מאז גילוין של רבות מהן. בדורות קודמים לא הרבו ללמוד את תשובותיו המפורסמות, עקב סגנונן הקצרני, והתאמתן לפסיקותיו של הרמב"ם במשנה תורה. סיבה נוספת למיעוט הלימוד היא היעדר בית מדרש, שימשיך את דרך הפסיקה של הרמב"ם באופן ישיר, שכן רצף בית מדרשו שלו נקטע כמאתיים שנה לאחר מותו, ולאחר היעלמות צאצאיו שהמשיכו את דרכו אחריו.
חשיבות לימוד התשובות היא ביכולת להשוות בין התייחסותו של הרמב"ם לשאלות נקודתיות, לעומת ניסוחו הכללי במשנה תורה. השוואה זו - יש בה ללמד על גישתו בפסיקת ההלכה, ובהתייחסות למציאות משתנה. לימוד זה מקבל משנה חשיבות, היות שהרמב"ם לא הספיק לכתוב מקורות לספרו משנה תורה, ולכן הצלבת תשובותיו עם פסקיו הכלליים - יש בה כדי לשפוך אור נוסף על המקורות, בנוסף למלאכה האדירה שביצעו בנושא מפרשי הרמב"ם לאורך הדורות, שלא היו בידיהם תשובותיו, ולפעמים נאלצו להסתפק בהשערות.
AR-7

פיתוח

AR-7 פותח על ידי סטונר על בסיס דגמים קודמים של נשקי הישרדות אשר שימשו את צוותי האוויר האמריקנים. בניגוד לדגמים הקודמים שדרשו דריכה ידנית באמצעות הסטת הבריח וגריפת כדור חדש מן המחסנית לפני כל ירייה, בדגם החדש נעשה שימוש במנגנון חצי אוטומטי של טעינה עצמית (blowback), אשר עושה שימוש בלחץ הגזים הנפלטים בעת הירי לצורך ההסטה אחורנית של הבריח, והחזרתו קדימה באמצעות קפיץ לצורך גריפת והטענת כדור חדש בבית הבליעה.
AR-7 בנוי מחלקי אלומיניום ופלסטיק, המפחיתים משמעותית את משקלו. הנשק מורכב מ-4 חלקים מתפרקים (קנה, מחסנית, קת, ומנגנון ירי), המאוחסנים בתוך חלל מלא בקצף, אשר מקנה לנשק גם כושר ציפה במים. המטרה העיקרית שלה יועד הפיתוח הוא כאמור לאפשר לצוות אויר שנטש מטוס לשרוד בשטח ולהשיג מזון באמצעות ציד. אורכו הכולל של הנשק כשהוא מפורק כ-41 ס"מ, וכשהוא מורכב כ-89 ס"מ. משקלו הכולל כ-1200 גרם. הנשק מצויד בכוונות ברזל קדמית ואחורית, ומאפשר רמת דיוק מספקת בירי למרחק של כ-45 מטר. קיים מגוון מחסניות לבחירה בתכולה של 25,15,10, ו-50 כדורים.

כשלים

אמינות ההפעלה של AR-7 תלויה במיוחד במצב המחסנית והתחמושת המשמשת לירי. שיפוע הטעינה המהווה חלק מן המחסנית הוא פגיע יחסית. יש להקפיד ולשמר את שפתי המחסנית במצב תקין ללא פגיעה בקימורים, על מנת להבטיח תנועה חלקה של הכדור בזמן הגריפה לתוך לתוך בית הבליעה. שימוש בתחמושת בעל קצה מעוגל יכולה לשפר את זווית ההחלקה של הכדור לתוך הקנה. חיבורי הקנה עלולים להתרופף לאחר ירי של מספר כדורים ויש להקפיד על הידוקם באופן שוטף.

שימוש בחיל האוויר הישראלי

טייסי חיל האוויר הישראלי מצוידים ב-AR-7 כנשק הישרדות (ובדרך כלל גם באקדח מדגם וולטר ppk), אך הדגם המשמש אותם עבר מספר התאמות ושינויים בהתאם לדרישות החיל. לנשק התווספו מארז לכוונת וידית אחיזה דמוית אקדח. הקנה קוצר לכ-35 ס"מ ושונתה צורת הכוונת הקידמית לצורת גליל עגול. הקת המקורית הוחלפה בקת טלסקופית.
ב-29 באוקטובר 2010 פורסם כי נשק ההישרדות האישי מדגם זה שהיה שייך לרון ארד הוחזר לישראל תמורת שחרור מחבלים, במסגרת המשא ומתן שהתנהל עם חזבאללה לצורך איתורו.
הסטודיה

"הסטודיה" או "הסטודיה לציור" היה בית ספר לציור שהוקם על ידי אביגדור סטימצקי ויחזקאל שטרייכמן ופעל בין השנים 1948-1945 בתל אביב.
שטרייכמן, שפרש בשנת 1945 מהוראה בסטודיו שפתח אהרון אבני, הקים יחד עם אביגדור סטימצקי סטודיו לציור שכן במרתף בית אביו של סטמצקי. בית הספר פעל במתכונת של שיעורי ערב. בעוד שטרייכמן התמקד בהוראת ציור בצבע, סטמצקי לימד גם רישום. מרבית השיעורים כללו ציור טבע דומם, אולם לעיתים יצאו התלמידים לצייר בנוף. 
בשנת 1947 הצטרף לצוות המורים בבית הספר גם מרסל ינקו. בנוסף, ביקרו בבית הספר גם אמנים רבים שיהפכו לימים חברי "אופקים חדשים", כדוגמת יוסף זריצקי או פנחס אברמוביץ וכן מבקרים כחיים גמזו ואויגן קולב. 
בין תלמידי הסטודיו אמנים כמשה פרופס, דני קרוון, דן קדר, לאה ניקל, אליהו גת, אפרים ליפשיץ, מיכאל ארגוב, דוד לנבר, קליר יניב ואחרים. סביב הסטודיו גם צמחה גם "קבוצת העשרה". הסטודיו נסגר ב-1948, כשמרבית תלמידיו גויסו לשרות צבאי.
ניו אמסטרדם (גיאנה)

היסטוריה

שורשיה של ניו אמסטרדם מתחילים בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-18, בכפר שצמח לצדו של מבצר נסאו שניצב 90 ק"מ במעלה נהר ברביצה. לפני פרוץ מרד עבדים ב-1763, היו בניו אמסטרדם בית משפט, מחסן, אכסניה, פונדק, שני נפחים, מאפייה, כנסייה לותרנית, וכמה בתי מגורים ומבנים אחרים. העיר נבנתה ב-1740 על ידי ההולנדים ונקראה בתחילה פורט סינט אנדריס (Fort Sint Andries). בשנת 1790 היא הייתה למקום מושב הממשלה הקולוניאלית ההולנדית. ב-1803 היא נכבשה על ידי הבריטים.
העיירה הקטנה הייתה חלוצה בחקיקתם של כמה תקנות: היא חוקקה חוקי תברואה, על פיהם לא הותרה בניתם של בתי שימוש ליד הרחובות, תעלות הניקוז היו מכוסות ועשבים נוכשו. כמו כן הוטל פיקוח על המחירים בבית המלון הראשון של העיר.
ב-1763 התחולל בעיר מרד עבדים שבמהלכו הוצתו בתי העיר ונשרפו עד היסוד. המבנה היחידי ששרד הייתה הכנסייה הלותרנית שהייתה בנויה מלבנים. במשך השנים הבאות נבנתה העיר מחדש אך היא כבר פסקה מלהיות מרכז המושבה. בעלי המטעים החלו לחפש אדמות פוריות יותר במורד הנהר ובכך הפכה העיר להיות מבודדת יותר. בתחילה תכננו השלטונות ההולנדים לבנות בעיר מבני ממשלה חשובים, אך בסופו של דבר הבינו שעדיפה תוכנית להעתקת העיר למיקומה הנוכחי. ב-1790 החלו להיבנות המבנים החדשים במיקום החדש.
ב-1831 איבדה ניו אמסטרדם את מעמדה כבירת המושבה ההולנדית, כאשר אוחדו שתי מושבות ומוזגו למושבה גיאנה הבריטית.
העיר של היום קטנה יחסית. היא מכילה שלושה רחובות ראשיים אשר אותם חוצים כתריסר רחובות צדדיים.
מירי ליטווק

מירי ליטווק היא סופרת ומתרגמת ישראלית.

ביוגרפיה

נולדה ברוסיה. עלתה לישראל בשנות ה-70. למדה בחוג לאומנות התיאטרון שבאוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת סורבון שבפריז. כתבה ארבעה ספרי פרוזה, תרגמה פרוזה ושירה מרוסית ומצרפתית. סיפוריה ותרגומיה פורסמו גם בכתבי העת עיתון 77, אפיריון, "קשת החדשה", "הליקון" וכחלק מאנתולוגיה בספר "הסוד".
זכתה בפרס היצירה לסופרים ומשוררים על שם לוי אשכול לשנת תשס"ו 2006.
95 התזות

רקע

הן אלברכט מברנדנבורג והן האפיפיור לאו העשירי נזקקו לכסף, ולשם כך הכריז האפיפיור על מכירת כתב מחילה המקצר את השהות בכור המצרף. מסחר זה בכתבי מחילה העלה את חמתו של מרטין לותר, אשר כתב ופרסם את 95 התזות. במסמך לא קרא לותר לקרע עם רומא ואפילו לא לרפורמה, אולם זו הייתה תוצאתו.
רחוב נאלבקי

היסטוריה

השם ההיסטורי נאלבקי (Nalewki) מקורו בנהר בֶּלצ'וֹנצָה ((פול')‏ Bełcząca), הידוע גם בשם נאלבקי. נהר זה זורם דרך ורשה והוא מקור חשוב לאספקת מים עבור תושבי העיר. 
המבנים העתיקים ביותר ברחוב נבנו סביב שנת 1662, המבנים של מנזר בריגידק (Brygidek (פול')) ושל כנסיית השילוש הקדוש (Kościół i klasztor Brygidek w Warszawie (פול') (בצומת הרחובות דְלוּגָה ונאלבקי) נבנו בין השנים 1652–1658. בשנת 1807, בעת המלחמות הנפוליאוניות, השתלטו חיילים צרפתים על הכנסייה ועל המנזר והמנזר התפזר.
הבניינים העיקריים של רחוב נאלבקי היו עם זאת מבני מגורים מעץ, והרחוב היה מפורסם בזנות.
ההתפתחות המהירה של הרחוב התבצעה בשנות ה-20 של המאה התשע-עשרה וקשורה ליישוב יהודי ורשה. נאלבקי הפך להיות רחוב הקניות הראשי ברובע היהודי שהוקם בקרבת מקום.
נאלבקי הפך לאחד מרחובות הקניות החשובים ביותר בוורשה ואחד הרחובות הראשיים של הרובע היהודי בעיר. ברחוב נאלבקי היו סדנאות מלאכה, חנויות כלבו, נקודות שירות וחנויות ספרים. בשנת 1913 פעלו ברחוב 329 סניפים מסחריים של תעשיות שונות.

רחוב נאלבקי במלחמת העולם השנייה

ההפצצה בשנת 1939 הביאה להרס הראשון ברחוב. בזמן המלחמה, בנובמבר 1940, היה רחוב נאלבקי אחד השערים המרכזיים של גטו ורשה. 
ב-26 במרץ 1943 החל מבצע ארסנל (Akcja pod Arsenałem (פול')) של תנועת ההתנגדות הפולנית לשחרורו של יאן ביטנר (Bytnar ) בשלושת הרחובות נאלבקי, בּיֶילֶנסקה (Bielańska (פול')) ודְלוּגָה (Długa (פול')).
ב-19 באפריל 1943, עם עלות השחר, דרך השער בנאלבקי, נכנסו כוחות גרמניים לגטו, מלוּוים בחיילים משתפי פעולה לטבים ואוקראינים בפיקודו של פרדיננד פון סמרן-פרנקנג, ונתקלו בהתנגדות המזוינת של המורדים היהודים. אירוע זה היה תחילתו של מרד גטו ורשה. לאחר נפילת המרד, חלקו הצפוני של הרחוב השייך לגטו נהרס לחלוטין על ידי הגרמנים.
פינת הרחובות נאלבקי ודלוגה הייתה אתר קרבות בולט במרד ורשה. ב-31 באוגוסט 1944 הרס חיל האוויר הגרמני (הלופטוואפה) את המעצר המורכב במעבר סימונס ((פול')), שהוחזק על ידי חיילי גדוד חרוברי הראשון ((פול')‏ Batalion Chrobry I) של הארמייה קריובה, וקבר כ-300 איש במרתפיו.
פרפרים (סרט)

תקציר

אלזה (קלייר בוניש) עוברת יחד עם אמה לבית דירות חדש. אמה עובדת כל היום, ואלזה המשועממת והסקרנית פוגשת את השכן ג'וליאן (מישל סרו), אספן פרפרים נדירים, ומתחילה להתלוות אליו ולהתעניין באוסף שלו. ג'וליאן רואה בה תחילה כמטרד. בהמשך הוא יוצא לחפש פרפר נדיר במיוחד בשם "איזבלה", ואלזה יוצרת בערמומיות מצב בו הוא נאלץ לקחת אותה עמו. במהלך המסע נרקמים ביניהם יחסים מיוחדים, קרבה וחום. ג'וליאן מספר כיצד החל בתחביב לאחר מות בנו הצעיר שאסף פרפרים. בינתיים העניינים מסתבכים כאשר אמה של אלזה לא מוצאת את בתה ומודיעה על כך שנחטפה. בסיום הסרט אלזה וג'וליאן חוזרים הביתה ללא הפרפר.
ליגת העל הרוסית בכדורסל נשים

מבנה

הליגה מורכבת מעשר קבוצות כדורסל הנשים הבכירות ברוסיה. כאשר שמונת המקומות הראשונים מתמודדים בטורנירי אירופה השונים, מיורוצ'לנג', יורוקאפ ויורוליג. הקבוצה שזכתה במקום אחרון בליגה מודחת לליגת המשנה בכדורסל נשים.
דיר דיבוואן

מקור השם

האטימולוגיה של השם "דיר דיבוואן" היא מילה דיר - מנזר והמילה הפרסית דאוין שפרושה מועצה.

התקופה העותמאנית

בשנת 1863, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב שגרו בו כ-500 תושבים.

בתקופת המנדט הבריטי

במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית דיר דיבוואן מנתה 1,382 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בדיר דיבוואן 384 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 1,688 תושבים, כולם מוסלמים. 
בשנת 1945 אוכלוסיית דיר דיבוואן הוערכה כ-2,080 תושבים, אשר בבעלותם 17,611 דונם של קרקע, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.

לאחר 1967

מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, דיר דיבוואן נמצאת תחת שלטון ישראלי. הכפר מבוסס מאחר שרבים מתושביו היגרו לארצות הברית, חלקם חזרו והשקיעו בכפר. ל-45% מהתושבים יש דרכון אמריקאי.
בשנת 1978 הוציא צה"ל צווי תפיסה, שמכוחם תפס עשרות דונמים של אדמות פרטיות מוסדרות משטחי הכפר. לצווי התפיסה משנת 1978 לוו צווי תפיסה נוספים בשנים 1980 ו-1984 (תפיסה צבאית מותרת, על פי המשפט הבינלאומי, לצרכים צבאיים דחופים; היא איננה הפקעה, וכאשר תם הצורך הצבאי אמור השטח לחזור לבעליו). צה"ל בנה מוצב צבאי על חלק קטן מן האדמות שנתפסו, אך הוא פונה ובמשך שנים לא בוצע שום שימוש באדמות. בפברואר 2016, בצעד נדיר, הודיעה המדינה על ביטול צווי התפיסה ועל החזרת האדמות לבעליהן.
באפריל 1999, פלשו מתנחלים לקרקעות פרטיות שבבעלות תושבי הכפר והקימו את המאחז מגרון. לאחר מאבק משפטי ממושך, ב-2 בספטמבר 2012, פונו תושבי המאחז.
בינואר 2010, מונתה ליילה גאנם, תושבת דיר דיבוואן, כמושלת נפת רמאללה ואל-בירה, היא האישה הראשונה בתפקיד מושלת של נפה ברשות הפלסטינית.

חינוך

בדיר דיבוואן ארבעה בתי ספר - שני בתי ספר יסודיים ושני תיכונים.
מרדכי לבנון (עיתונאי)

ביוגרפיה

לבנון נולד ברומניה בבית ציוני. למד עברית בילדותו, אז החל בכתיבה בעיתונות. במלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו למסירט לדורורוי ברומניה בגיל 14 עלה לישראל והתגורר בשער העלייה. בשירותו הצבאי שימש כמפקד להקת פיקוד צפון. עם שחרורו מונה לבנון לדובר מועצת פועלי חיפה ולכתב ביטאון המועצה. באמצע שנות השבעים החל לשמש כעורך המקומון החיפאי, כלבו ואחר כך עבר ל"קול חיפה" (לימים "כותרת"), המקומון של ידיעות אחרונות, ועזר בהקמת עיתון ידיעות חיפה וערך אותו בתחילת שנות התשעים
תקופה קצרה הוציא עיתון יומי בחיפה בשם "כל בוקר" יחד עם עמוס כרמלי, אולם העיתון נסגר כמה חודשים לאחר מכן בעקבות מלחמת יום הכיפורים. לבנון כתב שירים ומחזות, בהם שיר כרמלית והמחזות "חיפה חיפה", "שער העלייה" ו"קרקס עירוני" לתיאטרון חיפה, וכן הצגת הילדים "מרתף המסכות", עם סלים דאו. שירו המפורסם ביותר הוא "שיר הליצן", ששר בני ברמן. שיר נוסף שלו שהלחין ושר בני ברמן הוא "אוצר הירדן".
לבנון היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה כרמלה, שממנה התגרש בשנת 1981 היה אב לשני ילדים: אורלי סיוון וארז לבנון, שנרצח בפעולת איבה. בשנת 1989 נישא בשנית, לחנה קמין. שנה לאחר מכן לקה באירוע מוחי.
בשנת 2005 קיבל לבנון את אות "יקיר העיר חיפה", כפועל לתרומתו רבת השנים ופעילותו הענפה למען העיר חיפה ותושביה.
בשנת 2011, לאחר מותו קיבל פרס מפעל חיים לתקשורת מקומית על שם מארק ביאנו.
המפסטד

המפסטד (באנגלית: Hampstead) הוא אזור בלונדון שבאנגליה, במרחק כ-8 קילומטר ממרכז לונדון. המפסטד נמצא בקצהו הצפון מערבי של רובע קמדן.
אנשים החלו להתגורר באזור זה של לונדון בסוף המאה ה-17 בעיקר מסיבות רפואיות. האמונה הייתה כי למעיינות באזור זה יש תכונות מרפא.
בהמפסטד התגוררו אמנים, סופרים ומדענים רבים, ביניהם ג'ון קיטס, ג'ורג' אורוול, סלאש וזיגמונד פרויד. מצפון להמפסטד נמצא הפארק הגדול ביותר בלונדון - המפסטד הית'.
כיום בהמפסטד ישנה קהילה יהודית גדולה.
ירון הראל

פועלו האקדמי

הראל השלים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת בר-אילן בשנת תשמ"ה, במחלקות לתולדות ישראל וליהדות המזרח. לאחר מכן המשיך במסלול ישיר לדוקטורט והגיש את עבודת הדוקטורט בשנת תשנ"ג, בנושא "תמורות ביהדות סוריה בתקופת הרפורמות העות'מאניות 1880-1840", בהנחיית הפרופ' שמעון שוורצפוקס.
החל משנת 1988 החל לעבוד במחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו עד היום. בשנים 2012–2015 שימש כראש המחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו ובמקביל לכך היה יו"ר הוועדה האקדמית של מרכז דהאן. נוסף לעבודתו באוניברסיטת בר-אילן לימד במכללת עמק הירדן, במכללת צפת, במכון שכטר וב-Yeshiva University.
הראל זכה במלגות ובפרסים רבים: מלגת וולפסון לפוסט-דוקטורט במדעי הרוח, מטעם האקדמיה הישראלית למדעים, בשנת 1994; פרס עמינוח לשנת תש"ס על הספר "ספרי אר"ץ"; פרס מטעם המרכז לחקר מחשבת החינוך בהגות היהודית בשנת תשס"א; פרס בן צבי לשנת תשס"ד על הספר 'ב"ספינות של אש״ למערב - תמורות ביהדות סוריה בתקופת הרפורמות העות'מאניות 1880-1840'; פרס פרנקפורטר מטעם אוניברסיטת בר-אילן על החיבור "הרב יצחק אבולעפיה: מוביל המהפכה החינוכית בדמשק 1895-1864", בשנת תשס"ז; פרס שז"ר לשנת תשס"ט על הספר "בין תככים למהפכה - מינוי רבנים ראשיים והדחתם בקהילות בגדאד, דמשק וחלב 1744–1914, ופרס נשיא המדינה לשנת 2010.
נוסף על כך הראל זכה במענקי מחקר רבים, ביניהם: קרן המחקר של הוועדה האקדמית-המדעית של המרכז העולמי למורשת ארם צובא, יד טבנקין, הוועדה לקידום המחקר של אוניברסיטת בר-אילן, הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, קרן איהל, מרכז ריבלין לחקר ארץ ישראל ויישובה, המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות של האוניברסיטה העברית.
במקביל לעבודתו כחוקר וכמרצה באוניברסיטת בר-אילן, שימש הראל בתור חבר ועדת ההקצבות של משרד הדתות למכונים תורניים לשנת תשס"ג, יו"ר ועדת המקצוע להוראת היסטוריה ממ"ד במשרד החינוך תשע"ב-תשע"ד וכסגן יו"ר החברה ההיסטורית הישראלית.
הראל ממלא תפקידים נוספים בשדה האקדמי, חבר מערכת בכתבי עת שונים ובהוצאות ספרים אקדמיות; חבר מועצת האיגוד העולמי למדעי היהדות והחברה ההיסטורית הישראלית, ובוועדות אקדמיות שונות העוסקות במזרח התיכון וביהודי ארצות האסלאם.
הראל פרסם מספר ספרים ועשרות מאמרים בכתבי עת מובילים בישראל ובעולם. מאמריו מתמקדים בעת החדשה ונוגעים לחיי החברה, התרבות והרוח של קהילות סוריה, עיראק, כורדיסטן, תימן, בוכרה, יוון, לבנון, ארץ ישראל, מצרים, האימפריה העות'מאנית.
פרנסואז סלמון

ביוגרפיה

פרנסואז סלמון נולדה ב-1917 בפריז בירת צרפת. בשנים 1939-40 למדה בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (בוז-אר) בעירה. בשנת 1942 נאסרה על ידי הנאצים בצרפת בשל יהדותה, וב-1943 גורשה עם אחותה למחנה אושוויץ ונכלאה במחנה-המשנה רייסקו (Rajsko). בהמשך נשלחה למחנה ראוונסבריק‎. לאחר השחרור ב-1945 חייתה שנה בשווייץ. ב-1947 החלה ליצור אנדרטת זיכרון לקורבנות הצרפתיים באושוויץ, שהוצבה ב-1949 בבית הקברות פֵּר לָשֵז שבפריז. אנדרטה נוספת לקורבנות השואה מעשה ידיה היא "המגורש", שהוצב ב-1965 באתר הזיכרון במחנה הריכוז נוֹיֶנגָמֶה.
דדו - 48 שנה ועוד 20 יום

תוכן הספר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
הספר מחולק לשני כרכים. הכרך הראשון מספר את קורות חייו של דוד אלעזר עד 1973: עלייתו לארץ ישראל, שירותו בפלמ"ח ובמלחמת העצמאות, הקריירה הצבאית שלו כולל שירותו כמפקד גייסות השריון ואחרי כן כאלוף פיקוד הצפון בזמן מלחמת ששת הימים ועד מינויו לרמטכ"ל ותחילת כהונתו בתפקיד זה.
הכרך השני עוסק בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים ובמלחמה עצמה, בצורה של יומן מפורט שבו מתוארים בפירוט מהלכי הלחימה ותהליכי קבלת ההחלטות הצבאיות והמדיניות שבהן היה מעורב אלעזר.

כתיבת הספר והוצאתו לאור

לאחר שוועדת אגרנט מצאה את אלעזר אחראי למחדל תחילתה של מלחמת יום הכיפורים, יעץ לו עורך דינו, אמנון גולדנברג, לכתוב בספר את גרסתו לנסיבות הכניסה למלחמה. אלעזר פנה לחנוך ברטוב שיהיה שותפו למשימה זו, והחל באיסוף המידע הרלוונטי. בערב פסח תשל"ו (1976) הודיע אלעזר לברטוב שהשלים את איסוף המידע, ולמחרת נפטר מהתקף לב. ברטוב נרתם למשימה, והחל לעיין במסמכים ובהקלטות שאסף אלעזר. כתיבת הספר עלתה לו במאמץ נפשי כבד. 
הספר הוגש לאישור הצנזורה הצבאית, שהשמיטה מידע על פגישתו של ראש "המוסד", צבי זמיר, עם מקור שנודע בשם "בבל" (ולימים נחשף כאשרף מרואן). שר המשפטים, שמואל תמיר, הציע שברטוב ימסור את הספר גם לוועדת השרים למתן היתר לפרסומים, אך ברטוב, שלא היה חייב בכך משום שלא היה עובד ציבור, סירב.
טרם צאתו לאור של הספר פורסמו פרקים מתוכו בעיתון "מעריב".
הספר יצא לאור בדצמבר 1978 בשני כרכים בהוצאת ספרית מעריב. הספר נמכר ב-50 אלף עותקים וזיכה את ברטוב בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1978. בשנת 2002 הספר יצא לאור בהוצאת דביר במהדורה מורחבת ומוערת, שלה נוספו כ-600 הערות שוליים ופרטים שלא היו ידועים לברטוב בעת פרסום המהדורה הראשונה.

שם הספר

שם הספר, "דדו - 48 שנה ועוד 20 יום" מעיד על המשקל הרב שניתן בו למלחמת יום הכיפורים - הספר מספר על 48 שנותיו הראשונות של דדו, ועל 20 הימים של מלחמת יום הכיפורים.
הנס קרמר

תחילת דרכו

קרמר נולד ב-13 ביולי 1896 בעיר מינדן שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט הרגלים ה-15 (הוסטפאלי ה-2 - פרדריק, נסיך הולנד). הוא לחם בחזית המערבית, וב-25 בדצמבר של אותה שנה הועלה לדרגת לויטננט. הוא מילא תפקידי מטה שונים ברגימנט שלו, לפני שב-1918 הועבר לרגימנט הרגלים ה-55 (הווסטפאלי ה-6 - פרידריך וילהלם פון בילוב). באוגוסט של אותה שנה הוא נפל בשבי הצבא הבריטי, ושחרר לאחר המלחמה.
על חלקו במלחמה הוענקו לו שתי מחלקות של צלב הברזל וכן אות הפציעה. הוא הצטרף לרייכסווהר ונותר בו אף לאחר המעבר לצבא של 100,000 איש במסגרתו סולקו קצינים זוטרים רבים. ב-1 באפריל 1925 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ומילא תפקידי מטה ברגימנטים שונים. ב-1 בפברואר 1931 הועבר לחיל הפרשים והוענקו לו דרגה של ריטרמייסר. ב-1 ביולי 1933 הוצב במטה דיוויזיית הפרשים ה-1. בקיץ 1934 הוא החל ללמוד בבית הספר לפרשים, וב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת מיור. ב-1 בפברואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה למפקד גדוד פרשים.
חיי קרל הגדול

חיי קרל הגדול (לטינית: Vita Karoli Magni) הוא חיבורו של איינהרד מהמחצית הראשונה של המאה ה-9 (התארוך הוא בין שנת 817 לשנת 833), העוסק בחייו של קרל הגדול, מלך הפרנקים וקיסר הרומאים (Imperator Augustus Romanorum).
החיבור מתאר את חייו של קרל הגדול מצעירותו, דרך שנות מלכותו ומלחמותיו הרבות, ועד למותו בשנת 814. כותב החיבור, איינהרד, היה מזכירו ויועצו הקרוב של קרל הגדול בערך משנות ה-90 של המאה ה-8 ועד מותו של המלך. הוא גם היה היחיד מבין אנשי חצרו של קרל הגדול ששמר על תפקידו לאחר שבנו של קרל, לואי, הוכתר למלך.
הספר תורגם לעברית בשנת 2005 על ידי יצחק חן.

החיבור

החיבור כולל פרק מבוא ו-33 פרקים המתארים את חייו של קרל הגדול. בפרק המבוא מסביר איינהרד מדוע הוא החליט לכתוב את החיבור, ומתנצל על הלטינית הקלוקלת של ברברי (פרנקי) כמוהו. התנצלות מעין זו הייתה מקובלת כבר בעבר, ואף מופיעה בחיבורו של גרגוריוס מטור "עשרת ספרי ההיסטוריה". איינהרד מציין שהחליט לסכן את המוניטין שלו ולכתוב את החיבור ובפרט ש:
"לא לזנוח את זכרו של איש שכזה."

מוטיבים בחיבור

בחיבור חוזר המספר 33 במספר הקשרים, ובניהם חלוקת הספר ל-33 פרקים, והבחירה של איינהרד לתחם את המלחמה בסכסונים ל-33 שנים. המספר 33 מזוהה עם אלכסנדר מוקדון (הכינוי "הגדול" ניתן לקרל בערך בתקופה בה נכתב החיבור) ועם ישו, שעל פי המסורת שניהם מתו בגיל זה. ייתכן והבחירה של איינהרד לחלק את סיפור חייו של קרל הגדול ל-33 פרקים, נובע מניסיון להשוות אותו לאלכסנדר מחד - מלך לוחם, כובש ואהוד, ולישו מאידך - אדם האדוק באמונתו הנוצרית.
המועצה לביטחון לאומי של רוסיה

המועצה לביטחון לאומי של רוסיה, רשמית מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Совет Безопасности Российской Федерации) היא גוף מייעץ לנשיא רוסיה בענייני אסטרטגיה וביטחון לאומי. המועצה הוקמה כפורום מתואם ליישום מדיניות המדינה בנושאי ביטחון לאומי.
חברי המועצה הם אוסף של שרים בכירים וראשי סוכנויות פדרליות כאשר יו"ר המועצה הוא נשיא המדינה המנהל את המועצה וקובע את ישיבותיה. ראש המועצה הוא המזכיר ניקולאי פטרושב, המכהן כמזכיר המועצה מאז מאי 2008 ונחשב ליועץ הנשיאותי לביטחון לאומי. סמכויות המועצה והמזכיר הורחבו ב-6 במאי 2011 על פי צו נשיאותי של דמיטרי מדבדב.
המועצה יושבת בארמון הסנאט, שבקרמלין.
מרים טלאלי

מרים מַסולי טְלאלי (באנגלית: Miriam Tlali;‏ 11 בנובמבר 1933 - 24 בפברואר 2017) הייתה סופרת דרום אפריקאית. טלאלי הייתה האשה השחורה הראשונה בדרום אפריקה שפרסמה רומן. הרומן פורסם בשנת 1979, בתקופת האפרטהייד, ושמו Muriel at Metropolitan. היא אף הייתה אחת הראשונים שכתבו על סווטו.

ביוגרפיה

טלאלי נולדה בדורנפונטיין, יוהנסבורג, דרום אפריקה. למדה בבית ספר אנגליקני, ואחר כך החלה לימודים באוניברסיטת וויטוואטרסרנד, עד שזו נחסמה בפני שחורים בימי האפרטהייד. לימים המשיכה את לימודיה באוניברסיטת רומא בלסוטו, אך נאלצה להפסיקם בשל מחסור כלכלי, ולהתחיל לעבוד כפקידה משרדית.
ספרה הראשון של טלאלי, Muriel at Metropolitan‏ (1979) הוא אוטוביוגרפי בחלקו, ונקודת המבט בו "חדשה בספרות הדרום אפריקאית", לדברי המבקרת מרי דייר. ספרים נוספים פרי עטה הם Amandla‏ (1980); Mihloti‏ (1984), ו-Footprints in the Quag‏ (1989).
נפטרה ב-24 בפברואר 2017.