יחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת

הגירה

במהלך המאה ה-17, כ-350,000 ולשים ואנגלים היגרו כתושבי קבע לשלוש עשרה המושבות. במאה שלאחר מכן צאצאיהם חוקקו את חוקי האיחוד של 1707, אשר הובילו להגירה נרחבת ביותר של סקוטים ואירים.
תקופת הקולוניזציה הבריטית מהווה את תחילת הליברליות המנהלית, המשפטית ובמוסדות המסחר אשר הובילו להתפחות סוציו-אקונומית חיובית. במקביל, המדיניות הקולוניאלית הייתה קוואזי-מרקנטיליסטית, שעודדה סחר בתוך האימפריה על פני סחר עם כוחות אחרים. היא הקשתה על עליית הייצור במושבות, שהוקם כדי להגביר את הסחר והעושר של ארץ-האם. בריטניה עשתה רווחים הרבה יותר גדולים ממסחר בסוכר של המושבות המסחריות שלה באיים הקריביים.
הקמת מוסדות עבודת הכפייה היה מאפיין נוסף של התקופה הקולוניאלית. כל שלוש עשרה המושבות היו מעורבות בסחר העבדים. העבדים במושבות התיכוניות ובמושבות ניו אינגלנד בדרך כלל עבדו כמשרתי הבית, שוליות, פועלים ובעלי מלאכה. לפני כן, עבדים במושבות הדרום עבדו בעיקר בחקלאות, בחוות ובמטעים וגידלו ניל, אורז, כותנה וטבק לייצוא.
מלחמת הצרפתים והאינדיאנים התקיימה בין השנים 1754–1763, והייתה הזירה הצפונית של מלחמת שבע השנים. הסכסוך, הרביעי מסוגו במלחמה הקולוניאלית בין צרפת ובריטניה בצפון אמריקה, הביא לרכישת צרפת החדשה על ידי בריטניה, אשר הכילה אוכלוסייה קתולית צרפתית. במסגרת אמנת פריז אשר נחתמה בשנת 1763, הצרפתים ויתרו על השליטה בלואיזיאנה הצרפתית ממזרח לנהר המיסיסיפי, אשר נודעה גם כשמורה אינדיאנית, לטובת הבריטים.

דת

הקשרים הדתיים בין המטרופול והמושבות היה מובהק. רוב הכנסיות הגיעו במקור מאנגליה (או גרמניה). הפוריטנים של ניו אינגלנד שמרו רק לעיתים רחוקות על קשר עם הנונקונפורמיסטים באנגליה. קרובים הרבה יותר היו היחסים הטראנס-אטלנטיים המתוחזקים על ידי הקווייקרים, במיוחד בפנסילבניה. המתודיסטים שמרו גם כן על קשרים הדוקים.
הכנסייה האנגליקנית הוקמה באופן רשמי במושבות הדרום, ופירוש הדבר היה כי מיסים מקומיים שילמו את השכר של המיניסטר, לקְהִלָּה הייתה אחריות אזרחית כגון הקלה על העניים, והאצולה המקומית שלטה בקהילה. הכנסייה בוטלה במהלך המהפכה האמריקאית. האנגליקנים באמריקה נשלטו על ידי הבישוף של לונדון, היה ויכוח ארוך בשאלה האם להקים בישוף אנגליקני באמריקה. הפרוטסטנטים האחרים חסמו כל מינוי. לאחר המהפכה הכנסייה האפיסקופלית שהוקמה זה עתה בחרה בישוף משלה שהתרחק מלונדון.

הסכם שלום

חוזה פריז סיים את המלחמה בשנת 1783 בתנאים נוחים למדי לאומה החדשה.
אירועי המפתח התרחשו בספטמבר 1782, כאשר שר החוץ הצרפתי, הרוזן דה ורז'ן, הציע פתרון שזכה להתנגדות נחרצת מצד בת בריתו, ארצות הברית. צרפת הותשה מהמלחמה וכל הצדדים חפצו בשלום למעט ספרד, אשר התעקשה להמשיך בלחימה עד כיבוש גיברלטר מידי הבריטים. דה ורז'ן הגה עסקה לה ספרד תסכים במקום גיברלטר. ארצות הברית תזכה בעצמאות שלה אבל תוגבל לשטח שממזרח להרי האפלצ'ים. בריטניה תיקח את השטח שמצפון לנהר אוהיו. באזור שמדרום לו תוקם מדינה אינדיאנית עצמאית תחת שליטה ספרדית שתהווה אזור חיץ. האמריקאים הבינו כי הידידות עם צרפת הייתה חסרת תועלת במשא ומתן וכי הם יכולים להגיע לעסקה טובה יותר ישירות מול לונדון. ג'ון ג'יי פנה לבריטים כדי לשאת ולתת ישירות מולם, ללא צרפת וספרד. ראש ממשלת בריטניה הלורד שלבורן, שהיה האחראי על המשא ומתן, הסכים לכך. הבריטים ראו הזדמנות להפריד בין ארצות הברית לצרפת ולהפוך את המדינה החדשה לשותפה כלכלית רבת ערך. התנאים המערבים היו שארצות הברית תקבל את כל השטח שממזרח לנהר המיסיסיפי, מצפון לפלורידה, ומדרום לקנדה. הגבול הצפוני כמעט זהה לזה הקיים היום. ארצות הברית תזכה בזכויות דיג מול חופי קנדה, והסכימה לאפשר לסוחרים בריטים ולנאמנים לנסות ולשחזר את רכושם. זה היה הסכם משתלם ביותר עבור ארצות הברית, ובכוונה תחילה מנקודת המבט הבריטית. ראש הממשלה שלבורן חזה סחר דו כיווני רווחי מאוד בין בריטניה לבין ארצות הברית אשר יגדל במהירות, כפי שאכן קרה.

סוף המהפכה

נאמנים דרומיים עשירים היגרו עם עבדיהם, לרוב לכיוון המטעים באיי הודו המערבית הבריטיים. הבריטים לקחו גם 3000 שחורים חופשיים, עבדים לשעבר שלחמו בצבא הבריטי, איתם הלכו לנובה סקוטיה. רבים מצאו בה עוינות והיגרו לסיירה לאון, שהייתה מושבה בריטית באפריקה.
המולדת החדשה השתלטה על כמעט כל הקרקע ממזרח למיסיסיפי, מדרום לנהר סנט לורנס והימות הגדולות. המושבות הבריטיות של מזרח ומערב פלורידה ניתנו לספרד כתגמול. השבטים האינדיאניים שכרתו ברית עם בריטניה היו המפסידים הגדולים; הבריטים התעלמו מהם בוועידת השלום, ורובם עברו לשליטה אמריקנית, אלא אם כן הם היגרו לקנדה או לטריטוריה ספרדית. הבריטים שמרו על מבצרים במערב התיכון האמריקאי (במיוחד במישיגן ובוויסקונסין), שם הם סיפקו נשק לשבטים האינדיאניים.

הסכם ג'יי

הסחר התחיל מחדש בין שני העמים כשהמלחמה הסתיימה. הבריטים התירו לכל לייצא לאמריקה אבל אסר על כמה יצואני מזון אמריקאים לייצא למושבותיה באיי הודו המערבית. היצוא הבריטי הגיע ל-3.7 מיליון ליש"ט, בהשוואה ליבוא של רק 750,000 ליש"ט. חוסר האיזון יצר מחסור בזהב בארצות הברית.
בשנת 1785, ג'ון אדמס הפך למיופה הכוח האמריקני הראשון, הידוע כיום כשגריר, לחצר סנט ג'יימס והמלך ג'ורג' השלישי קיבל אותו במאור פנים. בשנת 1791 בריטניה שלחה את שליח הדיפלומטי הראשון שלה, ג'ורג' המונד, לארצות הברית.
כאשר בריטניה וצרפת יצאו למלחמה בשנת 1793, היחסים בין ארצות הברית ובריטניה גבלו במלחמה גם כן. המתיחות נחלשה כאשר נחתם הסכם ג'יי בשנת 1794, שהוביל לעשור של שלום ויחסי סחר משגשגים. ההיסטוריון מרשל סמלסר טוען שההסכם דחה את המלחמה עם בריטניה, או לפחות דחה אותה עד שארצות הברית הייתה חזקה מספיק כדי להתמודד איתה.
ההיסטוריון ברדפורד פרקינס טען שההסכם היה הראשון שייצר מערכת יחסים מיוחדת בין בריטניה וארצות הברית, עם חלק שני תחת לורד סולסבר. לדעתו, ההסכם עבד במשך עשר שנים כדי להבטיח את שלום בין בריטניה ואמריקה שאופיין כתקופת ההתקרבות הראשונה כפי שפרקינס סיכם: "במשך כעשר שנים היה שלום על הגבול, הכרה משותפת של הערך בקיום יחסי מסחר, ואפילו, על ידי השוואה בין התקופות הקודמות והבאות... מחלוקות עם צרפת ... דחפו את כוחות דוברי האנגלית לשיתוף פעולה הדוק יותר". החל מסף מלחמה בשנת 1794, הסכם ג'יי הפיג את המתחים, ולדברי פרקינס: "דרך עשור של מלחמת עולם ושלום, ממשלות משני צידי האוקיינוס האטלנטי הצליחו לגרום ולשמר סבר פנים אשר לעיתים קרובות הקרב לידידות אמיתית".
ההיסטוריון ג'וזף אליס מוצא את תנאי החוזה "חד-צדדים לטובת בריטניה", אבל טוען כי קיים קונצנזוס בקרב היסטוריונים שזה היה "מציאה ממולחת עבור ארצות הברית". לדבריו, ההסכם השפיע על הפיכתה של אנגליה, ולא צרפת, לכוח האירופי ההגמוני בעתיד. הוא הכיר בתלות המסיבית של הכלכלה האמריקנית בסחר עם אנגליה. במובן מסוים זה היה תצוגה מקדימה של דוקטרינת מונרו (1823), בקשירת הפיתוח הביטחוני והכלכלי של ארצות הברית לצי הבריטי, אשר סיפק הגנה משמעותית ביותר במהלך המאה ה-19. לדבריו, ההסכם דחה בעיקר את המלחמה עם אנגליה עד שאמריקה הייתה מסוגלת יותר מבחינה כלכלית ופוליטית להילחם לבד.
ארצות הברית הכריזה על נייטרליות במלחמות בין בריטניה וצרפת (1793 - 1815), והרוויחה מאוד ממכירת מזון, עץ ואספקה לשני הצדדים.
תומאס ג'פרסון התנגד להסכם ג'יי כי הוא חשש שזה יחזק אויבים פוליטיים אנטי-רפובליקאים. עם זאת, כשג'פרסון מונה לנשיא ב-1801, לא הפר את ההסכם. הוא השאיר לשר הפדרליסט, רופוס קינג, לשאת ולתת בלונדון בנוגע להחלטה בסוגיות בדבר תשלומים וגבולות. הידידות נהרסה ב-1805, כשהיחסים הפכו עוינים יותר ויותר כהקדמה למלחמת 1812. ג'פרסון דחה את חידוש חוזה ג'יי באמנת מונרו-פינקני של 1806 כפי שסוכם על ידי הדיפלומטים שלו בלונדון; הוא מעולם לא שלח אותו לסנאט.
סחר העבדים הבינלאומי דוכא לאחר שבריטניה הגדולה העבירה את ביטול חוק סחר העבדים בשנת 1807, ובארצות הברית חוקק חוק דומה באותה השנה.

מחלוקות 1815 - 1860

בכמה אירועים הגנרל האמריקאי וינפילד סקוט דיפלומטיה נבונה על ידי הדחקת הרגשות כדי להגיע לפשרות מקובלות. סקוט טיפל בפרשיית הספינה קרוליין ב-1837, במהלכה מורדים מצפון אמריקה הבריטית (כיום אונטריו) נמלטו לניו יורק והשתמש בספינה אמריקנית קטנה שנקראה קרוליין כדי להבריח אספקה לקנדה לאחר שהמרד שלהם דוכא. בסוף 1837, מיליציה קנדית חצתה את הגבול לתוך ארצות הברית ושרפה את הספינה, מה שהוביל למחאות דיפלומטיות, התפרצות של אנגלופוביה ותקריות אחרות.
המתיחות בגבול המעורפל מיין-ניו ברונסוויק שילב קבוצות יריבות של חוטבי עצים במלחמת ארוסטוק ב-1839. לא היו יריות אבל שני הצדדים ניסו לשמור על כבוד לאומי ולהשיג עוד כמה קילומטרים של אדמה מיוערת. לכל צד הייתה מפה סודית לפיה לצד השני יש בסיס משפטי טוב יותר. לפיכך, הושגה פשרה בקלות באמנת וובסטר-אשברטון בשנת 1842, אשר הסדירה את הגבול של מיין ומינסוטה. בשנת 1859, מלחמת החזיר מדממת לא קבע דבר בשאלה איפה גבול צריך להיות במערכת יחסים לאיי סן חואן ואיי מפרץ. אבל, אמנת קלייטון-בולוור הוכיחה את עצמה כצעד חשוב בשיפור היחסים.
היחסים בין ארצות הברית לממלכה המאוחדת היו מתוחים לעיתים קרובות, ואפילו גבלו במלחמת כשבריטניה כמעט תמכה בקונפדרציה בחלקה הראשון של מלחמת האזרחים האמריקנית. משנות ה-40 ועד שנות ה-60 של המאה ה-19 מנהיגי בריטניה התמרמרו שוב ושוב ממה שהם ראו כטיפוח האספסוף הדמוקרטי על ידי וושינגטון, כמו בסכסוך גבול אורגון בין השנים 1844 - 1846.
עם זאת, בדעת הקהל בקרב בריטים מהמעמד הבינוני הייתה תחושה של "יחסים מיוחדים" משותפים בין שני העמים על בסיס שפה, הגירה, אוונגליזם, מסורות ליברליות, וסחר נרחב. אוכלוסייה זו דחתה את המלחמה, והכריחה את לונדון לפייס את האמריקאים. בשנת 1861 אירעה פרשת טרנט, במהלכה חיל הים האמריקני תפס באופן בלתי חוקי שני דיפלומטים של הקונפדרציה על ספינה בריטית. בשנת 1861 אירעה פרשת טרנט, במהלכה חיל הים האמריקני תפס באופן בלתי חוקי שני דיפלומטים של הקונפדרציה על ספינה בריטית. לונדון, שכמעט הצטרפה למלחמה, הציגה קו אדום ממנו וושינגטון נרתעה.
בין השנים 1844 - 1848 שתי האומות טענו לבעלות על אורגון. רוב האזור לא היה מיושב, מה שהקל על פתרון המשבר ולסיומו ב-1848, אז הוחלט כפשרה לפצל את האזור באופן שווה, עם קולומביה הבריטית לבריטניה, וושינגטון, איידהו, ואורגון לאמריקה. ארצות הברית אז הפנתה את תשומת לבה למקסיקו, שאיימה במלחמה לצורך סיפוח טקסס. בריטניה ניסתה ללא הצלחה למתן את המקסיקנים, אבל כשהמלחמה החלה היא נשארה נייטרלית. ארצות הברית זכתה בקליפורניה, בה הבריטים ראו אינטרס זמני בלבד.

סוף המאה ה-19

היחסים היו קרירים במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 כשהאמריקנים התרעמו על פעילויותיהם של הבריטים והקנדים במהלך מלחמת האזרחים. לאחר המלחמה, הרשויות האמריקניות הסתכלו לכיוון השני כמו ה"אחווה הפניאנית" האירית אשר תכננה ואף ניסתה לפלוש לקנדה. הפניאנים נכשלו אבל פוליטיקאים אמריקאים ממוצא אירי, כוח עולה במפלגה הדמוקרטית, דרשו יותר עצמאות לאירלנד והשתמשו ברטוריקה אנטי בריטית שנקראה "לסובב את זנב האריה" - מרכיב עיקרי בקמפיין הבחירות שפנה לבוחרים ממוצא אירי.
בריטניה המשיכה במדיניות הסחר החופשי שלה אפילו עם יריבותיה העיקריות, ארצות הברית וגרמניה, תוך שימוש בתעריפים גבוהים (כפי שעשתה קנדה). התעשייה הכבדה באמריקה גדלה מהר יותר מאשר בבריטניה, בשנות ה-90 של המאה ה-19 דחקה את בריטניה, בייחוד בתעשיית המכונות, בפנייתה לשווקים אחרים בעולם. לונדון, עם זאת, נותרה המרכז הפיננסי העולמי, אפילו בזמן שרוב השקעותיה הופנו לתעשיית הרכבות האמריקניות. האמריקאים נותרו הרחק מאחור הבריטים בתחומי הספנות הבינלאומית והביטוח.
"הפלישה" האמריקנית לשוק הבריטי המקומי דרש תגובה. מכס על סחורות יבוא, אף על פי שעלה יותר ויותר תוך פיקוח, לא הוטלו עד שנות ה-30 של המאה ה-20. לכן, אנשי עסקים בריטים נאלצו לאבד השוק שלהם או לחשוב מחדש ולהביא את המודרניזציה לפעילות שלהם. תעשיית הנעליים והמגפיים התמודדה עם הגדלת הייבוא של ההנעלה האמריקנית; האמריקאים השתלטו על שוק מכונות ההנעלה. חברות בריטיות הבינו שהן צריכות לעמוד בתחרות ולכן הן בחנו מחדש את שיטות העבודה המסורתיות, ניצול העבודה, ויחסים תעשייתיים, וחשבו מחדש כיצד לשווק מחדש את ההנעלה, לפי דרישות האופנה.

סכסוכי גבולות בוונצואלה ובאלסקה

בשנת 1895 פרץ משבר ונצואלה. סכסוך גבולות בין ונצואלה וגיאנה הבריטית גרם למשבר אנגלו-אמריקאי כאשר ארצות הברית התערבה וצידדה בעמדת ונצואלה. תעמולה בחסות ונצואלה שיכנע את דעת הקהל האמריקאית שהבריטים פגעו בשטח ונצואלה. ארצות-הברית דרשה הסבר וראש הממשלה סולסברי סירב. המשבר אף הוחרף כאשר הנשיא גרובר קליבלנד, בצטטו את דוקטרינת מונרו, הציב אולטימטום בסוף 1895. הקבינט של סולסברי שכנע אותו שהוא חייב ללכת לבוררות. שני הצדדים נרגעו והסוגיה נפתרה במהירות באמצעות בוררות אשר במידה רבה תמכה מבחינה משפטית בצד הבריטי בשרטוט קו הגבול. סולסברי נותר כועס אבל הושג קונצנזוס בלונדון, בראשותו של לורד לנדסדאון, אשר תמך בחיפוש יחסים הרבה יותר ידידותיים עם ארצות הברית. באמצעות עמידה לצד אומות אמריקה הלטינית נגד הסגת הגבול של הבריטית, ארצות הברית שיפרה את יחסיה עם אמריקה הלטינית, והאופן הלבבי של הליך שיפור היחסים הדיפלומטיים עם בריטניה.
אמנת אולני-פאונספוט בשנת 1897 הייתה הסכם מוצע בין ארצות הברית ובריטניה שנדרש בוררות במחלוקות מרכזיות. למרות תמיכה רחבה בקרב הציבור והאליטות, האמנה נדחתה על ידי הסנאט האמריקאי, אשר קינא בסמכויות שלה, שאף פעם לא נכנסו לתוקף.
המחלוקת על הגבול בין אלסקה וקנדה יושבה על ידי בוררות, אבל הקנדים חשו נבגדים עם התוצאה. רכישת אלסקה בשנת 1867 ציירה את הגבול בין קנדה ואלסקה באופן מעורפל. עם הבהלה לזהב ביוקון בשנת 1898, כורים נאלצו להיכנס דרך אלסקה, וקנדה ורצתה לשרטט מחדש את הגבול כדי להשיג נמל ימי משלה. קנדה דחתה את ההצעה האמריקנית לחכירת נמל אמריקאי לטווח ארוך. הסוגיה עברה לבוררות, אשר פתרה סופית את וויכוח הגבול של אלסקה בשנת 1903. ההחלטה תמכה בארצות הברית, כאשר השופט הבריטי צידד יחד עם שלושה שופטים אמריקאים מול שני שופטים קנדיים בתוצאות הבוררות. דעת הקהל הקנדית הייתה נסערת, מתוך הרגשה שהאינטרסים שלהם הוקרבו על ידי לונדון לטובת ההרמוניה הבריטית-אמריקנית.

ההתקרבות הגדולה

ההתקרבות הגדולה היא מונח המשמש לתיאור התלכדות היעדים המדיניים, הפוליטיים, הצבאיים והכלכליים בין בריטניה וארצות הברית החל משנת 1895 ועד מלחמת העולם הראשונה שהחלה בשנת 1914. הציבור האירי-קתולי הרחב בארצות הברית, יצר את התשתית העיקרית לדרישות העצמאות האירית, והוביל לשימוש ברטוריקה אנטי-בריטית, במיוחד בימי בחירות.
הסימן הבולט ביותר של שיפור יחסים במהלך ההתקרבות הגדולה היו הפעולות של בריטניה במלחמת ארצות הברית-ספרד. עם פרוץ המלחמה בשנת 1898, לבריטים הייתה מדיניות ראשונית של תמיכה באימפריה הספרדית ושלטונה הקולוניאלי על קובה מתוך תפיסת האיום שבכיבוש אמריקאי ורכישת קובה על ידי ארצות הברית. מה עלול היה לפגוע באינטרסים המסחריים של בריטניה בתוך במסגרת רכוש האימפריה באיי הודו המערביים. עם זאת, אחרי ארצות הברית נתנה הבטחות אמיתיות שהיא תעניק עצמאות לקובה (שבסופו של דבר התממשה בשנת 1902, לפי התנאים המוכתבים בתיקון פלאט), הבריטים נטשו את מדיניות זו ובסופו של דבר צידדו בארצות הברית בניגוד לרוב המעצמות האירופאיות האחרות שתמכו ספרד. בתמורה, ממשלת ארצות הברית תמכה בבריטניה במלחמת הבורים, אף על פי שאמריקאים רבים העדיפו לתמוך בבורים.
הניצחון במלחמת ארצות הברית-ספרד מיצב את ארצות הברית כאימפריה עולה בעצמה. המעמד החדש זה הופגן בין השנים 1900–1901, כאשר ארצות הברית ובריטניה, כחלק מברית שמונה האומות, דכאו את מרד הבוקסרים ותחזקו מושבות זרות בשושלת צ'ינג בסין. בין השנים 1907 - 1909, הנשיא האמריקאי תיאודור רוזוולט שלח את "הצי הלבן הגדול" למסע בינלאומי, כדי להוכיח את עוצמתו העולמית של חיל הים של ארצות הברית, אשר הפך שני רק לצי המלכותי בגודל ועוצמת האש.

בין מלחמות עולם

ב -1921 עיקרון היסוד של מדיניות החוץ הבריטית היה "לטפח את הקשרים ההדוקים ביותר עם ארצות הברית". כתוצאה מכך, בריטניה החליטה שלא לחדש את הברית הצבאית שלה עם יפן, הידועה כברית האנגלו-יפנית, מאחר שיפן החלה להיות יריבתה העיקרית של ארצות הברית באוקיינוס השקט.
ארצות הברית יזמה בוושינגטון ועידה ימית מוצלחת בשנת 1922 שבמידה רבה סיימה את מרוץ החימוש הימי שנמשך כעשור. מלחמת העולם הראשונה סימנה את סוף עליונותו של הצי המלכותי, ליקוי שהוכר באמנת וושינגטון, כאשר ארצות הברית ובריטניה הסכימו על מכסת תפוסה שווה בספינות המלחמה. ב-1932, ההסכם לא חודש ובריטניה, יפן וארצות הברית היו שוב במירוץ ימי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, היחסים בין שתי המדינות היו ידידותיים באופן כללי. בשנת 1923 בלונדון החלה משא ומתן מחדש על החובה שלה לאוצר האמריקאי, שנאמד בכ-978 מיליון לירות שטרלינג. לונדון הבטיחה תשלום רגיל של 34 מיליון לירות שטרלינג לעשר שנים ו-40 מיליון פאונד למשך 52 שנה. הרעיון היה שארצות הברית תלווה כסף לגרמניה, אשר בתמורה תשלם פיצויים לבריטניה, אשר בתמורה תשלם את הלוואותיה לממשל האמריקאי. בשנת 1931 כל התשלומים הגרמנים הופסקו, ובשנת 1932 בריטניה השהתה את התשלומים לממשל האמריקאי. החוב הוחזר לבסוף לאחר מלחמת העולם השנייה.
ארצות הברית סירבה להצטרף לחבר הלאומים, אף על פי שנשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, הגה את הרעיון. להיעדרה הייתה השפעה קטנה על המדיניות הבריטית. בעוד שארצות הברית השתתפה בגופים תפקודיים של הליגה - כדי להשביע את רצון בריטניה - קישור ארצות הברית לליגה באופן פומבי הייתה לנושא רגיש. לפיכך, כנסים גדולים, בייחוד ועידת וושינגטון של שנת 1922, התרחשו מחוץ לחסות הליגה. ארצות הברית סירבה לשלוח נציגים רשמיים לוועדות הליגה, ובמקום שלחמה "משקיפים" רשמיים.
בתקופת השפל הגדול, ארצות הברית הייתה עסוקה בענייניה הפנימיים והתאוששות הכלכלית שלה, כך שאימצה מדיניות בדלנית. כאשר ארצות הברית העלתה מיסים בשנת 1930, הבריטים הגיבו בהעלאת המיסים שלהם נגד מדינות אחרות (כמו ארצות הברית) תוך מתן העדפות סחר מיוחדות בתוך חבר העמים הבריטי. ארצות הברית דרשה שהעדפות סחר מיוחדות אלה יופסקו בשנת 1946 תמורת הלוואה גדולה. סך הסחר העולמי הכולל קפץ ביותר משני שלישים ואילו הסחר בין ארצות הברית ובריטניה התכווץ מ-848 מיליון דולר בשנת 1929 לכ-288 מיליון דולר בשנת 1932, ירידה של כמעט שני שלישים. כשבריטניה כינסה בשנת 1933 את ועידת לונדון לכלכלה, ועידה עולמית שאמורה הייתה לסייע בפתירת המשבר הכלכלי, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט גינה אותה וסירב לשתף עמה פעולה.
המתיחות סביב שאלת העצמאות האירית התפוגגה עם עצמאותה של מדינת אירלנד החופשית בשנת 1922. האמריקנים האירים השיגו את המטרה שלהם, וב-1938 המנהיג שלהם, ג'וזף קנדי, מונה להיות שגריר חצר סנט ג'יימס. הוא התרועע עם החברה הגבוהה בלונדון ובתו נישאה לאריסטוקרט. קנדי תמך במדיניותו של נוויל צ'מברליין, מדיניות פיוס כלפי גרמניה, וכאשר החלה המלחמה הוא ייעץ לוושינגטון כי סיכויי ההישרדות של בריטניה עגומים. כאשר וינסטון צ'רצ'יל עלה לשלטון בשנת 1940, קנדי ​​איבד את כל השפעתו בלונדון ובוושינגטון.