google/wiki40b huggingface dataset:
וורן בייטי

ביוגרפיה

בייטי נולד ריצ'מונד, בירת וירג'יניה לאב אמריקני שורשי ולאם קנדית ממוצא סקוטי-אירי. המשפחה דגלה בבפטיזם. אחותו הגדולה היא השחקנית שירלי מקליין.
הופעת הבכורה של בייטי בקולנוע הייתה בתפקיד הראשי בסרטו של איליה קאזאן "זוהר בדשא" (1961) לצד נטלי ווד. על תפקיד זה קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב. בגיל 30 (1967) כיכב בסרטו הנודע של ארתור פן "בוני וקלייד" שגרף עשר מועמדויות לפרס האוסקר, מתוכן שתי מועמדויות ראשונות לבייטי: כשחקן וכמפיק (לפרס הסרט הטוב ביותר). לאחר מכן הופיע בסרטים כדוגמת "הקלפן והיצאנית" של רוברט אלטמן, "The Parallax View", "שמפו" ו"השמיים יכולים לחכות" (1978) שהיה לסרטו המצליח ביותר מאז "בוני וקלייד", עליו קיבל ארבע מועמדויות לפרס האוסקר: לשחקן ראשי, לבימוי, לסרט הטוב ביותר, ולתסריט המעובד. את אותן המועמדויות לפרס קיבל גם שלוש שנים אחר כך, על "אדומים" (1981), אפוס היסטורי על העיתונאי הקומוניסטי המפורסם, ג'ון ריד במהפכת אוקטובר. מבין 12 המועמדויות לאוסקר, זכה הסרט בשלושה פרסים, ביניהם על הבימוי של בייטי. היה זה פרס האוסקר היחיד שזכה בו, מתוך 14 מועמדויות במשך שלושה עשורים. בנוסף, היה בייטי היחיד, פרט לאורסון ולס, שבשנה אחת היה מועמד לאוסקר על ארבע קטגוריות - משחק, בימוי, תסריט והפקה, הישג אשר חזר על עצמו פעמיים: ב-1978 וב-1981. בנוסף, היה ממנחי טקס האוסקר שהתקיים בשנת 1977, לצד ג'יין פונדה ואלן בורסטין. ב-1990 הוא שיחק, ביים וגם הפיק את הסרט "דיק טרייסי", המבוסס על הקומיקס, בתור בלש פרטי של שנות השלושים לצד מדונה ואל פצ'ינו. הסרט זכה להצלחה בביקורות ובקופות, כולל שלושה פרסי אוסקר, והביא לבייטי פופולריות רבה בתור "דיק טרייסי". לסרט תוכנן סרט המשך, אולם הפרויקט התעכב ובסופו של דבר בוטל בעקבות בעיית זכויות אשר הובילה לתביעה בבית משפט למשך תקופה ארוכה, בה זכה לבסוף בייטי רק בשנת 2011. באפריל 2016 הצהיר בייטי שוב על כוונה לממש את סרט ההמשך שתוכנן.
בייטי, אשר היה ידוע כרודף שמלות, קיים מערכות יחסים עם שורה ארוכה של כוכבות הוליווד, בהן: מדונה (שגם הופיעה בסרטו), קנדיס ברגן, ג'ולי כריסטי, ג'ואן קולינס, קתרין דנב, פיי דאנאווי, ג'יין פונדה, מלאני גריפית', דריל האנה, גולדי הון, דיאן קיטון, דיאנה רוס, קארלי סימון, ברברה סטרייסנד, ליב אולמן ונטלי ווד.
בגיל 55 התמסד ונישא לשחקנית אנט בנינג, אותה פגש על סט הצילומים של הסרט "באגסי", בו גילמה בנינג את בת זוגו של באגסי (וורן בייטי). מאז נולדו לזוג ארבעה ילדים ונישואיהם נחשבים מהיציבים בהוליווד.
בנובמבר 2006 נודע כי איגוד הכתבים הזרים האמריקני החליט להעניק לבייטי את פרס ססיל ב. דה-מיל על מפעל חיים בטקס פרסי גלובוס הזהב שיתקיים בפברואר 2007.
בנובמבר 2016 יצא הסרט "ללא חוקים", הראשון בבימויו של בייטי מזה 18 שנה, בו הוא גם מככב לצד אשתו אנט בנינג. גם סרט זה נכשל באופן מוחלט בקופות.

קריירה פוליטית

במשך זמן רב היה בייטי אקטיביסט שהשמיע את דעותיו הליברליות באירועים פומביים והיה מעורב שנים רבות בבחירות לראשות המפלגה הדמוקרטית, עוד מימיו של רוברט קנדי. הוא שקל התמודדות לתפקיד ראשות המפלגה לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000, מאחר שלא היה שבע רצון משני המועמדים לתפקיד (אל גור והסנטור לשעבר ביל בראדלי), אך לבסוף בחר שלא להתמודד.
עמוס טלשיר

ביוגרפיה

עמוס טלשיר נולד בקיבוץ מעלה החמישה וגדל בבאר שבע. הוריו, קייזי ואריה טישלר, היו ניצולי השואה: אביו היה מזכיר מועצת פועלי באר שבע ואמו עקרת בית ותופרת. במשפחה עוד אח, ואחות, הסופרת רחל טלשיר.
בשנת 1968 התגייס ללהקת הנח"ל והיה למפקד הלהקה. יחד איתו שירתו מירי אלוני, אופירה גלוסקא, טליה גולדברג, דסי הדרי, מוטי פליישר, אלי מגן, מיכל בר זיו, אמוץ ברונטמן, דני סנדרסון, מאיר פניגשטיין, נחום שגיא, רותי הולצמן, אסתי כץ וירדנה ארזי. השתתף בתקליט "כל הכבוד לנח"ל" (1968) אשר שיחזר את להיטי הלהקה. במסגרת שירותו הצבאי השתתף בתוכניות "קרנבל בנח"ל" (1969) ו"בהיאחזות הנח"ל בסיני" (1970). את קולו הבולט ניתן היה לשמוע בשיר "אחות לנו קטנה", "סלח המפקד" ובשיר לשלום. בלהקה הכיר את ירדנה ארזי ולאחר כשנה התחתנו. הנישואין נמשכו כשבע שנים. לאחר שחרורו מהלהקה למד בימוי קולנוע וכתיבה יוצרת באוניברסיטת ת"א.
בשנת 1971 שיחק בסרטו של יואל זילברג "חסמבה ונערי ההפקר" (ע"פ ספרו של יגאל מוסינזון) בתור אחד מנערי כנופיית המטפחת השחורה "דיליג'נס היפה". באותה שנה שיחק בהצגה "אירמה לה דוס מיפו" בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל) לצד רבקה זוהר וגדי יגיל. בשנת 1972 כיכב במופע "שוקולד מנטה מסטיק - קונגרס הצחוק הציוני" יחד עם ההרכב המוזיקלי שוקולד מנטה מסטיק, ציפי שביט ועזרא דגן שסיפר את סיפורי תל אביב הקטנה בשנות השלושים. המופע הועלה בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל). בשנת 1973 שיחק בסרטו של מנחם גולן "קזבלן" לצידו של יהורם גאון, ובסרט "מתנה משמים" (1972) של גד בן ארצי.
בשנת 1976 השתתף בהצגה "ילדי הירח" בתרגומו של אהוד מנור בתיאטרון הקאמרי, לצד חנה לסלאו, מתי סרי וראובן שפר.
בשנת 1977 יצא לאור את סיפרו הראשון "כמו כלבים מחוברים", שעוסק בסיפורו של נער בן 16 בגיל ההתבגרות. בשנת 1978 הוציא את ספרו השני "מאמין קטן", שעוסק בגירושיו מירדנה ארזי ואת סיפורו של גבר בשנות העשרים לחייו אחרי שחרורו מהצבא והחיים בחו"ל. באותה שנה שיחק לצד גידי גוב ודליק ווליניץ בדרמת הטלוויזיה "חרבת חיזעה" בבימויו של רם לוי על פי ספרו של ס. יזהר בתפקיד "אריה".
טלשיר למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1982 נישא לענת ינוקא, ולזוג שלושה ילדים. הם מתגוררים ברמת השרון.
בשנת 1978 החל עמוס טלשיר לעבוד כקופירייטר במשרד הפרסום "אריאלי" אחרי פרסום הרומן השני שלו. כעבור עשר שנים הפך למנכ"ל החברה, ושותף בה. הוא היה הפרסומאי הישראלי הראשון שהנפיק את החברה בבורסה האמריקאית, ולאחר מכן מכר את השליטה בחברה לחברת הפרסום הבינלאומית "פובליסיס". גם מהלך זה נעשה לראשונה בישראל על ידי טלשיר, כמו גם הקמת חברת הפרסום האינטרנטית "אידאולוגיק". ב-2007 פרש טלשיר מענף הפרסום והתמסר לכתיבה ספרותית.
בפברואר 2008 התפרסם ספרו השלישי, "אלוהים אוהבת אותי", העוסק ברומן אהבה, רעיונות ובועת היי-טק. בנובמבר 2008 יצא לאור ספרו הרביעי - "אריה פצוע״.
בינואר 2011 הוציא את ספרו החמישי, "טרזן יופיע פתאום".
באותה שנה הוציא את ספרו השישי, ״אחד מהפרובינציה״ ובצמוד לו הוציא את ספר שיריו הראשון ״שירים מהפרובינציה״ העוסק בדיאלוגים בין נשות הסיפור עם בן, שהגיע מהפרובינציה לעיר הגדולה.בד בבד עם יציאת ספר שיריו הראשון יצא במופע קברט ספרותי עם שרהל'ה שרון.
באפריל 2013 יצא לאור ספרו השביעי "האצטדיון" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
שוק פורטובלו

שוק פורטובלו (באנגלית: Portobello Road Market) הוא שוק עתיקות פתוח בדרך פורטובלו, באזור נוטינג היל שבמערב לונדון.
יום פעילותו העיקרית של השוק הוא שבת, אז נמצאות בו עגלות רבות של עתיקות וכן נמכרים פירות, ירקות ופרחים. בשאר ימות השבוע פתוחות חנויות העתיקות הרבות שלאורך רחוב השוק.
השוק החל לפעול במאה ה-19 כשוק מזון (בעיקר ירקות ופירות). בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו לפעול בשוק סוחרי עתיקות.
השוק משמש כאתר התרחשות עיקרי בסרט של אולפני וולט דיסני משנת 1971 "המיטה המעופפת" בכיכובה של אנג'לה לנסברי, ואחד השירים בסרט נקרא על שמו של השוק. גם הזמר קט סטיבנס כתב שיר על השוק.
הרחוב הוא האתר העיקרי שבו מתרחשת עלילת הסרט "נוטינג היל" שבו משחקים ג'וליה רוברטס ויו גרנט.
Neisseria meningitidis

הדבקה

ההדבקה היא באמצעות דרכי הנשימה (בדומה לשפעת) במגע קרוב, כמו מגע בין בני משפחה, חברים לכיתה ולגן וכדומה.

סימנים מוקדמים

הסימנים המוקדמים למחלה הם: חום וצמרמורת. בהמשך מתפתחים הסימנים ספציפיים יותר כמו חולשה, חיוורון, הרגשה רעה מאוד, הקאות, אפטיה, טשטוש ופריחה אופיינית בצורת שטפי דם קטנים, שאינם נעלמים במתיחת העור. הופעת הסימנים הללו מחייבת בדיקת רופא בדחיפות. 
במידה ומצבו של החולה הוא רע כלומר חולשה בולטת, אפטיה, ערפול, והופעת פריחה מתפשטת בצורת שטפי דם, יש לפנות בדחיפות לחדר מיון. הזמן העומד לרשות הרופאים מרגע הופעת הסימנים הבעייתיים הוא מספר שעות, ועל כן יש לדאוג כי החולה יקבל את הטיפול הרפואי הספציפי מהר ככל האפשר.

זנים שונים של החיידק

מוכרים 13 זנים קפסולריים של החיידק, מתוכם שישה - Y ,X ,W135 ,C ,B ,A, גורמים למרבים המחלות בקרב בני האדם. הזן היותר נפוץ בישראל הוא זן B.

טיפול מונע

קיימים בעולם מספר חיסונים לחיידק המנינגוקוקוס אולם החיסונים הללו אינם כוללים את הזן B הנפוץ בארץ, ולכן אין אפשרות לחסן את הילדים באופן שגרתי כנגד החיידק. האפשרות היחידה הקיימת היא לתת טיפול מונע לכל האנשים שהיו במגע עם החולה, מתוך הנחה כי הם נדבקו בחיידק וכך תמנע המשך הפצת החיידק לסביבה. 
קיים חיסון יעיל כנגד הזנים האחרים של החיידק אשר ניתן לאנשים בקבוצות הסיכון ולנוסעים לחו"ל.

טיפול

אדם שהיה במגע עם החולה יטופל בדרך כלל בתכשיר אנטיביוטי הנקרא ריפמפיצין הניתן במשך יומיים. אפשרות אחרת לטיפול מונע הוא מתן טבליות של ציפרופלוקסצין. 
לאדם החולה במחלה, הטיפול יהיה מתן אנטיביוטיקה מהר ככל האפשר לתוך הוריד ובמקביל תרופות לשמירת לחץ הדם, ולאיזון מערכת קרישת הדם, העלולים להיות מופרעים במהלך הזיהום. 
החיידק ה"רדום" עשוי להפוך לאלים, בדרך שעדיין לא ברורה. ייתכן כי החיידק במהלך התרבותו רוכש תכונות המאפשרות לו להערים על מערכות ההגנה של הגוף ולחדור לדם. ייתכן גם כי החיידק מנצל חולשה זמנית של האדם בעקבות מחלות כמו שפעת ואז לנצל את ההזדמנות ולתקוף את הגוף.

הנזקים שהחיידק גורם

במהלך הזיהום הסוער החיידק גורם לנזקים כבדים למערכות החשובות בגוף. הוא עלול לחדור לקרומי המוח ולגרום לדלקת קרום המוח. כמו כן הוא עלול לפגוע בתפקוד איברים חיוניים כמו הלב, הכליות והריאות, לגרום לנפילת לחץ הדם (הלם), ולבעיות בחמצון הדם. החיידק גם גורם להפרעה קשה במערכת קרישת הדם, להופעת קרישים בכלי דם שונים, לשטפי דם בעור ובאיברים הפנימיים. 
כאשר החיידק כבר גרם להפרעה קשה בתפקוד מערכות הגוף הרי הטיפול האנטיביוטי יעזור לחסל את החיידק אולם ההפרעה עלולה להיות כה קשה כך שלא ניתן להתגבר עליה, ועל כן התמותה במחלה היא סביב 5%-10% למרות הטיפול האנטיביוטי והטיפול התומך.
בניין הטלוויזיה הישראלית

היסטוריה

כחלק ממאמציו של שר האוצר פנחס ספיר לקידום התעשייה בירושלים הוחלט להקים מבנה שירכז את מלטשות היהלומים שבאזור ויספק עבודה לתושבים. לתכנון הבניין נבחר האדריכל ראובן טרוסטלר שבנה מאות מבני תעשייה, בעיקר בירושלים.
אבן פינה למרכז היהלומים בירושלים הונחה ביולי 1959 והבניין נחנך באמצע נובמבר 1960. לבניין הוכנס ציוד לעיבוד יהלומים, ואף נפתח בו סניף של בנק אגוד לישראל. כ-3 שנים לאחר שנחנך, פורסם כי המרכז לא הצליח וכי הוא ריק למחצה. עם זאת הבניין נחשב כציון מקום ידוע באזורו.
במאי 1966 הבניין נרכש בסכום של 1.5 מיליון ל"י לטובת רשות השידור, ובתחילת 1967 הוגדר שייעוד הבניין להיות מטה זמני לרשות השידור ולהתחיל בו את פעילות הקמת הטלוויזיה הכללית של ישראל (לימים "הערוץ הראשון"). בצירוף מקרים, הבניין עצמו שוכן בשכונת רוממה של ירושלים, בה רחובות רבים קרויים על שם עיתונים עבריים.
בשנת 1968 הוקמה הטלוויזיה הישראלית של רשות השידור, אנשי משרד האוצר החליטו למקם את אולפני הטלוויזיה בבניין הריק למרות התנגדות אנשי המקצוע למיקום אולפנים בבניין בן שש קומות. תחילה הוקמו בבניין 3 אולפנים, כאשר הראשון מביניהם הוקם בקומה החמישית בבניין. במהלך השנים בוצעו בבניין עשרות שיפוצים להתאים אותו לצרכים המתחדשים. במסגרת סגירת רשות השידור תפנה הרשות את בניין הטלוויזיה ובניין חוטי ירושלים הסמוך. במקום הבניין מתוכננת שכונת מגורים לציבור החרדי.
במסגרת סגירת רשות השידור וסיום שידורי הערוץ הראשון, הסתיים השימוש בבניין והוא פונה. השלט בכניסה לבניין, עם הכיתוב "רשות השידור הטלוויזיה הישראלית" הוסר לבסוף ב-18 באוקטובר 2017, והבניין הועבר למנהל הדיור הממשלתי בנובמבר אותה השנה.

הבניין

הבניין מפואר יחסית למבני תעשייה בני התקופה. הוא בנוי בצורה סימטרית עם שש קומות שבמרכזן גרם מדרגות גדול. גרם המדרגות מודגש באמצעות משרביה מלבני בטון. בדומה למבנים רבים בני התקופה בירושלים הבניין מחופה באבן נסורה. לחלונות הגדולים של הבניין המקורי נוספה בשנות ה-70 מערכת של שוברי שמש. בהתאמתו לאולפני הטלוויזיה הפך למבנה הראשון בארץ בו נערך שימוש חוזר במבנה תעשייה תוך התאמתו לצרכים החדשים.
פריוויל (קנטקי)

היסטוריה

הבסיס לפריוויל המודרנית הייתה תחנת הארבסון (Harbeson's Station), מבצר על גדות נהר צ'אפלין שאוכלס במהלך שלבי הסיום של המהפכה האמריקנית. למבצר, שהוקם על ידי ג'יימס הארבסון (James Harbeson) וקבוצת מתיישבים מוירג'יניה, היה מיקום אסטרטגי בסמוך למעיין ולמערה. כאשר צצו בעיות עם אינדיאנים מקומיים, נמלטו המתיישבים מעבר למעיין ומצאו מקלט במערה, ששימשה כקו ההגנה הראשון של היישוב.
זמן קצר לאחר מלחמת 1812, כשבמשך עשרות שנים הייתה במקום קהילה חקלאית משגשגת, תכננו שני תושבים מקומיים, ויליאם הול (William Hall) uאדוארד בולוק (Edward Bullock) להקים כפר לאורך גדות הנהר לא הרחק מהמקום בו עמד המבצר המקורי. הכפר נקרא על שמו של הקומודור אוליבר האזארד פרי, גיבור הקרב על ימת אירי. בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19 נבנתה שורת מבנים לאורך הנהר שיצרה את הבסיס לכפר ועדיין ניצבת כיום בתור "רחוב המסחר".
בשנים המוקדמות של המאה ה-19 החלה מערכת חינוך בסיסית להתפתח בעיירה הקטנה והוקמו מוסדות רבים להשכלה גבוהה, ברובם מכללות לנשים בלבד, ביניהם מכון יואינג, אקדמיית אלמווד, ומכללת הרמוניה. אחת מבוגרות המכללה, קארי ניישן (Carrie Nation), שהפכה למנהיגת התנועה הלאומית נגד צריכת אלכוהול במדינה, התגוררה בעיירה. לאחר ש"ניקתה" מספר מסבאות מקומיות, הפכה פריוויל לאחד המקומות הראשונים בארצות הברית בהן הונהגו חוקים מקומיים לריסון צריכת האלכוהול.
ב-8 באוקטובר 1862 הפכו השדות מערבית לפריוויל לשדה קרב, במסגרת מלחמת האזרחים, שהביא לסיומה של פלישת הקונפדרציה לקנטקי, בראשות מפקדי צבא הקונפדרציה ברקסטון בראג ואדמונד קירבי סמית'. שטחו של שדה הקרב נשמר כפארק לאומי ומשמש כאחד מאתרי שיחזור קרבות מלחמת האזרחים, בכל שנה.
ב-1961 צויינו פריוויל והשטחים המקיפים אותה כאבן דרך חשובה בתולדות ההיסטוריה האמריקנית. ב-1973 הוכנסה העיירה כולה, בשל תרומתו של הכפר להתיישבות, לרשימת האתרים ההיסטוריים הלאומיים של ארצות הברית.

גאוגרפיה

פריוויל ממוקמת בבלוגראס, במערב מחוז בוייל על שתי גדותיו של נהר צ'אפלין. דאנוויל, הגדולה בערי מחוז בויל, שוכנת מזרחית לה. העיירה שוכנת על צומת דרכים, בה נפגשים שני כבישים מהירים בין-מדינתיים: כביש מס' 68 וכביש מס' 150.
על פי מכון הסקרים האמריקני, שטחה הכולל של העיר הוא 2.1 קמ"ר, כולו יבשה.
אילן יגודה

אילן יגודה (נולד ב-1958) הוא במאי ומפיק קולנוע המתמקד ביצירת קולנוע דוקומנטרי חברתי, פוליטי.

ביוגרפיה

אילן יגודה נולד וגדל בגבעת שמואל, בן למשפחת פועלים שעלו לישראל מפולין לאחר המלחמה. יגודה למד בתיכון חדש, בתל אביב. כבוגר תנועת הנוער "השומר הצעיר" הצטרף במהלך שירותו הצבאי לגרעין נח"ל לקיבוץ מגידו. החל לעסוק בקולנוע בעת שהותו בקיבוץ.
הוא בוגר בית ספר לאומנות הבמה והקולנוע "בית צבי" 1983, בהצטיינות יתרה. בתום תקופת לימודיו ביים שני סרטי גמר – תיעודי ("דודו מה יגידו" - סוף שבוע בחייו של רמי לבנה, אסיר פוליטי לשעבר, ומשפחתו על רקע מלחמת לבנון הראשונה ורצח אמיל גרינצווייג, סרט שמעלה שאלות על המחיר אותו אנו מוכנים לשלם עבור עמדותינו) ועלילתי ("ריקושטים" - על פועל יהלומים צעיר ששואף לשנות את אורח חייו). בתום לימודיו ריכז במשך שנתיים את מגמת הקולנוע ב"בית צבי".
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד בערוץ 1 וביים עבורם כתבות תחקיר שונות למגזינים השונים, ובהן גם לתוכנית "מבט שני". במסגרת זאת ביים את הסרט "בעניין הבאסים", שחקר את התופעה של צמיחת מאות להקות רוק בישראל של תחילת שנות התשעים. הסרט חשף לראשונה בטלוויזיה את להקת "כנסיית השכל", וליווה את "זקני צפת", חמי רודנר ו"איפה הילד", ערן צור, ירונה כספי ותמיר אלברט בראשית דרכם. עשר שנים לאחר מכן חזר אל חלק מהמשתתפים בסרט המשך שנקרא "זר במקום מוכר", שביקש לבחון את תהליך ההתבגרות של הלהקות וחבריהן. 
יגודה ביים כתבות רבות ל'תיק תקשורת' וליומן של ערוץ 2 בהנחיית ירון לונדון. עם ירון לונדון עבד גם במסגרת התוכנית "מסמך", במסגרתה ביים יחד עם נתן זהבי כתבה נרחבת על החיים ב"משולש אלנבי".
בסרטו "גשם 1949" (1996) חוזר יגודה לקיבוץ מגידו ומספר את סיפורם של פליטי השואה שהקימו את הקיבוץ (עם גרעין המייסדים נמנתה גם אמו) ושל פליטי הכפר הערבי לג'ון, שחיו שם קודם לכן. הסרט הוקרן בפסטיבלים רבים ברחבי העולם וזכה לפרסים ולציונים לשבח.
סרטו "מה שצפוי להיות" (2000) מספר את סיפורו של צעיר דרוזי שגדל בסביבה יהודית ונקרע בין שתי התרבויות. הוקרן בפסטיבל חיפה.
בשנים האחרונות סרטיו של יגודה עוסקים יותר בטבע האדם ובתהליכי חיים כמו ביחס שלנו למוות ולזקנה. סרטו "חסד" (2005) מלווה שישה תהליכים של פרידה מהחיים בהוספיס לחולי סרטן בתל השומר. הוקרן בפסטיבל דוקאביב שם זכה בפרס העריכה, הוקרן בפסטיבלים חשובים בעולם: הוטדוקס, קנדה. וויז'ונס דה ריל, ניון, שווייץ ונבחר לייצג את ישראל באינפוט העולמי.
סרטו "שכונה" (2013) מלווה שנה בחייהן של ארבע נשים יוצאות תימן שנפגשות מדי יום על ספסל בשכונת מגוריהן וחוות את השתנות העולם שסביבן. הסרט צולם בהוד השרון, בשכונה בה הוא מתגורר. 
הוקרן בפסטיבל דוקאביב ובפסטיבלים ברחבי העולם. היה מועמד לפרס הקולנוע הדוקומנטרי 2013.
הוא ביים את ההצגה "ציפור עיוורת", על פי מונולוג של חולת נפש שעובד להצגת יחיד בה שיחקה אשתו, איילת גבאי יגודה, ההצגה זכתה בפרס החממה בפסטיבל עכו, 1990.
יגודה הוא זוכה "פרס אמנות הקולנוע" מטעם משרד התרבות (2012).
הוא מורה לבימוי, מנחה סדנאות ואחראי על התחום הדוקומנטרי במגמת קולנוע במכללת "תל חי" (2014-1992). לימד בבי"ס לקולנוע "במעלה" ירושלים, והוא מלמד בבית הספר לאמנות "מנשר", במדרשה לאמנות "בית ברל" וב"סמינר הקיבוצים".
חבר הנהלת "פורום היוצרים הדוקומנטריים" (2004-2000). 
אילן יגודה נשוי לאיילת גבאי יגודה, שחקנית במקצועה, להם שני ילדים (עלמה ומיכאל) והם מתגוררים בהוד השרון.
טום וולף (פוליטיקאי)

תומאס וסטרמן "טום" וולף (באנגלית: Thomas Westerman "Tom" Wolf; נולד ב-17 בנובמבר 1948) הוא איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, המכהן כמושל מדינת פנסילבניה מאז 2015.

ביוגרפיה

וולף נולד ביורק שבפנסילבניה. הוא סיים את לימודיו התיכוניים ב-1967. לאחר מכן סיים תואר ראשון בדרטמות' קולג' ב-1972, תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת לונדון ב-1978, ולבסוף דוקטורט מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ב-1981.
לאחר סיום לימודיו, החל לעבוד וולף עבור "Wolf Organization Inc.", חברה בבעלות משפחתו העוסקת בבניית חומרים ובסיסה ביורק. ב-1985 רכש את החברה יחד עם שני שותפים. הוא גם שימש כחבר במועצת פיתוח כלכלי בוועדה החקיקתית לבתי ספר עירוניים של פנסילבניה. לאחר שמכר את חברתו לחברת השקעות ב-2006, מונה על ידי המושל הדמוקרטי דאז של פנסילבניה, אד רנדל, למזכיר מחלקת המיסים של פנסילבניה, ושירת בתפקיד זה מאפריל 2007 עד נובמבר 2008.
בכוונתו הייתה להתמודד למשרת מושל פנסילבניה ב-2010, אך מיאן לעשות כן בעקבות שאיפתו לרכוש מחדש את חברתו הקודמת, שעמדה בפני פשיטת רגל. לבסוף רכש וולף את החברה וניהל אותה.
באפריל 2013 הודיע על כוונתו לרוץ בבחירות למושל פנסילבניה. לאחר שזכה במועמדות הדמוקרטית, הביס את המושל המכהן טום קורבט, חבר המפלגה הרפובליקנית, ברוב של 54.93% ממניין הקולות מול 45.07% ליריבו. ב-20 בינואר 2015 הושבע רשמית לתפקידו.
וולף נשוי ואב לשניים. הוא חבר בכנסייה האפיסקופלית.
יואב מרדכי (אלוף-משנה)

שירותו הצבאי

מרדכי נולד וגדל בקדומים, בוגר הפנימיה הצבאית אור עציון. התגייס לצה"ל בשנת 1990, והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים החל מסלול הכשרה כלוחם ביחידה. כעבור כעשרה חודשים הודח מן המסלול ועבר לסיירת גולני. בסיירת השלים את מסלול הלוחם ויצא לקורס קציני חי"ר, עם סיום הקורס מונה למפקד צוות בסיירת. בהמשך שימש כסגן מפקד הסיירת. לאחר מכן שירת כמפקד פלוגה מסייעת בגדוד 12, אותה הוביל בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון. ב-4 במרץ 1996 נפצע בעת מרדף אחרי חוליית מחבלי חזבאללה ליד מוצב ציפורן, כתוצאה מהתפוצצות מטען צד. בהתפוצצות נהרגו מפקד גדוד 12 סא"ל חוסיין עאמר וסגן אורי הלמן.
לאחר תקופת שיקום ארוכה חזר ושימש בתפקיד מטה בחטיבה. לאחר מכן שימש כמפקד מגמת האימון המתקדם בבא"ח גולני. בהמשך מונה לסגן מפקד גדוד 12, ושימש בתפקיד בין היתר במבצע חומת מגן. לאחר מכן שימש כרל"ש מפקד זרוע היבשה, יפתח רון-טל.
בנובמבר 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 13, ושימש בתפקיד בין היתר במלחמת לבנון השנייה, את תפקידו סיים באוגוסט 2007. בהמשך מונה לסגן מפקד חטיבת גולני בין השנים 2007–2008. לאחר מכן מונה למפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי. בעקבות פציעת מחליפו, אורן כהן, במהלך מבצע עופרת יצוקה, חזר לגדוד והובילו בהמשך המבצע עד לסיומו. בשנת 2011 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לשמש כראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קחצ"ר, ושימש בתפקיד עד שנת 2013. בהמשך מונה למפקד חטיבת ירושלים, ושימש בתפקיד בין השנים 2013–2015. לאחר מכן שימש כמדריך יבשה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בין השנים 2015–2016. באוגוסט 2017 פרש מצה"ל.
לילה לילה

לילה לילה הוא שיר בלדה של המשורר הישראלי נתן אלתרמן. השיר נכתב על ידי אלתרמן "לתוכנית מס' 14 של תיאטרון "לי-לה-לו" בשם "רק למבוגרים", אשר בכורתו הועלתה ב-4 בפברואר 1948, בראשיתה של מלחמת העצמאות. הולחן על ידי המלחין מרדכי זעירא.
השיר נעשה אהוד ביישוב ובחברה הישראלית והושר על ידי זמרים רבים, בהם אהובה צדוק, אריק איינשטיין, על ידי יהורם גאון ואסתר עופרים. כמו כן, ביצעו את השיר הארי בלפונטה וננה מושקורי.
בשל היבטי האבלות המובעים בו וההקשר ההיסטורי שבו נתחבר, הוא מנוגן בימי מועד וזיכרון, וגם בתוכניות מוזיקה בימי חולין.

פרקי השיר ותכניו

השיר כתוב כשיר ערש. בדומה לשירי ערש אחרים, המסר שבשיר הוא "בחוץ קורים אסונות, אבא לא כאן, אבל אני מגינה עלייך"

.
נושאי השיר המחורז, הכולל ארבעה בתים, הם אובדן הרעים, האהבה ובני הזוג. האני השר מתאר מעין עלילה על-זמנית, שבה מאבדת האישה, דמות מהותית שעשויה להיות אם או קרובת משפחה אחרת, בת זוג ורעיה, ואולי אף כלל האומה, את רעיה ואהוביה בשל אירועי הזמן: פגעי הטבע, מערכה צבאית ושכחה; ותוך כדי כך מאזכר המשורר נדודים בדרכים, מלחמה וציפייה לשובם של הרעים שאינה מתגשמת. 
הבית הראשון פותח את השיר בתפאורת תיאורי טבע, המספקים למאזינים מידע על הזמן ביממה שבו פונה האני השר אל האישה הממוענת: לילה שבו חושך ואפלה:
"לַיְלָה לַיְלָה, כּוֹכָב מְזַמֵּר

נוּמִי, נוּמִי, כַּבִּי אֶת הַנֵּר."
האני השר מבקש מן האשה הממוענת להרדם, מצב פסיכופיזי הדורש מידה של רגיעה, וזאת למרות הידיעות הקשות שבפיו; כביכול נתבעת ממנה, כמובן מאליו, ההשלמה, האיפוק והשליטה העצמית המלאה ברגשותיה. 
בבית השני מוגברת התביעה לשלווה פנימית, כזו המאפשרת שינה, במילים: „עִצְמִי אֶת עֵינַיִךְ”; והדובר מתחיל למסור את רצף הבשורות הממוענות לאישה; הראשונה בהן היא כי מתכוונים להגיע אליה שלושה רוכבים - „פרשים” - אולי לוחמים הבאים ממערכה ארוכה, בשורה שלכאורה מעוררת ציפייה למפגש מרגש:
"... בַּדֶּרֶךְ אֵלַיִךְ,

לַיְלָה, לַיְלָה, רָכְבוּ חֲמוּשִׁים,

נוּמִי, נוּמִי, שְׁלֹשָׁה פָּרָשִׁים."
אולם הבית השלישי סותר את רושם המפגש הצפוי, ומפרט את הבשורות המרות:
"לַיְלָה, לַיְלָה, אֶחָד הָיָה טֶרֶף,

לַיְלָה, לַיְלָה, שֵׁנִי מֵת בַּחֶרֶב,

לַיְלָה, לַיְלָה, וְזֶה שֶׁנּוֹתַר,

נוּמִי, נוּמִי, אֶת שְׁמֵךְ לֹא זָכַר."
סיפורי האובדן השונים של "הפרשים" מובאים בזה אחר זה, וכל אחד מהם מראה פן שונה של הרס האדם וקשריו עם זולתו; ה„טרף” מציין את הפגעים בגוף מכוח עליון שנכפו על האדם, ה„חרב” את מאבקיו של האדם עם אויביו מבחירתו, ו„את שמך לא זכר” - השכחה, רצונית אם לאו, שמשמעה אובדן ההקשר והמשמעות של היחסים, המתחוללת בתודעתו ובנפשו של יציר אנוש.
הבית הרביעי מסכם את הבשורות במילים חוזרות על רוח הסערה ועל ליל האפלה ומציין את ההעדר, המחסור והחלל הריק שאל מולם ניצבת ממוענת הבשורות:
"לַיְלָה, לַיְלָה, רַק אַתְּ מְחַכָּה,

נוּמִי, נוּמִי, הַדֶּרֶךְ רֵיקָה."
מסוטאצו אוימה

מסוטאצו אויאמה (יפנית: 大山 倍達;‏ 27 ביולי 1923 – 26 באפריל 1994) הוא מייסד שיטת קיוקושין קראטה.
אייר מאוריציוס

תולדות החברה

החברה נוסדה ב-14 ביוני 1968, והחלה לפעול ב-14 ביוני 1967 על ידי איש העסקים אמדה מאינגארד, בתחילה שכרה החברה מטוס פייפר PA-31 מאייר מדגסקר והחלה לטוס לראוניון.
בשנת 1970 חכרה מטוס בואינג 707 מחברת התעופה הבריטית בריטיש איירטורס (British Airtours), והחלה בפעילות בינלאומית.
בשנות השבעים הפעילה החברה מטוסי בואינג 707 ובואינג 747SP. בשנת 1987 רכשה מטוס ATR 42, ובשנת 1988 רכשה מטוס בואינג 767.
בשנת 1994 רכשה מטוסי איירבוס A340 שהחליפו את מטוסי הבואינג 747 שהיו ברשותה. בשנת 2002 רכשה מטוסי איירבוס A319, המשמשים אותה לטיסות אזוריות.
בשנת 1998 קבע מטוס בואינג 767 של החברה שיא עולמי כשטס מנובה סקוטיה למאוריציוס, מרחק של 14,042 ק"מ.
חברת התעופה בבעלות אייר מאוריציוס אחזקות (51%), קרן פור לואי (6.32%), השקעות המדינה (4.72%), ממשלת מאוריציוס (4.53%), רוג'רס קמפני (4.28%), אייר פראנס (2.78%), ואייר אינדיה (2.56%). במרץ 2007 העסיקה 2,761 עובדים.
בית המהנדס

בית המהנדס (או בשמו המלא: בית המהנדס והאדריכל ע"ש אלחנן פלס) ברחוב דיזנגוף 200 בתל אביב הוא מקום משכנה של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל הקרויה כיום בשם: לשכת המהנדסים, האדריכלים, והאקדמאים במקצועות הטכנולוגיים בישראל. טקס הנחת אבן הפינה נערך בתאריך 19 בפברואר 1935 במגרש מיוחד שהקצתה עיריית תל אביב במעמד האישים הנציב העליון לא"י סיר ארתור ווקופ, אנשי הסוכנות היהודית לארץ ישראל, אנשי הרבנות הראשית לארץ ישראל, אנשי הוועד הלאומי, ראש עיריית תל אביב הראשון מאיר דיזנגוף, נשיא אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ ישראל וראש עיריית תל אביב ישראל רוקח ששימש אז כממלא מקום ראש עיריית תל אביב, ובמעמד הוועד המרכזי של האגודה.
מכבי כפר כנא

היסטוריה

הקבוצה שיחקה בעבר בליגה השנייה בשנות התשעים בתקופה שהליגה הארצית הייתה הליגה השנייה. לאחר השינוי במבנה הליגות הצליחה הקבוצה להעפיל לליגה לאומית בשנת 2001, שם שיחקה הקבוצה במשך שנתיים, שבסופן נשרה חזרה לליגה הארצית. בשנת 2009 סיימה הקבוצה במקום השמיני, והתמודדה בפלייאוף מול עירוני רמת השרון, בו ניצחון היה מעלה את הקבוצה לליגה הלאומית, אך הקבוצה הפסידה פעמיים בתוצאות: 1-2 ו 0–1, ועל כן נשרה הקבוצה לליגה א', שחזרה להיות הליגה השלישית. (באותה שנה חל שינוי במבנה הליגות, שכלל את ביטול הליגה הארצית).
ההישג הבולט של הקבוצה היה העפלה לרבע גמר גביע המדינה וזכייה בגביע הטוטו לליגה השלישית בעונת 2000/2001.
מכבי כפר כנא שמשה כדוגמה וסמל לדו קיום בין הערבים ליהודים, ובשנת 1996 הפכה לקבוצה הראשונה בתולדות המדינה שחצתה את הגבול עם ירדן ונסעה לשחק שם. בירדן קיימה הקבוצה שרשרת של משחקים, כאשר שיחקה נגד אלופת ירדן (אלויחדאת), כאשר לא פחות מארבעה שחקנים יהודים נמצאים בסגל של כפר-כנא והם: פביאן גרימברג, משה נחמני, אבי ליברטי וצבי מנשקו, ודניאל בריילובסקי שאימן את מכבי חיפה בעבר.
בסיום עונת המשחקים 2013/2014 התפרקה הקבוצה עקב חובות כבדים, ובתחילת עונת 2014/2015 הוקמה מחדש תחת השם מועדון ספורט צעירי כפר כנא, בליגה ג' מחוז גליל תחתון.
בסיום עונת המשחקים 2014/15 העפילה הקבוצה לליגה ב'.
בסיום עונת המשחקים 2015/16 העפילה הקבוצה לליגה א'
בסיום עונת המשחקים 2016/17 נשרה הקבוצה לליגה ב' לאחר שסימה במקום האחרון באותה שנה.
הקבוצה עורכת את משחקיה הביתיים ב"אצטדיון על שם עזמי נסאר" בכפר כנא, המכיל 2,500 מקומות.