google/wiki40b huggingface dataset:
אדם מושקא

תולדותיו

נולד בעיר פיוטרקוב טריבונלסקי, פולין, ב-1914 כצעיר מבין תשעת ילדי אהרון מושקט, חזן בבית הכנסת הגדול בפיוטרקוב ונכד לחזן עקיבא מושקט-אפטר, שהיה ידוע גם כמלחין ומלחין של ליטורגיה יהודית, בפרט. למד בחדר ולאחר מכן בבית ספר ציבורי פולני.
לאחר שהאב איבד את קולו ומעמדו כחזן, המשפחה עברה לגור בלודז'. בלודז' סיים מושקא את בית ספר התיכון ועבד כפקיד, כדי לתרום להכנסה המשפחתית. במקביל למד בבית הספר העירוני לאמנויות דקורטיביות.
בעת כיבוש פולין הצליח לברוח עם אשתו לטשקנט. ב-1947 חזר לעיר הולדתו פיוטרקוב, ומצא את ביתו ואת עירו בחורבות כשכל תושביה היהודים הושמדו. האירועים הנוראים האלה הותירו את חותמם העז עליו ועל עבודתו. הוא עבר לגור בלודז'. שם יצר וכיהן בתפקיד ראש אגודת האמנים.
לאחר התלבטות ארוכה נענה מושקא לפניית מחלקת התרבות במועצת העיר של פיוטרקוב, שבאותה עת בנתה מחדש את בית הכנסת ההרוס, כספרייה ציבורית, וצייר על התקרה על החיים היהודיים בעיר, כשמעליהם מרחפת ציפור סימבולית בעלת כנפיים שבורות. ב-1955 פיסל את מצבת הזיכרון לנִספי השואה של לודז'. ציור קיר גדול שלו מתנוסס גם במועדון היהודי בלודז'. 
ב-1967 הוזמן על ידי עיריית פריז לגור וליצור בה. הוא גר ברובע מונפארנס והיה מעורב מאוד בקרב הקהילה האידישאית הפריזאית עד יום מותו בינואר 2005. היה ידוע גם כפסנתרן מחונן. מושקא היה מיודד עם איציק מאנגער וצייר ציורים בהשראתו, המפורסם שבהם הוא "טווס הזהב". היה קשור גם לדמותו של יאנוש קורצ'אק וצייר את דיוקנו. הרבה להגיע לישראל עם שמחה הולצברג, שהיה ידידו הקרוב.
לכבוד הסכם השלום בין ישראל למצרים, ב- -26 במרץ 1979, השירות הבולאי הישראלי פרסם מעטפת היום הראשון המעוטרת בציורו של מושקא: כינור דוד שממנו פורחות יונות שלום.
ב-1972 הפיקה הטלוויזיה הצרפתית סרט על מושקא בשם "צבעים של זיכרון". הסרט הוקרן ברחבי העולם וגם בישראל בערוץ 1 ב-1973.
יצירותיו הוצגו בתערוכות בעיקר בפולין, בצרפת ובארצות הברית, וב-1977 וב-2008 גם בישראל.
כיום נמצאים ציוריו של מושקא בגלריה הלאומית של ורשה, במוזיאון לודז' לאומנות, במוזיאון להיסטוריה יהודית ובמוזיאון האתנוגרפי של העיר, בגלריה בן אורי בלונדון, בגלריית קלצ'קין בתל אביב, וכן באוספים פרטיים ברחבי העולם.

משפחתו

היה נשוי לברברה, לבית הימלפרב, ילידת ורשה, ולזוג נולד בלודז' ב-1946 בנם ברוניסלב – כיום יורם מושקט – עורך דין מומחה בתחום התקשורת וקניין רוחני, המתגורר בתל אביב. נכדו דניאל הוא סוכן של הבנק העולמי. ברברה נפטרה בתל אביב ב-12 באוגוסט 2004.
מאשתו השנייה נולדו לו שתי בנות: סוניה, הגרה בצרפת, עובדת בסורבון, ולודמילה, לבורנטית, הגרה בארצות הברית.
פרידריך קיהן

קריירה מוקדמת

קיהן נולד ב-7 באוגוסט 1889 באויטין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1909 התגייס קיהן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-32 (התורינגי ה-2), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-25 בפברואר 1915 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-27 בינואר 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף קיהן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1922 מונה קיהן למפקד פלוגת ההדרכה ברגימנט הפרשים ה-3 (הפרוסי), ובאביב 1925 מונה למפקד פלוגה 2 בגדוד הממונע ה-6 (הפרוסי). באביב 1927 מונה למפקד פלוגה 3 ברגימנט הפרשים ה-4 (הפרוסי), ובאביב 1928 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה. ב-30 בספטמבר 1928 לבית הספר לשריון הגרמני-רוסי בקאזאן, כמנהל האקדמי של הקורס, ובאביב 1930 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה. ב-1 בפברואר 1931 הועלה קיהן לדרגת מיור, ובאביב 1932 מונה לקצין מטה ברגימנט הארטילריה ה-3 (הפרוסי). ב-1 ביוני 1934 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-4. ב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד בית הספר לשריון בוונסדורף.

מלחמת העולם השנייה

ב-10 בדצמבר 1939 מונה קיהן למפקד חטיבת הפאנצר ה-14, אך המינוי לא יצא לבסוף אל הפועל. ב-15 בפברואר 1940 מונה קיהן למפקד חטיבת הפאנצר ה-3, ולחם עימה במהלך המערכה על צרפת כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-3 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16. ב-1 ביולי 1940 הועלה קיהן לדרגת גנרל מיור, וב-3 ביולי קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בספטמבר 1940 מונה קיהן למפקד זמני של דיוויזיית הפאנצר ה-3, וב-5 באוקטובר 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-33, שהפכה תחת פיקודו ב-11 בנובמבר 1940 לדיוויזיית הפאנצר ה-15. ב-22 במרץ 1941 מונה קיהן למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-14, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-3, ולמשך זמן קצר כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה. ב-22 באפריל 1942 קיבל קיהן על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וביוני 1942 לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת הארמייה השישית בקרב חרקוב השני. ב-30 ביוני 1942 פרש קיהן מתפקידו, ולמחרת ב-1 ביולי הועלה לדרגת גנרל לוטננט. וב-10 בספטמבר 1942 מונה קיהן לראש אגף היחידות הממונעות והממוכנות בורמאכט, וב-1 באפריל 1943 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. ב-15 בפברואר 1944 נהרג קיהן בברלין, במהלך הפצצה של בעלות הברית.
עלי אסלאן

קריירה צבאית

אסלאן נולד בשנת 1932 בלטקיה למשפחה ממוצא עלווית, בדומה למשפחת אל-אסד גם הם היו חלק משבט הקלבייה. בשנת 1956 התגייס אסלאן לצבא הסורי, הוא הוכשר באקדמיה הצבאית בחומס ואף המשיך את הכשרתו בברית המועצות. באוקטובר 1966 קיבל אסלאן פיקוד על החטיבה ה-8, בנובמבר 1970 הקריירה הצבאית שלו זינקה קדימה לאחר שתמך בהפיכה הצבאית שהביאה לעלייתו לשלטון של חאפז אל-אסד. הוא מונה למפקד הדיוויזיה הראשונה ולאחר מכן כיהן כקצין המבצעים במטה הכללי הסורי. במהלך מלחמת יום הכיפורים פיקד אסלאן על הדיוויזיה החמישית שהצליחה לפרוץ את מערך ההגנה הישראלי בדרום רמת הגולן, כשהוא מוביל אותה עד נפח במרכז הרמה ואזור אל-על בדרום.
בין השנים 1976–1979 עמד אלסלאן בראש הכוחות הצבאיים בלבנון, לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הקורפוס השני וקודם לדרגת 'פריק' (רב-אלוף) ביולי 1984. החל משנת 1989 כיהן אסלאם כסגן ראש המטה הכללי וב-5 ביולי 1998 מונה לראש המטה הכללי כשהוא מחליף את קודמו בתפקיד חיכמת שיהאבי. בשנת 2000 לאחר מותו של הנשיא חאפז, אסלאן היה אחד מבין תשעת חברי האספה שניהלה את המדינה בתקופת המעבר, הוא גם הפך לחבר במפלגת הבעת' הסורית והיה מתומכיו של הנשיא החדש בשאר אל-אסד (בנו של חאפז). למרות זאת, בינואר 2002 הוא הוחלף בתפקיד ראש המטה הכללי כחלק מרענון שורות הצבא על ידי בשאר, כאשר חסן עלי טורקמאני קיבל את המשרה. אסלאן כיהן מספר שנים בתור היועץ הצבאי לנשיא ובשנת 2005 פרש ממפלגת הבעת', מהשירות הביטחוני ומהחיים הפוליטיים.
יהודית קוק

יהודית קוק (י"ד באלול תרצ"ב, ספטמבר 1932 – כ"ח בכסלו תשל"ב, דצמבר 1971) הייתה הוגה דעות וחוקרת חסידות. נהרגה בתאונת דרכים עם בעלה הרב שלמה קוק ושני ילדיהם.

ביוגרפיה

נולדה בארץ ישראל לרב דב כ"ץ, מחבר סדרת ספרי "תנועת המוסר", ולאסתר, בתו של הרב זאב גולד, ממנהיגי תנועת המזרחי ומחותמי מגילת העצמאות. נישאה לרב שלמה קוק, רבה של רחובות, ונולדו להם שישה ילדים. היא למדה בסמינר למורות ובאוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן שימשה כמורה בבתי ספר ובסמינרים למורות. כמו כן פעלה להצלת בנות שנפלו לרשת המיסיון. בצד עיסוקה בחינוך ובהוראה חקרה את עולם המחשבה היהודית והחסידות, והתמקדה בתורת ברסלב וסיפורי רבי נחמן מברסלב. לאחד מבניה קראה נחמן נתן, על שם רבי נחמן מברסלב ותלמידו רבי נתן שטרנהרץ. את רוב זמנה בשנותיה האחרונות הקדישה לחיבור פירוש לסיפורי רבי נחמן מברסלב, וביומה האחרון עוד הספיקה לראות את הספר מסודר כולו לדפוס.
בחנוכה תשל"ב שבה עם בעלה ושלושה מילדיה במכוניתם מירושלים לרחובות, נהרגו בתאונת רכבת ההורים ושני הילדים הבוגרים. בתם הקטנה יוכבד, שהייתה אז בת עשר, ניצלה. לאחר מותה יצאה לאור אסופת מאמרים שלה בנושאי הגות ומחשבה.

צאצאיה

בניה הם: הרב בן ציון קוק שעוסק בפסיקה הלכתית, מחבר ספרים והיה נחשב למקורבו של הרב יוסף שלום אלישיב.
הרב אוריאל קוק איש חינוך שהקים רשת תלמודי-תורה ברחבי הארץ ועומד בראש 'בית ועד למחנכים' - ארגון להכשרת מחנכים ומורים במגזר החרדי.
חתניה הם: הרב אליאב מאיר, רב המועצה האזורית חבל מודיעין ולשעבר רבו של היישוב גמזו.
הרב דוד וילמן, המכהן כר"מ בישיבה בירושלים.
נכדיה הם העיתונאים ידידיה מאיר ושלמה קוק והזמר יצחק מאיר.
דיינה קארווי

חייו

כשדיינה היה בן 3, עברה משפחתו לסן קרלוס, קליפורניה למשפחה נוצרית-לותרנית. כשהיה ילד צעיר קיבל את מערכת תופים הראשונה שלו. הוא קיבל את תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת סן פרנסיסקו. 
הוא חבר בזרם הלותרניזם בנצרות.
קארווי שיחק בסרטים וסדרות טלוויזיה, ובין השאר גילם את דמותו של גארת' אלגאר, הסייד-קיק של ויין, בסרטים עולמו של ויין (1992) ועולמו של ויין 2 (1993).
בשנת 1996 הנחה תוכנית אירוח משלו בשם "המופע של דיינה קארווי".
המועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות

המועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות (אנגלית: United Nations Economic and Social Council) היא אחד מששת הארגונים של ארגון האומות המאוחדות. היא לוקחת חלק מרכזי בפעילות האו"ם בתחומי החברה והכלכלה. תפקידה הוא לדון בנושאים הקשורים לתחום הכלכלי-חברתי אך החלטותיה אינן מחייבות את המדינות השונות. במועצה 54 חברות מדינות הנבחרות לקדנציות של שלוש שנים בבחירות בעצרת הכללית של האו"ם.
לפי סעיף 62 למגילת האומות המאוחדות, תפקידה של המועצה הכלכלית חברתית הוא ליזום ולבצע מחקרים שונים ולהעבירם כהמלצה לאספה הכלכלית של האו"ם, למדינות החברות ולגופים אחרים של האו"ם עוסקים בנושא מסוים. המועצה גם רשאית לחבר טיוטת אמנות ולהגישן לאספה הכללית. 
למועצה מספר גופי משנה: תשע ועדות משנה (ביניהן ועדות לסטטיסטיקה, למעמד האישה ולזכויות אדם), חמש ועדות אזוריות (לאירופה, אסיה והאוקיינוס השקט, מערב אסיה, אפריקה, אמריקה הלטינית והקריבים) ומספר גופים מומחים כגון: ועדה לענייני סחר בינלאומי, ועדה לאנרגיה מתחדשת, ועדה להתיישבות אנושית וכו'). כמו כן מפעילה המועצה מספר תוכניות (למשל התוכנית למלחמה בסמים, תוכנית לאיכות הסביבה). המועצה אף הקימה מספר מוסדות חשובים כגון הנציב העליון של האו"ם לענייני פליטים או כינוס האו"ם למסחר ופיתוח. 
כוחה של המועצה הוא בהקמת מוסדות וגופים שונים בתחומי הכלכלה, החברה, זכויות האדם, הבריאות וכו'. הקמת גופים אלו מקדמת את הטיפול בבעיות בתחומים הללו ומאפשרת את פיתרונן או הקלתן באופן ממוקד ונמרץ יותר מאשר טרם הוקם הגוף.
אאוגאנן, מלך הפיקטים

קורות חיים

אאוגאנן היה בנו של אואנגוס השני, ועלה לשלטון לאחר מות דודו, דרסט התשיעי בשנת 836 או 837. ב"דברי ימי אירלנד" מוזכר פטירתו של אאוגאנן, יחד עם אחיו בראן בקרב נגד הויקינגים בשנת 839.
קרב זה מוזכר גם ב"דברי ימי אלסטר". במותו הסתיימה שלטון צאצאיו של אואנגוס הראשון בממלכת הפיקטים.
ב"דואן אלבאנאך" מוזכר אאוגאנן, יחד עם דודו ובן דודו דומנל מק קאוסטנטין כאחד מ"מלכי סקוטלנד". רשימה מאוחרת זו, מתקופת שלטונו של מלקולם השלישי מציינת את החשובים במלכי סקוטלנד ודאל ריאטה.
מסורות איריות מציינות כי אאוגאנן נפגש עם רגולוס הקדוש בפורטביוט כאשר רגולוס הביא את שרידיו של אנדרו הקדוש לסקוטלנד. כמו כן אאוגאנן שמר ומימן מנזרים בנורת'מבריה (ועד שנת 840 נאמרו בהם תפילות בעבורו).
על פי "דברי ימי הפיקטים", לאחר מותו של אאוגאנן עלה לשלטון אואוראד לתקופה קצרה, ואחריו מלכו בניו של אואוראד: ברידיי, קיניאוד ודרסט. אחד מצאצאיו היה קנת מק אלפין שנחשב לראשון בין מלכי ממלכת סקוטלנד.
יעקב גרוס

ביוגרפיה

יעקב גרוס נולד בלודז' שבפולין, בן לבמאי נתן גרוס ולמינרלוגית שולמית גרוס. עלה לישראל עם הוריו בשנת 1950.
בשירותו הצבאי, הקים ב-1969 את "להקת הפלסים" של חיל ההנדסה, ממנה יצאה "שלישיית הנשמות הטהורות". כסטודנט (1971) היה יו"ר ועדת תרבות של הסתדרות הסטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ועורך "קליפה", מוסף הספרות של "פי האתון".
גרוס היה בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לתיאטרון ולתולדות האמנות. הוא עסק בשימור ושחזור של סרטי ארכיון. חשף את עבודתו של אבי הסרט העברי יעקב בן דב, טיפל בשימורם ורישומם של אוספים וסרטי ארכיון רבים, בהם אוסף "אגא" של ברוך אגדתי, אוסף סרטי "כרמל-פילם" של נתן אקסלרוד, אוסף סרטי "מולדת" של ירושלים סגל. כן עסק בשחזורם של סרטים שנעלמו וסרטים קצרים רבים. יועץ ומבצע עשרות פרויקטים בנושאי הקולנוע הציוני בארץ-ישראל ובמדינת ישראל במוזיאונים ובהפקות טלוויזיה בישראל ובעולם. 
בשנות ה-70 כתב ב"על המשמר" וב"חותם" בנושאי קולנוע ישראלי. בשנים 1979-1974 ניהל את ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש רד באוניברסיטה העברית (שבשנות האלפיים נקרא "ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג"). בשנות ה-80 הרצה בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. מ-1980 עסק באופן עצמאי בחקר תולדות הראינוע והקולנוע הישראלי ובשיתוף עם ארכיון ישראלי לסרטים בסינמטק ירושלים. בראשית שנות ה-90 הוציא גרוס (בשיתוף אביו) ספר מקיף על תולדות הקולנוע העברי.
בשנות ה-80 הקים חברת פרסום בירושלים והשתתף בהקמת "כל העיר", המקומון הראשון של רשת שוקן. בבחירות לכנסת האחת עשרה (1984) ובבחירות לכנסת השתים עשרה (1988) השתתף במסגרת רשימת מחאה שהקים בשם "הכח השקט" לשינוי שיטת המיסוי. בבחירות לכנסת השתים עשרה הוצב בראש הרשימה דוד סנהי (גרוס הוצב שני, ולמעשה הנהיג את המפלגה), כדי שיהיה זקן חברי הכנסת וישביע את הכנסת. בעקבות פעילותו של גרוס בבחירות אלה, נקבע עיצוב סטנדרטי לפתקי ההצבעה הנהוג עד היום. 
כבמאי ביים והפיק כ-30 סרטי תעודה, חלקם עבור הערוץ השני הניסיוני, שירות הסרטים הישראלי, האוניברסיטה העברית, מוזיאונים, מרכז ההסברה ומשרד החוץ, וחלקם כסרטי ארכיון במסגרת פרויקטים מיוחדים של הארכיון הישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים ושל ארכיון שפילברג באוניברסיטה העברית. 
סרטי תעודה ארכיוניים שביים, הפיק או חידש: "אבי הסרט העברי", "חולמים ומגשימים", "בונים ולוחמים", "יופי של מולדת", "חיי היהודים בארץ-ישראל", "זיכרונות בשחור-לבן", "שוב זורחת שמש", "חלום ומעשה", "נשיא ומאמין", "ירושלים מהסרטים", "במבט לאחור", "ילדי העצמאות", "ציוניוני הדרך" (סדרה של 50 סרטונים בשנת היובל), "יש מלך בירושלים", "בורוכוב – השכונה מעבר לוואדי", "אגדה בחולות" ועוד.
לאחר פטירת אביו, נתן גרוס, עסק יעקב גרוס באיסוף ובריכוז מורשתו הקולנועית. הוא הוציא לאור תשעה מקבצי DVD של כ-60 סרטים מתוך כ-120 עבודותיו.
קארל גבהרדט

קארל פרנץ גבהרדט (בגרמנית: Karl Franz Gebhardt; ‏ 23 בנובמבר 1897- 2 ביוני 1948) היה פושע מלחמה, רופא גרמני ששימש כרופאו האישי של היינריך הימלר והיה בין מתאמי ומבצעי הניסויים הרפואיים שנערכו באסירים במחנות הריכוז ראוונסבריק ואושוויץ.

ביוגרפיה

גבהרדט נולד בהאג שבמחוז בוואריה. בשנת 1919 החל לימודי רפואה במינכן. הוא הצטיין בלימודיו ובשנת 1936 מונה כמרצה לאורתופדיה בברלין. 
גבהרדט הצטרף למפלגה הנאצית ב-1 במאי 1933. שנתיים לאחר מכן הצטרף גם לשורות האס אס ומונה לרופא הראשי של בית ההבראה באוקרמרק, אותו הוא הפך מקליניקה לחולי שחפת לקליניקה אורתופדית, ולאחר מכן, במלחמת העולם השנייה, לבית חולים עבור הוואפן אס אס. בשנת 1938 נתמנה לרופאו האישי של היינריך הימלר. 
גבהרדט טיפל באלברט שפר בתחילת 1944 בשל פציעה והתנפחות בברך. במהלך הטיפול כמעט והרג את שפר, שהימלר ראה בו מתחרה, והוא הוחלף ברופא אחר.
גבהרדט התקדם בדרגות האס אס והגיע לדרגת גרופנפיהרר.
בין אם הורה על ביצועם או שביצע אותם בעצמו, גבהרדט היה אחראי ישירות למספר רב של ניסויים רפואיים שנערכו על אסירים במחנות ריכוז. הוא היה פעיל במיוחד במחנה הנשים בראוונסבריק ובמחנה אושוויץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, גבהרדט שימש לזמן מה כנשיא הצלב האדום הגרמני.
ב-22 באפריל 1945 התקרבו הסובייטים לברלין, ויוזף גבלס הביא את אשתו וילדיו לפיהררבונקר (הבונקר של היטלר). אדולף היטלר ומספר קצינים נאמנים לו נשארו בבונקר כדי לנהל את מתקפת ההגנה האחרונה על ברלין. גבהרדט, בתור נשיא הצלב האדום, פנה לגבלס ויעץ לו לעזוב עמו את ברלין, אך זה סירב.

לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה הועמד גבהרדט לדין יחד עם 22 רופאים נוספים בפני בית משפט צבאי אמריקאי במשפט שנודע כ"משפט הרופאים", ונמצא אשם בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות. גבהרדט נשפט למוות ב-20 באוגוסט 1947. הוא הוצא להורג בתלייה ב-2 ביוני 1948 בכלא לנדסברג שבבוואריה.
מילאן יובאנוביץ'

קריירה

יובאנוביץ' התחיל את הקריירה שלו בוויבודינה נובי סאד קבוצת נעוריו. בשנת 2003 עבר לשחטאר דונייצק האוקראינית. בקבוצה לא קיבל הרבה דקות משחק אך זכה עמה בגביע האוקראיני. ב-2004 עבר ללוקומוטיב מוסקבה. בשנתו הראשונה שיחק 3 הופעות אך בעונה שלאחר מכן לא שיחק באף משחק. ב-2006 עבר לסטנדרד ליאז' הבלגית בה הפך לכוכב הקבוצה וביחד עם סטיבן דיפור ואקסל ויטסל הוביל אותה שתי אליפויות ברציפות. יובאנוביץ' לקח חלק בהופעה הראשונה של הקבוצה בליגת האלופות (לא כולל את גביע אירופה לאלופות).
בקיץ 2010 עבר לליברפול כמחליפו של אלברט ריירה שעזב את המועדון. ב-29 ביולי 2010 קיים את הופעת הבכורה במועדון נגד רבוטינצ'קי המקדונית. ב-16 באוגוסט 2010 קיים את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג. בליברפול לא זכה לדקות משחק רבות משום כך באוגוסט 2011 חתם יובאנוביץ' באנדרלכט לשנתיים.
ב-2 ביוני 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת סרביה נגד פינלנד בו גם הבקיע את שער הניצחון.
יובאנוביץ' לקח חלק גדול בהעפלת הנבחרת לטורניר הגמר של מונדיאל 2010 כאשר במוקדמות כבש 5 שערים. יובאנוביץ' גם היה בסגל הנבחרת הסופי. ב-18 ביוני 2010 הבקיע את השער הראשון של סרביה במונדיאלים (בתור מדינה עצמאית) בניצחון נגד גרמניה.
מקסימיליאן אנטון, נסיך הכתר של טורן וטקסיס

ביוגרפיה

מקסימיליאן אנטון נולד ב-28 בספטמבר 1831 ברגנסבורג, למקסימיליאן קרל, נסיך טורן וטקסיס השישי ולהברונית וילהלמינה פון דרנברג, בתם של ארנסט, ברון דרנברג והברונית וילהלמינה הנרייטה מקסימיליאנה פון גלאובורג.
ב-24 באוגוסט 1858 התחתן מקסימיליאן בטירת פוסנהופן עם הלנה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה, ואחותה הבכורה של אליזבת, נסיכת בוואריה (לימים קיסרית אוסטריה), והיו להם ארבעה ילדים.
נישואיהם של מקסימיליאן והלנה לא התקיימו ללא קושי, שכן מקסימיליאן השני, מלך בוואריה סירב לאפשר לבת דודתו הראשונה להתחתן עם נסיך שאינו בן מלוכה. פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ואשתו אליזבת, נסיכת בוואריה התערבו לטובת הנישואין, והנישואין נערכו כמתוכנן. פרנץ יוזף נועד במקור להתחתן עם הלנה, אולם התאהב במקום זאת באחותה אליזבת, עמה התחתן לבסוף.
מקסימיליאן נפטר מאי ספיקת כליות או שיתוק ריאות ב-26 ביוני 1867, בגיל 35, ברגנסבורג, והוא נקבר בקפלת הקבורה במנזר סנט אמראם. בשל מותו המוקדם, בנו מקסימיליאן מריה הפך לנסיך הכתר של טורן וטקסיס, ולאחר מכן ירש את התואר והנחלות.
לודוויג השני, מלך בוואריה כתב במכתב אישי של תנחומים לאביו של מקסימיליאן, מקסימיליאן קרל: "אני מזדהה עם האובדן שלך והכאב העמוק שאתה חש, יחד עם כל משפחת טורן וטקסיס, בעקבות אובדן החיים מלאי התקוות".
Es ist nichts Gesundes an meinem Leibe, רי"ב 25

Es ist nichts Gesundes an meinem Leibe (בעברית: אין מתום בבשרי), רי"ב 25, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון ה-14 שלאחר חג השילוש הקדוש, ב-29 באוגוסט 1723.

רקע

באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר שם מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
במאי 1723 התמנה באך לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה הליטורגית, כלומר ימי ראשון וחגים, תוך כמה שנים. עם זאת, בגלל העומס הגדול והקושי בהלחנת יצירות כה רבות, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים או הרחבות.
קנטטה זו הייתה השלוש-עשרה שהלחין באך מאז החל למלא את תפקידו בלייפציג, לאחר רי"ב 75, רי"ב 76, רי"ב 24, רי"ב 167, רי"ב 147, רי"ב 186, רי"ב 136, רי"ב 105, רי"ב 46, רי"ב 179, רי"ב 69א ורי"ב 77.
ב-1855 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 5 של פרסומיה.

הקלטות

היצירה הוקלטה במלואה 11 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ניקולאוס הרנונקור (ב-1972), טון קופמן (ב-1997), מסאקי סוזוקי (ב-1999) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
מתיאס הרגט

קריירת מועדונים

הרגט החל את קריירת הבוגרים שלו בבוכום בעונת 1976/77. הרגט שיחק בבוכום כבלם במשך שתי עונות כאשר הקבוצה שיחקה בבונדסליגה, ובשתיהן היה שחקן מפתח בקבוצה. בקיץ 1978 עזב הרגט את בוכום, וחתם ברוט-וייס אסן מליגת הבונדסליגה השנייה. באסן הרגט שיחק בתפקיד התקפי יותר, והבקיע מספר רב של שערים, 34 שערים בארבע עונות, אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה לבונדסליגה.
לקראת עונת 1982/83 חתם הרגט בבאייר אורדינגן מהבונדסליגה השנייה, ושב לשחק בעמדת הבלם, בה שיחק בבוכום, וכך גם הבקיע פחות שערים, אך תפס תפקיד חשוב בהגנת הקבוצה. כבר בעונתו הראשונה באורדינגן, הרגט העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה. בעונת 1984/85 זכה הרגט עם באייר אורדינגן בתואר היחידי בהיסטוריה של המועדון, הגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על באיירן מינכן, בו שיחק הרגט 90 דקות. בעונת 1985/86 הגיע הרגט עם אורדינגן למקום השלישי, שהוא מיקום השיא של הקבוצה בבונדסליגה, מרחק ארבע נקודות מהאלופה באיירן מינכן ומסגניתה ורדר ברמן. עונת 1988/89 הייתה האחרונה של הרגט באורדינגן. בתום עונה זו, עזב הרגט את אורדינגן לאחר שבע עונות, בהן הבקיע 29 שערי ליגה ב-208 הופעות, ועבר לעונת פרישה בשאלקה 04, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה. הרגט הופיע בעונה זו 19 פעמים, ולא הצליח לעלות עם הקבוצה לבונדסליגה. בתום עונת 1989/90 פרש הרגט ממשחק פעיל.

קריירה בינלאומית

הופעת הבכורה של הרגט בנבחרת גרמניה המערבית נערכה באוקטובר 1983 בניצחון 5-1 על נבחרת טורקיה במוקדמות יורו 1984. במשחק זה החליף הרגט את האנס-פיטר בריגל. הרגט השתתף עם נבחרת גרמניה המערבית במונדיאל 1986, בו סיימה הנבחרת במקום השני לאחר הפסד 3-2 במשחק הגמר לנבחרת ארגנטינה, אך שותף רק פעם אחת, בהפסד 2-0 לנבחרת דנמרק בשלב הבתים. הרגט השתתף עם נבחרת גרמניה המערבית גם ביורו 1988 הביתי, בו שיתף פעולה בהגנה עם יורגן קולר, והנבחרת הודחה בחצי הגמר. לאחר הטורניר, לא שיחק עוד בנבחרת. להרגט 39 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע ארבעה שערים.

קריירת אימון

הרגט אימן לאחר פרישתו מספר מועדוני חובבים, ובעונת 1997/98 אימן את פ.צ. בוכהולט.
פרובוקציה

פרובוקציה (בעברית: התגרות) היא עשיית מעשה או אמירה של דבר מסוים שמטרתו היא יצירת תגובה מסוימת.
המושג בא מלטינית - פרובוקאטיו (Provocatio) היה מושג במשפט הרומי ערעור על פסק דין קונסולארי שקבע עונש. המשמעות המקורית של המושג היא פנייה לאספת הקנטוריות בבקשה לדחות ביצוע עונש. כל אזרח רומי לאחר שנגזר עונשו היה יכול לפנות לאספת העם ולערער.
קיימים מספר שימושים לפרובוקציה כטקטיקה ביחסים בין בני אדם, ביחסים בינלאומיים, באסטרטגיה צבאית או פוליטית, בשיווק, באמנות, במשפטים ובתחומים אחרים.
בהקשר הפוליטי, המונח "סוכן פרובוקטור" (מצרפתית: Agent Provocateur) מציין הפעלת סוכן משטרי בקרב קבוצות אופוזיציה, הנועד ליצור פרובוקציות שיובילו לתגובה חברתית שלילית כנגד האופוזיציה. עם זאת, קיימות גם פעולות פרובוקטיביות של קבוצות פוליטיות או מדינות, אשר נועדות למשוך תגובה או לעורר תשומת לב.
במשפטים, למונח "פרובוקציה" משמעות מסוימת בהקשר ההגנה על נאשמים בעבירות נגד הזולת. במקרים כאלה, ההגנה טוענת, כי "פרובוקציה" של קורבן הפשע הובילה לביצועו. כך, למשל, תקיפת אדם אשר התגרה בתוקף. הגם שטענות אלה מושמעות לעיתים על ידי פרקליטי הגנה, אין להן תקפות מיוחדת (למעט מקרים של הגנה עצמית וכדומה).
בתחום השיווק והפרסום, הפרובוקציה נועדה למשיכת תשומת לב למוצר. נטען לעיתים כי פרסומאים יוצרים "שערוריות מכוונות" (כלומר, מסעות פרסום פרובוקטיביים במכוון), על מנת שיצרו שיח ציבורי ויובילו לדיון במוצר או בטיבו גם בתקשורת ההמונים. הפרובוקציה עלולה לפעול לפרסומאי כחרב פיפיות: אם היא מעוררת מחלוקת ציבורית עזה מדי, המוצר לא ימכר. בתחום האמנות, פרובוקציה משמשת אחד הכלים האמנותיים להעברת מסרים.
אנדרטת הקרון

הקמה

האנדרטה, שעוצבה על ידי האדריכל משה ספדיה, נבנתה בשנת 1990. היא הוקמה לזכר היהודים שנשלחו למחנות ההשמדה. האנדרטה מורכבת מקרון רכבת וממסילת רכבת הניצבים על גשר שבור. על האנדרטה מופיע שירו של דן פגיס "כתוב בעיפרון בקרון החתום".
קרון הרכבת שימש במקורו להובלת בהמות ובמהלך תקופת מלחמת העולם השנייה שימש הקרון להובלת יהודים למחנות ההשמדה. הקרון נשמר מאז תום המלחמה והוענק ליד ושם על ידי חברת הרכבות הפולנית.
מיקום האנדרטה מאפשר צפייה בה גם ממרחק, ולנוסעים בכביש העולה לירושלים מכיוון עין כרם נדמה הקרון כאילו פורץ מתוך העצים שבפסגת ההר - דבר המעצים את המשמעות של האנדרטה.
יש לציין שרק בעיר נתניה מוצב קרון רכבת אותנטי היחיד בארץ שהובא מגרמניה ושימש להובלת יהודים בשואה. ראו אתר אינטרנט על קרון זה. בקרון אותרו במהלך עבודות השיחזור 3 מגיני-דוד חרוטים בשילדה.
רעיון דומה שימש כבסיס לאנדרטת קרון הרכבת בלווצובשטראסה שבברלין, לציון 63 משלוחים של יהודי ברלין, בעיקר לאושוויץ.
גאיוס אופיוס

גאיוס אופיוס (בלטינית: Gaius Oppius), בן המאה ה-1 לפנה"ס, היה מידידיו הקרובים של יוליוס קיסר. הוא ניהל את ענייניו הפרטיים של קיסר בתקופות בהן נעדר מרומא, ויחד עם לוקיוס קורנליוס בלבוס קנה לו השפעה רבה על העיר. מסופר כי אופיוס סעד עם קיסר, סלוסטיוס, הירטיוס, בלבוס וסולפיקיוס רופוס לילה לפני שחצה קיסר את הרוביקון אל איטליה, ב-10 בינואר 49 לפנה"ס.
סווטוניוס מספר, כי יש החושבים שאופיוס הוא שכתב את תולדות המלחמות בהיספניה, אפריקה ואלכסנדריה, ספרים המיוחסים ליוליוס קיסר עצמו. כיום מקובלת הדעה, כי אפשר שאופיוס כתב את "מלחמת אלכסנדריה" (אם כי הטיעונים לטובת הירטיוס משכנעים יותר), אבל לבטח לא את "מלחמת היספניה" ו"מלחמת אפריקה". ההיסטוריון הגרמני ניבור (Niebuhr), מכל מקום, מייחס בוודאות את הספר "מלחמת אפריקה" לאופיוס. המחבר של הספרים המאוחרים יותר לקח חלק פעיל במלחמות אותן הוא מתאר, בעוד אופיוס היה באותו זמן ברומא.
אופיוס כתב גם ביוגרפיה של קיסר ושל סקיפיו אפריקנוס.
יש הסבורים כי אחרי מות קיסר כתב אופיוס פמפלט בו הוא מנסה להוכיח כי קיסריון, בנה של קלאופטרה, לא היה מזרעו של קיסר כפי שטענה היא עצמה.