כתב סיני

הכתב הסיני (漢字/汉字) הוא כתב המשמש לכתיבת שפות סיניות. הכתב התפתח כבר לפני למעלה מ-3,000 שנה. התיעודים המוקדמים ביותר של כתב סיני מתוארכים לכ-1200 לפני הספירה בעת שגשוג שושלת שאנג. השפה הכתובה מהווה גורם מאחד, שכן גם אם ישנו דמיון בין השפות הסיניות השונות, הן אינן מובנות הדדית בדיבור. הוא נמצא בשימוש גם ביפנית וברמה מוגבלת גם בקוריאנית. בעבר שימש אף לכתיבת וייטנאמית.
באופן מסורתי, הכתב הסיני נכתב בעמודות הנקראות מלמעלה למטה מימין לשמאל, אך כיום נכתב הכתב הסיני בעיקר בשורות אופקיות משמאל לימין, אם כי לעיתים הוא נכתב עדיין מלמעלה למטה, ולעיתים אף מימין לשמאל. כל תו מייצג צליל ולרוב אף מילה או רעיון (מורפמה); מכיוון שהסימנים משמשים בשפות שונות, הרי שהם נהגים בצורות שונות בהתאם לשפה או לניב. עם זאת, כאשר הם משמשים בסינית (או בקוריאנית), הם תמיד חד-הברתיים. לכל סימן בכתב הסיני יכולות להיות משמעויות רבות ומגוונות, ולסימנים רבים יש אף יותר מצורת הגייה אחת בהתאם למשמעות שלהם.

התפתחות הכתב

מכתובות עצמות הניחוש בסוף האלף השני לפנה"ס, ועד סוף האלף הראשון לספירה כשנחתם גיבושו, עבר הכתב הסיני הפשטה והאחדה סגנונית. הסימנים רובעו בתקופת מלכות שאנג. בכתובות הברונזה (金文- גִּ'ין-וֶן) מראשית תקופת שושלת ג'ואו כל הסימנים הם בערך באותו גודל. מאוחר יותר, בכתובות חזרן, אבן, חימר וירקן שנמצאו ותוארכו לתקופות המגיעות עד למאה ה-5 לפנה"ס, מודגמים תהליכי שינוי - מציורים לצורות גאומטריות – באותיות.
מתוך השינויים הרבים שנעשו בתקופת המדינות הלוחמות (מאות 5 עד 3 לפנה"ס) ניתן להבחין בשני תהליכים: הפשטה – פחות קווים בכל אות, החלפת סמנים בעלי צליל זהה בסמנים זהים או פשוטים יותר. שינוי פוליטי – הופעתן של וריאציות רבות לכתיבת סימנים נפוצים. דוגמה לכך ניתן למצוא ביצירות הפילוסופיות העתיקות של ממלכת צ'ו (楚) - בהן בין השאר ספרי הגדת עתידות, רפואה ותכתובות בין פקידים – המעוררות קשיים בפיענוח בשל הכילן סמנים שהוצאו משימוש לאחר האיחוד הקיסרי. ריבוי סימנים זה עורר מחלוקות בפיענוחן.
ב-221 לפנה"ס הוכנסה הרפורמה בכתב של הקיסר צִ'ין שְׁה חְוַאנְגּ משושלת צ'ין - כתב החותם (篆書- ג'ואן שו), או כתב החותם הקטן (小篆- סיאו ג'ואן), אשר כלל צורה אחידה לסימנים בעלי וריאציות שונות, "ריבוע" נוסף של האותיות והפשטה של הסימנים. מכתב זה התפתח כתב הפקידים (隸書- לי-שו), אשר עליו התבסס הכתב הרגיל (楷書- קאי-שואו). הכתב הרגיל הוא זה שנמצא בשימוש מתקופת שושלת האן (漢- 206 לפנה"ס עד 220 לספירה) ועד היום, למעט הפשטתם של כשליש מהסימנים בין השנים 1956 ל-1964 בידי ממשלת הרפובליקה העממית. הסימנים הפשוטים (簡體字– גְּ'יֶן-טי-דְזְה) נהוגים כיום ברפובליקה העממית של סין, אך לא ברפובליקת סין (טייוואן). הסימנים המורכבים (繁體字- פאן-טי-דְזְה) עדיין משמשים בטאיוואן ובהונג קונג; כמו כן הם עודם בשימוש ברחבי סין, למשל בספרות האקדמית.

סימני הכתב הסיני

הכתב הסיני אינו אלפביתי. קיים ויכוח בין מלומדים בנושא קיטלוגו ככתב ציורים, כתב אידיאוגרפי (רעיוני) או משלב משמעות חזותית עם צליל. בפועל, מרבית הסימנים משלבים מרכיב פונטי ומרכיב סמנטי. מקורותיו הציוריים של הכתב אין פירושם שהוא כתב ציורים. האותיות מורכבות מקווים אשר יוצרים "שורשים" (部首- בו-שואו) בסיסיים. שורשים אלו מצטרפים ויוצרים סימנים. סימן מודרני מורכב בדרך כלל משני שורשים. בחלק גדול מהסימנים שורש אחד קשור למשמעות הסימן והשורש השני לצורת ההגייה. אולם לא תמיד כך הדבר עקב הבדלים שנוצרו בצורות הגייתם, בדיאלקטים השונים, של הסימנים.

תרבות הכתב הסיני

חשיבות השפה הכתובה המרכזית נובעת מריבוי הדיאלקטים. היא מאפשרת אחסון ותקשורת של מידע בצורה אחידה ברחבי שטח עצום ומגשרת על הפער שיוצרים הדיאלקטים. כבר ב-221 לפנה"ס, עם האיחוד הראשון של הממלכות בשושלת צ'ין קבע הקיסר הראשון צִ'ין שְׁה-חְוַאנְגּ סגנון כתב אחיד.
התרבות הסינית מאוחדת על ידי הכתב ולפיכך, במידה מסוימת, מוגדרת על ידו. קריאה, שינון וכתיבה קליגרפית של שירה היו הכרחיים לעילית המשכילה והשלטת בסין הקיסרית. באמנות הסינית הקליגרפיה זכתה ליחס מועדף מזה שהוענק לה באירופה. שימוש דתי בכתב נעשה על מנת לתקשר עם רוחות האבות, והאלים. כמו כן, בעבר היה הכתב הסיני, ולא הדיבור, ה"לינגואה פרנקה" של מזרח אסיה ושימש את האליטות והשלטונות בכל מזרח אסיה. ביפן, בקוריאה ובוייטנאם נהגו לכתוב בעבר בכתב סיני. הדבר משתקף עד היום ביפנית ובקוריאנית, המשלבות עד היום סימנים סיניים בכתיבתם והשפעתו של הכתב הסיני ניכרת בצורות הכתב העצמאיות שפיתחו לעצמם שני העמים (בניגוד לוייטנאמית הנכתבת כיום באותיות לטיניות). דבר זה הביא לאחידות מסוימת בין התרבויות באזור כולו.
לאורך השנים נכתבו בסין הרבה יצירות כתובות. עד המאה ה-18 יותר ממחצית הספרים בעולם הודפסו בסינית. מהתקופות הטרום-קיסרית והקיסרית בלבד נשתמרו כ-50,000 ספרים. ממצאי מחקרים ששייכו ופענחו כתבים קדומים שנמצאו בסין הדגימו בעזרת השפה הסינית המשכיות תרבותית באזור. דוגמאות אחדות לכך ניתן לראות בכתבי עצמות הניחוש שנמצאו בסוף המאה ה-19 והוכחו כבעלי קשר לכתב הסיני המודרני, כמו גם בכתובות על גבי מקלות במבוק, בדי משי וכלי ברונזה שנמצאו בשנים האחרונות.

מילונים

תיעוד של השפה החל בעידן-הפרה קיסרי עם יציאתו של ה-אר-יא (爾雅) – ספר ובו אוצר מילים ומונחים ממוינים לפי סוגים ותחומים. במאה ה-1 לספירה כתב שׂו-שֶן (許慎) את ה-שְווֹ וֶן גְּ'יֵה דְזְה (說文解字), המילון הקדום ביותר בסין. אולם רק בנו זכה להגישו לקיסר ב-121 לספירה. מילון זה כלל פרושים ל-9353 סמנים ו-450 שורשים ומהווה המחקר הראשון על התחביר הסיני. הוא היה הראשון להסביר את דרכי היווצרותם של הסמנים, ערך דיון במרכיביהם הפונטיים והגדיר את ה"שורשים"(בו-שואו). לפי האמור לעיל, מובן כי הוא משמש מקור חשוב בחקר השפה הסינית גם היום, אף כי חלק ממסקנותיו בתחום מוטלות כיום בספק.
מילונים מפורסמים נוספים הם המילון הקיסרי של תקופת קאנג-שׂי (康熙字典 – פורסם ב-1716) שפירש 46,964 סמנים וסידרם לפי 214 שורשים וכן גם המילון הגדול של הסינית (漢語大字典 - פורסם ב-1990) המכיל 54,678 פירושים מסודרים לפי חלוקה ל-200 שורשים.
למרות ריבוים של הסימנים ניתן להעריך כי משכיל סיני בן-ימינו לא נזקק ליותר מ-5,000 סמנים, ומילון עדכני נורמלי מכיל כ-7,000 סמנים בלבד, זאת עקב העובדה שסימנים רבים הם היסטוריים (או משמשים בניבים אחרים, וכדומה) ואינם בשימוש במנדרינית מודרנית.
חשוב לציין כי החלוקה לשורשים בסימנים הסיניים אינה מדויקת, נתונה לשינויים וכמו כן אינה תופסת לגבי כל הסמנים בשפה. לפיכך קשה מאוד לקטלגם ו/או ללמדם בצורה שתיתפס כאלפביתית או אנליטית.

שיטות תעתיק

משנת 1892 מאויתות מילים סיניות בעזרת האלפבית הלטיני (חוץ משמות פרטיים אשר אויתו לפי בחירה אישית ושמות של מקומות אשר תורגמו לפי רישום חסר סדר שיטתי של סניפי הדואר הסיני) לפי תעתיק ווייד-ג'יילס (של המזרחנים הבריטים תומאס וייד והרברט ג'יילס), המסתמכת על הגייה מנדרינית של הסימנים.
משנת 1958 הוכנסה לשימוש שיטת התעתיק פין-יין, המבוססת על ההגייה הרשמית של מנדרינית תקנית. שיטה זו זכתה לפופולריות ברחבי סין וכן לביסוס רשמי. מסוף שנות ה-70 במאה ה-20 הוחל שימוש נרחב בתעתיק זה בידי הגורמים הרשמיים בסין ובעולם, ולאחרונה נכנס לשימוש רשמי גם בטאיוואן.
לא קיימת שיטת תעתיק אחידה ורווחת לכתב סיני.
תהליך ההפשטה של הצלילים בשפה המדוברת לאורך ההיסטוריה יצר כפלי משמעות בהברות רבות בשפה הקלאסית, שכאשר נכתבו בפונטיקה כלשהי לא ניתן היה להבינם. מסיבה זו אין ערך רב לתיעתוק פונטי של כתבים עתיקים לפי שיטות תעתיק מודרניות.

כתב סיני בשפות שונות

פרט למנדרינית ולקנטונזית משמש הכתב הסיני כיום גם בכתיבת יפנית ובמידה מוגבלת גם בקוריאנית. עם זאת קיימים הבדלים משמעותיים הן בצורת הסימנים עצמם והם בצורת השימוש בהם.