google/wiki40b huggingface dataset:
סימטריה

בפילוסופיה

בדיאלוג טימאוס משווה אפלטון את חמשת הפאונים האפלטוניים לארבעת היסודות וליקום. בהתאמה זו, היקום מתאים לתריסרון, שהוא הקרוב ביותר בצורתו לכדור, שהוא "המושלמת בין הצורות והדומה ביותר לעצמה". כל הפאונים האפלטוניים סימטריים, אבל הכדור נחשב בעיני אפלטון ליותר סימטרי מהם, משום שיש אינסוף דרכים להעתיק אותו אל עצמו.
סימטריה היא מושג מרכזי בענף הפילוסופי אסתטיקה.
אריסטו גרס כי "צורות היופי העיקריות הן סדר, סימטריה ומוגדרות, הבאים לידי ביטוי במיוחד במדעי המתמטיקה" (אריסטו, מטאפיזיקה).
סימטריה לרוב נתפסת כדוגמה לאסתטיקה וליופי, ולכן בניינים, קומפוזיציות, פסלים וגנים לרוב נעשים בצורה סימטרית. באדריכלות של העת העתיקה וימי הביניים הייתה שאיפה לבנות מבנים סימטריים, כאשר הסימטריה העיקרית היא סימטריית שיקוף ימין-שמאל. יש חוקרים הטוענים שהסימטריה בכנסיות ימי הביניים הייתה רק מקורבת ובכוונה נשתלו בה פגמים קטנים כדי להעביר מסר שרק אלוהים הוא מושלם.
אף על פי כן, האמנות המודרנית דווקא אינה דוגלת בסימטריה. כך, למשל, לה קורבוזיה, מהאדריכלים הנודעים של המאה ה-20, טען כי "הסימטריה היא ההרמוניה של העניים".

בכימיה

פעולת סימטריה, המשאירה מולקולה ללא שינוי, כלומר, באוריינטציה זהה למקורית, נקראת פעולת זיהוי (המושג אוריינטציה זהה אינו זהה למושג אוריינטציה שקולה). כאשר מסובבים את ציר C2 פעם אחת, אז מתקבלת אוריינטציה שקולה, ורק הסיבוב השני ייתן אוריינטציה זהה. ציר C3 בסיבוב של °120 סביב ציר יתן לנו אוריינטציה שקולה למקורית, כך גם סיבוב ב- °240, ורק הסיבוב השלישי סביב ציר המולקולה תוביל לזהות.
פעולת הזיהוי מסמנים ב-I. אי פעולה אף היא זהות: אם אין משנים את מצבה של מולקולה, הרי ברור שהוא נשאר כפי שהיה.
אפשר לסובב מולקולות במגמת השעון ונגד מגמת השעון. למשל, פעולות C3 במגמת השעון ונגד מגמת השעון נותנות אוריינטציות שקולות, אך לא זהות.

בפיזיקה

בפיזיקה המודרנית נעשה שימוש רב בסימטריות. כאשר קיימת סימטריה מסוימת למערכת פיזיקלית ניתן ללמוד מכך רבות על התכונות של אותה המערכת. הדוגמה החשובה ביותר לכך היא משפט נתר לפיו כל סימטריה גוררת חוק שימור בקואורדינאטה הצמודה. לדוגמה, סימטריה של חוקי הפיזיקה בזמן גוררת את חוק שימור האנרגיה.
הסימטריה המרחבית היא כלי מאוד חשוב בקריסטלוגרפיה, בה מטפלים לרוב בגבישים בעלי מבנה מחזורי (חתיכות גדולות של סריגי בראבה או סריג בראבה עם בסיס).
נושא הסימטריות התגלה כחשוב ביותר גם בפיזיקה של חלקיקים אלמנטריים, כאשר יובל נאמן ומארי גל-מאן גילו שאם מסדרים קבוצה מסוימת של חלקיקים לפי התכונות שלהם מקבלים מבנה של חבורה. יש קשר בין הסימטריות של חבורה זו למבנה המרחב-זמן. במסגרת תורת המיתרים נידון גם הנושא של סימטריית-על. יוג'ין ויגנר זכה בפרס נובל על "תרומתו לתאוריה של גרעין האטום והחלקיקים הבסיסיים ובייחוד התגלית והיישום של עקרונות הסימטריה הבסיסיים".
שירות חלוצי לישראל

השירות החלוצי לישראל (בראשי תיבות: שח"ל) היה ארגון לחלוציות מגויסת שהוקם בראשית שנות ה-50 על ידי מפא"י ביוזמת דוד בן-גוריון.

הקמת השירות

עם הקמת מדינת ישראל חשש בן-גוריון כי הרוח החלוצית תלך ותדעך, וסבר שיש להקים מסגרות ארגוניות להמשך קיום ועידוד החלוציות, בייחוד לאור גלי העלייה הגדולים באותה התקופה. לצורך כך הקימה מפא"י ב-20 במאי 1950 את השח"ל - שירות חלוצי לישראל, כך שיהיה כוח חלוצי-מוסרי שימשיך להנחיל את הערכים של מקימי המדינה גם לאוכלוסיות הצעירות יותר וכן לעולים החדשים. השח"ל תוכנן לגייס אלפי מתנדבים צעירים מכל המגזרים היהודיים בישראל לתקופה של שנתיים לפחות שבה יפעלו לקידום משימות לאומיות-ממלכתיות.
יותר מאשר בכל זמן שהוא דרוש כיום כוח מרכזי מדריך ומחבר אשר יפלס דרך להמונים שיבואו בדוגמת חייו ובכוחו המוסרי... אין אשליה גדולה מן ההנחה 'שהמדינה תענה את הכל'. המדינה בלי כוח חלוצי, כרכבת ללא קטר. הכוחות החלוציים שהיו לנו עד כה ואשר שינו את פני הדור, והיו מרוכזים בעיקר בהתיישבות העובדת - כוחות אלה, שהספיקו עד המהפכה, אינם מספיקים עתה. נשתנה הקצב. ומנוע שהספיק למכונית קטנה לא יוכל לגרור טנדר כבד. דרושים כוחות עצומים להכשיר את העולים... להנחילם ערכים חברתיים ואנושיים.
— דבר, 21 במאי 1950
לשח"ל הובטחה על ידי ראש הממשלה דאז תמיכה מלאה בכל מאמציו ופעילויותיו ובכירי ההנהגה בארץ, בממשלה, בסוכנות ובהסתדרות, התבקשו לסייע לו ככל הניתן.

פועלו

כ-500 מאנשי השח"ל הקימו היאחזויות בתל ירוחם, סדום, אילת, עין יהב, באר אורה ועברונה. במסגרת "מבצע ערבה" שנערך כבר בשנת הקמתו של השח"ל ב-1950, הוקמה התיישבות ראשונית בעין ויבה, לימים מושב עין יהב. השח"ל ניסה להקים במקום חווה חקלאית לגידולי שדה וירקות ונעזר לצורך כך בין היתר בסוכנות היהודית ובמשרד החקלאות. כדי להוסיף ידיים עובדות לצרכים החקלאיים של החווה הגיעו בשנת 1952 לחווה עשרות גדנ"עים, אך ב-1954 פורקה ההתיישבות לאחר שנקלעה למשבר כלכלי.
שח"ל גם מיין מאות אנשים וגייסם למערכת החינוך שנזקקה נואשות למורים נוספים בשל גלי העלייה. במסגרת קורסים מזורזים הוא איפשר את פתיחתן של מאות כיתות. כמו כן הוא גייס מאות אחרים לתפקידים במושבים ובמעברות כגון שומרים וחובשים.
בסיכומו של דבר התגייסו לשח"ל 2,256 מתנדבים.
אנשי שח"ל השתתפו בהקמת היישובים לאורך "כביש הרעב" שצמחו מחמש מעברות: העימרות, בטחה, גילת, פדאים ורנן.

דעיכה ופירוק

כעבור מספר חודשים מהקמת השח"ל רק כ-200 מבני היישוב הוותיק בארץ התגייסו אליו. הרוב המוחלט העדיף את התפתחותו האישית בעבודה או בלימודים. בניגוד אליהם, מאות עולים ומובטלים התגייסו לשורות השח"ל בתקווה לקבל הכשרה מקצועית ומקום עבודה מסודר. דעיכת העלייה בין השנים 1952-1954 ועזיבתו לשדה בוקר של יוזם השח"ל, בן-גוריון, הביאו לדעיכה בהיקף התמיכה והפעילות של הארגון. קשיים כלכליים אליהם נקלע השח"ל בשל פעילות קבוצות החלוצים בנגב הביאו את הנהגת מפא"י לפרק את השח"ל במקום להמשיך ולתמוך בפעילותו.
השח"ל היה לאחרוני הניסיונות של הנהגת מפא"י לארגן חלוציות מגויסת לצורך משימות חברתיות לאומיות שאתגרו את המדינה בשנותיה הראשונות. יש הגורסים שכישלון השח"ל היה זרז למעברו של בן-גוריון לשדה בוקר למען יהיה דוגמה אישית חלוצית.
דייב דבושר

קריירת ה-NBA

דבושר נבחר על ידי הדטרויט פיסטונס בשנת 1962 כבחירת דראפט טריטוריאלית. בעונת הרוקי שלו סיים דבושר עם ממוצעים של 12.7 נקודות ו -8.7 ריבאונדים למשחק, ובתום העונה נבחר לחמישיית הרוקיז הראשונה. עם זאת, דבושר נפצע במהלך עונתו השנייה ושיחק רק ב-15 משחקים, וכתוצאה מכך הפיסטונס סיימו עם מאזן מאכזב של 23-59.
בעונה 1964–1965, בגיל 24, הפך דבושר לשחקן-מאמן בפיסטונס, ובכך הפך למאמן הצעיר ביותר אי פעם בהיסטוריה של הליגה. עם זאת, תקופתו כמאמן לא הייתה מוצלחת, והוא התפטר מתפקידו כמאמן. בעונת 1968–1969, דבושר הועבר בטרייד לניו יורק ניקס בתמורה לוולט בלאמי והווארד קומיבס.
דבושר, ביחד עם שחקני היכל התהילה העתידיים וויליס ריד, ביל בראדלי ווולט פרייזר, ניצחו בגמר ה-NBA ב-1970 את הלוס אנג'לס לייקרס שהובלו בידי וילט צ'מברליין, ג'רי וסט ואלג'ין ביילור. שנתיים מאוחר יותר הלייקרס לקחו אליפות ראשונה מאז שנת 1954 לאחר שהביסו את הניקס בגמר. ביחד עם ארל מונרו בקו האחורי, הניקס לקחו אליפות נוספת בשנת 1973, לאחר שהביסו את הלייקרס 4-1 בגמר.

החיים לאחר הכדורסל

דבושר פרש בשנת 1974. חולצתו עם מספר 22 נתלתה על תקרת המדיסון סקוואר גארדן, אם כי רק שנים רבות לאחר פרישתו של דבושר. מאוחר יותר הוא הפך לקומישינר ה-ABA, כמו גם לעוזר המאמן ומנהל תפעול כדורסל של הניקס במהלך שנות ה-80, כאשר דבושר בחר את אגדת הניקס פטריק יואינג בדראפט 1985.
דבושר כתב מאוחר יותר ספר בשם האדם הפתוח, שסיפר של עונת אליפות של הניו יורק ניקס בעונת 1969-70.

מותו

במאי 2003, דייב דבושר התמוטט ברחוב מנהטן כשהוא סובל מהתקף לב קטלני. הוא היה בן 62 באותו הזמן.
אימוניטאס

אימוניטאס (לטינית: immunitas, בריבוי: immunitates, אנגלית: immunities) היא זכות חסינות שהייתה מקובלת בימי הביניים ומשמעותה העיקרית הייתה פטור ממסים או הזכות לשמור את המיסים שנאספו.
אימוניטאס היה המכשיר המשפטי שבעזרתו זכתה הסניורה (כלומר אריסטוקרט בעל אדמות, כנסייה או מנזר) בחסינות מהתערבותן של הרשויות השונות (הן הרשות הסקולרית והן הרשות הדתית) במה שנעשה ביחידת שטח מסוימת, לרוב ביחידת קרקע שהוענקה לגוף דתי. במקרים נדירים ויתר המעניק גם על כל חובת שירות ציבורי שהיו חייבים לו.

חסינות זו גובתה במסמך מתאים, לרוב מסמך ההענקה עצמו, למשל 
"על כן ... אנו מעניקים עתה חסינות מלאה על כל נחלות המנזר ... אנו מצווים שאף פקיד ציבורי בעל סמכות כל שהיא לא יהין להיכנס לחצר המנזר הזה ... על מנת לשבת בדין, לזמן עדי שבועה, לגבות מסים, לתבוע זכות אכסון, לגבות מסים ומכסים מהערים ומהשווקים, וכלל לא יהין לתבוע מסים ותשלומים כלשהם. אלא הנזירים ... בלא שיהיו נתונים לכניסת פקידים או לתביעות מצד האוצר המלכותי"
— הענקת האימוניטס על ידי כילדריך השני למנזר של מונטיה-אן-דר, 4 ביולי 673
חסינות זו הוענקה "לנצח", או לפחות ללא מגבלת זמן. במקומות מסוימים העניקו המלכים לאריסטוקרטים, בנוסף על הפטור ממס, גם זכויות שיפוט על אדמותיהם ועל האנשים שחיו בהן, אפילו כאשר אנשים אלו היו מוגדרים אנשים חופשיים, במובן המשפטי.
מבחינה מעשית, האימוניטאס אפשר לבעל הסניורה למנוע כניסת פקידים לאחוזתו ומנע מפקידים אלו לגבות מיסים או לבצע פעולות משפטיות באחוזה שבבעלותו.
באגס באני

היסטוריה

הדמות של באגס באני התפתחה בהדרגתיות בעבודה משותפת של שישה יוצרים: בוב קְלאמְפֶּט, צ'אק ג'ונס, פריץ פרילינג, ארתור דייוויס, טֶקְס אֶיְוֶרי ורוברט מקימסון, בברוקלין, ניו יורק עבור חברת "ליאון שלזינגר פרודוקשנס" שהכינה סרטים מצוירים עבור האחים וורנר. בשנת 1940 היא הופיעה "A Wild Hare" עם רוב המאפיינים הנוכחיים שלה, בהם האימרה: "What's up, Doc?" (בעברית: "מה המצב, דוק?").

מאפייני הדמות

לדברי מל בלאנק, השחקן הראשון שדיבב אותו, המבטא שלו הוא שילוב בין צורות הדיבור של הרבעים הניו יורקיים ברונקס וברוקלין.
באגס באני התפרסם במשפט "אֶה, מה נשמע, דוק?", שנאמר תוך כדי לעיסת גזר חי, ובסכסוכים שלו עם אלמר פאד, יוסמיטי סם (קאובוי קטן קומה עם שפם ארוך בצבע כתום חזק שתמיד מצויד בנשק חם), מרווין ממאדים, טאז השד הטסמני, דאפי דאק ואפילו וייל אי. קאיוטי (שבדרך כלל רודף אחרי רוד ראנר). לרוב באגס באני יוצא מנצח מהסכסוכים האלה. הדבר בולט במיוחד בסרטים שביים צ'אק ג'ונס, שבהם נהג להציג "מנצחים" נגד "מפסידים".
ג'ונס חשש שהתוקפן המנצח תמיד יאבד את אהדת הצופים, וכדי לפתור בעיה זו דאג שיריביו של באגס באני יציקו לו, ירמו אותו או יאיימו עליו שוב ושוב. לאחר שנפגע כך (לרוב שלוש פעמים), היה באגס אומר בדרך כלל "ברור לך שעכשיו תהיה מלחמה" (שורה שלדברי ג'ונס נלקחה מגראוצ'ו מרקס), או לפעמים "ברור לך שזה לא יעבור בשתיקה". לאחר שהרוויח ביושר את זכותו לנקום או להתגונן, קיבל באגס את אישורו הדומם של הקהל לחולל את המהומות שלו.
במאים אחרים כגון פריץ פרילינג הציגו את באגס באני כשהוא יוצא מגדרו בניסיון לעזור לאחרים בעת צרה, וכך יצרו שוב סיבות קבילות למעשי הקונדס שלו.
לעומת זאת כאשר באגס באני פוגש דמויות "מנצחות" אחרות, כגון ססיל הצב, הביצועים שלו אינם מזהירים, ובדרך כלל ביטחונו העצמי המופרז פועל לרעתו.
באגס באני הוא מקבילה מודרנית לדמות התכסיסן מהמיתולוגיה והפולקלור.
מקור השם "באגס" הגיע לאחר שהאנימטור בן הארדוואי שכינויו היה באגס יצר ב-1938 סקיצה של ארנב ומתחת לתמונה כתב "הארנב של באגס" (ובאנגלית: Bugs' Bunny) ומאז סרטו השני, ב-1941 הוחלט לתת לארנב את שמו. בסדרת הקומיקס המבוססת על הסרטים המצוירים
שמו הכביכול אמיתי של באגס באני הוא ג'ורג' וושינגטון באני.
Sinatra & Company

הפקה

בשנת 1969 החל סינטרה להקליט את האלבום השני שלו עם אנטוניו קרלוס ז'ובים. מסיבות שאינן ידועות החליטה חברת רפרייז לא להוציא את כל עשרת השירים שהוקלטו. במקום זאת שבעה שירים נבחרו והם מופיעים על צידו הראשון של האלבום שמוקדש כולו לסגנון הבוסה נובה.
סגנון השירים שונה מהאלבום הקודם בו שיתפו השנים פעולה Francis Albert Sinatra & Antonio Carlos Jobim. המפיק המוזיקלי אומיר דאודטו, ארגן את השירים בצורה חופשית, קלילה ורגועה יותר מזו של המפיק הקודם, קלאוס אוגרמן.
את חלקו השני של האלבום הפיק דון קוסטה והוא כולל בתוכו שני שירים של ג'ון דנבר, כל השירים הם בסגנון הפופ הקלאסי. דבר זה יצר ניגוד מוחלט לסגנון הבוסה נובה שבצידו הראשון וכמה מבקרי מוזיקה טענו כי אלבום זה הוא למעשה איחוד של שני אלבומים שונים. לסברת אותם מבקרים, איכות השירים שבידי חברת רפרייז לא הספיקה כדי ליצור שני אלבומים בסגנונות שונים, דבר שאילץ אותם לאחדם לכדי לאלבום אחד.
ניקול סטוט

השכלה

בוגרת תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה וחלל מאוניברסיטת Embry-Riddle Aeronautical University ב-1987. תואר שני בניהול הנדסי (Engineering Management) מאוניברסיטת מרכז פלורידה ב-1992.

קריירה בנאס"א

נבחרה בכיתת האסטרונאוטים של שנת 2000.
המריאה עם מעבורת החלל דיסקברי בSTS-128 ב-28 באוגוסט 2009, בתור מהנדסת טיסה, והצטרפה למשלחת 20 לתחנת החלל הבינלאומית. ניקול שהתה בתחנת החלל שלושה חודשים והייתה גם חלק ממשלחת 21 לתחנה.
שבה לכדור הארץ במעבורת החלל אטלנטיס בSTS-129 לאחר שהות של 90 יום 10 שעות ו-45 שניות.
 במהלך STS-128, ניקול השתתפה בהליכת חלל במשך 6 שעות וחצי.
בשנת 2011, השתתפה במשימתה האחרונה של מעבורת החלל דיסקברי STS-133 שהביאה לתחנת החלל את המנשא הלוגיסטי EXPRESS 4, ומודול לוגיסטי רב תכליתי. במסגרת טיסה זו שהתה בחלל 12 יום ו-19 שעות.
ב-2015 פרשה מנאס"א ומאז מתמקדת בקריירת ציור.
פרנן דה לנגל דה קרי

קריירה מוקדמת

פרנן דה לנגל דה קרי נולד ב-4 ביולי 1849 בלוריאן, למשפחת אצולה מברטאן. בשנת 1869 התגייס פרנן לצבא הצרפתי, ולחם בשורותיו במלחמת פרוסיה-צרפת, שבמהלכה אף נפצע באורח קשה. לאחר המלחמה מילא דה קרי תפקידים שונים בצבא, ופיקד על רגימנט הקירסירים ה-10, רגימנט הארטילריה ה-22, ורגימנט הרגלים ה-32. בשנת 1900 הועלה דה קרי לדרגת גנרל של חטיבה, ומונה למפקד המחוז ה-7 של הז'נדרמריה, ובקיץ 1900 מונה למפקד חטיבת הפרשים האלג'יראית ה-3.
בשנת 1903 מונה דה קרי למפקד החטיבה ה-72, ובשנת 1906 מונה למפקד הדיוויזיה הקולוניאלית ה-3, וזמן קצר לאחר מכן למפקד הדיוויזיה ה-14. בשנת 1908 מונה דה קרי למפקד הקורפוס ה-4, ובשנת 1911 מונה למפקד הקורפוס ה-8.

מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה דה קרי למפקד הארמייה הרביעית, ופיקד עליה במהלך המערכה על הגבולות, ובכלל זה בקרב הארדנים. בשנת 1915 פיקד דה קרי על המתקפה בשמפאן, אך על אף כשלונה קודם לפיקוד על קבוצת הארמיות המרכזית. בשנת 1916 הודח דה קרי, בעקבות חוסר המוכנות שגילו הכוחות בורדן.
ב-19 בפברואר 1927 מת דה קרי בפון-סקורף, והוא בן 78 שנים.
יחסי מולדובה–סלובניה

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מולדובה לרפובליקת סלובניה כוננו ב-27 באוקטובר 1993.
באפריל 2003 ביקר נשיא מולדובה פטרו לוצ'ינסקי בסלובניה. בשנת 2004 נפגשו נשיא סלובניה יאנז דרנובשק ונשיא מולדובה ולדימיר וורונין ודרנובשק קרא לכינון ברית ביטחונית עם מולדובה.
סלובניה תומכת בכניסת מולדובה לאיחוד האירופי אך זו מצידה אינה מעוניינת.
רוזה ג'מאלי

ביוגרפיה

רוזה ג'מאלי נולדה בתבריז שבאיראן, ולמדה באוניברסיטת לאמנויות בטהראן. בהמשך היא קיבלה תואר שני בספרות אנגלית. הספר הראשון שלה פורסם בשנת 1997 וזכה להצלחה באיראן. עוד באותה שנה היא פרסמה ספר נוסף. בספר השלישי שלה, שפורסם בשנת 2002, מורגשת השפעה של צאדק הדאיאת. בספר זה קיימות התייחסויות רבות לברית החדשה ולמיתולוגיה יוונית.
ספריה תורגמו לשפות רבות. היא בעצמה מתרגמת יצירות של ספרות פרסית לאנגלית (למשל ספר של ע'זאלה עליזאדה) ומתרגמת שירה אירופאית לפרסית.
ארמיית המשמר המשוריינת השנייה

היסטוריה

היחידה הוקמה לראשונה בינואר 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה על בסיס מפקדת ארמיית עתודה השלישית. היא הוצבה בגזרת חזית בריאנסק אך כבר בפברואר 1943 העוברה לחזית המרכז. במהלך קיץ 1943 היא השתתפה בקרב קורסק. בספטמבר 1943 הארמייה הועברה לעתודה. בינואר 1944 היא נכללה בכוחות של חזית האוקראינית הראשונה והשתתפה בקרב קורסון-צ'רקאסי. בסוף פברואר היא הועברה לגזרת החזית האוקראינית השנייה והמשיכה את התקדמותה מערבה. לקראת סוף אביב 1944 הגיעה הארמייה עד לפאתי העיר יאשי. ביוני 1944, במסגרת ההכנות לקראת מבצע בגרטיון, היא הועברה תחת פיקוד החזית הבלארוסית הראשונה. בשלב זה כללה הארמייה 32 אלף חיילים ו-425 טנקים ותותחים מתנייעים. 
במהלך המחצית השנייה של 1944 היא המשיכה להתקדם מערבה בשטחי פולין, ביולי 1944 היא נכנסה לעיר לובלין. בסוף יולי 1944 היא לחמה בגזרת ורשה. בקרבות אלו היא איבדה כ-300 טנקים ובספטמבר 1944 הוצאה מקו החזית והועברה לעורף להתאוששות והשלמת אבדות. באוקטובר 1944 הארמייה חזרה לחזית הלחימה. ב-20 בנובמבר 1944 לארמייה הוענק תואר כבוד "משמר".
יחידות הארמייה חזרו לגזרת ורשה ולקחו חלק פעיל במתקפה סובייטית באזור. בינואר 1945 הם פרצו קווי ורמאכט ותוך 15 ימים התקדמו 700 ק"מ מערבה. בהמשך הם השתתפה בקרב ברלין.
לאחר המלחמה, נותרה בגרמניה ככוח כיבוש שהפך עם הזמן לחיל מצב קבוע של כוחות ברית ורשה.
דוד אויסטרך

חייו

אויסטרך נולד בשנת 1908 בעיר אודסה שבאוקראינה. כילד למד כינור בעירו אצל פיוטר סטוליארסקי. את הופעת הבכורה שלו נתן שם, בגיל 6. אחר המשיך בלימודיו אצל סטוליארסקי בקונסרבטוריון של אודסה (1923–1926) והופיע כסולן בקונצ'רטו לכינור של גלזונוב בניצוח המלחין, בקייב, 1927.
הקלטותיו והופעותיו בקונצרטים של שוסטקוביץ' נודעות במיוחד, אבל הוא הרבה לנגן גם קונצרטים קלאסיים. הוא עבד עם תזמורות ברוסיה, וכן עם מוזיקאים באירופה ובארצות הברית. עוד הקלטה מפורסמת היא זו של הקונצרט המשולש של בטהובן, שניגן עם סביאטוסלב ריכטר ומסטיסלב רוסטרופוביץ'. הקונצ'רטו לכינור של אראם חצ'טוריאן הוקדש לו, וכך גם שני הקונצ'רטי לכינור של דימיטרי שוסטקוביץ'.
אויסטרך קיבל את הכשרתו הראשונה והיחידה מן המורה לכינור פיוטר סטוליארסקי. בניגוד להשקפה המקובלת, אויסטרך לא היה וירטואוז מלידה. לאמיתו של דבר, הוא החל בנגינת ויולה בתזמורת הקונסרבטוריון, ורק כמה חודשים אחר כך עלה לדרגת סולן וניגן בהופעת הבכורה שלו את הקונצ'רטו בלה מינור של באך עם התזמורת. כעבור שנה, הופיע לראשונה כסולן ברסיטל. הוא סייר ברוסיה במשך שנתיים, ולבסוף הופיע בפעם הראשונה בלנינגרד, בנגינת הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי.
בשנת 1936 זכה אויסטרך בפרס שני בתחרות וייניאבסקי. העובדה שלא זכה בפרס ראשון סותרת גם היא את האגדה שהיה וירטואוז מלידה. לבסוף הטביע את חותמו בזירה הבינלאומית כשזכה בפרס ראשון בתחרות על שם המלכה אליזבט (שהייתה ידועה אז בשם תחרות איזאיי) בבריסל. הקריירה של אויסטרך יצאה לדרך מנקודה זו, פרט למכשול אחד קטן - ברית המועצות הפריזה בהגנה על אזרחיה ולא הרשתה לו לעזוב. הוא המשיך ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה, אבל כאשר פלשה גרמניה הנאצית אל ברית המועצות, יצא לחזית וניגן לפני החיילים כדי לעודד את רוחם.
במשך כעשר שנים ניגן אויסטרך בסטרדיוואריוס קונטה די פונטנה שלו משנת 1702. בשנת 1966 החליף אותו בסטרדיבריוס אקס מרסיק משנת 1715. הוא זכה לכבוד והוקרה כמורה, שעשה את שנותיו החזקות בפקולטה של קונסרבטוריון של מוסקבה (בשנת 1939 מונה לפרופסור) בין ידועי שם כמו יורי ינקלביץ ובוריס גולדשטיין.
דוד אויסטרך היה אביו של הכנר איגור אויסטרך וסבו של הכנר ולרי אויסטרך. שניים אלה הרבו להקליט בצוותא.
אויסטרך נפטר בעקבות התקף לב שלקה בו במהלך סיור הופעות עם התזמורת המלכותית ההולנדית באמסטרדם בשנת 1974. גופתו הוחזרה למוסקבה, שם נקבר בבית העלמין נובודוויצ'י.

הנצחה

משנת 2000 מתקיים בעיר פרנו שבאסטוניה "פסטיבל דוד אויסטרך" לזכרו. אויסטרך נהג לבלות באופן קבוע את חופשות הקיץ שלו בעיר במשך 24 שנים, וגם הופיע שם. את הפסטיבל מארגן המנצח נמה ירווי, ובין השאר משתתפים בו כנרים שלמדו בעבר אצל אויסטרך.
החל משנת 2006 מתקיימת במוסקבה תחרות כנרים שנתית הנקראת על שמו.
נחום זולוטוב

ביוגרפיה

זולוטוב נולד בשנת 1926 בוורשה בירת פולין, ובשנת 1935, בילדותו, עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב עמהּ בתל אביב. למד בבית הספר העממי תל נורדאו ובבית הספר התיכוני למסחר. בנעוריו (1939–1944) למד פיסול בסטודיו אבני–שטרנשוס אצל הפסל משה שטרנשוס, שעמו שמר על קשר גם בעתיד ושילב את עבודותיו בפרויקטים שונים, שהבולט בהם הוא בית התרבות וההנצחה בניצנים. לאחר סיום לימודיו התיכוניים שירת במשך שנה במשטרת היישובים העבריים (שבמהלכה שמר בשדות קיבוץ עין השופט), ולאחריה החל בלימודי אדריכלות בטכניון בחיפה. הוא הפסיד שנת לימודים כששירת בצה"ל במלחמת העצמאות, וסיים את לימודיו בשנת 1950. החל משנת 1955 יצא לדרך עצמאית.
בשנות ה-50 ובה-60 היה זולוטוב לאחד מהאדריכלים המובילים והמצליחים של סגנון הברוטליזם בישראל, וחלוץ בחשיבה מתקדמת לגבי הבנייה העירונית בתל אביב. בשנת 1958 תכנן את הבניין הגבוה הראשון בתל אביב. הבניין, שהוקם ברחוב בן יהודה 77–79, היה בן 11 קומות (קומת מסחר, קומת עמודים, 8 קומות מגורים וקומת גג, שבה שכן משרדו), והיווה נקודת מפנה בתכנון העירוני בישראל – לא רק פרויקט חלוצי בתחום הבנייה לגובה, אלא הוא אף הכיל את חנות הסופרמרקט הראשונה בישראל, שאותה הקימה חברת שופרסל. בעקבות עקשנותו, שהביאה להקמת הבניין, על ייחודו כבניין גבוה ראשון בעיר וכן הטכנולוגיה שבה הוקם – זכה עליו זולוטוב בפרס רוקח לאדריכלות בשנת 1961.
זולוטוב ביקש להמשיך את התפיסה של הבנייה לגובה ותכנן שכונה גדולה של מגדלים בני עשרות קומות בגבעתיים. לשיטתו, יש להקים מגדלים קבועים ובכך לאפשר אזורי גינון גדולים יותר, באזורים כמו גבעתיים, שבהם ניתן, הודות לאקלים, להקים גינות גדולות. הפרויקט לא הוקם בסופו של דבר, בשל התנגדות הוועדה לבניין ערים והחברה הקבלנית. פרויקטים משמעותיים נוספים שהציע ולא יצאו אל הפועל הם תוכנית לשדרות רוטשילד – שבה הציע לבטל את שדרת העצים ובמקומה לקבוע כביש מהיר טבעתי ומגדלי מגורים, מסחר ועסקים. כמו כן, הציע תחנה לתחבורה מרכזית בתל אביב (באתר של בית הדר והחניון הסמוך לו).
בשנת 1963 זכה בפרס רכטר (שהוענק באותה שנה לראשונה) על בית ההארחה בעין עבדת.
בשנת 1966 נחנך בקיבוץ ניצנים אחד מהמבנים החשובים בתולדות האדריכלות הישראלית בתכנונו של זולוטוב. הבניין, שיועד לבית זיכרון לבני הקיבוץ וחיילי גדוד 53 של חטיבת גבעתי שנפלו על הגנת הקיבוץ במלחמת העצמאות (בהם אחיו הגדול, בצלאל), וגם כאולם תרבות, נבנה ברוח סגנון הברוטליזם, תוך שילוב משחקי אור וצל מרשימים. הבניין, המזכיר בונקר או עמדה צבאית, משקיף על מיקומו המקורי של הקיבוץ. הבניין על מרכיביו השונים, מבקש להוביל בקרב המבקרים בו את תחושת הלוחם במלחמה על ביתו וכן את תחושת האובדן על אלה שנפלו. לצד הבניין הזמין זולוטוב את הפסל משה שטרנשוס להציב אנדרטה לנופלים.
בשנת 2011 יצא לאור הספר "נחום זולטוב - אדריכל ומתכנן ערים" מאת האדריכלית טוּלה עמיר. שנה לאחר מכן זכה ב"אות יקיר עמותת האדריכלים". ארכיונו האישי של זולטוב נמסר בחלקו למרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל ובחלקו לארכיון אדריכלות ישראל.
זולוטוב נפטר במאי 2014, בגיל 87. נקבר בבית העלמין מנוחה נכונה בכפר סבא.
הותיר את אשתו, מרים לבית פיינשטיין, את שתי בנותיו, טלי צוקר ואורית גורי (מוזיקאית), נכדים ונינים.
הסהר המלכותי

הסהר המלכותי (באנגלית: Royal Crescent) הוא רחוב מגורים בן 30 בתים הבנוי בצורת סהר, ונמצא בעיר באת' שבאנגליה. הרחוב תוכנן על ידי ג'ון ווד הבן, ונבנה בין 1767 ל-1774. הרחוב נחשב לאחת הדוגמאות הבולטות בממלכה המאוחדת לאדריכלות ג'ורג'יאנית, והוא הוכר כבניין רשום מדרגה I.
ווד עיצב את החזית המעוקלת של כ-30 בתים תלת-קומתיים עם עמודים איוניים על קומת קרקע הבנויה בסיתות גס. קוטרו של כל אחד מ-114 העמודים הוא כ-76 סנטימטרים, גובהו 14.3 מטרים, ויש בו אנטבלטורה בעומק 1.5 מטר. בבית המרכזי יש שתי סדרות של זוגות עמודים. כל אחד מן הרוכשים קנה חלק מחזית הרחוב, והעסיק באופן עצמאי אדריכל על מנת לבנות את הבית מאחוריה, כך שלעיתים מה שנראה כמו שני בתים הוא למעשה בית אחד. צורה זו של תכנון לא תפסה לגבי החלק האחורי של הסהר: חזית הקטע אחידה וסימטרית לחלוטין, אך הבניינים שמאחוריה הם תערובת מבחינת גובה הגג, הסמיכות ביניהם והחלונות שלהם. סגנון אדריכלי זה נפוץ מאוד בבאת'.
בחזית הסהר המלכותי נמצא הא-הא, שהוא סוג של חפיר שצדו הפנימי אנכי ומצופה באבן, והצד החיצוני נטוי ומכוסה באדמת עשב, כך שהחפיר הוא למעשה גדר שקועה או קיר תמיכה. ההא-הא תוכנן כך שלא יפריע לנוף מפארק ויקטוריה המלכותי, ושניתן יהיה להבחין בו רק מקרוב.
במשך מאות השנים מאז בנייתו שימשו בתי הרחוב כמקום מגוריהם של מפורסמים רבים. הדייר הראשון של בית 1 היה תומאס ברוק, חתנו של ג'ון ווד הבן ופקיד העיירה של צ'סטר. לאחר מותו ב-1785 עבר הבית לרשות מארי-לואיז, נסיכת דה למבל, שהייתה בת לוויה למארי אנטואנט. ב-1796 נרכש הבית על ידי הנסיך פרדריק, הדוכס מיורק ואולבני, ובערך באותה תקופה החל הרחוב להיקרא הסהר המלכותי ולא רק הסהר. כריסטופר אנסטיי, שהיה משורר ידוע בשלהי המאה ה-18, התגורר בבית מספר 4 בין 1770 ל-1805, אם כי לוח הזיכרון שלו נמצא בבית מספר 5. הבית המרכזי של הסהר המלכותי שימש את אליזבת מונטגיו כבית מגורים וכמקום לעריכת אירועים חברתיים.
במאה ה-19 הצטמקה אוכלוסיית הרחוב, עד שהפופולריות של המרחצאות הרומיים עלתה מחדש. בין הדיירים המפורסמים באותה תקופה ניתן למנות את האדמירל בדימוס ויליאם הארגוד, שהתגורר בבית מספר 9 בין 1834 ל-1839, והסופר הפוליטיקאי אדוארד בולוור ליטון שהתגורר באותו בית החל מ-1866. בערך באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19 התגורר בבית מספר 17 אייזק פיטמן, שנודע כמפתח שיטת הקצרנות הקרויה כיום על שמו.
ב-1916 עבר הפרופסור האנגלי בדימוס ג'ורג' סיינטסברי לבית מספר 1A. במהלך הבליץ על באת' במלחמת העולם השנייה נפגע הרחוב מהפצצות הלופטוואפה הנאצי, כשהנזקים הכבדים ביותר נגרמו לבית מספר 2 ולבית מספר 17 כתוצאה מפצצות תבערה. במהלך המאה ה-20 חולקו בתים רבים ששימשו בעבר משפחות יחידות עם צוות משרתים. כיום נמצאים בתי הסהר בבעלות של מגוון אנשים - חלק מהם שייכים לאנשים פרטיים או משמשים כמשרדים, ומיעוטם נמצאים בבעלות של קבוצות דיור. בית מספר 1 משמש כמוזיאון, המתוחזק על ידי הקרן לשימור באת' ומתאר כיצד בעלים עשירים מכל תקופה היו מרהטים את הבית. ב-1967 נרכש הבית על ידי מייג'ור ברנרד קייזר, ונתרם לקרן ביחד עם סכום כסף לשיקום ולריהוט. בית מספר 16 הפך לבית הארחה ב-1950. הוא אחד עם בית מספר 15 ב-1971, והפך לבית מלון. ב-1978 נמכר בית המלון ושופץ. במשך שנים רבות נאלצו דיירי הרחוב להתמודד עם הרעש של אוטובוסי התיירים, אך כיום סגור הרחוב לתנועת כרכרות ואוטובוסים.
הרחוב שימש גם לצורך צילום סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע.

לקריאה נוספת

Lowndes, William (1981). The Royal Crescent in Bath. Redcliffe Press. ISBN 978-0905459349