google/wiki40b huggingface dataset:
ערבה (צמח)

שימושי הערבה

הערבה משמשת במקומות רבים כעץ נוי. היא גדלה במהירות ובקלות במקום בו יש מים על ידי ייחורים. ניתן לעצב את הייחורים וליצור גדרות חיים בצורת שתי וערב אלכסוני, וכן ליצור מעברים מוצלים.
הערבה הבוכייה משמשת גם לטיפול במי שפכים, בביצות סינון מלאכותיות, כמשלימים לצמחי קנה וסוף. בארצות סקנדינביה משמש העץ באופן נרחב במערכות טיהור שפכים, לאחר שנערך מחקר מקיף בדבר סגולות הערבה לסייע בפירוק חנקות ובקליטת חומרים מסוכנים בהשאירו את המים העוזבים אותו נקיים.

ערבה לבנה

סגולותיו הרפואיות נתגלו על ידי המצרים. החומר הלבן המכסה את חלקי העץ החיצוניים מכיל סיליצה. ידועים כמה מעיינות ברחבי העולם היוצאים מתחת לכבול שנוצר מיערות ערבה קדומים
אשר בהם ריכוז סיליצה גבוה. מעיינות אלו ידועים כמעיינות מרפא. כיום החומר המופק באופן מלאכותי, משמש בתעשיית הסבון ושמני הגוף.
ערבה לבנה צומחת באופן טבעי בצדי נחלים בארץ, והיא צמח מוגן בישראל.

ערבה בוכייה

המין ערבה בוכייה הידוע גם בשמות "ערבת בבל" ו"ערבת בכות" נפוץ בגינות נוי כצמח תרבות, בולט בשפע ענפיו הדקים והמוארכים והעלים הנטויים כלפי מטה הנראים כמו מפלי מים. מקור הערבה הבוכייה בסין והיא הגיעה במשך הזמן לאירופה בנתיב דרך המשי.
בתנ"ך הערבה נזכרת באחד ממזמורי הבכי הידועים והמצוטטים ביותר - ספר תהילים, פרק קל"ז, ובו קינתם של הגולים מיהודה לבבל לאחר חורבן בית ראשון:
א על נהרות בבל שם ישבנו גם בכינו בזכרנו את ציון:

ב על ערבים בתוכה תלינו כנרותינו:

ג כי שם שאלונו שובינו דברי שיר ותוללינו שמחה שירו לנו משיר ציון:

ד איך נשיר את־שיר ה' על אדמת נכר: 

ה אם אשכחך ירושלם תשכח ימיני:

ו תדבק לשוני לחכי אם לא אזכרכי אם לא אעלה את ירושלם על ראש שמחתי
— ספר תהילים, פרק קל"ז
תרגום התנ"ך ללטינית זיהה את העץ עם העצים שאנו מכירים כ"ערבות הבוכיות". השם הלטיני של העץ נגזר מאותו פרק תהילים: Salix Babylonica, כלומר ערבה בבלית. הזיהוי הזה פיוטי ומתאים לצורתו של העץ כי ענפי עץ הערבה נוטים מטה כאילו היו שחוחים מבכי, אבל הוא בעייתי עובדתית. לא היו "ערבות בוכיות" בבבל באותה עת: מקור הצמח בסין והוא הגיע מערבה רק מאות שנים מאוחר יותר.
בעקבות הלטינית, קיבל העץ באנגלית את השמות crying willow, ו- weeping willow, שפירושם ערבה בוכה או ערבה מתייפחת. במאה ה-18 נעשתה הערבה פופולרית בגני אנגליה ועד מהרה הופיעו ציורי ערבה על מצבות ועיטרו מכתבי תנחומים. העברית המודרנית תרגמה את השם מילולית.
נתן יונתן קיבע את הערבה הבוכייה בתרבות הישראלית כשכתב את השיר "האיש ההוא" ובו השורות המפורסמות: "איפה ישנם עוד אנשים כמו האיש ההוא, אשר היה כערבות הבוכיות".
בארץ מוצאו של העץ, סין, נקשרה לערבה סמליות הפוכה דווקא: הגדילה המהירה והקלות שבה ניתן להצמיח עץ חדש בתקיעת ענף בריא בקרקע (אפילו כשהענף מוכנס הפוך), עשו את הערבה לסמל של התחדשות, חיים ואלמוות.
בחצר בית הכנסת הגדול בבודפשט מצויה אנדרטה מרשימה בצורת עץ ערבה בוכייה העשוי ממתכת, ועל אלפי עליו חרוטים שמות יהודי בודפשט שנספו בשואה.
Technical Ecstasy

הקלטות

לאחר הקשיים שליוו את יצירת אלבומה הקודם Sabotage, בעקבות מאבקים משפטיים עם מנהלם לשעבר, החלה הלהקה להקליט חומרים חדשים באולפני "Criteria Studios" שבמיאמי. ההקלטות לוו בחילוקי דעות קשים בין חברי הלהקה; חילוקי דעות שהובילו בסופו של דבר לעזיבתו של אוזי אוסבורן ולהצטרפותו של הסולן רוני ג'יימס דיו באלבום Heaven and Hell ב-1980.

תוכן האלבום

סגנונו המוזיקלי של האלבום שונה מעבודתה הקודמת של הלהקה, והסגנון האפל והכבד, סגנון שהפך לסימן המסחרי שלה, כמעט ולא נראה באלבום. במקומו ניכרים השפעות של רוק מתקדם ורוק פסיכדלי. בדומה לאלבומיה הקודמים של הלהקה, גם באלבום זה נעשה שימוש בסינתיסייזר. 
השיר "It's Alright" הולחן והושר על ידי מתופף הלהקה ביל וורד. 
נושאי האלבום עוסקים באלימות, זהות, זנות, ועוד. 
עטיפת האלבום נוצרה על ידי קבוצת המעצבים הבריטית היפנוסיס, ומציגה שני רובוטים מקיימים יחסי מין על מדרגות נעות.
שיבס ריגל

היסטוריה

המותג שיבס יוצר לראשונה בשנת 1801 בסקוטלנד. ראשיתו במזקקת משקאות אשר נוסדה על ידי האחים ג'יימס וג'ון שיבס; מקור שמם במילה הגאלית סקוטית seamhas, שמשמעותה "בר מזל" או - "בורך במזל טוב". ב-1843 נבחרה המזקקה לספק ויסקי לבית המלוכה הבריטי, והדבר העלה את חינו בעיני צרכנים ברחבי אנגליה. בשנת 1909 החלו בשיווק המשקה בארצות הברית.
כיום המותג שיבס מיוצר על ידי חברת Pernod Ricard.
ולדימיר קוקובצוב

ביוגרפיה

ולדימיר קוקובצוב נולד בגוברניית נובגורוד באחוזה משפחתית. הוא למד בבית הספר בסנקט פטרבורג ואחר כך סיים את ליקיאון היוקרתי. בשנת 1872 הוא הגיש מסמכים לתחילת הלימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג אך לאור כך שאביו נפטר הוא החליט להתחיל לעבוד בשרות הממשלתי. בשנים 1873-1878 קוקובצוב עבר במשרד המשפטים. בשנת 1879 הוא עבר לשרות בתי הסוהר ועבד שם בתפקידים שונים עד לשנת 1890. בשנים 1890-1895 הוא עבד במזכירות המדינה.
בשנת 1895 קוקובצוב התמנה לסגן של ויאצ'סלב פלבה שכיהן מזכיר המדינה. בשנת 1896 קוקובצוב התמנה לסגן של שר האוצר סרגיי ויטה.
בשנים 1904-1905 קוקובצוב היה שר האוצר. לאחר הפסקה קצרה הוא התמנה לתפקיד פעם נוספת באביב 1906 וכיהן בתפקיד עד לשנת 1914. למרות שקוקובצוב היה סגנו של ויטה במשרד האוצר, הוא לא קיבל מינוי שר בממשלת ויטה. מעריכים שזה קשור להבדלי השקפת עולם על המדיניות הכלכלית של רוסיה לאחר המלחמה עם יפן. בהיותו שר האוצר קוקובצוב הוביל מספר רפורמות בתחום הפיננסי ופעל לקבלת הלוואות גדולות ממדינות המערב. הוא היה חבר במספר וועדות בתחום הכלכלי ובתחום יחסי העבודה.
בשנת 1911, מיד לאחר רצח פיוטר סטוליפין, ניקולאי השני החליט למנות את קוקובצוב לתפקיד ראש הממשלה. בכוונת הקיסר היה למנות לשר הפנים אלכסיי חבוסטוב. קוקובצוב סירב למינוי וציין שהוא לא מוכן לשבת באותה ממשלה עם חבוסטוב. בסופו של דבר הדברים הסתדרו, חבוסטוב לא קיבל את המינוי וקוקובצוב החל לכהן כראש הממשלה. במשך כל תקופת כהונתו כראש הממשלה קוקובצוב כיהן גם כשר האוצר של רוסיה.
במהלך כהונתו קוקובצוב פעל להידוק הקשרים עם צרפת וניסה להקטין חיכוכים עם האימפריה הגרמנית. בתחילת מלחמת הבלקן הראשונה נשלקה אפשרות לגיוס כוחות מילואים שנדחתה בלחץ של קוקובצוב. במהלך כהונתו כשר האוצר וכראש הממשלה פעל לאיזון תקציבי.
בינואר 1914 קוקובצוב פוטר מתפקידיו בממשלה אך נישאר חבר במועצה המדינית והוענק לו תואר רוזן. במהלך שרותו הוענקו לו עיטורים רבים של האימפריה הרוסית ושל מדינות אחרות.
בשנת 1918, לאחר מהפכת אוקטובר קוקובצוב נעצר אך שוחרר. הוא הצליח ביחד עם משפחתו לעזוב את רוסיה הסובייטית ובנובמבר 1918 התיישב בצרפת. בהיתו בצרפת פרסם את ספר זיכרונות על פעילות הממשלה בתחילת המאה ה-20.
קוקובצוב נפטר בפריז והוטמן בבית העלמין הרוסי.
שאמאן-הא

שאמאן-הַא ('Xaman Ha) הם שמם של שרידים ארכאולוגיים הנמצאים על חוף הים הקריבי בחצי האי יוקטן. משמעות השם בשפת המאיה הוא מים של הצפון. במקום שוכנת היום העיר פְּלַאיה דֶל כַּרְמֶן (Playa del Carmen).
בשאמאן-הא נמצאו מעל מאה אתרים ארכאולוגיים קטנים המפוזרים בחוף פְּלַאיה דֶל כַּרְמֶן, הכוללים שרידי מבנים קטנים. המקום שימש את אנשי המאיה, שהגיעו מערי המאיה הגדולות בתוך הארץ, כמקום העיקרי ממנו יצאו לאי קוסומל כדי לעבוד את אלת הירח והפריון אישצ'ל (Ixchel). עולי רגל הגיעו לאתר לאחר מסע ארוך, והשתמשו במבנים שבאתר כדי לנוח ולהתפלל לפני השיט לקוסומל. המקום שימש גם כנקודת הצטיידות במצרכים, לאנשים שיצאו למסע שיט במסלול השיט של בני המאיה, שתחילתו בווראקרוס במקסיקו וסופו בהונדורס.
שרידי המבנים שנמצאו באזור הוגדרו לפי טיפוסים שונים. אחת הקבוצות שהוגדרה כקבוצה C מאופיינת כאתר גדול מאורגן סביב מבנים מונומנטליים מיושרים בהתאם לקו החוף. המבנים נבנו בתקופה הפוסט קלאסית של המאיה, תיארוך המבנים הוא בין השנים 1300–1500. המבנים נבנו בסגנון החוף המזרחי. קבוצה C כוללת 4 מבני מקדשים, מבנים נוספים וחומה שהגנה על האתר. קיר החומה נמצא ממערב לשרידי המבנים. הקיר עשוי מאבני גיר. בוני הקיר ניצלו את המבנה הטופוגרפי של האזור ליצור במקומות בהם ניתן אפקט של קיר גבוה יותר. רוחב הקיר מגיע עד מעל 2 מטר ואורך שרידי הקיר 380 מטר. המבנים ששכנו לאורך קו החוף עזרו לנווטים בני המאיה במסעות השיט שלהם לנווט בים, בהיותם נקודת ציון לאורך קו החוף.
האזור היה מיושב על ידי צאצאי בני המאיה, כשהכובשים הספרדים הגיעו לטולום, הנמצאת כשעת נסיעה מדרום לאזור. הכובש הספרדי פרנסיסקו דה מונטחו (Francisco de Montejo) הגיע למקום בשנת 1528 וייסד במקום יישוב ומצודה קטנה.
שרידי המבנים נמצאים בשכונת היוקרה פלאיהכר. מבני השכונה נבנו מסביבם תוך השארת שטח גן בחלקו טבעי ובחלקו נטוע. הרחוב הראשי של השכונה נקרא שדרות שאמאן-הא.
אדוארד פישר (מוזיקאי)

חייו

פישר נולד בורמונט ולמד בקונסרבטוריון של בוסטון בשנת 1867. מוריו היו יוליוס אייכברג, ג'וזף בנט שארלנד וויטני יוג'ין תאייר. הוא המשיך את לימודיו בברלין אצל קרל אוגוסט האופט וקרל אלברט לשהורן. בשנת 1875 עבר לאוטאווה והיה למנהל המוזיקלי של הקולג' לבנות של אוטאווה. במקביל ניצח על החברה הכוראלית של אוטאווה. בהמשך עבר לטורונטו והיה שם לנגן העוגב של כנסיית סנט אנדרו הפרסביטריאנית משנת 1879 עד 1899. כמו כן היה המנהל המוזיקלי של הקולג' לבנות של אונטריו בוויטבי. בשנת 1886 פתח את הקוטנסרבטוריון למוזיקה של טורונטו ומונה למנהלו המוזיקלי.
פישר מת בשנת 1913. את מקומו תפס אוגוסטוס סטפן פוגט.
היי-און-וואי

גאוגרפיה

העיירה שוכנת לצד נהר וואי אשר מהווה את הגבול הטבעי והמנהלי בין אנגליה לוויילס ונמצאת בתוך הפארק הלאומי ברקון ביקונס, מרחק קילומטרים בודדים צפונית להרים השחורים בוויילס.
בהיי מתגוררים כ-1,900 תושבים והעיר הקרובה ביותר היא הרפורד במרחק של 35 קילומטרים מזרחה.
חלק מהיי-און-וואי גולש לתוך מחוז הרפורדשייר. חלק זה של העיירה מהווה כפר נפרד הקרוי קיוזופ (Cusop).

עיר הספרים

היי-און-וואי נחשבת לגן-עדן עבור חובב הספרים שכן בעיירה הקטנה ישנם יותר מ-30 חנויות ספרים, דבר אשר עבורו מפורסמת היי ברחבי העולם וידועה כ"עיר ספרים".
רוב החנויות מוכרות ספרים מיד שנייה ואין זה נדיר למצוא בחנויות ספרים מימי המאה ה-19.
בנוסף, מפוזרים בעיר דוכני ספרים המבוססים על יושר (Honesty Bookshops). לדוגמה, בחצר של טירה או מבנה ישנו ארון ספרים כאשר המבקר רשאי לעלעל ולבחור בספרים. אם הלקוח מעוניין לרכוש את הספר עליו לשלשל את הסכום המבוקש לתיבה הממוקמת קרוב לדוכן, שכן אין זבן לדוכנים אלו.

חורבות טירה

האתר הבולט בעיר הספרים הוא הטירה אשר שוכנת בכניסה למרכז העיירה, אשר למרות מצבה הנוכחי ההרוס עדיין נראית מרשימה. הטירה נבנתה במאה ה-13 וספגה נזק משמעותי במרד הוולשי אשר הונהג על ידי אווין גלינדור (Owain Glyndwr) בשנת 1400, אך עדיין חיו בה עד לתחילת המאה ה-20.

פסטיבל הגארדיאן היי

מאז שנת 1988 נערך בהיי פסטיבל ספרות בשיתוף עם העיתון היומי "הגארדיאן". את הפסטיבל פוקדים כ-80,000 מבקרים לאורך עשרת ימיו בתחילת חודש יוני בכל שנה, כדי לראות ולשמוע סופרים ומשוררים חשובים מרחבי העולם.
זאב הרי הרוקי צפוני

תיאור

תת-מין זה שוקל בדרך כלל 68-32 קילוגרם לערך, וגובהו נע בין 60 ל-80 סנטימטרים, מה שהופך אותו לאחד המינים הגדולים ביותר של הזאב האפור. לחיה זו צבע פרווה בהיר יותר מאחיו הדרומי, זאב הרי הרוקי דרומי, עם פרווה הכוללת יותר צבע לבן ופחות צבע שחור.

הרגלי תזונה

זאב הרי צפון רוקי ניזון בעיקר מציד ביזונים אמריקאים, איילים מהרי הרוקי, איילים מהמין אייל פרדי שחור-זנב, ובונים קנדיים. עם זאת, הזאב אורב לעיתים גם לבעלי חיים אחרים, אם הסיכוי לצוד אותם גבוה.
זאב צפון הרי הרוקי אוכל מדי יום בשר המהווה כ-21%-10% ממסת הגוף שלו, למרות שהיו מקרים מתועדים של פרט שאכל עד 37% ממסת גופו. עם זאת, כאשר הטרף לא מצוי בשפע, הזאבים מסוגלים לשרוד במשך תקופות זמן ארוכות, באכילת כמויות מזון קטנות למדי. קניבליזם, בזמנים של מחסור חמור במזון, מתרחש, אך רק כאשר מדובר בזאב פצוע או חלש בלהקה.

היסטוריה

הפעם הראשונה בה תועד פרט של זאב צפון הרי הרוקי, הייתה כאשר הוא נמצא בזמן נדידה מאזור המחיה המרכזי שלו. הפרט תועד ביערות גדולים שלימים הפכו לידועים כ"פארק הלאומי ילוסטון" (Yellowstone). אותם זאבים התגוררו בקרבת מקומם של אמריקאים ילידי השבט טוקודיקה (Tukudika), שהחשיבו את הזאב לחיה קדושה.
ככל שהאוכלוסייה האמריקנית החלה להתרחב במערב, בסוף המאה ה-19, חוואים, חקלאים, ובוקרים החלו להתיישב באזור. בבוא הזמן, זאב הרי צפון הרוקי החל לארוב ולצוד בעלי החיים שהובאו על ידי המתיישבים. חוק למיגור הזאבים, שהפכו למטרד למתיישבים, נחקק בשנת 1915, והריגתם הותרה באמצעות השימוש ברובים, מלכודות, ורעל. מדיניות זו נעשתה בהיקף גדול יותר, עם הקמת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית בשנת 1916, שהשליט באופן מסודר ומאורגן, באמצעות החוק את "השמדת בעלי חיים וצמחייה העשויים להיות מזיקים". בשנת 1924, ניצודו הזאבים האחרונים שהיו מצויים באזור ילוסטון, אם כי מספר קטן של זאבי צפון הרי הרוקי שרדו בפריפריה.

תוכנית ההבראה לתת המין

תוכנית ההבראה לזאבי הרי הרוקי צפוני אושרה לראשונה בשנת 1980, אם כי יישום התקנה הוחל רק שבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1987. התוכנית דרשה שקבוצה מסוימת של זאבים תתגורר באזור ילוסטון. הקבוצה כללה לפחות עשרה זוגות זאבים, והאוכלוסייה נשארה באזור בצורה יציבה, במשך שלוש שנים לפחות. עם זאת, זאב צפון הרי הרוקי לא היה, בעת הניסוח הראשוני של התקנה כמין נבדל ולגיטימי, ולכן הזאבים המעורבים בתוכנית ההבראה היו זאב המישורים הגדולים (Great Plains wolf) וזאב עמק מקנזי (Mackenzie Valley wolf). הסיבה העיקרית לכך היה עקב שני תת-מינים של זאב ששוטטו באותו האזור, וכי התוכנית כיסתה את ריבוי הזאבים באזור נרחב יותר, מאשר אזור זאבי צפון הרי הרוקי, ולכן נכללו בה גם תת-מינים נוספים שהתערבבו. מסיבה זו, תת-המין הגדול מספרית ביותר, נבחר להיות ממוקם באמצע האזור, כדי לא להפר את האיזון באזורים השונים. בתגובה לחששות על כך שאפשרו לזאבים לחיות חופשיים באזור, הטיוטה הסופית של התוכנית, שהושלמה ב-22 בנובמבר 1994, תיארה כי חוואים הורשו להרוג את הזאבים כאשר הם "נתפסו בשעת מעשה של הרג בעלי חיים על קרקע פרטית".
בשלוש תביעות טענו מתנגדי תוכנית ההבראה כי הזאבים החדשים מאיימים על אוכלוסיית הזאבים הוותיקה, ואילו התומכים דרשו להחיל מעמד מוגן באופן מלא על הזאבים. שופט בית המשפט המחוזי ויליאם פ. דאונס קבע כי ההשבה לטבע של הזאב הפרה את סעיף 10-(j), של מינים בסכנת הכחדה, שבחוק. עם זאת, פסק דין זה בוטל על ידי בית המשפט לערעורים.
מעשיה מגונה (מחזה)

הפקות

"מעשיה מגונה| הועלה לראשונה בתיאטרון הרפרטוארי של אוניברסיטת ייל בארצות הברית, באוקטובר 2015. לאחר מכן הועלה לזמן מוגבל בתיאטרון La Jolla Playhouse בסן דייגו. 
המחזה הועלה לראשונה בניו יורק באוף-ברודוויי בתיאטרון ויניארד בין ה-17 במאי 2016 ל-12 ביוני 2016. ההפקה בוימה על ידי רבקה טייכמן, הכוריאוגרפיה נעשתה על ידי דייוויד דורפמן, וליסה גוטקין ואהרון חלבה יצרו את המוזיקה המלווה. השחקנים הראשיים היו קתרינה לנק, מימי ליבר, מקס גורדון מור, טום נילס, סטיבן רטאצי, ריצ'רד טופול ועדינה ורזון. על הפקה זו זכתה טייכמן בפרס אובי על בימוי לשנת 2017. ההפקה עברה לתיאטרון קורט בברודוויי ב-18 באפריל 2017. זו ההפקה הראשונה של מחזה מאת ווגל על במות ברודוויי. השחקנים מההפקה באוף-ברודוויי נשארו, ואליהם הצטרפו בן צ'רי, אנדריאה גוס ואלינור רייסה. ההפקה בברודוויי זיכתה את טייכמן בפרס טוני לבימוי הטוב ביותר של מחזה וזכתה בפרס טוני נוסף על התאורה הטובה ביותר. ההפקה הייתה אמורה לרדת מהבמה ב-25 ביוני, זמן קצר לאחר טקס פרסי הטוני, אך ב-23 ביוני המפיקים הודיעו על דחיית ההצגה האחרונה ל-6 באוגוסט.
ההפקה בברודוויי צולמה ב-3 באוגוסט ושודרה ברשת PBS האמריקאית ב-17 בנובמבר 2017.
הפקה ישראלית עלתה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-27 ביולי 2018 בבימויו של יאיר שרמן. ההצגה תורגמה על ידי המחזאי יהושע סובול. בין משתתפי ההצגה אלי גורנשטיין, שמואל וילוז'ני, מיכל וינברג, דנה מיינרט, דודו ניב, אסתי קוסוביצקי ודן שפירא. באותה עונה העלה התיאטרון הקאמרי גם את ההצגה אל נקמות בבימויו של איתי טיראן.

רקע

במאית ההפקה, רבקה טייכמן, הייתה סטודנט לתואר שני במחלקת הדרמה של אוניברסיטת ייל. בעבודת התזה שלה, היא כתבה וביימה מחזה המבוסס על "אל נקמות" מאת שלום אש. טייכמן קראה למחזה שלה "העם נגד 'אל נקמות'", והוא הוצג בתיאטרון הרפרטוארי של ייל במאי 2000.
טייכמן הסבירה: "כתבתי את הגרסה שלי [של המחזה], אבל אני לא מחזאית, אז זה אף פעם לא לגמרי התחבר. אבל זה אף לא עזב אותי. כל הזמן רציתי להמשיך את זה, ובסופו של דבר מצאתי את פאולה ווגל, שהתעניינה בדיוק כמוני, ומאז יצרנו יחד את המחזה."

ביקורת

"מעשיה מגונה" קיבלה ביקורות חיוביות. בביקורת על ההפקה בברודוויי עבור הניו יורק טיימס, בן ברנטלי כתב על המחזה "היא, מעל הכל, טובה בהחלט. היא מוסרית, בנויה בצורה חזקה, אינפורמטיבית ושופעת רצון טוב. השטח אותו היא מכסה בשעה ו-45 דקות שלה הוא עצום." ביקורת שלה עבור העיתון ניוזדיי, לינדה ויינר שאלה "האם אי פעם היה דבר דומה למעשיה מגונה, מחזה שנוגע — אני מתכוונת, נוגע עמוקות — ברגשות רבים כל כך אודות היסטוריה, תיאטרון, אנטישמיות, הומופוביה, צנזורה, מלחמות העולם, אנטי-קומוניזם, ו... הו, כן, תשוקה אנושית מאושרת?... הצגה משעשעת ומרתקת עם צחוק, דמעות וסערת גשמים אמיתית שבה שתי נשים, מבין קאסט של עשרה מופלאים, מגלמות מה שבשנת 1921 היה הנשיקה הלסבית הראשונה על הבמה האמריקאית."
גברת דאלוויי (סרט)

תקציר עלילה

קלריסה דאלוויי יוצאת בבוקר יום יפה לערוך קניות עבור המסיבה שהיא מתכננת לאותו ערב. באותו זמן בלונדון, איש צעיר בשם ספטימוס וורן סמית' סובל מהזיות כתוצאה מאוחרת מהלם קרב (השנה היא 1923). בתה של קלריסה מרוחקת וטרודה. בהמשך היום מגיע לביתה של קלריסה פיטר, שהיה מחזר נלהב שלה בעבר, ושזה עתה חזר מהודו. עוד באותו יום ספטימוס מתאבד. קלריסה חווה מחדש יום אחד בנעוריה, ומהרהרת בסיבות שבגללן בחרה בחיים עם ריצ'רד דאלוויי המהימן.
ולינור

ולינור (Valinor) היא ממלכה קדושה בעולמו של הסופר ג'ון רונלד רעואל טולקין, אשר בה חיים הולאר (Valar) והמיאר (Maiar), הם האלים בלשון האדם. פשר שמה הוא "ארץ הולאר" ובמאפייניה דומה לתפיסות שונות בדבר גן עדן.
בטרם קיבל העולם את צורתו העגולה, שכנה ולינור במערב, כאשר הארץ התיכונה מזרחית לה; עוד יותר מערבית לולינור נמצא הים החיצון, ואחריו גבולות העולם - לשם רק הולאר והמיאר, היצירים הנשגבים ביותר, יכלו להשקיף.

חשיבותה

ולינור היא אחד המחוזות הקדושים ביותר הנמצאים ביבשת אמן (Aman). מלבדה, נמצאים באמן גם ארץ האלים, לורין, מנדוס, אולמות ההמתנה (שהם בעצם עולם המתים) וכן מספר מקומות בעלי חשיבות פחותה. ולינור הייתה כמעט הצפונית ביותר בארץ אמן המאורכת. עירה הראשית הייתה ולימר (Valimar), עיר הולאר, המכונה עיר הפעמונים, שכל רחובותיה היו מזהב.
מול שערי ולימר הייתה גם מהנקסר (Mahanaxar), טבעת הגורל, שבה נהגו 14 הולאר לקיים את מועצותיהם. שם גם קבעו, כאשר גילו כי העלפים התעוררו והם חיים בארץ התיכונה, להביאם אל ארצם למען יהיו מוגנים מפני אפילת הארץ התיכונה, ומפני רשעותו של מלקור (Melkor), אל הרוע, אשר נחשב לאדיר כאחד הולאר, אם לא למעלה מכך. ואכן, לאחר זמן מה, באו מרבית העלפים מן הארץ התיכונה, בשלוש עדות עיקריות: וניר, נולדור וטלרי. הוניר, זהובי השיער, הגיעו כולם לאמן. הנולדור, שחורי השיער, באו אחריהם, ורק מעטי מעטים נותרו בארץ התיכונה, ליד האגם קויוינן (Cuivinen), לידו התעוררו. הטלרי, כסופי השיער, הם שהגיעו אחרונים, אולם רבים מהם עוד נותרו בארץ התיכונה. 
באותן שנים, כאשר חיו עלפי אמן, המכונים קלקונדי (Calaquendi), עלפי האור, נעשתה ולינור יפה בהרבה ממה שהייתה, וחופיה נעשו לבנים ומבהיקים ומוארים באבני חן, שאותן מצאו הנולדור בעת חציבתם בהרים. הטלרי בנו נמל מפואר, אלקולונדה (Alqwalonde) נמל הברבורים, הגדוש בפנסים. לאזורים ההם קראו העלפים והולאר בשם אלדמר (Eldamar), בית העלפים. חוץ מנמל הטלרי נוסדה שם טיריון, העיר אשר על גבעת טונה ובה חיו הנודלור. מסופר כי הייתה זו היפה בערים אשר בנו העלפים אי-פעם. 
שני עצי האור הקדושים צמחו בלב ולינור, אך די קרוב ללורין, על תל ירוק בשם אזלוהר (Ezelohar). יבנה (Yavanna), אלת כל הצומח, היא אשר בראה את שני העצים במחשבתה בעזרת שירתה; אך מסופר כי גם ניינה (Nienna), אלת הצער והחמלה, עזרה בכך שהרוותה את תל אזלוהר בדמעותיה. שני עצי האור נבראו עוד בטרם התעוררו העלפים משנתם. בנוסף, שני העצים ההם היו המאור השני שהיה בעולם, אחרי ששני פנסי הולאר נהרסו כליל, ובטרם נבראו השמש והירח. שני העצים היו המאור היחיד באותם ימים, אשר היה בעל עוצמה אף אדירה משל שמש וירח; אך הוא האיר רק בארץ אמן, וולינור הייתה גדושה בו, עת שבארץ התיכונה המאור היחיד היה אור הכוכבים.
הפרסידיו של סן פרנסיסקו

תולדות הפרסידיו

מחנה צבא מבוצר הוקם בשטח הפרסידיו דהיום בספטמבר 1776, לאחר ראשית מלחמת העצמאות של ארצות הברית. ספרד, שליטת קליפורניה, הקימה אותו אז על מנת להשיג מאחז בשטח מפרץ סן פרנסיסקו. ב-1821, עם קבלת עצמאותה של מקסיקו מידי ספרד, עבר לידיה הבסיס, שבאותה עת היה קטן, נידח ומוזנח.
ב-1846 נתפס הבסיס על ידי כוח צבאי אמריקני קטן במסגרת מרד של המתיישבים האמריקניים בקליפורניה בשלטון מקסיקו שם (Bear Flag Revolt), בראשיתה של מלחמת ארצות הברית-מקסיקו. לאחר תפיסת הבסיס על ידי ארצות הברית הוא הוגדל והוקמו בו ביצורי חוף.
בשנות קיומו כבסיס צבאי אמריקני שכנו בפרסידיו יחידות ומפקדות רבות. האחרונה שבהן הייתה הארמייה השישית של ארצות הברית. מספר מפקדים אמריקניים ידועים ובהם ויליאם שרמן וג'ון פרשינג התגוררו במחנה במהלך שירותם. המחנה שימש כאזור היערכות לכוחות שהשתתפו במרבית מלחמות ארצות הברית, החל ממלחמת ארצות הברית-ספרד וכלה במלחמת המפרץ. 
לאחר רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906 סייעו חיילי הבסיס בפעולות ההצלה בעיר ומחנות אוהלים הוקמו בשטח הפרסידיו עבור אזרחים שאיבדו את בתיהם באסון.
בשנים 1919–1936 פעל בשטח הפרסידיו שלחוף מפרץ סן פרנסיסקו שדה תעופה קטן (Crissy Field). משנות התשעים של המאה התשע עשרה ועד סגירת המחנה שכן בו גם בית חולים צבאי. בשטח הפרסידיו היו גם שני בתי קברות (אחד ניצב עדיין על תילו).
ב-1946 הציע הנשיא טרומן לארגון האו"ם להקים את מטהו בשטח הפרסידיו, אך העצרת הכללית של האו"ם העדיפה את האתר בניו יורק בו ניצב מטה הארגון כיום.
ב-1962 הוכרז הפרסידיו כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) של ארצות הברית.
בשנת 1989, במסגרת תוכנית קיצוץ בתקציב הכוחות המזוינים של ארצות הברית, החליט הקונגרס לסגור את מחנה הפרסידיו וההחלטה הוצאה לפועל ב-1 באוקטובר 1994. בעת סגירתו היה הפרסידיו מחנה הצבא האמריקני בעל הפעילות הרצופה הממושכת ביותר בהיסטוריה.

הפרסידיו כיום

ב-1996 הקים הקונגרס את קרן הפרסידיו (The Presidio Trust) לשם ניהול המתחם, למעט 20 אחוזים משטחו, הצמודים לחוף הים, אשר מנוהלים על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. הקרן מממנת את פעילותה על ידי השכרת מבנים בפארק למוסדות ועסקים שונים.
הפרסידיו מהווה כיום חלק מאזור הנופש הלאומי שער הזהב. יש בו אזורים מיוערים נרחבים, גבעות ונקיקים. עם סגירת הבסיס הצבאי נותרו בשטח המתחם כ-800 מבנים, שרבים מהם היו בעלי ערך היסטורי.
אזורי הפארק שוקמו על ידי קרן הפרסידיו או מיועדים לפעולות שיקום. הוקמו בו חמישה מרכזי מבקרים. שטח שדה התעופה לשעבר משמש כאתר לפעילויות חינוכיות שונות ופעילויות נופש. כמחצית המבנים שנותרו בפארק שוקמו בתוך עשר השנים שלאחר הקמתו. כמו כן הוצאו לפועל פרויקטים של בנייה חדשה בשטח הפרסידיו, אף על פי שבנייה שכזו היא שנויה במחלוקת ונתקבלת בהתנגדות ציבורית רבה מצד השואפים לשמר את המתחם ההיסטורי כפי שהוא. כמו כן, ב-2008 החלה בנייה מחדש של הכביש המוביל אל גשר שער הזהב (Doyle Drive), המשתרע לרוחב המתחם, והיא צפויה להסתיים ב-2015.
מתחם הפרסידיו הופיע במספר סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה שהופקו בארצות הברית וכן במשחקי מחשב. בין השאר מופיע הפרסידיו בסדרת המדע הבדיוני מסע בין כוכבים: הדור הבא כמקום משכנה של האקדמיה של צי הכוכבים.
תכנות ויזואלי

תכנות ויזואלי הוא שיטה לפיתוח תוכנה שבה כדי לחולל קוד מקור משתמשים במטפורות של אייקונים המסמלים קטעי קוד ואף מודולים שלמים של תכנות, ובו "מציירים" על גבי טופס את קטעי הקוד ואת הפרמטרים שלהם מתוך רשימות בחירה ותיבות סימון. תכנות זה מתבצע לרוב בסביבת פיתוח משולבת (IDE) כשבנוסף לתכנות הוויזואלי יש בה גם מהדר, Debugger וכדומה.
התכנות בשיטה הזו ידידותי למתכנת, מקצר את זמן הפיתוח ומאפשר גישה קלה לתכנות. בכל שפות הפיתוח גישה זו משולבת באיזה אופן, גם בשפות עיליות טהורות כמו ++C, פסקל ו-Java משולבות באיזה אופן גישה של תכנות ויזואלי.
תחום נוסף שבו משולב תכנות ויזואלי הוא תחום עיבוד המידע ובסיסי הנתונים, שם אפשר באמצעות מסך GQBE לחולל את הקוד של שפת ה-SQL באמצעות גרירת שדות וטבלאות, ואף לשלב בין כתיבה ידנית טקסטואלית לבין כתיבה ויזואלית.
בשיטה זו של כתיבה ויזואלית ישנו חיסכון בהקלדה מיותרת ומניעת שגיאות כתיב. אין צורך לנחש את הפקודות או השיטות השונות, דבר זה יכול להקל על המתכנת המתחיל, אבל הוא גם טוב למתכנת עתיר ניסיון, שאיננו רוצה לכתוב מחדש את הפקודות ולהסתכן בתחביר לקוי.
חברות החלוצות בשיטה זו היו חברת בורלנד עם מחולל היישומים פרדוקס וחברת התוכנה הישראלית מג'יק, שהוציאו מוצרים חזותיים עוד בימי מערכת ההפעלה DOS.
שפות הידועות בשימוש בתכנות ויזואלי הן VB המייצרת קוד בשפת בייסיק, דלפי היוצרת קוד בשפת פסקל ומחולל היישומים אקסס המאפשר ליצור יישום בסיס נתונים שלם, בלי כתיבת שורת קוד. לאחר מהפכת הדוט נט, נוספו שפות כמו VB.NET ו-C# לתכנות הוויזואלי. ובהן חוזק והועמק התכנות הוויזואלי בהיבטים נוספים.
כיום בסביבות פיתוח חדשניות משלבים גם בכתיבת טקסטואלית תכנות ויזואלי באופנים שונים, כמו הופעת רשימת פקודות או רשימת פרמטרים, כאשר כותבים פקודה מסוימת לשם הקלה על הכתיבה או הוספת כפתורים המחוללים קוד. גם בתיבת העריכה של ויקיפדיה אפשר לראות בהוספת כפתורים המחוללים פקודות פנימיות בסוג של תכנות ויזואלי.
לצד הביקורת על התכנות הוויזואלי שהוא מראש מגביל את המתכנת ומצמצם את דמיונו ואת יכולתו ויוצר מתכנתים שאינן מכירים את הקוד הבסיסי, ישנה הערכה רבה לסוג זה של תכנות, במיוחד כאשר הוא איננו מגביל את האפשרות של התכנות הטקסטואלי, אלא עומד לצידו ומשלים אותו.
שנות ה-60 של המאה ה-10

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
מוזיאון האורנז'רי

היסטוריה

מבנה האורנג'רי נבנה כחממה בשנת 1852. בשנת 1927 הוחלט להפכו למוזיאון והוא הותאם על מנת להציג את היצירה מרובת התמונות "חבצלות המים" של מונה שצויירה בין השנים 1914–1926. יצירה זו כוללת שמונה תמונות המוצגות בשני חדרים סגלגלים. היצירות, שאורכן הכולל 100 מטרים, הוצגו בקומת הקרקע של המבנה והוארו באור יום.
בשנת 1965 הוחלט להציג במבנה את אוסף וולטר-גיום (Walter-Guillaume) הכולל ציורים אימפרסיוניסטים רבים. לצורך הצגת האוסף נבנתה קומה שנייה במבנה, וחבצלות המים הוארו באור מלאכותי.
בשנת 1999 נסגר המבנה לשיפוצים. קודם לסגרתו נערכה תערוכה מיוחדת של יצירת חבצלות המים של מונה ו-60 יצירות הובאו לצורך כך מכל רחבי העולם.
במהלך השיפוצים נבנתה קומת מרתף המוארת בחלונות עיליים (המאפשרים תאורה טבעית להצגת היצירות האימפרסיוניסטיות), וכן הקומה העליונה של המבנה פורקה על מנת לאפשר את הצגת חבצלות המים באור טבעי.
במהלך חפירת קומת המרתף התגלה באתר קטע מחומת העיר פריז מהמאה ה-16 וזו מוצגת כיום במוזיאון ומשמשת למעשה כקיר אחד האולמות החדשים - אולם המשמש לתערוכות מתחלפות.
בנוסף נבנו מתחת לאדמה אולם הרצאות וספריה.