העדות הפלוויאנית

נוסח העדות

ובאותו זמן היה ישוע, איש חכם, אם אפשר לקרוא לו איש. שכן היה עושה מעשי פלא והיה רבם של הבריות, שקיבלו את האמת בהנאה, והוא משך אחריו יהודים רבים וגם מן ההלינים. הוא היה המשיח. וכשהוציא פילאטוס דינו לתלייה על-פי מסירתם של האנשים הראשונים (במעלה) אצלנו, לא פסקו (מלאהוב אותו) אלה שאהבוהו תחילה. שכן נתגלה אליהם ביום השלישי והוא שוב חי, לאחר שנביאי אלוהים ניבאו עליו דבר כזה, (וגם) רבבות נפלאות אחרות. ועד היום לא פס שבט המשיחיים, הנקרא (כך) על שמו
— אברהם שליט, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ג, פסקה ג, סעיפים 64-63; כרך שלישי (ירושלים: מוסד ביאליק, 1963), עמ' 286–287, עם שינויים קלים מאת ד"ר אוֹרי אמיתי, החוג להיסטוריה כללית, אוניברסיטת חיפה.

תארוך העדות הפלוויאנית

לפי עדות יוספוס עצמו, כתיבת הקדמוניות הושלמה בשנים 93–94 לספירה, בשנה ה-13 לשלטון הקיסר הרומי דומיטיאנוס. משום שאין התייחסות לישו במלחמת היהודים שנכתבה בין השנים 70–79, סביר להניח שהעדות הפלוויאנית חוברה בטווח שבין השנים 80–94. לא ידוע לנו כל דבר נוסף על החיבור או המקור של העדות הפלוויאנית. אמנם, יוספוס לא מפגין בשום מקום אחר השפעה של תאולוגיה נוצרית, אך מתייחס בשתי הזדמנויות אחרות לדמויות שהפכו מרכזיות בנצרות: ליעקב אחי ישו (קדמוניות 20.200) וליוחנן המטביל (קדמוניות 18.116-119).

החשיבות הנוצרית

עדות זו, אשר נכתבה על ידי כותב שאינו נוצרי וזמנה קרוב יחסית לזמן פעולתו של ישו (החיבור ראה אור בערך בשנת 94 לספירה), היא בעלת חשיבות רבה מנקודת מבט נוצרית. העדויות על חייו ופעולתו של ישו עצמו ושל הדור הראשון של תלמידיו מופיעות אך ורק בספרות הנוצרית, בכתבי הבשורה. אלו נכתבו דור או שניים לאחר מות ישו, כאשר תוכנם וסגנון כתיבתם הופך אותם לטקסטים שאינם היסטוריוגרפים אובייקטיביים אלא משוחדים; לעומת זאת, הן יוספוס פלאוויוס עצמו (שאינו נוצרי), והן ספרו קדמוניות היהודים (המקובל כספר היסטורי), מהווים מקור חיצוני, לכאורה חסר-פניות, לאימות התפיסה הנוצרית.

השפעת הרנסאנס על שאלת העדות הפלוויאנית

שאלת העדות הפלוויאנית קשורה גם לרנסאנס ולאקלים האינטלקטואלי ששרר בו. אווירה זו עודדה מלומדים רבים להציע שטקסטים עתיקים רשמיים רבים הם למעשה זיוף (טענת הזייפן). היסטוריוגרפיה שהושפעה מהרפורמציה והקונטרה-רפורמציה שאפה לבחון מחדש ולבטל טקסטים רבים שקידשה הכנסייה הימי ביניימית. כמו כן, נעשה ניסיון לחפש אחר הנצרות המוקדמת ה"אמיתית", בניגוד לזו שהציגו היריבים, דהיינו הכנסייה הימי ביניימית.
היסטוריונים מהכנסייה הפרוטסטנטית-אפולוגטית הם אלה שתקפו את האותנטיות של כתבים באופן הנחרץ ביותר, וכך שכתבו את ההיסטוריה.

תובנת ויסטון

ויליאם ויסטון (William Whiston, 1752-1667) איש דת, היסטוריון ומתמטיקאי אנגלי, הידוע גם כמתרגם הקלאסי של עבודות יוספוס, תרם רבות למחקר אודות העדות הפלוויאנית. עוד לפני שסיים לתרגם את הקדמוניות, הטיל ויסטון בספק את מקוריות העדות הפלוויאנית, בחיבורו "Six Dissertations"‏ (1734). ויסטון טען שייתכן שיוספוס היה יהודי נוצרי והאמין שישו היה המשיח ובה בעת בן תמותה. כמו כן, טען ויסטון שיוספוס כינה את ישו "המשיח" כדי להבדילו מאנשים אחרים שנקראו אז בשם "ישו". בטענתו הייתה תובנה שחסרה לחוקרים לפניו, דהיינו שהיחסים בין יהודים ונוצרים בתקופת יוספוס לא היו מקוטבים כמו שהם נהיו לאחר מכן.

דעיכת הדיון סביב המקוריות של העדות הפלוויאנית

מאמצע המאה ה-17 עד לאמצע המאה ה-18, הוטל לראשונה ספק בהנחה שהטקסט נכתב על ידי יוספוס. בסוף התקופה, הדיון נזנח משום שחוסר האותנטיות של העדות הפלוויאנית היה הדעה הרווחת במחקר, בעקבות עבודותיהם של טנקויליוס פבר (Tanaquilius Faber, 1672-1615) ולואיס קפל. בתקופה זו, העוינות לטענות נוצריות התעצמה במחוזות מסוימים, עד שההנחה שהעדות הפלוויאנית אינה אותנטית הובילה להנחה שישו כלל לא היה קיים.
הספרות הדנה בעדות הפלוויאנית מתקופה זו מנוגדת לספרות אודות העדות הפלוויאנית מהתקופה המוקדמת יותר (קרי, המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17), משום שכותביה היו יותר ספקנים והיא הסתמכה על ראיות טקסטואליות ובמיוחד אוריגנס – שבעקבות הגרסה המופיעה אצלו הועלו ספקות בנוגע לניסוח המקורי, שהיה אולי מנוגד לעדות הפלוויאנית בגרסתה המוכרת לנו במאה ה-21.

מאפייני הדיון על העדות בתקופה המודרנית

בתקופה זו נעשו ניסיונות להוכיח לפחות אותנטיות חלקית של העדות הפלוויאנית באמצעות בחינת מקורות שנזנחו לזמן רב ונחשבו מחוץ להיסטוריוגרפיה המערבית. מאפיין נוסף הוא מיקוד בכתבי עת אקדמיים, המשך מגמה שהחלה במאה ה-19. כמו כן, בניגוד למאות 16–17, בהן הדיון נעשה במסגרת חלופת מכתבים ובויכוחים דתיים, במהלך המאה ה-20 הוויכוח החל להופיע בהערות של מהדורות כתבי אוריגן, אוסביוס ולבסוף יוספוס.

מאפיינים כלליים בכתבי יוספוס שפוגמים באמינותם ובמקוריות העדות הפלוויאנית

כתביו תעמולתיים, עם מטרה מוגדרת יותר או פחות. מחד גיסא, יוספוס הכיר במידת מה את כתבי יוון, מאידך גיסא -כתב בחסות השליטים הרומאים. כמו כן, הוא היה יהודי פרושי, בן לשושלת החשמונאית, ממוצא כהני. בנוסף היה יוספוס ככל הנראה גאה במוצאו ובמנהגי עמו ולכן היה לו הצורך להוכיח לעולם את טענותיו.
כמו כן, נראה כי יוספוס יוצא מגדרו כדי להימנע מלדון בדת החדשה. התייחסויותיו הישירות לישו ולנצרות מועטות מאוד.
כראיה, הוא אינו משתמש במילה σωτήρ - מושיע (למעט בקדמוניות 18.63-64). יתר על כן, בשום מקום יוספוס אינו מציין בכתביו את התקווה המשיחית, שהכרחית ביותר לצורך הבנת ההיסטוריה היהודית בתקופתו ובמיוחד מלחמת היהודים, עליה כתב כה הרבה.

הטיעונים העיקריים בעד אינטרפולציה

1. אוריגנס, בן המאה ה-3, שהכיר את ספר 18 של הקדמוניות כיוון שציטט ממנו את הפסקה אודות יוחנן, הצהיר שיוספוס לא האמין בישו ומשיחיותו.
קיימת טענה כי סביר שאוריגנס טוען שיוספוס לא האמין בישו על בסיס הצהרה ישירה בכתבי יוספוס שהייתה קיימת ואבדה בנבכי ההיסטוריה.

ראיות טקסטואליות וסגנוניות בנוגע למקוריות העדות הפלוויאנית

שאלת סגנון העדות הפלוויאנית הניבה תשובות משני צידי המתרס. מלומדים כ-Niese, Linck, Norden, Bilde, Birdsall קבעו שהסגנון הוא לא סגנונו של יוספוס, בעוד שהמלומדים Liempt, Reinach, Thackeray, Martin, Vermes, Meier טענו שהסגנון מעיד על דרגות שונות של מקוריות, כלומר שהעדות מקורית בחלקים רחבים יותר או פחות שלה. גם מאפיין זה של העדות הפלוויאנית הוא מסובך, בעיקר לאור העובדה שהעדות הפלוויאנית כה קצרה.
הביטויים שמתארים את ישו כאדם חכם (σοφὸς ἀνήρ) וכעושה מעשים נפלאים (παραδόξων) מתאימים לסגנון של יוספוס, מופיעים במקומות אחרים בכתביו וככל הנראה הם אינם זיוף נוצרי. בביטוי השני נרמז ייצוג עממי של ישו שמתאים לתיאורו בברית החדשה ובספרות הרבנית.
רבנים מכירים באפשרות של ביצוע ריפוי נסי בשם ישו, מבלי לאשר את השקפותיו הדתיות. כמו כן, לומר שאדם הוא חכם זו המחמאה האולטימטיבית עבור יהודי בתקופה ההיא.
הביטוי ἀγαπήσαντες (האנשים הראשונים במעלה) כמעט שלא נמצא בשימוש אצל יוספוס בהקשר נוצרי. ניתן למצוא מקבילה חלקית בקדמוניות 11.339.
אחת המילים הבעייתיות ביותר בעדות הפלוויאנית, χριστός (המשיח), נמצאת רק במקום אחד נוסף בכתבי יוספוס כפי שהגיעו אלינו, בפסקה אודות יעקב אחי ישו (קדמוניות 20.200). לכן, קשה לדעת האם ההפניה בקדמוניות 20.200 היא לעדות הפלוויאנית משום מיעוט הראיות.
מהנתונים בנוגע לשפה ולסגנון בעדות הפלוויאנית שהיא כאמור קצרה מאוד קשה לקבוע באופן גורף האם העדות הפלוויאנית בצורתה הנוכחית היא המקורית או לא. לעיתים החוקרים שטענו שמדובר בזיוף הדגישו חלקים מסיומים בפסקה והמעיטו בערכם של חלקים אחרים בה. אחדים מהטוענים בעד זיוף מסכימים על כך שזהו זיוף מוצלח.

תוכן העדות הפלוויאנית

לעדות הפלוויאנית צורה מתומצתת וקצרנית, הופעת ישו מתוארת במינוח מעורפל (κατὰ τοῦτον τὸν χρόνον - ובאותו זמן), שאלת המיקום מעורפלת גם היא, בניגוד לתיאור האירועים שקדמו לעדות הפלוויאנית. בנוסף, בעוד יוספוס מתאר בפרטי פרטים מי היה ישו (עושה מעשים נפלאים וכו') - הוא אינו מפרט בנוגע לחכמתו והשכלתו. כמו כן, אין פירוט של מעשי הנסים של ישו, בניגוד לסיפור אודות חוני. בסיפור מותו של ישו, אף על פי שישנה הצצה לתהליך שבמהלכו נידון ישו לצליבה, לא מצוינת האשמה שבגינה הובא בפני פילאטוס. זאת ועוד, ההתייחסות לתחייתו של ישו גם היא מתומצתת מאוד והפסקה מסתיימת בהערה כמעט מופתעת על כך ששבט הנוצרים עדיין קיים. האופי המקוצר וחסר הפרטים של העדות הפלוויאנית בנוסח המוכר לנו במאה ה-21, יכול להעיד על השמטה ותוספות שנעשו לטקסט אחר שהיה שם במקור.
בעייתיות נוספות שנובעת מתוכן העדות הפלוויאנית היא ההערות החיוביות בנוגע לישו, שאינן עולות בקנה אחד עם העובדה הידועה שיוספוס היה יהודי. למשל, המשפטים "אם אפשר לקרוא לו אדם" ו"הוא היה המשיח" מעלים תהיות לגבי היהודי היכול לכתוב באור כה חיובי על ישו.
באואר (Bauer) טען שהעדות הפלוויאנית כולו הוא אינטרפולציה נוצרית, או לפחות חלקה העיקרי ערוך, ושהשחזורים הנועזים יותר של עדות פלוויאנית מקורית הם האמינים יותר. טענתו התבססה על אמונתו בכך שכל עוד אי אפשר להוכיח שהעדות הפלוויאנית לא נכתבה על ידי נוצרי, או נכתבה בהכרח על ידי יהודי לא נוצרי, יש להתייחס אליה כאל אינטרפולציה. בדומה לו, שירר (Schürer) נקט בשיטה דומה ובניסיונו לשחזור העדות הפלוויאנית נותרו כה מעט מילים בעלות משמעות שהוא הגיע למסקנה שמדובר באינטרפולציה.

הגרסה הערבית

ההתפתחות המפתיעה ביותר בנושא במאה העשרים הייתה פרסום הגרסה הערבית של העדות הפלוויאנית, שפרסם שלמה פינס. בגרסה זו, שמתוארכת למאה ה-10, מצטט כותב ערבי-נוצרי בשם אגפיוס (Agapius the historian, נפטר בקירוב בין השנים 941–942), שהיה אפיסקופוס בכנסייה האורתודוקסית, את העדות הפלוויאנית ללא אלמנטים נוצרים מובהקים- כמו המשפט "אם אפשר לקרוא לו אדם" וללא ההתייחסות לנסים שמבצע ישו ולתפקיד המנהיגים היהודיים בהאשמתו. בנוסף, במקום להצהיר שישו קם לתחייה כעבור שלושה ימים, בגרסה זו נכתב כי תלמידיו דיווחו שהוא הופיע לפניהם כעבור שלושה ימים. השינוי המשמעותי ביותר נוגע למשפט "הוא היה המשיח", שמופיע בגרסה מעודנת יותר: "ייתכן שהוא היה המשיח". לסיכום, גרסתו של פינס מתאפיינת בנייטרליות.

תרגום הנוסח הערבי

באותו זמן היה אדם חכם שנקרא ישוע. והיה לו אורח חיים נאה, וידוע היה בתור בעל מידות טובות [או, לפי גרסא אחרת: היו לו אורח-חיים נאה וידיעה מופלגת]. אנשים רבים מקרב היהודים ושאר האומות היו תלמידיו. פילאטוס גזר עליו צליבה ומוות, [אך] אלה שהיו תלמידיו לא זנחו את משנתו. הם סיפרו, שהופיע להם שלושה ימים אחרי צליבתו ושהיה חי. ואולי הוא המשיח, אשר אמרו עליו הנביאים נפלאות

ניתוח ופרשנות הנוסח הערבי של העדות הפלוויאנית

פינס הצביע על כך שגרסתו של אגפיוס מבוססת על זו של אוסביוס והציע שזהו ניסיון "לנצר" את הגרסה המקורית, שלא הייתה אוהדת לנצרות. בנוסף, הציע פינס שהנוסח של אגאפיוס עבר פחות עיבוד בידי הצנזורה הנוצרית מאשר הטקסט המוכר מ"קדמוניות". כמו כן, בנוגע למשיחיותו של ישו, הגרסה של אגפיוס דומה לזו של הירונימוס (פרט שעבר כנראה פחות עיבוד אצל שני הכותבים הללו) - "esse christus credebatur"‏ (ישו נחשב למשיח). זאת ועוד, גם גרסתו של מיכאל הסורי (ܡܝܟܐܝܠ ܣܘܪܝܝܐ, נפטר בשנת 1199) בן המאה ה-12 מקבילה לזו של הירונימוס ומצהירה כי "הוא נחשב למשיח" - ניסוח פחות החלטי מזה שבגרסה המופיעה בקדמוניות היהודים.
לאור ממצאים אלה, מסקנתו של פינס הייתה שהנוסח שמיוחס לאגפיוס קרוב יותר לגרסה האותנטית של העדות הפלוויאנית, משום שהוא נתפס כפחות מעובד ומצונזר.
בעקבות טקסט זה נוטה הוויכוח במחקר לדעה השלישית שהוצגה לעיל, הגישה המפשרת; זאת על בסיס העובדה שניתן לראות את בסיסו של הטקסט כעובדה קיימת, אך את אחידותו ניתן בבירור לשלול, ולהצביע על עיבודים נוצרים ברורים; לכן נוטה המחקר לגישה שיוספוס אכן התייחס לכיתה הנוצרית, אולם התייחסותו הייתה פושרת ומתונה, כאשר לטקסט שכתביו נוצרו עיבודים נוצרים שונים.