google/wiki40b huggingface dataset:
אריק רז

ביוגרפיה

נולד בשנת 1948 בפרדס חנה, שם גר עד שיחרורו מצה"ל ב-1970.
רז הוא בוגר הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון, ובעל תואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד (במסגרת "קרן ווקסנר"). מסיום לימודיו בטכניון ועד תחילת פעילותו הציבורית, עבד כמהנדס פרויקטים במעבדת נקבות הרוח בטכניון. בהמשך, עבד בחצי-משרה בטכניון ובחצי משרה נוספת כ"רכז גוש שגב".
בשנת 1974, היה חלק מהגרעין המייסד של מושב יעד. חברי הגרעין עלו ל"מחנה זמני" בחוות יבור, סמוך למושב אחיהוד, והתגוררו במקום במשך כחמש שנים. שם הונחו היסודות הרעיוניים ונקבע המיתווה למושב שבדרך.

פעילות ציבורית

רז היה לראש המועצה הראשון של "משגב" מיום היווסדה, בשנת 1982. תקופת כהונתו הראשונה נמשכה כ-10 שנים. לאחריהן, הוא נבחר בשנית לתפקיד ב-1992. בשנת 1996 בחר שלא להתמודד שוב ופרש מתפקידו.
במהלך פעילותו כראש מועצה, הקים והוביל צוות מקצועי למועצה האזורית החדשה, ובתנופת הפיתוח האזורית תרמו כולם להקמת יישובים חדשים, מרכז שירותים, מערכת חינוך אזורית, בית הספר האזורי, מרכז רווחה ובריאות, מתקני ספורט ונופש ואזורי תעשייה. בשיתוף עם "מוריו" מיודפת, למד את מצוקת הבדואים באזור משגב, סייע בהקמת היישובים הבדואים החדשים במועצה, ודאג לשלב את הפזורה הבדואית כחלק אינטגרלי מהמועצה.
כחלק מפעילותיו המרובות ויוזמתו, פעל לשילוב כלל יישובי המועצה בפעילויות האזוריות. המועצה נרתמה לעזרת היישובים בפתרון בעיות בנייה, משק וחברה. אריק קשר קשרים עם משרדי הממשלה, הסוכנות היהודית, מינהל מקרקעי ישראל, תורמים שונים וגורמים נוספים.
רז הקים את הוועדה המרחבית לתכנון ובנייה באזור משגב ושימש כיו"ר הוועדה עד 2005. הוא הקים גם את עמותת "משגב הגליל" (למתן שירותי רווחה ובריאות) ושימש כיושב ראש העמותה עד פרישתו מהמועצה.
ב-1988 יזם והקים חברה כלכלית בע"מ (חכ"ל) כזרוע ביצועית למועצה. רז כיהן כיו"ר הדירקטוריון עד לפרישתו מהמועצה.
במהלך לימודיו בהרווארד (1989–1990) מילא את תפקידו במועצה סגנו, זלמן פייגין.
ב-1990 יזם את הקמת "אתגר - בית ראשון במשגב", כפר בו 100 קראוונים, בהם נקלטו עולים מברית המועצות בגל העלייה של תחילת שנות ה-90, לוו על ידי צוות מסור מהמועצה וחלקם ניקלט במשגב ובכרמיאל.
שנה אחר כך, יזם הקמת חממות: טכנולוגית ועסקית במשגב (מט"י ומט"ע) ושימש כיו"ר הדירקטוריון.
מ-1992 עסק רז בהקמת "תרדיון" פארק תעשייה ועסקים ליישובי משגב, ולאחר מכן, בשותפות הדוקה עם מוא"ז מטה אשר, את אזור התעשייה בר לב.
בהמשך דרכו, חבר רז ליזם והתעשיין סטף ורטהיימר ושימש מנכ"ל צור (בי"ס לתעשיות הייצוא) ומנהל הקמת פארק התעשייה בלבון. לאחר מכן, עסק רז בהקמת היישוב הקהילתי שמשית כיו"ר הוועד. משנת 2000 שימש יועץ להקמת אזורי תעשייה, למנהל המינהל לאזורי פיתוח במשרד התעשייה והמסחר.
מאז פרישתו של רז מראשות המועצה לא חדל מפעילות ציבוריות: שימש במשך כ-18 שנים, יו"ר עמותת "קמ"ה" - קהילה מרפאה בהרדוף. הוא חלק מחבר המייסדים של "גליליד" - פיתוח מנהיגות ערבית יהודית בגליל.
רז חבר דירקטוריון ב"אור ירוק", ובעמותות "קרן גליליאו" ו"מקום בגליל". משמש גם חבר וועד המנהל של מכללת תל חי.
בעשור השני של המאה ה-21, משמש כמלווה לתוכנית "צוערים לשלטון המקומי" - פרויקט של משרד הפנים ומשרד האוצר-אשר דואג להשמת בוגרי התוכנית ברשויות המקומיות.
רז ממשיך לעבד כ-7 דונם של עצי זית אותם הוא מטפח. הוא נשוי ואב לשלושה.
פרידריך גוטליב קלופשטוק

ביוגרפיה

קלופשטוק נולד בקוודלינבורג שבמרכז גרמניה כבנו הבכור של עורך דין. ב-1745 החל ללמוד תאולוגיה באוניברסיטה ביינה, שם כתב לראשונה שורות מתוך יצירתו החשובה, המשיח.
ב-1746 עבר ללמוד באוניברסיטה בלייפציג, שם החל להתפרסם בזכות כמה עבודות חשובות שלו, בעיקר בתחום 'שירי ההלל'. מאוחר יותר עזב את לימודיו באוניברסיטה והחל ללמד כמורה פרטי.
ב-1754 נישא למרגרטה מולר, שכונתה 'קידלי', והייתה נושא לכמה משירי ההלל שלו בהמשך. שמחתם של בני הזוג לא ארכה זמן רב, ומולר נפטרה ב-1758. קלופשטוק פרסם לאחר מכן כמה דברים שכתבה אשתו המנוחה.
ב-1773 סיים קלופשטוק את יצירתו החשובה, 'המשיח'. 
ב-1775 ניפגש קלופשטוק עם גתה, הסופר הצעיר והמוכשר באותם ימים. לאחר מכן עבר להתגורר בהמבורג שם חי עד סוף ימיו. הוא נישא שם בשנית בגיל 67, ולא עסק בפעילות ספרותית. במהלך שנים אלו הוא גילה התעניינות ערה בכל הקשור לפוליטיקה העולמית (מלחמת העצמאות האמריקאית והמהפכה הצרפתית).

מורשתו

קלופשטוק היה הנציג המובהק של התרבות הגרמנית שקדמה לדור ה'סער והפרץ'. מבחינה זו, ניתן לראות את הפגישה בינו לבין יוהאן וולפגנג פון גתה, שהתקיימה ב-1775, כנקודה סמלית ומכוננת. הנושאים בהם עסק קלופשטוק לא היו אותם נושאים שעניינו את דור המשוררים והסופרים שהגיעו אחריו. עם זאת, היחס אל קלופשטוק היה אמביוולנטי. גתה ופרידריך שילר העריכו את עבודתו מאוד, והודו כי הושפעו ממנו רבות. אכן, מבחינת הקצב הפנימי ועוצמת הביטוי שבשיריו, נראה כי היה קלופשטוק דמות מופת גם עבור התנועות שקמו אחריו - 'הסער והפרץ' והתנועה הרומנטית. כך למשל, בסימפוניה השנייה של גוסטב מאהלר, התחייה, הטקסט שמושר על ידי המקהלה בפרק האחרון, הוא עיבוד של הטקסט של קלופשטוק (מתוך 'Die Auferstehung', 'התחייה').
ביילובאר

היסטוריה

תעוד ליישוב מאורגן במקום קיים החל מ-1413. ב-1756, בתקופת שלטונה של מריה תרזה דוכסית אוסטריה ניתנו ליישוב זכויות עיר, ובמקום נבנתה מצודה כחלק ממערך ההגנה של אזור הספר מול צבא האימפריה העות'מאנית. בהמשך, נשלטה העיר על ידי האימפריה האוסטרית ומאוחר יותר על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. בתקופה האוסטרו-הונגרית נכללה בשטחי ממלכת קרואטיה-סלבוניה אשר הייתה ישות אוטונומית בתוך שטחי האימפריה. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל האזור בשטחי ממלכת יוגוסלביה. בראשית אפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה. בביילובאר פרץ מרד חמוש נגד השלטונות שהובל על ידי כוחות האוסטאשה. תוך ימים אחדים נכבשה העיר על ידי הוורמאכט ונכללה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה. במאי 1945, שוחררה ביילובאר על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו ולאחר מלחמת העולם השנייה נכללה בשטחי יוגוסלביה. ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה והתנתקה מיוגוסלביה. כפועל יוצא מכך, פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה, ובמהלכה התחוללו באזור העיר קרבות בין צבא יוגוסלביה ובין כוחות הצבא הקרואטי.

הקהילה היהודית

ב-1877 נוסדה רשמית הקהילה היהודית בביילובאר על ידי מהגרים מבורגנלנד ומאזורי סלובקיה והונגריה. ב-1910 נקבע תקנון הקהילה. ב-1882, נבנה בית הכנסת אך הוא ננטש וב-1917 חרב. במועד זה נבנה בית כנסת חדש. בראשית ימיה של הקהילה, עסקו בניה בסחר בתבואה, בצאן ובבקר. בהמשך, נמנו בקרב הקהילה אומני מלאכה זעירה וסוחרים במוצרי סידקית. מאוחר יותר נרשם גם מספר מצומצם של בעלי מקצועות חופשיים.
ב-1881 מונה הרב ד"ר מוריץ גרינוולד לכהונת הרב הראשי של הקהילה. הרב גרינוולד בוגר בית המדרש לרבנים בברסלאו, כיהן במשרתו עד 1884. מ-1917 ועד תקופת השואה כיהן במשרת הרב הראשי א.ד טאובר שהגיע מהעיר טרנופול.
בעיר נרשמה פעילות ציונית וב-1910 נוסדה "האגודה האזרחית היהודית" שפעלה בין השאר להגברת הזהות הלאומית היהודית. לאחר כינון ממלכת יוגוסלביה נוסדה האגודה הציונית ע"ש תאודור הרצל וב-1923 זכו הציונים לרוב בבחירות להנהגת הקהילה. ב-8 ביוני 1925 הופיע רשימה יהודית נפרדת בראשות ד"ר הינקו גוטליב בבחירות המוניציפליות וזכתה לרוב קולות בני הקהילה.
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר ג'וּרְגֶ'בָאץ. הקהילה נוסדה באמצע המאה ה-19. בית עלמין הוקם שם ב-1860. לאחר מלחמת העולם הראשונה הלך ופחת מספר היהודים שהתגוררו בכפר. ב-1941 התגוררו שם 20 יהודים. הקהילה חרבה בשואה. ב-1958 הופקע שטח בית העלמין. נכון ל-2006 היו שרידי בית העלמין היהודי עדיין קיימים באתר. בשטחו מתגוררות משפחות בני רומה, נגמו בו נזקים כבדים ורבות מהמצבות נלקחו לשימוש משני.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית הוחל ברדיפת יהודי ביילובאר. בתחילה נדרשה הקהילה לשלם כופר נפש בסכום של 300,000 דינרים יוגוסלביים ובהמשך, ב-1941 נערכו אקציות במהלכן נעצרו בני הקהילה וגורשו לזאגרב. מזאגרב הועברו למחנות הריכוז קרושצ'יצה וגוספיץ'. רוב בני הקהילה נרצחו במהלך השואה. לאחר השואה שבו שרידי הקהילה לביילובאר וחידשו את פעילותה. ב-1968 התגוררו בביילובאר 12 יהודים.
אידווין, מלך סאסקס

אידווין (באנגלית: Eadwine; נפטר בשנת 982) היה אחרון מלכי או דוכסי ממלכת סאסקס. אידווין היה חבר מועצת הזקנים אשר שלטה בממלכה (אלדרמן) ומכוח תפקיד זה נשא בתואר "מלך".
פרטים מועטים ידועים על שלטונו. ככל הנראה היה שליט בובה שכן בעת שלטונו ממלכת סאסקס נשלטה על ידי ממלכת וסקס.
במותו נקבר במנזר אבינגדון בו נכתבו דברי הימים האנגלו סקסים המציינים מאורע זה. על פי מסמכים שהיו בעבר במנזר (ולא שרדו עד ימינו) אדווין נשא את התואר "נסיך הסקסונים" (princeps Australium Saxonum, Eadwinus nomine) והוריש למנזר אדמות בצוואתו.
בשנת 982 נכח אידווין בהוצאת צו מלכותי של המלך את'לרד. על צו זה נושא אידווין את התואר "דוכס" (Eaduuine dux).
שמו של אדווין (Eaduuine dux) מוזכר גם על צו משנת 956 אולם ככל הנראה מדובר בטעות בצו ובשנת 976, וכן יש הסוברים כי מדובר בצו מזויף.
צ'חנוביץ

תולדות היישוב

במאה ה-16 השתייכה העיירה למשפחת אצולה פולנית. באמצע מאה זו נבנתה טירה על גדת הנהר הסמוך נוּזֶ'ץ (Nurzec) שמצפון-מזרח לעיירה. במחצית הראשונה של המאה ה-17 נבנו חומות מגן סביב הטירה, אך הטירה נשרפה באמצע המאה, בתקופה שכונתה "המבול", תקופת מלחמת רוסיה-פולין וכן המלחמה הצפונית השנייה . על חורבות המבנים נבנו מגוריה של משפחת אצולה פולנית מקומית, אך אלה פוצצו ונהרסו על ידי צבא המתנדבים הרוסי ב-1915, בראשית מלחמת העולם הראשונה. כיום קיימים יסודות הטירה וכן חפיר המגן סביבה.
באמצע המאה ה-18 הוקמו בעיירה כנסיית השילוש הקדוש מלבני-בניין, וכן "בית החולים של אחיות הרחמים".
לאחר חלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה צ'חנוביץ בתחום שלטונה של פרוסיה, ולאחר קונגרס וינה הועברה לשלטונה של האימפריה הרוסית. בסוף המאה ה-19 התפתחה בעיירה תעשיית טקסטיל וכן התקיימו בעיירה ירידי סוסים רבים.
במלחמת העולם הראשונה וכן במלחמה הפולנית-סובייטית שלאחר מכן נפגעה העיירה באופן משמעותי, ונדרשו שנים רבות לתיקון נזקי המלחמות. ערב מלחמת העולם השנייה היו בעיירה סדנאות ובתי מלאכה רבים. רובם השתייכו ליהודים, שהיוו רוב בעיירה.
בתחילת ספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את העיירה אך נסוגו ממנה בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולוטוב. הסובייטים נכנסו לעיירה ורבים מתושבי העיירה, רובם יהודים, הוגלו לתוככי ברית המועצות ורכושם הולאם בנימוק שהם סוחרים ובורגנים, אויבי מעמד הפועלים לפי האידאולוגיה הקומוניסטית. בשנים 1940 ו-1941, ערב פלישת גרמניה לברית המועצות, גויסו רבים מצעירי העיירה, רובם יהודים, לצבא האדום.
ב-22 ביוני 1941 שבו הגרמנים וכבשו את העיירה. בתקופת הכיבוש הגרמני נפגעה העיירה קשות. לאחר מלחמת העולם השנייה לא שבה העיירה למעמדה ולשיעור אוכלוסייתה הקודמים.

יהודים

לפני השואה חיו בצ'חנוביץ כ-1,500 יהודים שהיוו רוב בעיירה וקיימו חיי תרבות ומסחר ערים. בעיירה הייתה פעילות חינוך ופוליטיקה יהודית וציונית רבה, פעילות שכללה מוסדות חינוך, ארגוני ספורט, מפלגות ותנועות נוער. יהודים רבים שנולדו בעיירה או הגיעו ממנה אימצו שמות משפחה בהם נזכר שם העיירה, ובהם צ'חנובסקי, צ'חנוביץ, צ'חנוביצקי ועוד.
עם כיבוש העיירה ביוני 1941 על ידי הגרמנים, נהרגו מספר יהודים בהפגזות וכן במעשי רצח שאירעו לאחר מכן. בעיירה הוקם יודנראט ובסוף 1941 הוקם גטו סגור. בחודשים שלאחר מכן גורשו לגטו יהודים מעיירות אחרות ומספר היהודים בגטו הגיע ל-4,000 בערך.
באוקטובר 1942 רצחו אנשי גסטפו כ-300 יהודים מהגטו, רובם גברים, מחוץ לעיירה. בתחילת נובמבר כותר הגטו ורבים מיושביו נורו למוות. לאחר שבועיים גורשו הנותרים למחנה ההשמדה טרבלינקה. מעטים שרדו ביערות הסמוכים לעיירה.
אנטי-נטליזם

אנטי-נטליזם (באנגלית: Antinatalism) היא עמדה פילוסופית המייחסת להולדה ערך שלילי, זאת בניגוד לעמדה הפילוסופית "פרו-נטליזם", המייחסת להולדה ולריבוי טבעי ערך חיובי. על העמדה האנטי נטליסטית השפיעו מספר הוגי דעות, בהם: ארתור שופנהאואר, אמיל צ'וראן, ודייוויד בנאטר . אחת התנועות המצדדות באנטי-נטליזם היא תלמ"ה (התנועה להיכחדות מרצון של האנושות).

צפיפות אוכלוסין

אחת העמדות גורסת כי מדיניות אנטי-נטליסטית חלקית (הגבלת ילודה), עשויה לפתור בעיות של צפיפות אוכלוסין, רעב ודלדול משאבים מתכלים. יש מדינות, החשובה בהן סין, המנהיגות מדיניות של הגבלת ילודה על מנת לבלום התפוצצות אוכלוסין ודלדול משאבים לאומיים, אך מדיניות זו אינה מתנגדת להולדה באופן כללי.
בטווח הארוך, פיצוץ אוכלוסין עלול להוביל לקונפליקט על משאבים מתכלים מדלדלים. הביולוג, פול ארליך, טוען בספרו 'The Population Bomb' כי גידול מהיר במספר האוכלוסין יוביל בקרוב למשבר, ולכן יש לכפות ברמה הגלובלית, מדיניות אנטי-נטליסטית כדי להימנע מקטסטרופה מלתוסיאנית. אף על פי שתחזיותיו למשבר שיתפרץ בסוף שנות השמונים לא התממשו, הוא עודנו טוען כי ללא צמצום אוכלוסייה, הבעיה רק תחמיר.

אושר

הבאת ילדים לעולם והורות אינן מבטיחות אושר. לפי ליסה בלקין, מספר רב של חוקרים מאמריקה ומאירופה מצאו עדויות לכך שסטטיסטית, על פי דיווחים של הורים ואל-הורים, רמות של אושר, סיפוק בחיים, סיפוק מחיי הנישואין ורווחה נפשית הן נמוכות באופן משמעותי אצל הורים בהשוואה לאל-הורים.
Sleep is good, death is better; but of course, the best thing would to have never been born at all
— היינריך היינה

ביקורת


ההשקפה האנטי-נטליסטית סופגת ביקורת, בין היתר, מצד פילוסופים פרו נטליסטים ומצד השקפות רוחניות ודתיות מסוימות  המעודדות ילודה בטיעונים שונים .

ביהדות

למרות שהולדת ילדים היא מצווה על פי היהדות - דת פרו-נטליסטית מובהקת, בכתבי חז"ל יש שיטות הרואות בהריון והלידה ירידה של הנשמה ממצבה הקודם. בתלמוד מובאת המחלוקת הבאה: "תנו רבנן: שתי שנים ומחצה נחלקו בית שמאי ובית הלל. הללו אומרים: נוח לו לאדם שלא נברא יותר משנברא, והללו אומרים: נוח לו לאדם שנברא יותר משלא נברא. נמנו וגמרו: נוח לו לאדם שלא נברא יותר משנברא, עכשיו שנברא - יפשפש במעשיו". בתפילת מוסף של יום הכיפורים נאמרת ההכרזה: "מנויה וגמורה בסוד חכמי תורה, אשרי מי שלא נברא".
המלחמה האנגלו-פרסית

מהלך המלחמה

לאחר הכישלון הקשה במלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה כ-14 שנים קודם לכן, הוחלט בפיקוד בהודו הבריטית לצאת להתקפה לשחרור העיר הראת, דרך המפרץ הפרסי ולא במסע יבשתי מסוכן דרך אפגניסטן. בנובמבר, לאחר הכרזת המלחמה, יצאה הדיוויזיה הראשונה במשט ספינות בריטיות מהנמל בבומביי לעבר המפרץ הפרסי. ב-4 בדצמבר הכוח כבש את האי ח'ארג ונחת ב-9 בדצמבר בחוף הפרסי מספר קילומטרים דרומה לעיר הנמל בושהר. מיד לאחר הנחיתה, הדיוויזיה הראשונה התקדמה אל עבר העיר וכבשה אותה ביום למחרת הנחיתה, זאת לאחר כיבוש מצודת 'ראשיר' והפגזת העיר על ידי הספינות הבריטיות.

סיורים בריטים גילו כוח פרסי בגודל של כ-4,000 חיילים באזור שיראז, לכן הוחלט לבקש תגבורת ולחכות להגעתה.
בינואר 1857, נחתה הדיוויזיה השנייה באזור בושאר בפיקודו של ג'יימס אוטרם והכוח האנגלו-הודי כולו יצא שוב לכיוון בושהר בתנאי דרך קשים לאחר גשמי החורף. הכוח שאורגן לכדי שלוש חטיבות בפיקודו של אוטרם, החל לנוע לכיוון שיראז. ב-5 בפברואר הכוח עצר בקרבת הכפר קושאב היכן שהיו בארות מים נוחות. בהתקדמות של היומיים הבאים הבין אוטרם שהכוח הפרסי נסוג להרים מסביב והחליט להימנע מרדיפה מסוכנת להרים, במקום זאת הוא נסוג לאזור קושאב.

הכוח הפרסי תפס עמדת שליטה בקרבת הכוח האנגלו-הודי עם כ-8,000 חיילים פרסים. כתגובה, תקף אוטרם את העמדה הפרסית בין ה-7 ל-8 בפברואר במה שהפך להיות "קרב קושאב", בו ניצחו הבריטים עם כ-700 חיילים פרסים הרוגים. הכוח הפרסי נסוג שוב להרים לאחר תבוסתו בקושאב ואוטרם חזר עם כוחו לאזור העיר בושאר.
לאחר שהושאר כוח קטן להגן על בושהר, יצא הכוח האנגלו-הודי בכיוון צפון-מערב, לאורך השט אל-ערב אל עבר העיר קורמשאהר. הספינות הבריטיות שטו במעלה הנהר כדי להפגיז את ביצורי העיר, הפרסים נסוגו לבסוף מהעיר והיא נכבשה ב-27 במרץ. כוח של כ-13,000 פרסים נסוג אל העיר אהואז, כתגובה התארגן כוח אנגלו-הודי לנוע לכיוון העיר ולכבוש גם אותה. כוח זה הורכב מהצי המלכותי וכוח מרגימנט ההילנדס ה-78 ומרגימנט הרגלים ה-64 אשר תקף את הכוח הפרסי וכבש לבסוף את העיר אהואז ב-1 באפריל.
ב-4 באפריל, נחתם הסכם שלום בפריז והכוחות האנגלו-הודים החלו לסגת, אך היעדים הושגו והפרסים ספגו מהלומה קשה. מספר חודשים מאוחר יותר, כל הכוחות שנלחמו בקרבות בפרס ילחמו במרד ההודי הגדול, כולל מפקדם במערכה ג'יימס אוטרם. על הלחימה במלחמה, עוטרו שלושה חיילים בריטים בצלב ויקטוריה, העיטור הגבוה ביותר בדרגתו בכוחות הבריטים.
משה קרת

משה קרת (נולד ב-15 במרץ 1934) היה מנכ"ל התעשייה האווירית לישראל במשך למעלה מ-20 שנה, עד שנת 2005. זוכה פרס ביטחון ישראל על חלקו בפיתוח מטוס הכפיר.

ביוגרפיה

משה קרת נולד בשם משה קוטלרסקי בשנת 1934. למד בבית ספר בלפור ובתיכון עירוני א' בתל אביב. היה פעיל בגוש הצופים הקשישים בתל אביב בתנועת הצופים העבריים, ממנה פרש במאי 1951 עת השתתף בהקמת תנועת הצופים החלוציים (פלג שמאלני שפרש מתנועת הצופים בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד). 
שירת בצה"ל כמכונאי מטוסים בחיל האוויר, ולאחר שחרורו עבד במפעל "בדק" לימים התעשייה האווירית.  למד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון ולאחר סיום לימודיו ב-1959 חזר לעבודה בתעשייה האווירית, התקדם ומונה למנהל מחלקה בחטיבת ההרכבה. עזב את התעשייה האווירית ב-1964 ועבד במשך שלוש שנים במפעל יצרנית הרכב ליילנד באשדוד. ב-1967 חזר לתעשייה האווירית, מונה לראש אגף בחטיבת ייצור מבני המטוסים, עסק בפרויקט מטוס המנהלים "ג'ט קומנדר", ייצור מטוסי הנשר, שימש ראש פרויקט מטוס הכפיר, סמנכ"ל לשיווק מטוסים, מונה למשנה למנכ"ל ב-1983 ולמנכ"ל ביוני 1985. בתקופתו הגיעה החברה להישגים מרשימים.
בשנת 1990 הוענק לקרת פרס התעשייה בקטגוריית האלקטרוניקה.
בשנת 2005, בהיותו בן 70, נאלץ לפרוש מהחברה לאחר שנפתחה נגדו חקירה בחשד לשוחד, חקירה שנסגרה מאוחר יותר עקב חוסר הוכחות.
יורה (גאולוגיה)

יוּרָה (Jurassic) היא תור בעידן המזוזואיקון. תור זה החל לפני כ-199.6 מיליון שנים והסתיים לפני כ-145.5 מיליון שנים. היורה מחולקת לתקופות משנה: ליאס הקדומה, דוגר התיכונה ומלם המאוחרת. תור היורה בא אחרי הטריאס ואחריו בא הקרטיקון. בארץ ישראל נמצאו מחשופים מתקופה זו בהר החרמון, במכתש רמון ובתצורת מאליח בברג' אל-מלח בצפון-מזרח השומרון.
תור זה התפרסם במיוחד מסדרת הסרטים "פארק היורה", אשר קרוי על שם תקופה זו וכמה דינוזאורים הנראים בסדרה (כמו הדילופוזאורוס, הסטגוזאורוס, הברכיוזאורוס והאפטוזאורוס) השתייכו לתור זה. עם זאת הרבה מהדינוזאורים הנראים בסדרה (כמו הטירנוזאורוס, הטריצרטופס, האנקילוזאורוס, הפרזאורולופוס והולוסירפטור) היו שייכים לתור הקרטיקון העוקב או אף לטריאס (כמו הפרוקומפסוגנתוס).

מקור השם

שכבות מתור זה נחקרו לראשונה ברכס הרי היורה המצוי בשטחן של צרפת ושווייץ. הרכס היה מוקד למחקר גאולוגי ענף שנערך במאות ה-18 וה-19. חוקר הטבע הגרמני אלכסנדר פון הומבולדט, שחקר את תצורות אבן הגיר העשירות במאובנים, כינה אותן בשנת 1799 "גיר היורה" (בגרמנית: Jura Kalkstein). כינוי זה היווה בסיס לשמו של תור היורה (בצרפתית: Jurassique) בעידן המזוזואיקון בו נוצרו אותם סלעים, כפי שהגדיר אותו המדען הצרפתי אלכסנדר ברוניאר (Alexander Brongniart,‏ 1770–1847) בשנת 1829.

פאונה ופלורה

בתור היורה הגיעו הדינוזאורים לשיאם, וביבשה שלטו הזאורופודים הענקיים שהגיעו לאורך של למעלה מ-20 מטר ומשקל של עשרות טונות. תור זה התאפיין באקלים לח יחסית וריבוי של יערות גדולים שסיפקו מזון לזאורופודים. הם כללו בעיקר צמחים כמו שרכאים ענקיים, ציקסאים וסקווים ולא צמחים בעלי פרחים שהופיעו רק מתקופת הקרטיקון. בימים שלטו איכתיוזאורים ופלזיוזאורים ענקיים כמו הליופלרודון ובשמים התעופפו פטרוזאורים ובהמשך גם דינוזאורים מנוצים ואף עופות קדומים כמו הארכיאופטריקס. יצורים נוספים היו זוחלים דמויי יונקים וגם היונקים הראשונים כמו הקסטרוקאודה.
רנה ויויאני

תולדות חייו

ויויאני נולד ב-8 בנובמבר 1862 בסידי בל-עבאס באלג'יריה הצרפתית. את הקריירה הפוליטית החל ב-1893 כשנבחר כנציג הרובע החמישי של פריז לפרלמנט מטעם פלג שיתאחד ב-1905 למפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, הוא לא הצליח להיבחר שנית ב-1902. בשעת איחוד המפלגות הסוציאליסטיות ב-1905 סירב לאיחוד ונותר יחד עם אריסטיד בריאן מחוץ לאיחוד כ"סוציאליסט עצמאי". ב-1906 נבחר לפרלמנט וכיהן בממשלתו של ז'ורז' קלמנסו כשר החינוך והתרבות. 
ב-13 ביולי 1914, לאחר בחירות שהותירו בית מפולג, הוסכם ויויאני כמועמד של פשרה למשרת ראש הממשלה והוכתר על ידי נשיא הרפובליקה, רמון פואנקרה, עד ה-26 באוגוסט כיהן גם כשר חוץ. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הנהיג ממשלת חירום, שתפקודה נחשב ככושל עקב התבוסה הצבאית והמורלית של צרפת. ב-27 באוקטובר 1915 התפטר, העביר את התפקיד לאריסטיד בריאן וכיהן בממשלתו כשר המשפטים.
ב-1920 נבחר כנציג ארצו לחבר הלאומים. באוקטובר 1922 נבחר כסנאטור, אולם ביוני 1923 לקה באירוע מוחי שהותיר אותו משותק עד למותו כשנתיים מאוחר יותר.
כיכר הסמוכה לכנסיית נוטרדאם דה פריז קרויה על שמו.
Image macro

Image macro מתייחס בתרבות האינטרנט לתמונה המכילה תצלום או ציור אשר עליה שולבה באופן דיגיטלי כותרת מצחיקה, הכתובה בדרך כלל באנגלית קלוקלת. תמונות Image macro הן סוג של מִם אינטרנט.
תמונות ה-Image macro נפוצות במיוחד באתרי פורום באינטרנט כאשר הן משולבות בפוסטים בדרך כלל כתגובה ישירה והומוריסטית לדבר מה שנכתב בדיון מתמשך.

אטימולוגיה

מקורו של המונח "Image macro" הוא מאתרי פורומים באינטרנט. השם נבע מכך שבתחילה המונח "מאקרו" התייחס לטקסטים קצרים אותם המשתמשים יכלו להזין בתוכנת הפורום על מנת שהטקסט ישולב באופן אוטומטי לאחת ממספר תמונות שונות.
החל משנת 2007, כאשר תמונות ה-Lolcat (סוג מסוים של תמונות Image macro המכילים תצלומים של חתולים יחד עם כותרות מצחיקות) החלו להפוך פופולריים במיוחד באינטרנט, ובעקבות כן הפופולריות של תמונות ה-Image macro גדלה במידה מהותית גם כן.

פורמט

בעוד שתמונות Image macro עשויות להיות שונות במידה רבה זו מזו, הסוג הנפוץ ביותר של תמונות Image macro כולל תמונה אשר בה משולב באופן דיגיטלי כיתוב באנגלית שנכתב עם הגופן "Impact", כאשר כל האותיות הן אותיות רישיות (Upercase) ובצבע לבן, בעוד שלאותיות קווי מתאר שחורים עבים. לעיתים רבות הטקסט בתמונות ה-Image macro מכיל בכוונה שגיאות כתיב מוגזמות.
רון אלדרד

ביוגרפיה

אלדרד נולד בלונג איילנד, ניו יורק, הצעיר מבין שבעה אחים ואחיות.
אמו של אלדרד נהרגה בתאונת דרכים כשהיה ילד והוא נשלח לחיות עם קרובי משפחה.
סיים בהצטיינות לימודי הדרמה שלו ב"תיכון פיורלו לאגוארדיה לאומנות ולמוזיקה" שבניו יורק.
לפני שנכנס לתחום המשחק היה אלדרד מתאגרף מקצועי.

קריירת משחק

הופיע לראשונה בתפקיד ראשי בקומדיה "אהבת אמת" ומשני בקומדיה "תתפגר פרד".
ב-1992 השתתף בדרמה "ניחוח אישה" בה גילם את השוטר גור.
אלדרד התפרסם באמצע שנות ה-90 בעונה השנייה של סדרת הדרמה "ER" בתור הפרמדיק ריי שפרד המנהל מערכת יחסים עם האחות קרול האת'וויי (ג'וליאנה מרגוליס).
שיחק בתפקידים משמעותיים בדרמת הפשע של בארי לוינסון "סליפרס" בתפקיד ההרוצח השכיר ג'ון ריילי, בקומדיה השחורה "ארוחת הערב האחרונה" לצידן של קמרון דיאז ואנבת' גיש בתור האקדמאי הליברלי פיט ובסרטה הראשון של אנג'ליקה יוסטון כבמאית "לברוח מקרולינה". שיחק בסוף שנות ה-90 במותחן האסונות שובר הקופות בהפקתו של סטיבן ספילברג "פגיעה קטלנית" בתור ד"ק אורן מונש מפקד מעבורת "המשיח" וקיבל שבחים על תפקידו הראשי בתור הטוראי דייוויד מאנינג בסרט המלחמה של HBO "כשנדם קול החצוצרות" המבוסס בעיקרו על הקרב על יער הורטגן ועל השלכותיו.
ב-2001 שיחק אלדרד את טייס מסוק ה"UH-60 בלק הוק" השבוי מייקל דוראנט בדרמת המלחמה "בלאק הוק דאון".
שיחק בסרט האימה "ספינת הרפאים" בתור דוג' מצוות מחלצי הספינות של קפטן שון מרפי (גבריאל ביירן).
קיבל את התפקיד המפורסם והמוצלח בקריירה שלו ב-2003 בדרמה "בית של חול וערפל" בתור השריף לסטר בורדון שעוזר לקתי ניקולו (ג'ניפר קונלי) להשיב את ביתה לאחר שהוא נמכר למשפחת גולים אירניים.
ב-2005 גילם את התפקיד הראשי של בלש משטרת ניו יורק ג'ים דונבאר בסדרת המשטרה "צדק עיוור".
ב-2006 שיחק בדרמה הספרותית "שקרים באפלה" בתפקיד השוטר הגזען דני מרטין.

חיים אישיים

אלדרד ניהל מערכת יחסים עם השחקנית ג'וליאנה מרגוליס, איתה שיחק בסדרה "ER" ובסרט "ספינת הרפאים".
ג'ון ורקר, ויקונט גורט השישי

ביוגרפיה

גורט נולד בלונדון וגדל במחוז דרהאם. הוא חונך בבית הספר הארו, ולאחר מכן באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'. הוא ירש מאביו את התואר המשפחתי "לורד גורט", ב-1902, ומונה לקצין בגדודי הגרנדירים ב-1905.
ב-1914 הגיע לדרגת סרן, ונלחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית. ב-1918 הגיע לדרגת סגן-אלוף, וקיבל את העיטור הצבאי הבריטי הגבוה ביותר, צלב ויקטוריה, וזאת בנוסף לעיטורים רבים נוספים.
גורט לימד באקדמיה הצבאית בקמברלי לאחר המלחמה, קודם לדרגת אלוף-משנה ב-1925, ופיקד על חטיבת ה"גארדס" למשך שנתיים, ומשם המשיך לפיקוד על האקדמיה הצבאית. ב-1937 קיבל דרגת גנרל, ולאחר מכן מונה לראש המטה הכללי הקיסרי. ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, קיבל גורט את הפיקוד על חיל המשלוח הבריטי לצרפת.
חיל המשלוח הבריטי לא התערב במלחמה עד לפלישה הגרמנית לארצות השפלה ולצרפת במאי 1940. "תוכנית D" שהגה המטכ"ל הצרפתי, שכללה התקדמות חיל המשלוח אל תוך בלגיה, על מנת לפגוש שם את הפולשים הגרמנים, התמוטטה. חיל המשלוח ביצע את חלקו, אך התמוטטות הקונספציה ההגנתית הצרפתית, שנשענה על קו מאז'ינו, ולא הייתה מוכנה לטקטיקות הבליצקריג, ולחצייה המשוריינת של הגרמנים את יער הארדנים, שנחשב לבלתי חדיר לשריון, הותירו את התמרונים על פי התוכניות המוקדמות חסרי תועלת. עד מהרה מצא עצמו חיל המשלוח נצור על גדות התעלה, ומנותק מחלקם הגדול של הכוחות הצרפתים, כאשר אין בכוחו להכריע את המערכה, שבשלב זה כבר נטתה לטובת הגרמנים באופן ברור. גורט הורה על מבצע של פינוי מהיר, בכל כלי שיט שעמד לרשות בעלות הברית. הכוחות רוכזו ליד עיר הנמל דנקרק, כאשר חלק מהם מעכב את האויב בלחימה (אם כי מסיבה לא ידועה נעצרו הגרמנים בעצמם, ולא המשיכו את התקדמותם לדנקרק, למשך כמה ימים קריטיים במהלך הנסיגה הבריטית אל החוף), ודואג לכך שרוב חיל המשלוח, וכן חיילים ואזרחים צרפתים, יפונו אל בריטניה. במהלך המבצע, שכונה "מבצע דינמו", פונו כשלוש מאות וארבעים אלף חיילים, בין 26 במאי ו-4 ביוני 1940. 
הייתה זו נחישותו של גורט, אל מול התנגדות של הגנרלים הצרפתים, ובשלב מסוים אף של ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל, בצירוף הקרבתם של הטייסים והמלחים הבריטים, שאיפשרו את פינוי חיל המשלוח הבריטי מצרפת, ולמעשה את המשך המלחמה. 
"רוח דנקרק" הייתה רוח של עמידה איתנה ועיקשת אל מול האויב הגרמני, אך גם סימלה את אחת התבוסות הגרועות בהיסטוריה של הצבא הבריטי. צ'רצ'יל העיר כי "מלחמות אין מנצחים באמצעות פינויים". על גורט היה לשלם את המחיר.
בשנת 1940, לאחר שובו מצרפת מונה גורט לשליש למלך ג'ורג' השישי. הייתה זו הסטה הצידה מהמסלול של פיקוד צבאי קרבי. לאחר מכן שימש כמושל גיברלטר ומלטה בתקופות קשות מאוד במלחמה בים התיכון. שם נמצא שימוש לרוחו העיקשת, ולעמידתו האיתנה. בשנת 1943 קיבל את דרגת הפילדמרשל. 
בנובמבר 1944 מונה לנציב עליון על ארץ ישראל ועבר הירדן. בתפקיד זה שימש כשנה, ועל אף שנאמר עליו שהוא אוהד את מטרת הציונות, לא הותיר גורט רושם של ממש בתפקיד זה, אותו עזב בשל מצב בריאות לקוי. בהמשקיף נכתב עליו שהוא היה נוח ליהודים מקודמו וייחסו לו את הרשות לגולי מאוריציוס לשוב לארץ ישראל.
מיוני עד ספטמבר 1945 שהה גורט בלונדון בגלל בריאותו הלקויה. הוא שב לארץ ישראל ב-26 בספטמבר, אולם לאחר זמן קצר התפטר מתפקידו. ב-2 בנובמבר 1945 הודיע שר המושבות בפרלמנט הבריטי על התפטרותו של גורט מטעמי בריאות. הועלו השערות לגבי סיבות ההתפטרות, כמו חילוקי דעות בינו לבין משרד המושבות. גורט עזב את ארץ ישראל ב-5 בנובמבר 1945 והחליף אותו ג'ון שאו, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, עד הגעת מחליפו הקבוע. במהרה נודע שאכן אובחן סרטן בגופו והוא נפטר בחודש מרץ 1946 בלונדון.