google/wiki40b huggingface dataset:
טום פלטצ'ר

ילדותו ונעוריו

פלטצ'ר נולד בהארו, לונדון, אנגליה, למשפחה ממעמד הפועלים. אביו, בוב פלטצ'ר עבד בחברת קודאק וניגן בלהקות מקומיות. אמו, דבי פלטצ'ר עבדה כמורה לילדים בעלי צרכים מיוחדים, ומגיל קטן תמכה ועודדה את אהבתו של טום למוזיקה. יש לו אחות קטנה בשם קארי הופ פלטצ'ר שהפיקה בלוגי וידאו למען יוטיוב והתחילה קריירת מוזיקה לאחרונה. כשהיה בן עשר, כיכב פלטצ'ר בתפקיד הראשי ב'אוליבר!' בפלדיום בלונדון לצד ג'ים דייל ששיחק את פייגן .

מקפליי

ב-2001 חתם טום על חוזה עם חברת התקליטים של באסטד: יוניברסל, יחד עם דני ג'ונס (גיטרה/קולות), לאחר שלא התקבל אל באסטד. המפיקים ערכו אודישנים למתופף ונגן בס, ודאגי פוינטר (בס/קולות רקע) והארי ג'אד (תופים) הצטרפו לטום ולדני והשלימו את הלהקה ב-2003. בנוסף הוא גם כתב את רוב המוזיקה של מקפליי, ביחד עם שאר חברי הלהקה.
ג'יימס בורן (חבר להקת באסטד), חבר טוב של טום, מסייע לעיתים בכתיבת השירים ללהקה.

כתיבת שירים

פלטצ'ר כותב שירים גם לבאסטד. תשעה מבין הסינגלים שכתב הגיעו למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי (7 מהם של מקפליי ושניים של באסטד). בנוסף הוא כתב 8 שירים מתוך האלבום השני של באסטד A Present for Everyone, ואת כל השירים (חוץ מאחד) באלבום הראשון של מקפליי Room on the 3rd floor, אלבום זה הגיע ישר למקום הראשון במצעדי אנגליה, כמו גם האלבום השני Wonderland. 
טום עזר לכתוב מחדש את שיר הנושא לסרט Thunderbirds יחד עם ג'יימס בורן, אשר הגיע למקום הראשון במצעדים. השפעותיו של פלטצ'ר הם: הביטלס, נערי החוף, ג'ון ויליאמס, The Who ואמנים חדשים כמו גרין דיי ובלינק 182.

משחק

בנוסף לפעילותו בתחום המוזיקה, החל פלטצ'ר גם בפיתוח קריירת משחק. הוא למד בבית הספר לתיאטרון של סילביה יאנג, במסגרתו גילם את דמותו של אוליבר טוויסט במחזמר "אוליבר!". הוא הופיע בסרט קצר על המודעות לאיידס, השתתף במספר תשדירי פרסומת, וכן גילם את עצמו, עם יתר חברי הלהקה, בסרט "אני והמזל שלי".
סולימאן פרנג'יה

ילדותו וראשית הקריירה הפוליטית שלו

פרנג'יה למד בבית הספר דה לה-סאל בטריפולי, בבית הספר סנט-ג'וזף בזע'רתא, במכללת אינטורה בקיסרוואן ובאוניברסיטה הישועית בביירות. לאחר תום לימודיו ניהל עסק שעסק בייבוא ובייצוא.
בשנת 1957 נמלט פרנג'יה מלבנון לסוריה עקב האשמות כי היה מעורב ברצח מספר אנשים ממשפחה יריבה. בסוריה הוא פגש את חאפז אל אסד, עוד בטרם הפך לנשיא סוריה. האישומים נגדו בוטלו עד מהרה ופרישת אחיו ח'מיד בייק פרנג'יה מהפרלמנט בשנת 1957 הובילה לשובו בשנת 1960 ולבחירתו לנציג זע'רתא.
פרנג'יה כיהן בפרלמנט בשנים 1964 ו-1968. במהלך תקופת כהונתו בפרלמנט החזיק במספר תיקים בהם תיק הדואר, הטלגרף והטלפון, החקלאות, הפנים, המשפטים, הכלכלה, והעבודות הציבוריות.

הבחירות לנשיאות בשנת 1970

פרנג'יה נבחר לנשיאות בבחירות שנחשבות הצמודות ביותר בהיסטוריה של לבנון המודרנית. ב-17 באוגוסט 1970 נבחר כנשיא על חודו של קול באספה הלאומית (מול אליאס סרכיס). ברגע האחרון שינה כמאל ג'ונבלאט את דעתו ותומכיו הצביעו בעד פרנג'יה. פרנג'יה הציג את עצמו כמועמד הקונצנזוס, וגייס תמיכה מימין ומשמאל, ומכל העדות הדתיות. לא היה גורם מאחד אמיתי במצעו פרט להבטחתו לשמר את הסדר הפאודלי ואת הכוח בידי ראשי המשפחות השולטות - ה"זֻעמאא'". אלו חשו את הקרקע נשמטת מתחתם בתקופת שלטונם של פואד שהאב ושארל חילו, וחששו מהרפורמות שהבטיח סרכיס, בן טיפוחיו של שהאב, להמשיך. ניצחונו של פרנג'יה הושג בכוח הזרוע: לאחר סיבוב הצבעה שלישי, כשהתוצאה הייתה 49/49, פרצו חמושים בראשות בנו טוני למתחם הפרלמנטרי וכפו על יושב ראש הפרלמנט (אשר על פי הנוהג נמנע בהצבעות אלו) להצביע בעד פרנג'יה.

מלחמת האזרחים

כשפרצה מלחמת האזרחים בלבנון, עמדה לרשותו של פרנג'יה מיליציית בריגדת מרדה שבראשה עמד בנו טוני. בתחילה שיתפה הבריגדה פעולה עם החזית הלבנונית - קואליציה ימנית, נוצרית בעיקרה, של פוליטיקאים וראשי מיליציות. אך בתחילת 1978 עזב אותה פרנג'יה בשל שיתוף הפעולה עם ישראל, שנגד את נטיותיו הפרו-סוריות. ביוני 1978 נרצח בנו טוני, יחד עם אשתו ובתו הפעוטה, על ידי לוחמים אנשי הפלנגות. בתגובה החל לפעול פרנג'יה לצד הסורים (שבאותה העת שינו את עמדתם בשלישית והחלו לפעול נגד המחנה השמרני) נגד הכוחות הלבנוניים.
פרנג'יה שמר על קשריו עם סוריה. הוא ניסה לשוב לזירה הפוליטית בשנת 1988 אך האספה הלאומית, שאמורה הייתה לבחור אותו לנשיאות, לא הצליחה לקיים קוורום בשל החרם שהטילו חברי פרלמנט נוצרים, שנאכף על ידי הכוחות הלבנונים. פרנג'יה הלך לעולמו ב-23 ביולי 1992, שנתיים לאחר תום מלחמת האזרחים.

חייו הפרטיים

פרנג'יה הוא נצר למשפחות המארוניות של זע'רתא. הוא בנו השני של קאבלאן סולימאן פרנג'יה (שהיה חבר פרלמנט) ואשתו למילה רפול. סבו, קאבלאן פרנג'יה, היה מושל אזור. לפרנג'יה היו חמישה ילדים מאשתו המצרית איריס הנדלי. עם מותו של אחיו ח'אמיד בשנת 1981, הפך סולימאן לראש המשפחה. נכדו, סולימאן פרנג'יה השני, היה שר הפנים בשנים 2004 - 2005, והוא נחשב מועמד לנשיאות בשנת 2007.
אוטו נורדנשלד

תולדות חייו

נולד בסמולנד שבשוודיה למשפחה נודעת, דודו היה חוקר הקוטב אדולף אריק נורדנשלד, הוריו היו בני-דודים. ב-1894 החל ללמוד גאולוגיה באוניברסיטת אופסלה והתקדם לדרגת פרופסור. במהלך 1895–1897 נסע במשלחת חקר מינרולוגית לפטגוניה וארץ האש. ב-1898 נסע לאלסקה וטריטוריית יוקון.
בשנים 1901–1904 הוביל את המשלחת השוודית לאנטארקטיקה (Första svenska Antarktisexpeditionen). הספינה "אנטארקטיק" יצאה מנמל גטבורג אל איי פוקלנד ומשם המשיכה לכיוון חצי האי האנטארקטי. נוררדנשלד וצוותו נחתו באי הזעיר Snow Hill ‏(64°28′S 57°12′W) ונותרו שם במשך החורף (הדרומי) של שנת 1902, בעוד הספינה תחת פיקוד הקברניט קארל אנטון לארסן הפליגה חזרה לפוקלנד. בקיץ שלאחר מכן (סוף נובמבר 1902), בדרכה חזרה על מנת לאסוף את נורדנשלד וצוותו, נלכדה הספינה בקרח והתקדמה באיטיות רבה, תוך לחץ קרח ששיבש את נתיבה המתוכנן כליל. ב-12 בפברואר 1903 טבעה הספינה כ-40 ק"מ מן האי פולט (63°35′S 55°47′W) ועד ה-28 בחודש הצליח לארסן לחלץ את צוותו בשלום אל האי למשך החורף. שני הצוותים נפגשו בסוף 1903 במפרץ התקווה (63°23′S 56°59′W) וחולצו על ידי ספינה ארגנטינאית. קודם לכן, באוגוסט 1903, נחשב לנעדר ונשלחה ספינה לחפש אחריו. 
במהלך השהייה החורפית במזרח חצי האי האנטארקטי הצליחה משלחתו המפוצלת של נורדנשלד לחקור את חופי החצי האי וארכיפלג האיים הסמוך. המחקר הניב דוגמאות גאולוגיות רבות ותיאורי בעלי חיים. למרות ההצלחה המדעית והשם שהקנתה המשלחת לנורדנשלד בשדה המדעי, היא הותירה אותו שקוע בחובות כבדים.
ב-1905 מונה לפרופסור לגאולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטת גטבורג.
ב-1909 נסע בראש משלחת חקר גאולוגית לגרינלנד וב-1920–1921 שב לדרום אמריקה וחקר את צ'ילה ופרו.
נשים עושות שלום

נשים עושות שלום היא תנועת נשים פוליטית א-מפלגתית החותרת לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני בהסכם מדיני מוסכם על שני הצדדים, כמו גם להרחיב שיתוף נשים במוקדי קבלת החלטות על פי החלטת האו"ם 1325. התנועה הוקמה ב-2014 בעקבות מבצע צוק איתן, והיא מונה נכון לפברואר 2018 מעל 30,000 חברות.

פעילות

כדי לקדם את תפיסתן כי רק הסכם מדיני יעצור את מעגל האלימות ויקדם שלום בין שני העמים, מקיימת התנועה פעילויות שטח והסברה ברחבי הארץ: חוגי בית, מפגשי שיח, נוכחות יומיומית ברשתות החברתיות, דוכני הסברה בצמתים ובשווקים, צעדות והרצאות. חברות התנועה מקרינות את הסרט "גרשו את השטן בחזרה לגיהנום" על מאבקן המוצלח של נשות ליבריה למען השלום; חוגגות יחד את חגי הדתות השונות; משתתפות בפאנלים וכנסים ומכינות שמיכות טלאים מ"פיסות שלום" המגיעים מרחבי הארץ והעולם. מפגשים של תא הצעירות והתכנסויות מקומיות נערכים באמצעות כ-50 תאים אזוריים הפרוסים ברחבי הארץ.
בשדה הפוליטי פועלת התנועה להפעלת לחץ על מקבלי ההחלטות על ידי נוכחות בכנסת ובוועדותיה, שיחות עם פוליטיקאים, השתתפות בכנסים, עצרות וצעדות.
בתנועה חברות (וחברים) מכל הקשת הפוליטית: מהמרכז, מהימין ומהשמאל; והיא מחברת יהודיות וערביות, חילוניות ודתיות, שמאלניות, מתנחלות, תושבות יישובי עוטף עזה, אימהות לחיילים ונשים ממשפחות שכולות. המשותף לכולן הוא הקריאה לקדם את חזון השלום למרכז השיח הציבורי ולהגיע בהקדם לפתרון מדיני.

היסטוריה

התנועה הוקמה ב-2014 בעקבות מבצע צוק איתן. בנובמבר 2014 הגיעו כאלף נשים ברכבת לשדרות וצעדו לטקס ההשקה של נשים עושות שלום.
בקיץ 2015, במלאת שנה למבצע צוק איתן, צמו מאות נשים לסירוגין במשך 50 יום באוהל "צום איתן" בירושלים.
מינואר 2016 הפעילה התנועה את תוכנית "בונות עתיד משותף – נשים מובילות לשלום וביטחון", תוכנית משותפת של התנועה עם "מדרשת אדם", העמותה "איתך - משפטניות למען צדק חברתי" ובמימון האיחוד האירופי.
באוקטובר 2016 יצאה "צעדת התקווה" מראש הנקרה לירושלים. האירוע הסתיים בעצרת מול בית ראש הממשלה בהשתתפות עשרות אלפי אזרחים. בצעדה השתתפה כלת פרס נובל לשלום לימה בואי שעודדה את נשות התנועה לפעול למען השלום.
בינואר 2017 בסיוע "נשים עושות שלום", הוקמה בכנסת שדולת נשים למען שלום וביטחון. בעקבות פרסום דו"ח מבקר המדינה יוסף שפירא על מבצע צוק איתן, עמדו נשות התנועה במשמרות במשך 60 יום מול משרד הביטחון בתל אביב בדרישה לבדוק חלופות מדיניות, כדי למנוע את המלחמה הבאה. ב-24 בספטמבר 2017 יצא "מסע השלום" של התנועה מהעיר שדרות לירושלים, ובו צעדו כ-3,000 נשים ישראליות ויותר מ-2,000 פלסטיניות. במסגרת המסע הוקם מיצג שמלה בגובה 22 מטר בערבות ים המלח. המסע הסתיים בעצרת המונית בירושלים בהשתתפות 30,000 איש.
החל ממושב החורף של הכנסת העשרים, עולות כחמישים חברות התנועה לכנסת מדי יום שני, פוגשות חברי כנסת וצופות בדיוני המליאה.
ב-2018 הוקם אוהל האמהות מול הכנסת בכל ימי מושב הקיץ, בו התקיימו דיונים והתארחו חברי כנסת, מובילי דעה ואישי ציבור. הארגון יזם מעגלי שיח אזוריים באירועי מחצלות אולגה ורמת-גן. ב-20 בספטמבר 2018, יום השלום הבינלאומי, התקיימה צעדה משער יפו לגן העצמאות בירושלים. 
עם פתיחת מושב החורף של הכנסת באותה שנה יזם הארגון את הצעת החוק חלופות מדיניות תחילה, חוק המחייב את מקבלי ההחלטות – בשגרה ובחירום – לבחון חלופות מדיניות לפתרון הסכסוך ולהפנות משאבי זמן, קשב וכוח אדם לחיפוש פתרונות מדיניים.
בנובמבר 2018 אותה שנה התקיים קונגרס הבינלאומי של נשים עושות שלום הסרת חסמים בדרך לשלום במזרח התיכון. לפניו התקיים האקתון למציאת פתרונות לחסמים אלה, בו השתתפו כ-50 צעירים וצעירות מכל הארץ.
גלטשרהורן (האלפים הברניים)

גאוגרפיה

ההר הוא חלק מרכס היונגפראו וממוקם בו בין ההרים אבנפלו (מדרום) ורוטלהורן (מצפון) מדרום ליונגפראו.
למרגלות ההר בצדו הדרום מערבי מתחילה זרוע אלטש הגדולה (Grosse Aletschfirn) של קרחון אלטש.
ההר הוא חלק מקיר לאוטרברונן והוא הקיצוני בו מצד מזרח.
רוזנות פפאלץ-נויבורג

היסטוריה

הדוכסות הוקמה בשנת 1505 כתוצאה מלחמת לנדסהוט והתקיימה עד 1799 או 1808. במה שנקרא Kölner Spruch (פסק הדין של קלן) נוצרה הדוכסות מן השטחים מצפון הדנובה שהשתייכו לדוכסות בוואריה-לנדסהוט, ונמסרו לאוטו היינריך ופיליפ, בניו של רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג. בזמן שהם היו קטינים, את סבא פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, קבע את דוכסות עד מותו בשנת 1508, ואחריו בוחר פרידריך השני. אוטו היינריך הרחיב מאוד את טירת נויבורג, ובעקבות השיפוצים היקרים וכמה עימותים שהיו לו הגיע כמעט לידי פשיטת רגל. בספטמבר 1546 נכבשה נויבורג על ידי כוחותיו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במהלך המלחמה השמלקלדית, בעקבות תמיכתו של אוטו היינריך בברית שמלקלדן, ולאחר שלום פסאו הוחזר אוטו היינריך לשלטונו. בשנות ה-50 של המאה ה-16 הקים אוטו היינריך את הספרייה הפלטינית. בשנת 1556 מת דודו פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ואוטו היינריך עלה לשלטון במקומו, ובעקבות כך בשנת 1557 אוטו היינריך ויתר על פפאלץ נויבורג לוולפגנג, רוזן פפאלץ-צווייבריקן. בנו הבכור של וולפגנג, פיליפ לודוויג, נוסד בשנת 1569 את בית פפאלץ-צווייבריקן-נויבורג, שממנו נפרד בשנת 1614 בית פפאלץ-זולצבאך.
פפאלץ-נויבורג הצטרפה לאיגוד הפרוטסטנטי בשנת 1608. בשנת 1609 מת יוהאן וילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג ללא יורשים, ובעקבות כך פרץ סכסוך בין פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג ליוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג על ירושת נחלותיו. בנוסף התערבו בסכסוך גם ממלכת צרפת, ממלכת הבסבורג, נסיכות הבוחר מסקסוניה והרפובליקה ההולנדית, במה שהיווה הקדמה למלחמת שלושים השנים אשר פרצה זמן קצר לאחר מכן. בשנת 1614 נחתמה אמנת קסנטן, ולפיה בנו של פיליפ לודוויג, וולפגנג וילהלם, קיבל את דוכסויות יוליך וברג, בעוד יריבו יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג קיבל את דוכסות קלווה ואת רוזנויות מארק וראבנסברג.
בשנת 1800, פלשו כוחות הרפובליקה הצרפתית הראשונה לדוכסות, וב-26 ביוני 1800, אוסטריה, וירטמברג ובוואריה לחמו נגד הצרפתים בקרב נויבורג. לאחר שנלחמו במשך רוב היום, צבאות הקואליציה נסוגו, נויבורג נכבשה על ידי הצרפתים, וגנרל נה הקים את המטה שלו בטירה.
דוכסות פפאלץ-נויבורג בוטלה בשנת 1808. בחלוקת בוואריה בשנת 1837 פפאלץ-נויבורג צורפה לשוואביה, אולם בשנות ה-70 נהייתה חלק מבוואריה עילית.
אפרים ארדה

ביוגרפיה

אפרים ארדה נולד בכפר בגליציה המזרחית (לימים בגבול אוקראינה ופולין). בהכשרה של השומר הצעיר בפולין פגש בשנת 1929 צלם, שלימד אותו את יסודות הצילום.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, תחילה התיישב בקיבוץ עין המפרץ ומשם עבר כעבור זמן קצר לתל אביב. בתקופה הראשונה צילם תושבים ברחובות תל אביב, ואחר פתח ברחוב ליליינבלום, ליד קולנוע עדן, סטודיו בשם "פוטו עדן", ואחר, בשנות ה-40, פתח ברחוב אלנבי 55 פינת רחוב ברנר 1 (ליד גלידה ויטמן) את "פוטו ארדה", סטודיו שכלל גם חנות לצורכי צילום, והיה מוסד תל אביבי מוכר. רבים מן הצילומים התבצעו בחצר הבית, שם היה עץ תות גדול ששימש כרקע. צילומיו של ארדה עסקו בנושאים שונים ומגוונים: דיוקנאות סטודיו, אישים ומבנים, ארץ ישראל ותל אביב, חתונות, רפרודוקציות לציירים, ספורט ומחול, הן בתחום הפרטי והן בתחום המוסדי (לתנועות נוער, אגודות ספורט ועוד).
בסוף שנות ה-70 סגר ארדה את חנותו והעביר את ארכיון תצלומיו לביתו שבשדרות בן ציון בתל אביב.
ב-14 בדצמבר 1978 נפתחה בספריית בית אריאלה תערוכת "50 שנות צילום" של ארדה.
הארכיון שהותיר אחריו כולל כמיליון תשלילים, שהדרך היחידה לזהותם היא ברישומים של ארדה בכתב ידו על קופסאות הקרטון.
לאחר פטירתו הועבר הארכיון לידי עיריית תל אביב, וכיום הוא שמור במוזיאון ארץ ישראל.
ארדה נפטר ב-1986, בגיל 81. נקבר בבית העלמין הדרום לצד אשתו מרים, שנפטרה ב-1982.
הותיר שלושה ילדים ונכדים.
בנו רן ארדה הוא צלם אדריכלות ואמנות.
גלקסיית המשולש

היסטוריה

ייתכן שגלקסיית המשולש נצפתה כבר בשנת 1654 על ידי האסטרונום האיטלקי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה, אך מכיוון שרישום התצפיות שלו לא היה מדויק, אין בכך ודאות. התצפית הוודאית הראשונה נעשתה על ידי שארל מסיה בתאריך 25 באוגוסט 1764 והוא כלל אותה כערפילית בקטלוג מסיה.
ויליאם הרשל צפה בה בשנת 1783 ותיאר אותה כערפילית גדולה, עמומה ומורכבת מכוכבים. כמו כן הוא ציין שבשוליה נמצאת ערפילית נוספת ונתן לה את המספר NGC 604, אך זהו למעשה אזור H II שמהווה חלק מהגלקסיה. סביב שנת 1850 זיהה האסטרונום ויליאם פרסונס שהערפילית היא בעלת זרועות ספירליות.
בשנת 1922 החלו להתגלות כוכבים משתנים בתוך M33 ובשנת 1926 פרסם אדווין האבל כי 35 מתוכם הם משתנים קפאידיים. תגלית זו אפשרה להעריך את המרחק ובכך הובהר שמדובר בעצם מחוץ לשביל החלב, כלומר בגלקסיה אחרת.

מאפיינים

גלקסיית המשולש קטנה באופן משמעותי משביל החלב ומגלקסית אנדרומדה, קוטרה כ-60,000 שנות אור בלבד והיא מכילה כעשירית ממספר הכוכבים של שביל החלב. מסתה מוערכת בין שניים לשבעה אחוזים ממסת שביל החלב. הגלקסיה נמצאת במרחק של כ-2,900,000 שנות אור משביל החלב ובמרחק של כ-750,000 שנות אור מגלקסיית אנדרומדה. מישור הגלקסיה נטוי ב-52° ביחס לקו הראיה אליה ולכן היא נראית כאליפסה. גודלה הזוויתי הנראה הוא כמעלה ורבע (פי 2.5 מקוטר הירח המלא) לאורך הציר הארוך וכשלושת-רבעי המעלה לאורך הציר הקצר. בהירותה הנראית היא כ-5.7 דרגות, כך שכמעט ולא ניתן להבחין בה ללא ציוד עזר ורק בעלי ראיית לילה מעולה ותחת תנאי תצפית מיטביים מסוגלים לראותה. הגלקסיה נמצאת כ-4.25 מעלות ממערב לכוכב אלפא במשולש וקל לאתרה באמצעות משקפת.
בגלקסיה התגלו מעל למאה כוכבים משתנים, מהם לפחות 25 משתנים קפאידיים. בדומה לגלקסיות שביל החלב ואנדרומדה, גם בגלקסיית המשולש ניתן להבחין בערפיליות מסוגים שונים, בהן אזורי H II בהם נוצרים כוכבים חדשים, ערפיליות פליטה המקיפות כוכבים צעירים וחמים, צבירים כדוריים ושאריות סופרנובה, אם כי לא נצפתה בגלקסיה אף סופרנובה עד היום. חלק מהערפיליות זכו למספרים משלהן בקטלוג הכללי החדש (NGC) או בקטלוגי האינדקס שמרחיבים אותו (IC).
גלקסיית המשולש נעה במהירות של כ-180 ק"מ לשנייה בכיוון שביל החלב, בדומה לגלקסיית אנדרומדה.
Lunar Mission One

מטרות מדעיות

אזור הקוטב הדרומי של הירח נחקר לפרויקט זה באמצעות חישה מרחוק בלבד, על ידי מגוון חלליות מחקר בלתי מאוישות. הנחתת חללית מחקר על פני השטח שלו, וביצוע קידוח עמוק מתחת לפני השטח, תוכל להעשיר באופן ניכר את הידע המדעי על הרכב הירח, ההיסטוריה הגאולוגית שלו, היווצרותו ואף להעמיק את הבנתנו אודות היווצרות מערכת השמש.
הונין

היסטוריה

ע"פ העדויות מהחפירה הארכאולוגית שנערכה במקום בשנת 1993, הכפר התקיים בתקופה הצלבנית במקביל לבניית המצודה הצלבנית  שאטו נף במאה ה 12, לא נמצאה עדות ארכאולוגית להמשך קיומו  של הכפר בתקופה הממלוכית .
במאה ה 17 או בראשית המאה ה-18 יושב המקום מחדש על ידי תושבים מוסלמים-שיעים (מתואלים) שעסקו בעיקר בחקלאות.
בתקופה העות'מאנית היה הכפר מוקף חומה עם מגדלים משולבים בביצורי המצודה הצלבנית, ששופצה במהלך אותה תקופה ושימשה כנראה כמבנה המגורים המרכזי של משפחת התקיף ששלט במקום. ציור של הביצור והחומה ומפת הכפר מופיעה בתאורי הסקר הבריטי של "הקרן לחקירת ארץ ישראל". במאה ה-18 לקח הכפר חלק במרד המתואלים, שדוכא בידי השלטון העות'מאני. ב-1837 נפגע הונין ברעידת אדמה חזקה באזור, וככל הנראה יושב מחדש לאחריה. באותה רעידת האדמה נפגע קשות גם מבצר הונין שניטש  ותושבי הכפר עשו שימוש משני באבניו לצורך בניין בתי הכפר.
הכפר היה אחד משבעה כפרים מתואלים בגליל שאי הבהירות לגבי מעמדם ומעמד תושביהם לאחר סיום המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, משום המחלוקת על תיחום שטחי המנדט הבריטי והמנדט הצרפתי בצפונה של ארץ ישראל, הוסרה, עם אישרורו של הסכם ניוקומב-פולה האנגלו-צרפתי ב-1924 על ידי חבר הלאומים בו נקבע שהכפרים בשטח ארץ ישראל המנדטורית. 
החלטת החלוקה של האו"ם כללה אותו בשטח המדינה היהודית המיועדת. תושבי הונין היו בקשרים טובים עם תושבי היישובים היהודיים באזור, מטולה וכפר גלעדי. על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערכה אוכלוסיית הכפר (כולל היישובים חולא ועדייסה Udeisa) ב-1945 ב-1,620 נפש, ושטח אדמותיו היה 14,224 דונם, מתוכם 486 דונם בבעלות יהודית, ו-80 דונם שטח בנוי.

בשנת 1948

לפי ארכיון צה"ל, העריכו שירותי המודיעין של "ההגנה" בסוף אפריל 1948, כי בכפר כמאה לוחמים. ב-23 במאי נמלטו רוב תושבי הונין (למעט 400 תושבים) עקב פשיטת הפלמ"ח על הכפר, אולם ככל הנראה חלקם שבו אליו לאחר מכן.
 
באוגוסט 1948, כשהכפר היה במעין שטח הפקר בין ישראל ללבנון, נפגשה משלחת מטעם תושבי הונין עם נציגי משרד המיעוטים הישראלי והציגה את רצון התושבים "לחיות כמיעוטים נאמנים במדינת ישראל" ולהסתפח למדינת ישראל.] ועדה מייעצת שליד המושל הצבאי החליטה לדחות את ההכרעה בדבר הבקשה למרות המלצתו של השר לענייני מיעוטים בכור שטרית להיענות לה.
לאחר ספטמבר 1948, לאחר מספר תקריות ירי, נמלטו התושבים ללבנון. העיקרית שבהם, פשיטה של חטיבת כרמלי על הכפר, נערכה לאחר תקרית שהחלה ביריות של יחידה לבנונית על סיור של צה"ל באזור, ובמסגרתה הרגו כוחות צה"ל 20 מתושבי הכפר ופוּצצו 20 מבתיו ומסגד. הכפר נתפס סופית על ידי צה"ל במסגרת מבצע חירם לכיבוש הגליל העליון באוקטובר 1948.

לאחר 1948

בחלקים מבתי הכפר נעשה שימוש משני, לצרכים שונים, כגון לבנים שנלקחו לבניית מוזיאון בית אוסישקין בקיבוץ דן. ב-1951 הוקם על חורבותיו המושב מרגליות, שיושב בעולים מעיראק. כיום משמשים שרידי המבצר הצלבני הונין, הידוע גם כ"מבצר שטונף", כאתר תיירות. מבתי הכפר נותר על תלו מבנה בית הספר בלבד. כמו כן, נשמר בית הקברות של הכפר.
זלמן יעקבזון

זלמן יעקבזון (תר"מ, 30 ביוני 1880 - ב' בתמוז תשכ"ב, 4 ביולי 1962) היה עסקן ציבור, מראשי ענף הפרדסנות בארץ ישראל.

ביוגרפיה

נולד בזאגר (Żagory) שבליטא, למרדכי ולאסנת יעקבזון. אביו מרדכי היה בנו של שרגא פייבל יעקבזון ומראשוני רחובות, ואמו אסנת הייתה בת למשפחת קצנלבוגן (בן אחותה הוא הרב אליעזר סילבר). בצעירותו למד לימודים תורניים אצל מורים פרטיים בבית אביו במוסקבה, כמו כן השתלם בעברית ובתולדות עם ישראל על ידי אברהם אידלסון, שהיה אז סטודנט ופעיל ציוני במוסקבה.
בשנת 1891 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. הוריו התיישבו ברחובות והיו מראשוני המיישבים במושבה. הוא ואחיו אליעזר התגוררו בבית סבם שרגא פייבל יעקבזון בירושלים ולמדו אצלו לימודים תורניים. כעבור שנתיים שב אחיו לרחובות, והוא נסע לפריז ללמוד ספרות בסורבון. בתקופת שהותו בפריז היה סופרו של עיתון "הצופה" מוורשה וכן של עיתונים רוסיים.
בתום לימודיו בפריז שב לרוסיה, שם נשא לאשה את רוזה (שושנה) ליבונטין, בת זלמן דוד ליבונטין. במשך תקופה עסק במסחר ברוסיה.
בשנת 1912 עלה ארצה בשנית והתיישב בה בקביעות. הוא החל לעסוק בענף הפרדסנות והיה מראשוני הפרדסנים בארץ ישראל ומראשי הפעילים בענף. נטע פרדסים ברחובות והיה בעל משרד לייצוא פרי הדר ביפו. היה מהראשונים שעסקו בייצוא פרי הדר מארץ ישראל. בשנות ה-20 וה-30 היה מנהל "פרדסנים מאוחדים", "פרדס" ו"פרדס סינדיקט". היה חבר בוועדות הממשלתיות לפיקוח ולשיווק פרי הדר.
בשנים 1917 - 1918, כשרבים מתושבי תל אביב ויפו גורשו לצפון הארץ, ניהל את פעולות "ועד ההגירה" בטבריה. 
סייע לחותנו זלמן דוד ליבונטין בבניין בית הכנסת הגדול בתל אביב, ובמשך תקופה היה חבר הוועד שלו. כמו כן פעל לבניית בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, ובמשך כמה שנים היה יושב-ראש ההנהלה שלו.
נפטר בשנת 1962 בתל אביב.

משפחתו

בניו הלל  ועמנואל יעקבזון וחתנו אדי צוקר, שנישא לביתו לאה יעקבזון, המשיכו לנהל את פרדסי המשפחה. הבן דניאל יעקבזון היה עורך דין. 
הלל יעקבזון נישא לדורה ונולדו להם שני ילדים - רפי יעקבזון ופרופ' תלמה ליבל, הנשואה לרופא העיניים ד"ר דוד ליבל. בנם הוא המוזיקאי דורי ליבל.
עמנואל יעקבזון נישא לאוולין ונולדו להם שלושה ילדים, יעל, אילן, ושלי.
לאה צוקר נישאה לאדולף (אדי) צוקר ב-1944 ונולדו להם שלשה ילדים - רוני, דוד, וגיל.  
אחיו הוא אליעזר יעקבזון, שהיה חותנו של אריה ליבונטין, בן דודה של אשתו שושנה.
פרידריך פופס

ביוגרפיה

פרידריך פופס נולד בבלגרד לשמואל וקרולינה פופס. אביו שנולד בדרוהוביץ' היה רופא שהגיע לבלגרד מלבוב ב-1865. הוא כיהן כנשיא הקהילה האשכנזית של יהודי בלגרד במחצית השנייה של המאה ה-19 ובהמשך כסגן יו"ר האגודה הציונית "ציון". פרידריך רכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת בלגרד. לאחר תום לימודיו הועסק כמשפטן במשרד החוץ של ממלכת סרביה. ב-1901 פתח משרד פרטי לעריכת דין בבלגרד. ב-1910 נבחר לנשיא הקהילה האשכנזית של יהודי בלגרד. פופס נמנה עם מייסדי הסניף הסרבי של ארגון בני ברית.
הוא שירת כקצין מילואים בצבא הסרבי, לחם במלחמת העולם הראשונה ונפצע בקרבות. פופס נסוג ביחד עם כוחות הצבא הסרבי דרך אלבניה ובהמשך נשלח לטיפול רפואי בציריך אשר בשווייץ. לאחר החלמתו רכש דוקטורט במשפטים באוניברסיטת ציריך וב-1919 שב לבלגרד. הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית של יוגוסלביה  ולאורך שנות העשרים כיהן כסגן נשיא המפלגה. במקביל, השתתף בניסוח תקנון "איגוד הקהילות הדתיות היהודיות בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים", שאושר בהמשך על ידי נציגי השלטון.
במישור הקהילתי פעל פופס בהצלחה לשיתוף פעולה בין הקהילה הספרדית לאשכנזית בבלגרד למען הקמת בית כנסת אשכנזי בעיר. ב-1925 נחנך בית הכנסת סוכת שלום בבלגרד. פופס נמנה עם יוזמי הקמת "איגוד הקהילות היהודיות ביוגוסלביה", כיהן כסגן נשיא האיגוד תחת הוגו שפיצר ולאחר פרישתו של שפיצר מונה ב-1933 לנשיא האיגוד. במסגרת תפקידו פעל לסייע לפליטים יהודים שהגיעו ליוגוסלביה מגרמניה הנאצית, אוסטריה וצ'כוסלובקיה. כן כיהן כסגנו של אלכסנדר ליכט בהנהגת התנועה הציונית בממלכה.
באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. פופס הצליח למלט את משפחתו לשטח הכיבוש האיטלקי. הוא שב לבלגרד ונעצר על ידי הגסטפו ביחד עם נכבדים מהקהילה. מבלגרד הועבר למעצר בגראץ. לאחר מספר חודשים שוחרר פופס, שב לבלגרד, ירד למחתרת והשתמש בזהות בדויה ובמסמכים מזויפים. לאחר שחרור יוגוסלביה התמנה פופס מחדש לנשיא איחוד הקהילות היהודיות ביוגוסלביה ופעל לסייע בשיקום שארית הפליטה.
פרידריך פופס נפטר בבלגרד ב-1948 והוא בן 73. היה נשוי לרוז'ה (1961-1883), ואב לשלוש בנות ובן.
הרמן גץ

חייו

גץ, בנו של איש מכירות, התוודע למוזיקה בגיל מוקדם, אך לנגן בפסנתר ברצינות החל רק בשנת 1857 - אם כי לחבר מוזיקה החל כבר שנים אחדות קודם לכן. בסוף שנות ה-50' של המאה ה-19 החל ללמוד לתואר במתמטיקה, אך הפסיק אחרי שלושה סמסטרים ועבר לקונסרבטוריון שטרן בברלין, שם למד פסנתר והלחנה אצל הנס פון בילוב. ב-1862 סיים בהצלחה את לימודיו בקונסרבטוריון ובשנת 1863 עבר לשווייץ, שם התמנה, הודות לתמיכתו של קרל ריינקה, לנגן העוגב של העיר וינטרטור, שם גם לימד פסנתר והחל לעשות לעצמו שם כמלחין. ב-1868 נשא אישה וכעבור שנתיים עבר לכפר הוטינגן, כיום פרבר של ציריך, אך המשיך לעבוד בווינטרטור עד 1872. בין 1870 ל-1874 כתב סקירות למגזין מוזיקה.
אחרי עשר שנים כמבקר, פסנתרן ומנצח, החל גץ לפרוש בהדרגה מהוראה ונגינה בקונצרטים בגלל החמרה במחלת השחפת, שממנה סבל מאז שנות ה-50' ושגרמה בסופו של דבר למותו. את שלוש שנות חייו האחרונות הקדיש להלחנה בלבד.

יצירתו

יצירותיו של גץ כוללות סימפוניה, שני קונצ'רטי לפסנתר, קונצ'רטו לכינור בפרק אחד, הרבה מוזיקה לפסנתר, שלישיית פסנתר, רביעיית פסנתר וסונאטה לפסנתר בארבע ידיים. במכלול יצירותיו גם שתי אופרות, Der Widerspänstigen Zähmung, המבוססת על "אילוף הסוררת" של שייקספיר ו"פרנצ'סקה דה רימיני", על פי דנטה.

סגנון כתיבתו

אף כי גץ גילה עניין ער במגמות האמנותיות החשובות של זמנו (מצד אחד ליסט ווגנר, מצד שני ברהמס), סגנון ההלחנה שלו עצמו הושפע יותר ממוצרט ומנדלסון ובמידה פחותה, גם משומאן. את המוזיקה של גץ מאפיינות ליריקה וצלילות רבה ובמונחים כלליים אפשר להגדירה כשקטה ומופנמת. גץ נמנע כמעט לחלוטין מאפקטים ראוותניים. שליטה מיומנת בטכניקת הקומפוזיציה מאפיינת את סגנונו של גץ ומוצאת את ביטויה בעיקר בקישורי המוטיבים ובגישה המעמיקה לטכניקה של כל פרק ביצירותיו.
במשך זמן רב נשכח גץ כמעט לגמרי, אף כי גוסטב מאהלר ביצע כמה מיצירותיו רק מאז שנות ה-90' של המאה ה-20 החלו לייחס שוב חשיבות ליצירותיו.
גץ לא היה רדיקל חדשני, פורץ דרכים במוזיקה, אלא מלחין שהצטיין בשליטה מוחלטת בטכניקת ההלחנה שלו; הרף הגבוה שבו עומדות יצירותיו סותר את הגדרתו של גץ כמלחין פחות בערכו.
פריטה לסירוגין

פריטה לסירוגין (באנגלית: Alternate picking) היא השיטה המקובלת והנפוצה ביותר כיום לשימוש במפרט - פריטה למטה ולמעלה לסירוגין על פי הפעמות בתיבה. שיטה המאפשרת להגיע למהירויות נגינה גבוהות. השיטה נמצאת בשימוש נגני העוד והמנדולינה כבר מעל לאלף שנה. עם התפתחות טכניקת הנגינה בגיטרה חשמלית, גם נגני כלי זה אימצו את השיטה. שיטה זו מאפשרת נגינה מהירה בהרבה מאשר פריטה באותו הכיוון כל הזמן.
פריטה בסגנון הזה היא טכניקה שאותה צריך לפתח עם הזמן. כדי לפתח טכניקה זו ועל-מנת להגיע ליכולות גבוהות, צריך להתאמן על תרגילי נגינה כגון: עליית וירידת סולמות, פירוקי סולמות או נגינה כרומטית (שעל פי נגנים רבים נחשבת לדרך הכי טובה לשיפור הקוארדינציה בין היד הפורטת ליד המאצבעת).
מאז שנות ה-60, כאשר השימוש בפריטה לסירוגין החלה להיות נפוצה ושימושית יותר, בעיקר ברוק ולאחר מכן גם במטאל - החלו נגנים ומדריכי/מורי נגינה רבים, לפרסם קובצי תרגילים לשיפור הטכניקה הזו וטכניקות נגינה אחרות. כיום גם אפשר למצוא סרטי וידאו וDVD בהם גיטריסטים של להקות ידועות מסבירים בעזרת נגינה פרקטית איך לנגן את מה שמופיע בקובץ התרגילים המצורף לסרט ההדרכה.