יעקב קלצקין

ביוגרפיה

קלצקין נולד בברזה קרטוסקה שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום ביארוזה בבלארוס), למשפחה רבנית, בנם של הרב אליהו קלצקין (1852–1932), רב בלובלין ובקהילות רבות נוספות, מחשובי הפוסקים בדורו, ואשתו השנייה, ליבֶּה יֶנטה (ליבא יענטע), בתו של הרב ברוך מרדכי ליבשיץ (תקס"ט–תרמ"ה), מחבר "ברית יעקב" ורבן של סמיאטיץ, וולקוביסק, נובהרדוק ושדליץ.
לקראת סוף המאה ה-19, בגיל 15 בלבד, נסע מערבה לגרמניה ורכש את השכלתו באוניברסיטת מרבורג, אצל הפילוסוף היהודי הרמן כהן. ב-1903, בגיל 20, נסע לקונגרס הציוני העולמי בבזל, הוקסם מדברי תיאודור הרצל, והפך לציוני נלהב. מאז התחיל לפרסם בעיתונות מאמרים ציוניים, ובין השנים 1909–1911 ערך את ביטאון התנועה הציונית בגרמניה, Die Welt, ועבד בקרן הקיימת לישראל עד שנת 1915.
בגיל שלושים סיים את לימודי הדוקטורט. בשנת 1915 היגר לשווייץ, והתחיל לפתח את הגותו הפילוסופית.
אחרי מלחמת העולם הראשונה שב לגרמניה, והתגורר בברלין, שם ייסד יחד עם נחום גולדמן בית הוצאה לאור "אשכול", שבו הוציא לאור את מרבית ספריו בעברית. אחד הספרים החשובים שיצאו לאור במסגרת זו הוא האנציקלופדיה יודאיקה (Encyclopaedia Judaica) – אנציקלופדיה מקיפה המתמקדת בנושאי עם ישראל: יהדות, מדעי היהדות ותולדות עם ישראל. מהאנציקלופדיה ראו אור 10 כרכים בגרמנית ועוד שני כרכים בעברית בשנים 1928–1934, והיא לא הושלמה עקב עליית הנאצים לשלטון בגרמניה. ספר בולט נוסף שהוציא לאור הוא "אוצר המונחים הפילוסופיים" (בארבעה כרכים), שתרם תרומה משמעותית לפיתוח הפילוסופיה העברית המודרנית.
בין השנים 1921–1922 הוציא לאור בהיידלברג את כתב העת Freie Zionistische Blatter ("דפים ציוניים חופשיים"), שעל אף שלא האריך ימים, הסב אליו תשומת לב בשל הרוח הביקורתית החופשית שנשבה בין דפיו. כמו כן ייסד בלוזן את הוצאת הספרים "על המשמר" (אין קשר לעיתון בשם זה). בשנים שעד מלחמת העולם השנייה נע בין גרמניה לשווייץ, והמשיך בפרסום חיבורים ומאמרים. בשנת 1940, בעקבות המלחמה, היגר לארצות הברית, ובשנת 1941 קיבל משרת הוראה בעברית באוניברסיטת שיקגו בהמלצת ידידו, אלברט איינשטיין. אחרי סיום המלחמה חזר לשווייץ, ובה חי עד מותו בוֵוֵה (Vevey) בשנת 1948. עצמותיו הועלו לקבורה בארץ ישראל.
בשנת 1921 התחתן עם אשה גרמנייה נוצרייה, ונולד להם בן אחד. על פי עדות של קרוב משפחתו, נישואיו נערכו אצל רב, ומכאן עלתה ההשערה כי אשתו התגיירה. בשנות מלחמת העולם השנייה, כשעבר לארצות הברית, נותרה אשתו בשווייץ, ובנו שנסע עמו לארצות הברית התגייס לצבא האמריקני.
מסתבר שלמרות ריחוקו מדת אבותיו, הוא לא חדל לנהל עמה דיאלוג עד סוף ימיו. הרי עדותו העצמית: 
הריני יוצא ולומד מעצמי כמה קשה לעמוד על טיבו האמיתי של אדם. לדוגמה: אפילו מכרי היודעים אותי ואת דעותי והליכותי זה ארבעים שנה, ודווקא אלו היודעים אותי ביותר, אי אפשר להם לשער ואף יהיו מסרבים להאמין, שלפרקים אני מתעטף טלית ולובש תפילין ומתפלל ביחידות על גאולת ישראל, מתוך חרדת קודש ובכיות ממושכות כאחד מאבותי הקדושים. כל שכן שלא יהיו מעלים על הדעת שלעיתים אני קם בלילה ואומר 'תקון חצות' מתוך השתפכות הנפש עד כדי התשת כל כוחותי.
ידידו אריה לייב גלמן, נשיא התאחדות תנועת המזרחי שפגש בו באחרית ימיו, מספר על המפנה שחל בו: "נפגשתי עם המנוח לפני כמה שנים בניו יורק, בהרצאות על התנ"ך שניתנו על ידי הגאון רבי חיים הליר שהיה כרוך אחריו בכל נימי לבבו ונפשו, ואז מצאתיו כבר שבור ורצוץ בגוף ובנפש. קלצקין היה לפי דברי עצמו "אכול ספקות, צרוב אכזבה, מיוגע ומדוכדך בתוך לבטי שאלות והתהיות"". אולם, כנראה מתוך מסותיו האחרונות, בא מיפנה חדש במהלך מחשבותיו וגישתו אל ענייני היהדות התבהרה בצורה חיובית נפלאה. באותו פרק הוא גם מצטט את קלצקין שכתב ב"אחת ממסותיו": "כשאני מבקש להבריח מעלי את יצרי ולהשרות עלי רוח הלימוד והעיון, אני מתחיל ללמוד בניגון הגמרא של אבי, ומיד אני נמשך אל עולם הרוח".

משנתו הפילוסופית ודעותיו

קלצקין התכתב והתפלמס עם שורה ארוכה של הוגים ואישי רוח, בהם מרטין בובר, נחום גולדמן, זיגמונד פרויד, דוד וולפסון, חיים נחמן ביאליק, ש"י עגנון, יוסף קלויזנר ואלברט איינשטיין. מכתבים אלו שמורים בארכיון הציוני המרכזי.
קלצקין נודע כשפינוזיסט אדוק, בעיקר בזכות תרגומו ל"תורת המידות" של שפינוזה וכתיבת ביוגרפיה על חייו ומשנתו (ראו להלן). בנוסף, הגותו חדורה בפנתאיזם הרואה בטבע ובקולקטיב את השלמות האידיאלית.
קלצקין ראה את מהלכו הטבעי של האדם, כרוח הנכנסת לתוך זרם החיים הטבעי, וחיי הנפש בחיק הטבע הם החיים האידיאליים. לעומת זאת, כניסתם של הרוח והתבונה אל תוך זרם החיים גורמים לניכורו של האדם מהעולם, ומובילים אל "שקיעת החיים".
גם השקפתו הציונית מושתתת על הפנתאיזם השפינוזי. קלצקין הבחין בין שני סוגים של יהודים. יהודי "מקורי", שזורם עם הטבע הכללי והפנתאיסטי וחי עִמו, ויהודי "גלותי", שראיית עולמו הושחתה במשך שנות הגלות על ידי שיטות תאולוגיות שונות ועל ידי המעבר ל"רוחניות". בתחייה הציונית הוא ראה שיבה אל המקוריות היהודית וקפיצה מעבר לזמן ההיסטורי, שהשחית את היהדות.
קלצקין הוביל את האסכולה של שלילת הגלות. הוא הכניס מושג זה ללקסיקון של מושגי הציונות, והיה בר הפלוגתא הגדול ביותר של אחד העם. הוא גרס כי אין מקומם של היהודים בגלות, במדינות שאינם מזדהים עם לאומיותן, וכי המקום היחיד בו ראוי ליהודים להתגורר הוא במדינה משלהם. לדבריו, "המטרה הציונית היא לגזור את היהדות לשניים: ארץ ישראל לגאולה, והגולה לכליה".