google/wiki40b huggingface dataset:
דפנה לוסטיג

ביוגרפיה

לוסטיג גדלה בכפר שמריהו, בת לנעמי, אחות במקצועה, ולשמחה לוסטיג, בן למשפחת יהלומנים. למדה במגמת תקשורת וספרות ב"תיכון חדש" שבהרצליה. כשהייתה בת 17 החלה לעבוד בתחנת רדיו תל אביב.
התגייסה לצה"ל ושירתה כצפ"טית (מפעילת תקשורת נתונים והצפנה) בחיל הים, אך השתחררה לאחר חצי שנה.

קריירה

לאורך השנים שימשה כתבת ומבקרת מוזיקה, בין היתר באתרים: "nrg", "ynet" ו"וואלה!", ובעיתונים "ידיעות אחרונות" (במוסף "7 לילות"), "מעריב" (במוסף "פרומו") ובשבועון "רייטינג". ערכה והפיקה תוכניות רדיו בתחנת "רדיו תל אביב", שבה גם הגישה את התוכנית "אלקטריק אבניו". בין השאר הגישה פינות בנושא מוזיקה בתוכניות הטלוויזיה "אקזיט" ב"HOT", "יום חדש" ו"קצת תרבות" של "שידורי קשת" בערוץ 2.
בשנת 2007 החלה להנחות את תוכנית המוזיקה "המגזין" לצד רן לוי בערוץ 24. בנוסף, הצטרפה לתחנת הרדיו "רדיו 99", שם הגישה רצועת מוזיקה. בעקבות דברים שאמרה בשידור חי בגנות מנהלת מחלקת הספורט בתחנה, הושעתה מהגשת התוכנית.
בשנת 2008 הצטרפה כאורחת לצוות שופטי העונה השישית של התוכנית "כוכב נולד". בשנת 2010 הגישה את התוכנית "המצעד 7.0" בערוץ HOT בידור ישראלי. בשנת 2011 החלה להשתתף כחברת פאנל בתוכנית "הינשופים" בהגשת רוגל אלפר בערוץ 8. בשנת 2012 הנחתה את פאנל התוכנית "המבקרים" ובמקביל הנחתה את התוכנית "מאחורי הקלעים עם דפנה לוסטיג". שתיהן שודרו בערוץ האופנה הישראלי.
לוסטיג היא גם מבקרת אופנה.
בשנת 2014 החלה להגיש תוכנית בוקר ברדיו תל אביב, יחד עם אסי עזר, ובהמשך עם מיה דגן. התוכנית ירדה משידור בסוף פברואר 2019.
ב-2017 הצטרפה לצוות המנחות של התוכנית היומית "מועדון תרבות" בערוץ כאן 11, לצדן של שפרה קורנפלד, אסתר רדא ולוסי איוב. חרף ביטולה של התוכנית, עדיין הצליחה לזכות בטקס פרסי הטלוויזיה 2017 (ששודר ב-2018) בקטגוריית "תוכנית התרבות הטובה ביותר."
מגישה את מגזין האירוויזיון 'ערב טוב אירופה' בכאן 11 יחד עם אביה מלכה, שעלתה לאוויר לקראת אירוויזיון 2019 שיתקיים בעיר תל אביב.

חיים אישיים

בשנים 2005–2012 בן זוגה במשך כשבע שנים היה איש הטלוויזיה אסף הראל, וב-2009 נולדה בתם המשותפת. מאז 2014 בן זוגה הוא המסעדן יונתן הלר, ב־2016 נולד בנם, וב-2017 הם התחתנו.
לוסטיג התבטאה פעמים רבות כנגד מדיניות ישראל בשטחים. ב-2010 היא חתמה על מסמך הקורא לאנשי קולנוע וטלוויזיה להחרים את אריאל. יצאה נגד ביקורו של אשטון קוצ'ר בחברון, משום שהאזור לדעתה הוא שטח כבוש, והיא מתראיינת תדיר בתוכניות טלוויזיה ורדיו בנושא.
גלסון פרננדס

קריירה

פרננדס נולד וגדל בכף ורדה שמול חופי מערב אפריקה. פרננדס החל את הקריירה שלו בקבוצת פ.צ. סיון בגיל 9, ובשנת 2004 התקדם לקבוצה הבוגרת. במשך שלוש שנים הוא השתתף ב-99 משחקים והבקיע שער אחד, וב-2007 עבר למנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג. בשנת 2009 עבר לסנט אטיין מליגת העל הצרפתית. בקיץ 2010 הושאל לקייבו עד לסוף העונה.
לאחר תקופות השאלה גם בלסטר סיטי מנצ'מפיונשיפ ואודינזה, חתם נלסון פרננדס ב-3 ביולי 2012 על חוזה לארבע שנים עם ספורטינג ליסבון הפורטוגלית. ב-5 באוגוסט 2014 חתם בקבוצת סטאד ראן הצרפתית לארבע שנים. 
בקיץ 2017 הצטרף גלסון פרננדס לאיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה.

נבחרת שווייץ

נכון ליולי 2012 רשומים לזכותו 37 הופעות ושני שערים במדי נבחרת שווייץ. את שער הבכורה בנבחרת כבש בניצחון 0-2 על נבחרת מולדובה ב-28 במרץ 2009. את שערו השני כבש במשחק הניצחון נגד ספרד במסגרת מונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה.
עטאללה מנצור

עטאללה מנצור (בערבית: عطا الله منصور; נולד ב-9 בפברואר 1934) הוא סופר ועיתונאי ערבי ישראלי.

אודות

מנצור נולד ב-9 בפברואר 1934 בגוש חלב שבגליל למשפחה ערבית נוצרית, עם רקע מארוני ויווני-קתולי, אח לשתי אחיות. אביו היה חקלאי ובנאי הוא גדל בכפר ובשנת 1946 נסע לכפר אל מוכתאר בלבנון ללימודיו התיכוניים ושהה שם במהלך מלחמת העצמאות. ב-1950 חזר לישראל כמסתנן ונשאר בארץ באופן בלתי חוקי עד 1960, כשהוא כבר כתב עיתון הארץ, הגיש בקשה לקבלת אזרחות ישראלית על סמך הולדתו בארץ ובקשתו אושרה. בין השנים 1951 ל-1952 התגורר בקיבוץ שער העמקים של השומר הצעיר. בשנת 1954 הוזמן מנצור לשיחה בשדה בוקר עם דוד בן-גוריון, בעקבות מכתב מחאה שכתב לבן-גוריון על אי הזמנתו לכנס הנוער בשייח' מוניס. מנצור טען כי יש דבר באפילה ובן-גוריון כתב לו במכתב תשובה "אין יהודים וערבים. רק ישראלים".
מנצור היה כתב עיתון הארץ משנת 1958 ועד שנת 1992, והיה לכתב הערבי הראשון שמועסק בעיתון עברי. בשנת 1982 היה ממייסדי העיתון הערבי א-סנארה בנצרת והיה עורכו. בין השנים 1992 ל-1995 כתב בעיתון על המשמר. הוא כתב בעיתון הערבי "אל-יום" משנת 1960 עד שנת 1966. משנת 1997 כותב בעיתון הירושלמי הערבי אלקודס. מנצור השתתף בכתיבת ערכים באנציקלופדיית בריטניקה החדשה לנוער. בשנת 1973 סיים לימודים בקולג' רסקין באוניברסיטת אוקספורד באנגליה בעזרת מלגת הקונסוליה הבריטית.  
בשנת 1966 יצא ספרו "באור חדש", אשר נחשב לספר הראשון שנכתב בעברית על ידי ערבי-ישראלי, זהו רומן על חייו של יוסי, צעיר ישראלי-ערבי בקיבוץ המתאהב ברבקה, נערה יהודיה, והמוביל לעימות בין העמדה השיוויונית של הרעיון הקיבוצי לבין המחויבות הלאומית היהודית. הספר התקבל בצוננין על ידי העיתונות הערבית והישראלית, אולם העיתון האמריקאי ניוזוויק שיבח אותו, והספר אף תורגם לאנגלית בשנת 1969.
בשנת 1992 הוציא יחד עם העיתונאי עוזי בנזימן את הספר "דיירי משנה". הספר דן במעמדם האזרחי של ערביי ישראל ומצביע על הסיבות שהובילו לכך.
מנצור מתגורר בנצרת. נשוי לאוולין, אב לסמר, מהנדסת מזון, בוטרוס, עורך דין ומנהל בית ספר ובדר, איש מחשבים.
ג'מאל משבורן

קריירה

משבורן שיחק בצעירותו כדורסל במסגרת קבוצת בית ספר תיכון קרדינל הייס שבברונקס, ובשנתו האחרונה בתיכון, ב-1990, הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות המחוזית של ניו יורק. לאחר לימודיו בתיכון הוא הצטרף לקבוצתה של אוניברסיטת קנטקי, בה רשם קריירת מכללות מוצלחת מאוד. הוא הפך לקולע הרביעי בטיבו בתולדות האוניברסיטה במהלך שלוש עונות המשחק שלו במדיה, ואף נבחר לחמישייה הראשונה של ה"אול-אמריקן" ב-1993.
בעצת מאמנו ריק פיטינו, עזב משבורן את האוניברסיטה לאחר שלוש שנים והציע את מועמדותו לדראפט ה-NBA ב-1993. הוא נבחר במקום הרביעי על ידי דאלאס מאבריקס והצליח רבות בעונתו הראשונה ב-NBA, כאשר קלע 19.2 נקודות בממוצע למשחק. באותה עונה הוא שבר שבעה שיאי מועדון שונים של דאלאס הקשורים לרוקיז, ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA לעונת 1993/1994. על אף יכולתו הטובה של משבורן, דאלאס לא הצליחה באותה עונה מבחינה קבוצתית.
בעונתו השנייה, 1994/1995, הפך משבורן לאחד משלישיית שחקנים צעירים מובילים בדאלאס, יחד עם ג'ייסון קיד וג'ים ג'קסון. השלושה הובילו את הקבוצה למאזן של 36 ניצחונות ו-46 הפסדים בעונה הסדירה, שהיווה את השיפור הגדול ביותר במאזן העונתי מבין כל קבוצות ה-NBA באותה שנה. גם בעונות שלאחר מכן היה משבורן מהשחקנים המובילים של דאלאס ושבר שיאים רבים של המועדון, ובכך ביסס את מעמדו כאחד מהפורוורדים בעלי האופי הקלעי הטובים ביותר בליגה. משבורן הוא השחקן הרביעי הצעיר בתולדות ה-NBA שקלע 50 נקודות ומעלה במשחק, כאשר הצעיר ביותר הוא ברנדון ג'נינגס.
עם זאת, פציעות חוזרות ונשנות של משבורן הגבילו את יכולת המשחק שלו בעונתו האחרונה בדאלאס, והוא הועבר לקבוצת מיאמי היט באמצע עונת 1996/1997. תפקידו של משבורן במשחק ההתקפה של מיאמי היה מצומצם ביחס למעמד לו זכה בדאלאס, ולפיכך גם תפוקתו הסטטיסטית ירדה. אף על פי כן, משבורן היה לאחד מהשחקנים החשובים בקבוצה שזכתה שלוש פעמים ברציפות באליפות הבית האטלנטי והעפילה למשחקי הפלייאוף. כהוקרה על יכולתו, הוא נבחר לאחד מ-25 השחקנים הטובים בתולדות המועדון בשנת 2008.
ב-2000 הועבר משבורן לקבוצת שארלוט הורנטס (בהמשך ניו אורלינס הורנטס), והפך לשחקן המוביל בקבוצה שהייתה מבוססת על שחקנים צעירים. הוא הוביל את הקבוצה לשתי העפלות רצופות לשלב חצי גמר המערב בפלייאוף בשנים 2001-2002. עונת 2002/2003 הייתה טובה במיוחד עבור משבורן, שהשיג ממוצעים של 21.6 נקודות ו-6.1 ריבאונדים למשחק והשתתף לראשונה בקריירה במשחק האולסטאר של ה-NBA. הוא נבחר גם לחמישייה השלישית של העונה.
משבורן המשיך להפגין יכולת מרשימה בעונת 2003/2004, אך בשל פציעות השתתף ב-19 משחקים בלבד. בשל הבעיות הרבות מהן סבל בברכו הימנית, הוא עבר ניתוח והחליט שלא לשחק במשך העונה שלאחר מכן. בזמן בו ישב בחוץ הוא הועבר לקבוצת פילדלפיה 76' בפברואר 2005, אך לא הצליח להחלים מפציעתו והוצב ברשימת השחקנים הלא-פעילים בקבוצה. במרץ 2006 הוא שוחרר מפילדלפיה, והודיע לבסוף על פרישה ממשחק.
מרכוס שטיינר

מרכוס שטיינר (Markus Steiner; נולד בשנת 1865 בברטיסלאבה, נפטר בשנות ה-40 בברית המועצות), רב העיר ביילסקו-ביאלה בין השנים 1896-1939.

ביוגרפיה

שטיינר נולד בברטיסלאבה למשפחה יהודית. הוא למד בבודפשט, שם נרשם ללימודי רבנות בשנת 1882. במקביל למד פילוסופיה באוניברסיטת בודפשט. בשנת 1895 הוסמך לרבנות, ושנה לאחר מכן מונה לרב הראשי של ביילסקו-ביאלה.
היה חבר במספר ארגונים דתיים וחברתיים, ובין היתר בחברה קדישא, בבני ברית ובצלב האדום.
בתחילת מלחמת העולם השנייה נמלט ללבוב, שם נעצר והוגלה לסיביר, שם נפטר. הוא היה הרב האחרון של ביילסקו-ביאלה.
בשנת 2001 מימנה הקהילה היהודית בביילסקו-ביאלה שלט לזכרו של שטיינר, הממוקם באולם המרכזי של בית הקברות היהודי בביילסקו-ביאלה.

משפחתו

שטיינר נישא לברטה ממשפחת ברוד, ונולדו להם חמישה ילדים. בנו פליקס (1897-1919) נהרג במהלך סופת שלגים ונקבר בבית הקברות היהודי בביילסקו-ביאלה. נכדו פליקס דותן, הקרוי על שם בנו, שרד את מלחמת העולם השנייה ועלה לארץ ישראל, שם הפך לפרופסור מן המניין לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, והגה ויזם את תוכנית תלפיות יחד עם פרופ' שאול יציב.
צ'רינג קרוס

צ'רינג קרוס (באנגלית: Charing Cross) הוא אזור ברובע וסטמינסטר, במרכז לונדון שבאנגליה. מקור השם הוא כפר קטן שהיה במקום זה בשם צ'רינג קרוס.
מקורו של שם הכפר שנוי במחלוקת. הכפר ידוע בכך שבו נבנתה האחרונה באנדרטאות הזיכרון למלכה אלינור מקסטיל, אשתו של המלך אדוארד הראשון. המלכה נפטרה במחוז לינקולנשייר והובאה משם למנזר וסטמינסטר במסע שנמשך שלושה עשר ימים ושנים עשר לילות. בכל שנים עשר המקומות שבהם נח ארונה של המלכה בנה המלך אדוארד הראשון צלבי זיכרון שנקראו מאז צלבי אלינור. מקום מנוחת הארון האחרון לפני לוויית המלכה היה בצ'רינג. מתוך צלבים אלה נותרו עד ימינו שלושה.
יש הגורסים שהמקום קרוי על שם הצלב, ומקורו במשפט הצרפתי "שר רין" - "מלכה אהובה". לפי גרסה אחרת, מקור השם הוא מילה אנגלית עתיקה שמשמעה "עיקול הנהר".
אנדרטת הצלב הנוכחית העומדת מול תחנת הרכבת של צ'רינג קרוס היא שיחזור ויקטוריאני של הצלב המקורי (אף שרבים חושבים ששחזור זה מעוטר יותר מהמקור). השחזור תוכנן על ידי האדריכל אדוארד מילטון בארי. כל המרחקים בלונדון נמדדים מצלב זה.
תחנת הרכבת של צ'רינג קרוס מאוזכרת בכמה מסיפורי שרלוק הולמס.
יקיר דיין

ביוגרפיה

דיין גדל בדימונה. באוגוסט 2006 התגייס לחטיבת הנח"ל. בעת שירותו הצבאי בתאג"ד חטיבת הנח"ל (2009) הופיע בטקסים הרשמיים של החטיבה.
בעשור האחרון דיין מתגורר בתל אביב ומתמקד בפעילות עסקית-חברתית, מוזיקלית ואמנתית, במקביל להתנדבות ועבודה עם נוער ובוגרים על הרצף האוטיסטי.
בין השנים 2013–2016 עבד דיין כתחקירן עצמאי,
שיתף פעולה עם ליאוד דיין בחשיפת קטעים נדירים מהארכיון של אביו אסי דיין. 
כתב מאמרים בנושא טבעונות, ויזם את קמפיין "זכויות זה גם לבעלי חיים"
יזם את "מחאת המלצרים" שנאבקה בהלנת שכר למלצרים, ולעובדים מתחום המסעדנות. ופתחה צוהר למחאות נוספות בנושא.
באוגוסט 2014 יזם את הפרויקט הסופר הטבעוני הראשון בישראל.
בין השנים 2015-2017 הקים דיין את חברת הסטארטאפ "אפלטוניק" בשת"פ עם היזמים עוז גונן ומור זלוף.
רשת חברתית ישראלית לכותבים. מיזם שירד מן האוויר בשלהי 2018
ב-12 בינואר 2016 יצא לאור אלבומו "תמורות".
נכון לשנת 2019, עובד דיין על אלבומו השני בשם "מערבולות", ממנו הוציא ארבעה  סינגלים: "המציאות הזאת", "מנסה להרגיש" "מערבולות" ו "american dreamer".
ביוני 2019 הקים דיין גלריה/סטודיו בנווה צדק תל אביב ובמרמלדה מרקט, בשם "היבריש".
פיאג'ו

היסטוריה

פיאג'ו הוקמה בשנת 1884 על ידי רינלדו פיאג'ו כחברה לייצור קרונות וקטרי רכבת בפונטדרה, פיזה. במלחמת העולם הראשונה החלה החברה לייצר מטוסים. ייצור מטוסים ומטוסי קרב המשיך גם במלחמת העולם השנייה והפך את מפעלי החברה ליעד הפצצות של בעלות הברית שהחריבו את מפעל הייצור המרכזי.
לאחר המלחמה הגה אנריקו פיאג'ו, בנו של רינלדו, את הרעיון לשקם את החברה באמצעות ייצור כלי רכב זול שהתאים לאיטליה שהשתקמה מהריסות המלחמה. הוא הפקיד את התכנון בידיו של קורדינו ד'אסניו שתיכנן את כלי הרכב הדו גלגלי הידוע בשם וספה (באיטלקית: צרעה). הווספה לא דמתה לאופנועים המוכרים עד אז, ואף על פי ששאבה רעיונות מאופנוע של חברת קאשמן האמריקאית מ-1936, היא למעשה המציאה את משפחת הקטנועים כפי שהיא מוכרת כיום. הווספה המקורית צוידה בתיבת הילוכים ידנית, מנוע שתי פעימות בנפח 100 סמ"ק ומבנה מתכת אחוד ששימש כשלדה וחיפוי. על בסיס משפחת הווספה, פיתחה פיאג'ו כלי רכב מסחריים קלים בעלי שלושה גלגלים מסדרת פיאג'ו אפה המיוצרים עד היום.
הצלחת הווספה הביאה לייצורה ברישיון במקומות נוספים בעולם. תוך עשור מכרה פיאג'ו כבר יותר ממיליון יחידות מהווספה והן הכניסו הכנסות גבוהות שסימנו את השלמת שיקום החברה וההתמקדות בתחום הדו גלגלי כתחום ראשי. בשנות ה-50 וה-60 הורחבה משפחת דגמי וספה וכללה קטנועים בנפחי מנוע שונים מ-50 ועד 200 סמ"ק. ב-1957 החל ייצורה של מכונית זעירה במשקל של פחות מ-400 קילוגרם שנקראה וספה 400. מנוע המכונית היה מסוג שתי פעימות בנפח 400 סמ"ק שסיפק כ-18 כוח סוס. מהירותה המרבית של המכונית הייתה 90 קילומטר לשעה.
ב-1959 עברה השליטה בחברה לידי משפחת אניילי שהייתה גם בעלת פיאט. ב-1964 הופרדו חטיבת ייצור הקטנועים מחטיבת מוצרי התעופה והוקמה חברת "פיאג'ו ארו" לתחום התעופה. בשנת 1967 הציגה החברה דגם של אופניים עם מנוע עזר מסדרת פיאג'ו צ'או, אשר היווה פריצת דרך חדשנית בשילוב של רכב מנועי בעל מכלולים מכניים פשוטים מאד, קל וזול במיוחד. דגם זה ממשיך להיות מיוצר ברציפות ובשינויים מינוריים יותר מ-40 שנה.ב-1969 רכשה פיאג'ו את יצרן האופנועים ג'ילרה שהיה בעל עבר מפואר במרוצי הגרנד פרי.
בשנות ה-70 וה-80 ייצרה פיאג'ו דגמי קטנועים קטנים נוספים, אך משפחות הווספות נותרו עדיין המוצר העיקרי שהלך והתיישן. לקראת סוף שנות ה-80 תוכנן ויוצר דגם וספה חדש לחלוטין שכונה קוזה ועשה לראשונה שימוש בחיפוי פלסטי במקום החיפוי המתכתי, אך עדיין עשה שימוש במנועי שתי פעימות שהשימוש בהם הלך ופחת מסיבות של איכות הסביבה. התחרות העזה מצד יצרני הקטנועים מיפן והמזרח הרחוק שהציעו קטנועים בעלי תמסורת אוטומטית ומנועי ארבע פעימות הביאה את פיאג'ו להפסדים בשנות ה-90 של המאה ה-20. 
פיאג'ו הגיבה בייצור מגוון דגמי קטנועים אוטומטיים, חלקם חדשניים בקבוצתם כדוגמת קטנוע הטייפון שנתן לקטנוע יכולות רכיבה בשטח. ב-1996 הוצגו דגמי וספה חדשים בשם ET2 ו-ET4 שחלקם כללו לראשונה שימוש במנוע ארבע פעימות. ב-1999 נרכשה החברה על ידי חברת השקעות בשם מורגן גרנפל, אך המשיכה לסבול מהפסדים. ב-2002 הציגה פיאג'ו את קטנוע ה-X9 שהיה בעל מנוע ה-500 סמ"ק ארבע פעימות הראשון שלה.
ב-2003 נרכשה החברה על ידי רוברטו קולנינו שערך בחברה רפורמות ששיפרו את שיטות הייצור לפי הסטנדרטים המקובלים בחברות היפניות. ב-2006 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך של מילאנו. ב-2007 הוצג קטנוע ה-MP3 המבוסס על שני גלגלים קדמיים הנעים במקביל ומאפשרים היגוי הדומה לקטנוע תוך הטיית כלי הרכב בעת ביצוע סיבוב. יתרונם של צמד הגלגלים הוא ברמות אחיזה הגבוהות באופן משמעותי בהשוואה לאופנועים וקטנועים רגילים.
21st Century Breakdown

עלילת האלבום

האלבום מספר על זוג בשם כריסטיאן וגלוריה, המנסים לשרוד בכאוס שהותיר אחריו נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ורג' בוש, ולהתרגל למאה חדשה שכבר מתחילה "להתפורר", במקביל לסיפור אהבה שמתפתח ביניהם במהלך האלבום.
השיר שפותח את האלבום, Song of the Century, נמשך כ-57 שניות, וכולל הקלטה של סולן הלהקה, בילי ג'ו ארמסטרונג, ללא ליווי שאר הלהקה, שר על רקע צלילים של תקליט ישן, צפצופי מורס ושדרי רדיו ישנים. השיר מביע ייאוש מהמצב הנוכחי בארצות הברית, מהמאה הנוכחית והמלחמות בעולם, אך מביע גם תקווה לעתיד.
החלק הראשון של האלבום מציג את הדעות של האלבום, ההתקוממות נגד הממשל של בוש, השמחה על כך שתקופה חדשה עומדת בפתח.
החלק השני ממשיך בקו דומה, בשיר שפותח אותו, East Jesus Nowhere, מוצגים הדעות של חברי הלהקה בנושא הדת (וגם דעותיו של כריסטיאן).
השיר Restless Heart Syndrome מדבר על התמכרות לתרופות מרשם וההרגשה הרעה בלעדיהם.
החלק השלישי והאחרון של האלבום, מוחה נגד העולם המודרני (American Eulogy), כל ההתקדמות שלו, המלחמות שבו (21 Guns) והחיים והחברה שנוצרו בו.
השיר Christian's inferno מדבר על הפרופיל הפסיכולוגי של כריסטיאן, על דמותו באלבום, והמאבק הפנימי שלו כדי להביס את השדים הפנימיים שבו, שהם "גיהנום של ממש". אחרי הפזמון הראשון והשני, בילי ג'ו ארמסטרונג עושה קול שטני, שנועד להזכיר את השדים של כריסטיאן. השיר Christian's inferno הוא ההתחלה לשיר Last night on earth, אשר ממשיך אותו.
סילה וורד

ביוגרפיה

וורד היא בתם הבכורה של אנני קייט, עקרת בית שנפטרה מסרטן בשנת 2002 ושל גראנברי הולנד וורד, מהנדס חשמל. לוורד שלושה אחים ואחיות: ג'ינה ברי וברוק. וורד למדה באוניברסיטת אלבמה בטסקלוסה אמנות ופרסום, והייתה חברה בקבוצת המעודדות של קבוצת הפוטבול ובאחווה "כי אומגה".

קריירה

לאחר לימודיה, בעת שעבדה בניו יורק בעריכת מצגות, החלה וורד לדגמן לצורך השלמת הכנסה. היא גויסה על ידי סוכנות וילהלמינה ולוהקה תחילה לפרסומות טלוויזיה של חברת הקוסמטיקה מייבליין. לאחר מכן עברה לקליפורניה כדי לנסות את מזלה במשחק. הופעתה הראשונה הייתה בשנת 1983, בסרטו של בלייק אדוארדס "האיש שאהב נשים". תפקידה הראשון בטלוויזיה היה תפקיד של אשת חברה בסדרת הדרמה "Emerald Point" בהמשך אותה שנה. בשנת 1986 שיחקה בסרטו של גארי מרשל "Nothing in Common". שנה לאחר מכן השתתפה בסרטו של פרנק פרי "Hello Again".
בשנת 1991 החלה לגלם את דמותה של טדי ריד, אלכוהוליסטית בוהמיינית, בסדרת הדרמה עטורת הפרסים "אחיות". התפקיד הזניק את הקריירה שלה וזיכה אותה בפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 1994. ב-1992 שיחקה בסרט הטלוויזיה "סיכון כפול" לצד ברוס בוקסלייטנר. ב-1993 גילמה וורד את הלן קימבל, רעייתו של הגיבור ד"ר ריצ'רד קימבל (האריסון פורד), בסרט הקולנוע המועמד לאוסקר "הנמלט". בשנת 1995 זכתה וורד בפרס CableACE על גילום דמותה של העיתונאית ג'סיקה סאביץ' בסרט הטלוויזיה "Almost Golden: The Jessica Savitch Story".
במהלך 1995 נבחנה וורד לתפקיד נערת בונד בסרט "מחר לנצח" אולם המפיקים החליטו כי היא מבוגרת מדי לתפקיד. בעקבות ניסיון זה יצרה בשנת 2000 את סרט הטלוויזיה התיעודי "The Changing Face of Beauty" העוסק באובססיית הנעורים האמריקנית ובהשפעתה על נשים. בסוף 2002 אף פרסמה ספר אוטוביוגרפי המרבה לעסוק בנושא בשם "Homesick: A Memoir".
בין השנים 1999 ו-2002 גילמה וורד את דמותה של לילי ברוקס מאנינג, אם חד-הורית לשתי בנות, בסדרת הטלוויזיה "להתחיל מחדש", וזכתה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב על תפקיד זה. ב-2000 שיחקה בסרט הרומנטי "לתפוס כוכב נופל" בתפקיד סידני קלארק/שריל, שחקנית הנמלטת מסט הצילומים אחרי שתפסה את ארוסה בוגד בה ומוצאת אהבה בעיירה קטנה אליה הגיעה במקרה. ב-2004 שיחקה את ד"ר לוסי הול, רעייתו של הגיבור ג'ק הול (דניס קווייד) בסרט "היום שאחרי מחר". באותה שנה שיחקה את החוקרת הפרטית בובי באצ'ה בסרט הטלוויזיה "Suburban Madness". ב-2005 החלה להשתתף בסדרת הטלוויזיה "האוס" בתפקיד סטייסי וורנר, בת זוגו לשעבר של הגיבור גרגורי האוס.
נוסף על תפקידיה הקולנועיים והטלוויזיוניים החליפה וורד בשנת 1999 את קנדיס ברגן כפרזנטורית של חברת התקשורת האמריקנית ספרינט-נקסטל (Sprint Nextel) ושימשה בתפקיד זה עד 2002.
בשנת 2009 שיחקה לצד פן בדג'לי ואמבר הרד בסרט האימה "האב החורג" של הבמאי נלסון מקורמיק.
מ-2010 ועד תחילת 2013 שיחקה וורד בסדרת המתח "CSI: NY" בתפקיד ג'ו דנוויל. היא מחליפה את סטלה בונוסרה שאותה שיחקה מלינה קנקרדס. ג'ו מגיע ליחידה לאחר עזיבתה של סטלה והופכת להיות יד ימינו של מאק (גארי סיניס).
וורד גילמה את נשיאת ארצות הברית בסרט האסונות של רולנד אמריך, "היום השלישי: התחדשות", שיצא לאקרנים ביוני 2016.

חיים אישיים

וורד ניהלה מערכת יחסים עם שחקן הפוטבול בוב באומהאוור בעת לימודיה באוניברסיטת אלבמה. ב-23 במאי 1992 נישאה להווארד שרמן ולשניים שני ילדים.
בעקבות מפגש עם שני ילדים חוסים בביקור במיסיסיפי בשנת 1997 הקימה וורד בעיר הולדתה מרידיאן מקלט לילדים הממתינים למשפחת אומנה. המוסד הקרוי "Hope Village for Children", אשר נועד לשמש דגם למקלטים נוספים, אכלס בשנת 2005 יותר מ-140 ילדים נזקקים.
קושירו

היסטוריה

העיר הוקמה ע"פ צו קיסרי ביולי 1899, במטרה להוות נמל פתוח למסחר עם ארצות הברית ובריטניה. חשיבותה של קושירו כעיר נמל, נבעה מכך שמי האוקיינוס השקט בחופי העיר אינם קופאים בחורף, כך יכול היה נמל העיר להתמודד מול ערי נמל אחרות באזור כפטרופבלובסק-קמצ'טסקי הרוסית, ואף הקודאטה שלעיתים קופאים המים בחופיה בשל רמת מליחותו הנמוכה של ים יפן. מסיבה זו, נחשבה קושירו כיעד בעל ערך בעיני הצארים הרוסים במלחמות רוסיה-יפן. העיר הפכה לעיר נמל חשובה בשנות העשרים של המאה ה-19, עם צמיחת ענף הדיג המסחרי, וזכתה למעמד של עיר בשנת 1922.
באוקטובר 2005 מוזגו לקושירו העיירות הסמוכות אקאן ואונבצו. בשנת 2011 התגוררו בעיר 183,757 תושבים בצפיפות אוכלוסין שעמדה על כ-140 איש לקמ"ר.
מנמל התעופה המקומי יוצאות טיסות לטוקיו, אוסקה וסאפורו. קו הרכבת "סופר אוזורה" מקשר בין קושירו לערים המרכזיות במערב הוקאידו.
מסביב לעולם ב-50 שנה

תקציר העלילה

הסרט מספר על סמי, צב ים שבקע לעולם בחופי קליפורניה בשנת 1959. מיד עם צאתו לאוויר העולם, סמי נכנס אל המים ומיד מוצא את שלי, אהבת חייו אותה הוא מאבד מיד. סמי, יחד עם ריי, חברו הטוב יוצאים למסע גדול ומותח מסביב לעולם בשביל למצוא את שלי. סמי וריי עוברים את כל ההרפתקאות האפשריות ונציבים מול כל הסכנות שבדרך בחיפוש אחר שלי. במהלך המסע, סמיי וריי מגלים איך בני האדם פוגעים בכדור הארץ, אבל אחר כך הם ניצלים על ידי בני אדם אחרים.
לאו הקדוש

תולדות חייו

לאו הקדוש היה ידידו של מרינוס הקדוש, והשניים היו סתתים. לפי המסורת המקובלת מקורם של השניים באי ראב בדלמטיה, כיום בקרואטיה, והם נמלטו מארץ מולדתם כדי להציל עצמם מרדיפות הקיסר דיוקלטיאנוס. הם הגיעו לרימיני באיטליה והמשיכו בעבודתם כסתתי אבן. את האבן לצורכי מלאכתם חצבו בהר טיטאנו (Monte Titano) השוכן כיום בעיר סן מרינו. לאחר מכן נפרדה דרכם של שני הקדושים, ובעוד שמרינוס התיישב בהר טיטאנו, והעניק את שמו לסן מרינו ולבירתה, התיישב לאו בהר פליצ'יאנו (Monte Feliciano) הסמוך. יחד עם קהל מאמיניו, חצב לאו את מגוריו בצוק והקים בו קפלה. הוא מת ב-1 באוגוסט 360, ויום זה היה ליום חגו.

פולחן ואגדה

גופתו של הקדוש הופקדה בסרקופג אבן, והמכסה שלו שמור בקתדרלה בעיר סן לאו, הנקראת על שמו (Cattedrale di San Leone). לפי המסורת נחשב לאו הקדוש לבישוף הראשון של מונטפלטרו (Montefeltro), שמה הקודם של סן לאו, אף שהדיוקסיה של סן מרינו-מונטפלטרו (לטינית Dioecesis Sammarinensis-Feretrana), השייכת לארכיבישופות רוונה, הוקמה רק בשנת 826. הקתדרלה בסן לאו משמשת כקתדרלת משנה בדיוקסיה יחד עם בזיליקת סן מרינו.
לפי המסורת, בשנת 1014 ניסה היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להעביר את הגופה לשפייר, אך סמוך לווגנצה שליד פרארה החלו הסוסים שהובילו את העגלה להתפרע, ואילצו את הקיסר להותיר את הגופה באתר. המקום נקרה "סן לאו די ווגנצה" (San Leo di Voghenza).
הרדזיה

תולדות היישוב

האזכור הראשון לעיירה הוא משנת 1530, ובשנת 1575 הועברה לבעלות משפחת רדזיוויל. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי הרדזיה

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-800 יהודים, כשני שלישים מתושביה. עם כניסת הסובייטים אליה, הגיעו למקום פליטים יהודים ממערב פולין, ומספר יהודי היישוב עלה לכ-1,100.
עם כיבוש האזור במבצע ברברוסה בסוף יוני 1941 הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה ועבודות כפייה. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, ונאלצו לשלם לגרמנים סכומי כופר, תוך ביצוע מעשי שוד והתעללות כלפיהם. ב-18 ביולי 1942 רוכזו כל יהודי הגטו שבעיירה. חלקם נרצחו במקום, והיתר נורו מחוץ לעיירה.
דמיטרי רומנוביץ', נסיך רוסיה

ביוגרפיה

דמיטרי רומנוביץ' נולד ב-17 במאי 1926 ליד עיירת הנופש אנטיב (Antibes) שבריביירה הצרפתית. הוא היה בנם של רומן פטרוביץ', נסיך רוסיה ושל הדוכסית פרסקוביה שרמטייבה (Прасковья Шереметева). אביו של דמיטרי היה בנם של פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ושל מיליצה, נסיכת מונטנגרו, ונכדם של ניקולאי ניקולאייביץ' האב ושל אלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג. ניקולאי ניקולאייביץ' (סבו של אביו של דמיטרי רומנוביץ') היה בנם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושל הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה.
דמיטרי בילה את עשר השנים הראשונות לחייו באנטיב שבצרפת, שם קיבל חינוך רוסי מסורתי. בשנת 1936 עבר עם משפחתו לאיטליה, שם הוא המשיך את לימודיו והוא התגורר בארמון המלכותי ברומא. בשנת 1946 עברה משפחתו למצרים, שם התגוררו מספר שנים לפני שחזרו לאיטליה. בשנת 1960 הוא עבר לדנמרק, שם עבד במשך מספר בנקים וביניהם בנק Danske, שם הוא היה מנהל עד לפרישתו בשנת 1993. הוא היה דובר רוסית, צרפתית, אנגלית, דנית, ואיטלקית.
ב-21 בינואר 1959 התחתן דמיטרי עם יוהנה פון קאופמן, ולאחר מותה בשנת 1989 התחתן בשנית ב-28 ביולי 1993 עם דוריט רבנטלו, אך משתיהן לא היו לו ילדים. ביוני 1992 הוא היה אחד משבעה נסיכי רומנוב שנפגשו בפריז, והחליטו להקים את קרן רומנוב לרוסיה. ביולי 1993 הוא ביקר ברוסיה, כדי להחליט על אילו תחומי צדקה צריכים להתמקד. הנסיך דימיטרי כיהן כיו"ר קרן רומנוב לרוסיה מאז היווסדה. כמו כן הוא היה גם יו"ר קרן הנסיך דימיטרי רומנוב לצדקה, אשר אותה ייסד בשנת 2006.
ב-31 בדצמבר 2016 מת דמיטרי בקופנהגן, לאחר הידרדרות חדה במצב בריאותו.

אגודת משפחת רומנוב

דמיטרי היה חבר באגודת משפחת רומנוב מאז היווסדה בשנת 1979, וביולי 1998 הצטרף לשאר חברי המשפחה הקיסרית בסנקט פטרבורג, כדי להשתתף בהלווייתו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה ובני משפחתו. במרץ 2003 הזמין ראש ממשלת בולגריה, הצאר לשעבר, סימאון סקסקובורגותסקי, את דמיטרי להשתתף באירועים החוגגים את שחרור בולגריה מידי השלטון העות'מאני במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
בספטמבר 2006, לאחר מסע שידול מוצלח של משפחת המלוכה הדנית ונשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, סידר דמיטרי את העברת שרידי הקיסרית מריה פיודורובנה מדנמרק, שם מתה בגולה, לרוסיה, כדי שתוכל להיקבר יחד עם בעלה אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
כצאצא של סופיה מהנובר, דמיטרי היה גם בסדר הירושה לכתר הבריטי.
Charmbracelet

רקע וסוגה

על פי קארי אהבה הוא הנושא המרכזי של האלבום והשירים משלבים נושאים אינטרוספקטיביים ואישיים עם חגיגה וכיף. האלבום מכיל ערבוב של בלדות R&B ופופ בשילוב של ז'אנרים אחרים כמו גוספל ומוזיקת נשמה. בניגוד לאלבומה הקודם Glitter, אשר הכיל סימפולים של שירים משנות ה-80, האלבום הזה הכיל יותר מוזיקה עכשווית שכללה בין היתר היפ-הופ ו-R&B עכשווי אשר בא לידי ביטוי בהשתתפותם של ראפרים כמו ג'יי זי, ג'רמיין דופרי וקאמ'רון.

הצלחה

האלבום הגיע בבכורה למקום השלישי בארצות הברית עם מכירות של 241 אלף עותקים. בנוסף האלבום הצליח להגיע ל-40 העליונים ב-7 מדינות ולעשירייה הפותחת ביפן ובשווייץ ונמכר בכל העולם בכ-3 מיליון עותקים. 
הסינגל הראשון שפורסם מהאלבום היה "Through the Rain" אשר הגיע לעשירייה הפותחת בקנדה, שווייץ, שוודיה, איטליה ובריטניה. בארצות הברית השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס אך במצעד הרשמי הוא הגיע רק למקום ה-81. 
על מנת לקדם את האלבום יצאה קארי לסיבוב ההופעות "Charmbracelet World Tour" אשר כלל 69 הופעות שנערכו מעל ל-8 חודשים, ובנוסף גם הופיע בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית ותוכנית של אופרה וינפרי.