google/wiki40b huggingface dataset:
בקעת הנזירים

בקעת הנזירים נמצאת באפיק נחל גמזו ליד חורבת זכריה ביער בן-שמן בשטח המוניציפלי של מודיעין.
בבקעה שלושה אתרים: מערה אל חביס, מערת קבורה רומית ובריכה ביר א-שמי.

מערה אל חביס

המערה קיבלה שם אל חביס בתקופה העות'מאנית. המערה שימשה כנראה כחאן לעולי רגל לירושלים. בתוך המערה ניתן לראות כוכי שינה לנזירים צלבים חרוטים על הקירות.
המערה שמזוהה כ"מערתא דלוד" נקשרת לאגדה על התנא נחום איש גמזו שחי במאה השנייה לספירה והיה מורה של רבי עקיבא.
ובהיותו קרוב לעיר (גמזו) ראה המון חיילים אשר קיבלו פקודה לתופסו. וימהר להסתתר במערה אחת שהייתה שם. אז ציווה ה' לעכביש אחד לארוג את קוריו, כמעין מסך, על פתח המערה. ויהי בקרוב החיילים אל המערה ההיא ויראו את מסך קורי העכביש - וישובו משם, באומרם: לא ייתכן לחשוב כי נכנס הנה, כי אז היה המסך הזה קרוע...
— מסעו של ר' יצחק חילו לארץ ישראל.  זאב וילנאי, אנציקלופדיה לידיעת-הארץ "אריאל"

מערת קבורה רומית

כ-100 מטר מאל חביס נמצאת מערת קבורה רומית. המקום נסקר לראשונה על ידי שארל קלרמון-גנו בסוף המאה ה-19 ופורסם בספרו ב-1896. פתח מערה מעוצב דמוי מכסה סרקופג ובמרכז הגמלון תבליט של עיט כסמל של אימפריה הרומית.

בריכה ביר א-שמי

במרכז הבקעה נמצאת בריכת מים, ממדיה הם 15 מטר אורך ו-10 מטר רוחב. בריכה שימשה כנראה לאגירת מי נחלים באזור לצורכי חקלאות.
האלי ברי

שנותיה הראשונות

היא נולדה בקליבלנד, אוהיו לג'ודית אן הוקינס מליברפול וג'רום ג'יי ברי, אפרו-אמריקאי.
באחד מראיונותיה בטלוויזיה, סיפרה ברי כי הייתה החביבה מבין כל אחיותייה על אביו וכי היה מכה את כולן, מלבדה. הוריה התגרשו כשהייתה בת ארבע, והיא לאחר מכן גדלה עם אמה, אחות פסיכיאטרית במקצועה. אביה היה סניטר באותה מחלקה בבית החולים בו עבדה אִמה. ב-1989 אובחנה ברי כסובלת מסוכרת.
ברי הייתה תלמידה פופולרית בתיכון בה למדה בבדפורד, אוהיו. היא הייתה מעודדת, עורכת עיתון בית הספר, נשיאת הכיתה ומלכת הנשף במסיבת הסיום. בתום לימודיה עבדה זמן מה בחנות למוצרי ילדים. לאחר מכן הלכה ללמוד שנתיים בקולג' באוהיו.
בראיונותיה בטלוויזיה סיפרה האלי כי אביה היה בעל עור כהה ואילו אמה הייתה בעלת גוון עור בהיר, ולכן התקשתה להשתלב בחברה בשל צבע עורה הלא ברור.
לפני שהייתה לשחקנית, ברי השתתפה וזכתה בכמה תחרויות יופי, שבהן Miss Teen All America, מיס אוהיו 1986, מיס ארצות הברית, בה סיימה שנייה ב-1986 ומיס עולם, מאותה שנה, בה סיימה במקום השישי.

קריירה

בסוף שנות השמונים הגיעה ברי לשיקגו כדי להמשיך בקריירת הדוגמנות ולפתח קריירת משחק. אחת מהעבודות הראשונות שלה בתחום המשחק הייתה בסדרה בטלוויזיה בכבלים שנקראה "כוח שיקגו". באותם ימים, ברי הלכה לאודישן לאחד התפקידים בגרסת טלוויזיה מחודשת ל"המלאכיות של צ'רלי". היא אומנם לא התקבלה, אך הרשימה את מפיק הסדרה אהרון ספלינג בכישוריה, והוא עודד אותה להמשיך ולהשתפר.
לאחר מספר הופעות מיניאטוריות בטלוויזיה ברי החלה להופיע בסרטי קולנוע. הופעת הבכורה הקולנועית שלה הייתה בסרטו של ספייק לי, "קדחת הג'ונגל" (1991), שבו גילמה בחורה מכורה לסמים בשם ויויאן. בהמשך הופיעה דווקא בקומדיות, "Strictly Business", "בומרנג" עם אדי מרפי, "הפלינסטונס" וב"בולוורת'", לצד וורן בייטי. בין השאר התנסתה גם בדרמות כמו "לאבד את איזייה", "אשת האיש העשיר" ובסרטי הטלוויזיה "המלך שלמה ומלכת שבא", "החתונה" ו"נא להציג את דורותי דנדרידג'" (1999), שפרסם אותה כשחקנית. בסרט זה היא גילמה את דורותי דנדרידג', האישה האפרו-אמריקאית שקיבלה מועמדות לאוסקר כשחקנית ראשית. ברי, שאף הפיקה את הסרט, זכתה בפרס האמי על הופעתה, כמו גם בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך.
בתחילת שנות האלפיים הירבתה ברי להופיע בסרטי פעולה ומדע בדיוני. היא שיחקה את סופה בשלושת סרטי "אקס-מן", "למות ביום אחר" שהיה הסרט ה-20 בסדרת הסרטים המצליחה של ג'יימס בונד, "גותיקה" ו"אישה חתול". סרט הדרמה היחידי בו כיכבה ברי בעשור זה הביא לה את פרס האוסקר. היה זה על הופעתה האמוציונלית ב"מונסטר בול" (2001), בו גילמה אישה אפרו-אמריקאית קשת יום, שבעלה הוצא להורג בכיסא חשמלי, ומפתחת קשר עם הסוהר שהוציא את בעלה להורג. לאחר הופעתה זו, היא זכתה בפרס קריסטל למצוינות נשים בקולנוע לשנת 2002.
ברי זכתה באוסקר, אף על פי שהמועמדת המובילה באותה שנה לזכייה הייתה סיסי ספייסק על הופעתה ב"בחדר המיטות". יחד איתה זכה בקטגוריית השחקן הראשי דנזל וושינגטון, וכך לראשונה בתולדות הפרס זכו באוסקר שני שחקנים אפרו-אמריקאים.
ב-2013, שיחקה בתפקיד ראשי, בתור מוקדנית משטרה, שמנסה לסייע לילדה חטופה להימצא, בעודה נעולה בתא מטען של רכב, בסרט "הקריאה".
ברי התחילה להיות מעורבת בהפקה של סרטים וטלוויזיה. בין הפרויקטים הבולטים שלה הם סרט הטלוויזיה Their Eyes Were Watching God ‏(2005), Introducing Dorothy Dandridge ‏(1999), ו-Lackawanna Blues.

חיים אישיים

ביולי 2013 נישאה לשחקן אוליבייה מרטינז. באוקטובר 2013 נולד להם בן.
בית הספר לאמנויות רננים

בית הספר רננים היה בית ספר תיכון לאמנויות מיסודו של יצחק הירשברג שפעל בתל אביב בשנים 1960–1975.

היסטוריה

בית הספר נוסד בשנת 1960 על ידי המורה והמנהל הוותיק יצחק הירשברג. הוא שכן ברח' פינס 30, בבית משה שלוש שבנוה צדק, בית מפואר בעל אווירה מיוחדת. בשנותיו הראשונות היה בית הספר קטן מאוד וכל התלמידים למדו במגמת מוזיקה בלבד, אך כבר בשנת 1963 נוספו מגמות ציור, דרמה ומחול, ומספר התלמידים עלה בהתאם. עם הזמן לא הספיק המקום בבניין, והחלה התרחבות, תחילה לאוטובוסים ישנים, שהוצבו בחצר הגדולה, אחר לדירה נוספת מעבר לכביש ולבסוף החליף צריף גדול את האוטובוסים, שהיוו אטרקציה כל עוד שימשו לכיתות.
עם תלמידי רננים שזכו לפרסום נמנים  עזרא דגן, יגאל בשן, שלמה בראבא, דוב'לה גליקמן, שלומית אהרון, גליה ישי, יוסי אלפי, טליה שפירא, רותי הולצמן ונילי הרפז. בית הספר ערך קונצרטים, תערוכות, הצגות ומופעי מחול מרשימים. בין מורי האמנות בבית הספר היו יצחק סדאי המוזיקאי, שלמה ברטונוב השחקן, יהודית אורנשטיין הרקדנית ופרץ הסה הצייר.
מנהל המוסד, יצחק הירשברג, נודע ביחסו הדואג, והיה מוכן לקבל כל תלמיד שגילה כישרון ונכונות ללמוד, גם כאשר ציוניו היו רחוקים מלהרשים. תלמידים שהוריהם ומוריהם נואשו מסיכוייהם להגיע להישגים לימודיים פרחו בבית הספר. המוסד גדל והתפתח והגיע ליותר מ-250 תלמידים.
קשיי מימון ובעיות שונות הביאו לסגירת הבניין בנווה צדק, ב-27 באפריל 1967, וכתוצאה מכך עזבו תלמידים רבים את בית הספר, שנאלץ לחפש שיכון אחר. רוב התלמידים הועברו כגוש אחד לבית הספר תלמה ילין, ותלמידי י"ב הוגשו שם לבחינות הבגרות כתלמידי תלמה ילין והוצגו כבוגריו, לאחר ארבע שנות לימוד והישגים מרשימים ב"רננים". מקצת התלמידים התפזרו בין בתי ספר אחרים. כשלושים מן התלמידים דבקו בבית ספרם במסכת מייגעת של נדודים מבניין שכור אחד לאחר, במשך שמונה שנים נוספות, שבמהלכן גדל מספרם בעוד כמה עשרות. בשנים אלה הוסרה מעל בית הספר הכרת משרד החינוך ועמה שכר הלימוד המדורג לזכאים, אך יצחק הירשברג לא ויתר והמשיך לקבל גם תלמידים זכאים בתשלום חלקי, ללא מימון. כאשר התקשה בית הספר לשלם למורים, החליף אותם בכל המקצועות שהיה מוסמך ללמד - מתמטיקה, פיזיקה, לשון, תנ"ך והיסטוריה, כמעט ללא תמורה, ובלבד שיוכל להמשיך ולנהל את בית הספר האהוב עליו ולהביא את תלמידיו לבחינות בגרות. עזרה לו בכך בתו, שלומית קדם, שעבדה כמזכירה בבית הספר. מספר התלמידים עלה משנה לשנה, אך המאבק להמשיך היה קשה מנשוא, ובסופו של דבר, בשנת 1975, נסגר בית הספר באופן סופי, לאחר שמנהלו לא היה מסוגל עוד לשאת בעול מחמת גילו המתקדם ומצבו הבריאותי המידרדר.
יצחק הירשברג הלך לעולמו במרץ 1978, לאחר מחלה קשה. בית הספר לאמנויות "רננים" היה מפעל חייו וגאוותו.
דני קס לוין

שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. קס לוין עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לפלחה"ן צנחנים. בצנחנים הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים שב לפלחה"ן כמפקד צוות. בהמשך שימש כסגן מפקד פלוגה והשתחרר מצה"ל. קס לוין שב לשירות קבע כמפקד פלוגה ביחידת מגלן. בהמשך שימש כמפקד פלחה"ן צנחנים וכמפקד יחידת מגלן, והוביל את היחידה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. באפריל 2003 נפצע קס לוין, במהלך מבצע עליו פיקד ללכידת מחבלים בעיירה אל-ח'דר ב-13 במרץ 2003 ארעה תקרית קשה של אש כוחותינו כאשר כוח מן היחידה ומסוק קרב של צה"ל הרגו בשוגג קצין בחופשה ומאבטח נוסף ששהו בסמוך לפני חבר. בשל כך אלוף פיקוד המרכז, משה קפלינסקי, רשם הערה פיקודית בתיקו האישי של קס לוין. לאחר מכן שימש כסגן מפקד חטיבת הצנחנים.
ב-2005 מונה למפקד עוצבת חצי האש, ובמלחמת לבנון השנייה הוביל את החטיבה בלחימה. על תפקודו כמח"ט נמתחה ביקורת, בין היתר על האופן בו פיקד על התקרית בכפר דבל, בה נהרגו תשעה לוחמים מן החטיבה מפגיעת טיל נ"ט בבית בו שהו. הביקורת התייחסה לאופן בו הופעלה החטיבה ועל החלטותיו של קס לוין בעת הפינוי מדבל, שהתעכב במשך שעות, אף שהפצועים היו תחת אש מרגמות, בעוד מפקד עוצבת האש, תא"ל איל איזנברג, וקס לוין, היו נתונים בדילמה האם להעדיף פינוי מוסק או רכוב מיעד שהיה במרחק ארבעה קילומטרים מגבול ישראל. כן נמתחה ביקורת על האופן בו פיקד על הקרב על הכפר רשף. במהלך המלחמה הרגו לוחמי החטיבה, בסיוע חיל האוויר וארטילריה, בפיקודו כעשרה מחבלי חזבאללה לאחר המלחמה שימש כמדריך במגמת יבשה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
קאזמורפין

קאזמורפין הוא פפטיד אופיואידי שמתקבל מתהליך פירוק חלבון החלב קזאין.

הרכב פפטיד הקאזמורפין

ידוע בעולם על מספר הרכבים שונים שיכולים להיקרא קאזמורפין. הסיבה להימצאות מספר רב של רצפי פפטידים אשר מתאימים להגדרה זו היא בעקבות הקיום של לפחות 13 רצפים הקיימים לחלבון הקזאין, כל הרכב שונה של קזאין מייצר הרכב אחר של קאזמורפין.
ניתן לקרוא אודות הרכבי כאזמורפין ידועים בערך הלועזי "Some known casomorphins".

השפעות בריאותיות

קאזמורפין הוא אופיואיד המסוגל לגרום לשחרור היסטמין וחלקו מפורק במערכת העיכול לפפטידים חסרי פעילות ביולוגית.
מאחר שהוא אופיואיד משערים שלקאזמורפין השפעה ממכרת, המפריעה לתהליכי גמילה מחלב לרגישים ללקטוז וכן לדיאטות נטולות חלב כגון טבעונות. טענה זו זכתה לפופולריות לאחר פרסומה על ידי גארי יורופסקי, אך מחקר שבדק את השפעת הקאזמורפין בעכברים לא מצא עדויות שיתמכו בה. לא נערכו מחקרים שבדקו ישירות את ההשפעה הממכרת של הקאזמורפין בבני אדם. קיימת סקירת מחקרים מטעם Kaminski ואחרים משנת 2007 בנושא.
המתנגדים לשימוש במוצרי חלב טוענים גם כי בבדיקות שתן של ילדים הסובלים מאוטיזם קיימת כמות מזערית של קאזמורפין ביחס לשאר האוכלוסייה, אך מחקרים שנעשו באמצעות מכשירי מדידה מדויקים לא מצאו כל עדות לכך.
אלברט וודריג

קריירה מוקדמת

וודריג נולד ב-16 ביולי 1883 בברלין שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1901 התגייס וודריג לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-26 (הנובר ה-2), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, וב-8 באוקטובר 1914 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר וודריג ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. באביב 1928 מונה וודריג למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הארטילריה ה-4, וב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בשנת 1930 מונה לקצין מטה בקבוצת הארמייה הראשונה, ובאביב 1931 מונה לקצין מטה בפיקוד התותחנים ה-3. ב-1 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בדצמבר 1931 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-1. ב-1 באפריל 1934 הועלה וודריג לדרגת גנרל מיור, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הדיוויזיה ה-21. ב-1 במרץ 1936 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-10 בנובמבר 1938 פרש מתפקידו.

מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה מונה וודריג למפקד קורפוס מאולתר, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה השלישית במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-1 באוקטובר 1939 הועלה וודריג לדרגת גנרל חיל התותחנים, והקורפוס שבפיקודו הפך לקורפוס ה-26. במהלך המערכה על צרפת לחם וודריג עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B, ובשלב השני כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-19 ביולי 1940 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע ברברוסה לחם וודריג עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-22 באפריל 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-1 באוקטובר 1942 פרש וודריג מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, וב-1 בפברואר 1943 מונה למפקד המחוז הצבאי הראשון. ב-1 בנובמבר 1944 פרש וודריג מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, וב-28 בפברואר 1945 פרש וודריג לביתו.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה התגורר וודריג בבאד הויינהאוזן, עד למותו ב-31 באוקטובר 1972.
רנאטו איברה

קריירת מועדונים

איברה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אל נסיונל. ב-17 במאי 2009 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–3 נגד אולמדו. ב-9 במרץ 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו מ-30 מטר בניצחון 0–1 נגד אינדפנדיינטה חוסה טראן.
ב-8 ביולי 2011 חתם בויטסה ארנהם ל-3 שנים במועדון. ב-27 בנובמבר 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 0-0 מול טוונטה אנסחדה. ב-16 במרץ 2012 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0–2 נגד הראקלס אלמלו. הוא סיים את עונת הבכורה שלו עם 3 שערים ב-23 משחקי ליגה. את עונת 2012/2013 הוא פתח עם שער ניצחון במחזור הראשון בניצחון 0–1 נגד זוולה. ב-19 בדצמבר 2012 איברה כבש צמד בניצחון 1–10 נגד ADO 20 במסגרת הגביע ההולנדי.
ב-10 ביוני 2016 בקלוב אמריקה המקסיקנית לשלוש שנים.

קריירה בינלאומית

בצעירותו, איברה שיחק במדי נבחרת אקוודור עד גיל 20 בגביע העולם עד גיל 20 בשנת 2011. ב-20 באפריל 2011, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור במשחק ידידות נגד ארגנטינה.
יעקב פת

יעקב פת (1894 – 26 ביוני 1956) היה מבכירי "ההגנה" ומשרד הביטחון בין שנות העשרים לשנות החמישים של המאה העשרים.

ביוגרפיה

נולד בטורק שבפלך לודז' בפולין בשנת 1894. ב-1913, בהיותו כבן 19, עלה עם העלייה השנייה לארץ ישראל. התיישב בעטרות כחלק מקבוצת קלנדיה.
ב-1916 הצטרף לארגון "השומר". ב-1918 התנדב לגדוד העברי, ושירת בו בדרגת סמל. ב-1921 הצטרף לארגון "ההגנה". בין השנים 1922–1931 היה מפקד ההגנה בחיפה, ובשנים 1931–1940 שימש מפקד מחוז ירושלים. היה מיוזמי היציאה מהגדר, נטילת יוזמה התקפית של ההגנה, והקמת "הנודדת". בשנים 1940–1946 היה חבר המטה הכללי של ההגנה ומופקד על הרכש הצבאי בדרום הארץ. במהלך מלחמת העצמאות היה פת אחראי לשיירות הציוד, הנשק והמזון לירושלים וליישובים המנותקים.
עם קום מדינת ישראל שימש מנהל המדור לתפקידים מיוחדים במשרד הביטחון.
על שמו נקרא רחוב ראשי בדרום ירושלים, שכונת פת הגובלת בו ורחוב בחיפה.
לזכרו יצא הספר "דרכו של אדם: קובץ לזכרו של יעקב פת" בעריכת אליעזר לובראני.
אודון טהאני

היסטוריה

היישוב העתיק ביותר בתאילנד, אתר המורשת העולמית באן צ'יאנג, ממוקם כ-47 קילומטרים מזרחית לעיר. באתר נמצאו ממצאים ארכאולוגים שתוארכו למאה ה-21 לפנה"ס.
בתקופת מלחמת וייטנאם השתמש חיל האוויר של ארצות הברית, בבסיס חיל האוויר המלכותי התאילנדי הסמוך לעיר. החיילים האמריקאים הרבים שהוצבו בבסיס, הביאו להקמת בתי מלון, בארים, ובתי קפה.
פליטים וייטנאמים רבים הגיעו לעיר, צאצאיהם עדיין מתגוררים בה, הם דוברים ביניהם וייטנאמית, וכיום נמצא בעיר הריכוז הגדול ביותר של וייטנאמים בתאילנד.
הקרב השני על הסום

הקרב

ב-15 באוגוסט 1918, מפקד הכוחות הבריטיים, פילדמרשל דאגלס הייג סירב לדרישות המפקד העליון של בעלות הברית, מרשל פרדיננד פוש להמשיך את קרב אמיין במהלך מלחמת העולם הראשונה, שכן ההתקפה הזאת נעצרה כאשר החיילים גמרו את מלאי הארטילריה שלהם, והעתודות הגרמניות הועברו לאזור. במקום זאת, הייג החל לתכנן מתקפה על אלבר, אשר נפתחה ב-21 באוגוסט. ההתקפה העיקרית בוצעה על ידי הארמייה השלישית, בסיוע הקורפוס האמריקני ה-2.
הקרב השני החל ב-21 באוגוסט עם פתיחתו של קרב בפום השני מצפון לנהר עצמו. מתקפה זאת הדפה את הארמייה הגרמנית השנייה חזרה, לאורך חזית של מעל ל-55 קילומטר, מדרום לדואי עד לה פר, מדרום לסן-קנטן. אלבר נתפסה ב-22 באוגוסט. ב-26 באוגוסט, הארמייה הבריטית הראשונה הרחיבה את ההתקפה ביותר מ-12 קילומטרים, במה שמכונה לפעמים הקרב השני של אראס. בפום נכבשה ב-29 באוגוסט. הקורפוס האוסטרלי חצה את נהר הסום בליל ה-31 באוגוסט, פרץ את קווי הגרמנים בקרב מון סן קנטן, ובקרב פרון. מפקד הארמייה הבריטית הרביעית, גנרל הנרי רולינסון, תיאר את ההתקדמות האוסטרלית של ה-31 באוגוסט – 4 בספטמבר, כהישג הצבאי הגדול ביותר של המלחמה.
בבוקר ה-2 בספטמבר, לאחר קרב כבד, הכוחות הקנדיים השתלטו על קו דרוקור-קיינט (אשר ייצג את הקצה המערבי של קו הינדנבורג). בקרב לחמו הדיוויזיות הקנדיות ה-1, וה-4, והדיוויזיה הבריטית ה-52. הגרמנים ספגו אבדות כבדות, והקנדים גם תפסו יותר מ-6,000 שבויים, בזמן שלהם היו 5,600 נפגעים. עד הצהריים באותו יום, המפקד הגרמני, אריך לודנדורף, החליטה לסגת אל מאחורי קאנאל דו נור.
ב-2 בספטמבר, הגרמנים נאלצו לחזור אל קו הינדנבורג, מהקו ממנו הושקה ההתקפה שלהם באביב.
בדרכם לקו הינדנבורג, בקרב עז, החיילים הקנדיים, בראשות הגנרל סר ארתור קורי, התגברו על עבודות האדמה של תעלת דו נורד הלא שלמה במהלך קרב קאנאל דו נור.
בסוף ספטמבר/תחילת אוקטובר, אחד הקרבות האפיים של המלחמה כולה, היה הבקעת קו הינדנבורג (קרב תעלת סן קנטן) על ידי כוחות בריטים, אוסטרלים וחיילים אמריקאים (תחת פיקודו של הגנרל האוסטרלי ג'ון מונש). זמן קצר לאחר מכן, הקנדים פרצו את קו הינדנבורג בקרב קמברה השני.

סיכום

חלק מרכזי של קו האספקה ​​הגרמני התקדם במקביל לחזית. הקרב השני על הסום ב-1918 סביב הסום היה חלק מאסטרטגיה שנועדה לדחוף חלקים מהקו הגרמני אל מאחורי קו האספקה ​​הראשי הזה, לנתק אותו ולשבש את האספקה היעילה של הכוחות הגרמניים לחזית. המערכה התחילה בקרב של בפום, ולאחר זמן קצר, המשיכה בקרב סן-מייל, מחוץ לאזור סום, תוך תקווה שההגנה הגרמנית לא תהיה מאוד חזקה, מאחר שבשל ההתקדמות הגרמנית באביב, היו הכוחות הגרמניים מקדימים את קווי הביצורים החזקים שלהם בקו הינדנבורג.
מדיניות זו פעלה, אך נדרשו מאמצים נחושים מאוד בתעלת סן קנטן, בין הביצורים המוכנים מראש, כדי להשיג הצלחה.
שולמית טייבלום-מילר

ביוגרפיה

עבודותיה של מילר, שמרביתן עשויות בפורצלן, שומרות על זיקה לצורות מסורתיות ועל שימושיות של הכלי. היא ידועה בשימוש שהיא עושה בזיגוגים שונים, ובייחוד בזיגוג קריסטלי ובזיגוג וולקני. יצירותיה הוצגו בתערוכות קרמיקה רבות בישראל ומחוץ לה, בין היתר בביאנלה לקרמיקה במוזיאון ארץ ישראל, ותצלומי עבודותיה פורסמו בכתב העת הישראלי לקרמיקה "1280°c". כיום מילר מתגוררת ופועלת בגבעתיים.
מבצע מקצה שיפורים

רקע

הספינה "אנג'ל" נרכשה ביוון על ידי ארגון הפת"ח בשנת 1983 והייתה לספינה הגדולה והמודרנית ביותר שברשות הארגון. אורך הספינה 33 מטר ודחק הספינה 170 טון. ביולי 1988 נשלחה הספינה לסדרת שיפוצים מקיפה בנמל דוברובניק שביוגוסלביה בעלות כוללת של כ-300 אלף דולר. בתקופה זו שהו ארבע ספינות משייטת ספינות הטילים באימון במרכז הים התיכון. כשבוע לאחר תחילת האימון קיבל כוח הסטי"לים ממפקדת חיל הים הודעה בדבר יציאת ספינת המחבלים אנג'ל אל הים ונשקלה אפשרות לעצור אותה. לאחר קבלת הידיעה גיבש מפקד השייטת יוסי לוי תוכנית להצבת מארב לספינה בנתיב מעבר צפוי שלה בים האדריאטי ולהשתלטות עליה.

פיקוד

כשהגיע המידע נמצא מפקד חיל הים אברהם בן שושן בשליחות. התנהל דיון בין הרמטכ"ל אהוד ברק לראש מספן הים עמי אילון לגבי משלוח צוות השתלטות מלוחמי שייטת 13. אילון הכיר היטב את הלוחמים שיכנע שצוות השתלטות מלוחמי שייטת ספינות הטילים יוכל לבצע את המשימה.

מהלך המבצע

הסטי"לים נפרסו במרחק של מספר קילומטרים זו מזו בים האדריאטי במרחק של כ-400 ק"מ מנמל דוברובניק, בניסיון לזהות את "אנג'ל" שהייתה צפויה לחלוף ביניהן. ב-3 באוגוסט, לאחר כמעט שתי יממות של המתנה ולאחר שכמות הדלק והמזון שבסטי"לים חייבה חזרה לישראל, זוהתה האנג'ל מבין הספינות הרבות שחלפו בנתיב. בעת הזיהוי האזור היה ריק מאניות אחרות והוחלט לעצור את "אנג'ל". כוח הסטי"לים התקרב לאניה כשהשמש בגבו ובמרחק של כקילומטר קרא לה באנגלית לעצור. לאחר ש"אנג'ל" התעלמה מהקריאה נורו לעבר חרטומה צרור יריות ממקלע 20 מ"מ והיא עצרה. מפקד האניה מאזן מוסטפא פכרי חמאש חשב שהצרור נורה מאניית מלחמה איטלקית ועלה על הסיפון יחד עם עוד שלושה קציני פת"ח, מכונאי וטבח. עם הצוות עלה לסיפון כלב זאב. 
לאחר שהכוח הישראלי זיהה את "אנג'ל" בוודאות, נשקלה האפשרות להטביע אותה באש מחשש לקרב השתלטות עם נפגעים לכוח צה"ל ללא יכולת פינוי מהיר לישראל. לבסוף הוחלט על ידי מפקדת חיל הים בהתייעצות עם שר הביטחון יצחק רבין להשתלט על הספינה. ספינות הטילים הקיפו את "אנג'ל", וחוליית השתלטות בפיקוד רס"ן ישראל אהרוני (קצין משייטת 13 שעשה התמחות לפיקוד על סטי"ל), עלתה על סיפונה באמצעות סירת גומי. המחבלים נכנעו ללא קרב והתברר כי אין בירכתיים מחבלים נוספים או מטענים ממולכדים.
לאחר ההשתלטות הוחלט לגרור את הספינה לישראל. במטרה למנוע גילוי על ידי ציים זרים, נמחק שם האניה, אלמנטים בה נצבעו בצבעים אחרים וחלקים אחרים כוסו בבד. 
כדי למנוע תנועה מחשידה הוחלט כי הספינה תשוט בכוחות עצמה בשעות היום כשהיא מושטת על ידי לוחמי שייטת ספינות הטילים מהירותה בתנועה חופשית הייתה 6 קשר. בשעות הלילה נגררה על ידי הספינות בעיקר אח"י קשת (סער 4.5) שפיתחה מהירות כ-12 קשר. לאחר ארבע יממות הגיעה הספינה למים הטריטוריאליים של ישראל.

לאחר המבצע

בישראל הוחלט לשמור את מעצר הספינה בסוד. הספינה נותרה במרחק 40 ק"מ מחיפה. צוותים של צה"ל פירקו ממנה ציוד ולקחו מסמכים. כלב הזאב שנתפס על סיפון האניה הועבר לידי הכלבן של הקומנדו הימי. לאחר מספר שבועות הוכנסה לנמל חיפה והועגנה באזור המצופים ליד שובר הגלים הראשי. אזור בו עוגנות ספינות שאינן בשימוש. בארגון הפת"ח לא נודע דבר על נסיבות היעלמותה של היאכטה. לאחר מספר חודשים הביעו הפלסטינים חשד שמא ישראל קשורה בהיעלמות. הספינה שהייתה עשויה מעץ הרקיבה ולבסוף טבעה.
מנות (מסופוטמיה)

מַנֻוַת (Manuwat) הייתה עיר ממלכה שהתקיימה באזור צפון מסופוטמיה במחצית השנייה של האלף השלישי לפני הספירה.

מעמדה המדיני

מַנֻוַת שכנה ככל הנראה על גדת נהר הפרת, בתווך שבין אבלה ממערב ומארי ממזרח. כיוון שמַנֻוַת הייתה מדינת חיץ בין שתי הממלכות היריבות והחזקות ממנה, נאלצו שליטיה לחתום על חוזה ברית ולהכפיף את מדינתם לצד זה או למשנהו.
בארכיון העיר אבלה התגלתה תעודה ובה נוסח חוזה הברית שחתם חֶנַה דַמוּ (Henna Damu), מלך מַנֻוַת, עם מלך מארי. בחוזה הוגדר הגבול בין שתי המדינות, ופורטו ההתחייבויות של מלך מַנֻוַת כלפי מארי. חֶנַה דַמוּ נשבע לקיים ולממן את פולחן האל בשטחו, לשלם מיסים למלך מארי, לשלוח את חייליו לעזרת מארי אם יידרש לעשות זאת, ולעקוב אחרי פעילותם של אויבי מארי (אנשי חַזֻוַן, כַּכְּמִיֻם ו-נִרַר). הוא התחייב להודיע מיד למצודת הגבול של מארי אם יצאו בני עמים אלו לפשיטה על ערי מארי.
בשלב מסוים הפר מלך מַנֻוַת את הברית עם מארי וכרת ברית עם שליט אבלה. החוקרים משערים כי בעת חתימת הברית הזו הציג מלך מַנֻוַת בפני שליטי אבלה את החוזה הקודם שהיה לו עם מלך מארי, וכך הגיעה התעודה לארכיון העיר אבלה.
מתעודות שהתגלו בארכיון אבלה עולה כי מַנֻוַת הייתה עיר מסחר חשובה לאורך נהר הפרת.

מלכי מַנֻוַת

חֶנַה דַמוּ הוא המלך היחידי של מַנֻוַת ששמו ידוע כיום.
מן העולה מתעודות אבלה ניתן להבין כי לעיתים שלטו במַנֻוַת שני מלכים בו זמנית.
איה (פסוק)

איה (آية‎), ברבים איאת (آيات), היא מילה ערבית שפירושה "אות" או "מופת". המילה מתייחסת בדרך כלל ל-6,232 פסוקי הקוראן (6,384 אם סופרים גם את הבסמאללה שפותחת כל סורה). המוסלמים מאמינים כי כל איה היא סימן מאללה.

מאחר שהקוראן אינו מסודר לפי סדר כרונולוגי, קיים קושי לתעד מה הייתה הסורה (ולפיכך האיה) הראשונה שנמסרה למוחמד. עם זאת, מרבית חוקרי האסלאם מסכימים כי האיה הראשונה שנמסרה למוחמד הייתה מסורת אל-עַלַק (סורת טיפת הדם): 
"¹קרא בשם ריבונך אשר ברא.²ברא את האדם מטיפת דם מעוּבה."

רבים מאמינים כי סורת א-נַצְר (סורת הניצחון) הייתה הסורה האחרונה שקיבל מוחמד, שהאיה האחרונה שלה היא: 
"אז שבח והלל את ריבונך ובקש מחילה, כי רוצה הוא בתשובת עבדיו"
 ולפיכך הייתה זו האיה האחרונה שקיבל מוחמד מהאל.
משה נדיר

קורות חיים

נדיר נולד בנרייב שבגליציה, ובשנת 1898, בהיותו בן 13, היגר עם משפחתו לארצות הברית והשתקע בניו יורק. בשנת 1902 החל לפרסם את שיריו הראשונים ביידיש, והפך עם הזמן לאחד ההומוריסטנים - סאטיריקנים הגדולים של תרבות היידיש באמריקה. כתב פיליטונים מבריקים בעיתונות הקומוניסטית היהודית בניו יורק והיה בעל עמדות אנטי-ציוניות חריפות. הלעיג והגחיך את הציונות וביזה בכתיבתו את המפעל הציוני ואת התיישבות בארץ ישראל.
בכתיבתו ההומוריסטית - סאטירית השתמש בכמה שמות עט, ובהם: יצחק בן מאיר, רינאלדו, משה רייז ויצחק נדיר.
עזב את המפלגה הקומוניסטית לאחר הסכם ריבנטרופ-מולוטוב ובארבע שנותיו האחרונות מיתן את עמדותיו והתקרב לזרם המרכזי של ציבור קוראי היידיש באמריקה. 
תרגם ליידיש מהספרות האירופית והאמריקנית. פרסם למעלה משלושים כרכים ביידיש, הומורסקות, פיליטונים, שירים סיפורים ודברי פולמוס וסאטירה. לעברית תורגמו רק שני ספרונים קטנים מיצירתו.
נפטר ב-1943 בניו יורק.

ספריו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
ביון מבוריסתנס

חייו

ביון היה בנו של עבד משוחרר מן המושבה היוונית אולביה שבסקיתיה, ששכנה על גדות הנהר בוריסתנס (כיום הנהר דנייפר). משפחתו נמכרה שוב לעבדות אחרי שאביו לא יכול היה לפרוע את חובותיו. אולם, ביון שהיה צעיר יפה תואר נקנה על ידי נואם מחונן שנתן לו חינוך מעולה, והשאיר לו את כל רכושו לפני מותו. ביון הגיע לאתונה כדי ללמוד פילוסופיה, ונפגש שם עם אנטיגונוס השני, מלך מקדוניה שהיה פטרונם של סופרים, משוררים ופילוסופים, ובהם זנון מקיטיון. ביון למד באקדמיה מיסודו של אפלטון. לאחר זמן קצר עזב את האקדמיה והפך לתלמידו של הפילוסוף קראטס מתבאי מן האסכולה של הציניקנים. הוא לבש סחבות והלך עם מקל ושק על גבו כמו קבצן - מה שהיה סימן היכר של אסכולה זו. עבר ללמוד אצל תאודורוס האתאיסט מקירנה (קירנאיקה שבצפון אפריקה), והיה תלמידו של תאופרסטוס (יורשו של אריסטו בליקיאון).
ביון בילה את מרבית חייו בנדודים מעיר לעיר, והרוויח את לחמו מהרצאות ומהוראה. כתב את משנתו בשפה קלה להבנה כדי שתהיה מובנת לחוג רחב יותר של קוראים. ביון שנמנה עם הסופיסטים היה מוכן לשוחח על פילוסופיה עם כל מי שרצה בכך. הוא הצטיין גם כמשורר וכמוזיקאי. שיחתו מוכיחה שהיה מתון ואהוב. הוא השאיר לנו את זיכרונותיו ואת אמרותיו השנונות. כאשר נשאל למי הכי רע בעולם, השיב: "למי שרוצה מאוד להיות מאושר". האם טוב הדבר לקחת אישה? "אם תינשא למכוערת תישא בסבל, ואם תינשא ליפה תהיה לבעל מרומה".
משנדבק במחלה עבר להתגורר בעיר כלקיס שבאי אובויה מצפון לאתונה, אך סבל שם מבדידות ומטיפול לקוי. משנודע הדבר למלך אנטיגונוס הוא שלח לביון שני משרתים. אומרים שביון שכל חייו לא האמין באלים, עשה ככל יכולתו להסתייע בהם על מנת לעכב את מותו ההולך וקרב. הוא נפטר בברכת שלום לאל פלוטו - אל המתים במיתולוגיה היוונית.
האמת שמתחת לפני השטח

תקציר העלילה

קלייר ספנסר (פייפר) נכנסת לשלב חדש בחייה כשבתה עוזבת את הבית לטובת לימודים בקולג'. קלייר נשואה לנורמן ספנסר, מדען העוסק בגנטיקה המכור לעבודתו, ולכן הוא לא נמצא בבית כפי שקלייר הייתה רוצה. היא חיה בביתה בוורמונט, שעבר שיפוצים מאסיבים לאחר שהיה ביתו של אביו של ספנסר. היא מתיידדת עם שכנתה החדשה, מרי, אשר מבחינה במצבה הנפשי המעורער. לאחר מספר תקריות עמה ועם בעלה, מרי נעלמת לפתע וקלייר חושדת כי בעלה רצח אותה. בו בזמן היא מבחינה בדברים מוזרים שקורים בבית: דלתות נפתחות ללא מגע אדם, הפסקות חשמל פתאומיות וחפצים הנופלים ללא סיבה. היא שומעת לחישות ורואה דמות שדומה לה באמבטיה ובחשיכה. קלייר חושדת כי רוחה של מרי נמצאת בבית וגורמת לאותם אירועים, בעוד שספנסר טוען שזו רוחו של אביו, הכועס על כך ששיפצו את ביתו. לאחר מכן קלייר מוצאת את עצמה לבד במערכה, כשגם בעלה משנה לפתע את עורו והופך לאויב.