google/wiki40b huggingface dataset:
מאגו ברקה

מאגו ברקה (בלטינית: Magone Barca המאה ה-3 לפנה"ס) היה מצביא קרתגי שלחם במלחמה הפונית השנייה. היה בן למשפחת ברקה המפורסמת, בנו של חמילקרת ברקה ואחיהם של חניבעל ברקה ועזרובעל ברקה.

ביוגרפיה

מאגו היה בן למשפחת ברקה המפורסמת. הוא היה הבן הצעיר ביותר של המצביא חמילקרת ברקה, שם אמו אינו ידוע. היו לו שלוש אחיות גדולות ששמותיהן אינם ידועים, ושני אחים גדולים (חניבעל ועזרובעל). מאגו התלווה אל אביו ואחיו הגדולים במסעם להיספניה, ושם ככל הנראה רכש חינוך בסיסי. לאחר מות אביו בשנת 228 לפנה"ס ירש את תפקידו כמפקד צבא קרתגו בהיספניה, גיסו של מאגו עזרובעל המפואר. הלה נרצח בשנת 221 לפנה"ס, ופינה את מקומו לאחיו הגדול של מאגו חניבעל, שהיה אז רק בן 26. לא ידוע בן כמה היה מאגו אולם ידוע שבתחילת המלחמה הפונית השנייה היה עדיין צעיר למדי. הרולד לם מעריך שהוא היה המצביא הצעיר ביותר שהשתתף במלחמה זו. הוא התלווה אל אחיו במסעו לאיטליה. פוליביוס כותב עליו שהיה "עדיין צעיר, אבל מלא להט ובעל חינוך צבאי מראשית נעוריו".
הוא נזכר לראשונה במהלך קרב טרביה, חניבעל הפקיד בידיו קבוצת לוחמים שארבה לקונסול טיבריוס סמפרוניוס לונגוס. הוא לקח חלק גם בקרב קאנאי. לאחר הקרב שלח אותו אחיו לקרתגו במטרה לשכנע את מועצת הזקנים לשלוח לו כוחות נוספים, מאגו שפך בפני חברי המועצה טבעות שנלקחו מסנטורים רומאים שנהרגו בקרב קאנאי במטרה להרשימם, אולם מתנגדם הפוליטי של בני ברקה חנו הגדול התקיף אותו בתגובה בסדרת שאלות שהביכו את מאגו. למרות זאת גויס צבא של 12,000 רגליים 1,500 פרשים ו-20 פילים שהיה אמור להישלח אל איטליה עם מאגו, אולם לאחר קרב דרטוסה נשלח מאגו להיספניה כדי לסייע לאחיו השני עזרובעל במערכה נגד הרומאים שם. אם כי יש המשערים שהתוכנית האמיתית הייתה למגר את הרומאים בהיספניה, ולאחר מכן לשחזר את מסעו של חניבעל ולחבור אליו באיטליה. 
למרות שלהלכה היה מאגו כפוף לאחיו, הוא פיקד על חטיבה עצמאית ואף השמיד 2,000 חיילים רומאים במארב מתוכנן היטב ליד אקרה לאוקה. יחד עם מאגו ועזרובעל פיקד גם מצביא בשם עזרובעל בן גיסקו. השלושה הצליחו לשמור על המצב בהיספניה יציב למדי, עד שבשנת 212 לפנה"ס אף יכל עזרובעל בן גיסקו לחזור לצפון אפריקה עם חלק מהחיילים במטרה לדכא את המרד של סיפאקס. שנה לאחר מכן איחדו שלושת הגנרלים כוחות, והביסו את האחים סקיפיו בקרב באיטיס. אולם לאחר מכן הסתכסכו ביניהם, מה שאפשר למפקד הרומאי החדש סקיפיו אפריקנוס לכבוש את קרתגו החדשה. בשנת 208 לפנה"ס לאחר קרב באיקולה הצליח עזרובעל לחמוק לאיטליה, וניסה להתאחד עם חניבעל, אולם הובס ונהרג בקרב מטאורוס. מאגו ועזרובעל בן גיסקו נמנעו מקרב מכריע נגד סקיפיו, וכך הצליחו להאריך את המלחמה. אולם לאחר התבוסה בקרב איליפה בשנת 206 לפנה"ס, נסוג עזרובעל בן גיסקו חזרה לאפריקה ומאגו נסוג לגאדס לארגן שם את כוחותיו. אולם בשנת 205 לפנה"ס נפלה גם גאדס, ומאגו נמלט עם שאריות צבאו לאיים הבליארים. הוא ייסד על האי מנורקה עיר, וקרא לה "מאגו" על שמו. כיום שם העיר "מאון".
מאגו הפליג ממנורקה באותה שנה אל איטליה עם 15,000 לוחמים. הוא הצליח להחזיק בכמה ערים בצפון איטליה במשך כמה שנים, אולם הרומאים מנעו ממנו להתאחד עם אחיו. בשנת 204 לפנה"ס, לאחר שנחתם חוזה שלום זמני עם רומא, נקרא מאגו לחזור אל קרתגו. על פי טיטוס ליוויוס מאגו ציית לפקודה והפליג חזרה לצפון אפריקה, אולם מת בדרך בסרדיניה. לעומת זאת מקורות אחרים מוסרים שהוא סירב לחזור והמשיך להילחם. אם מידע זה נכון ייתכן שמת רק בשנת 193 לפנה"ס.
טמיר הנדלמן

ביוגרפיה

הנדלמן נולד בישראל. החל את לימודי הפסנתר בגיל 6. בשנת 1984 עבר לארצות הברית ושנתיים לאחר מכן, בגיל 14, ניצח בתחרות ימאהה הלאומית לפסנתר. לאחר הזכייה ניגן בקונצרטים ביפן ובמרכז קנדי.
בשנת 1988 למד הנדלמן במכון Tanglewood וחמש שנים לאחר מכן קיבל תואר ראשון בהלחנה מבית הספר איסטמן למוזיקה. הוא היה המנהל המוזיקלי הצעיר ביותר במכון Lovewell, ארגון לאומי אמריקאי ללא כוונת רווח לחינוך לאמנות.
מאז שחזר ללוס אנג'לס ב-1996 הנדלמן הוא פסנתרן ומעבד מבוקש, ומופיע בארצות הברית, אירופה ואסיה. הוא קיבל גם פרסים מ-"איגוד המלחינים האמריקאיים" ומהקרן הלאומית לקידום האמנות. בשנת 1999 היה הנדלמן סולן אורח עם תזמורת מכון הנרי מנסיני.
הנדלמן הוא פסנתרן ומעבד בתוכניות טלוויזיה וסרטים. בשנת 2002 סייר באירופה עם התזמורות של טירני סאטון ושל ביל הולמן. בשנת 2010 ליווה את ברברה סטרייסנד בניו יורק.
הנדלמן עומד בראש הרכב מוזיקלי בלוס אנג'לס עם המתופף דין קובה ונגני הבס דן לוץ וקרליטו פוארטו.
הנדלמן נשוי ואב לשתי בנות.

שלישיית ג'ף המילטון

בשנת 2000 הצטרף הנדלמן לשלישיית ג'ף המילטון, לה תרם עיבודים וסייר איתה בעולם. בשנת 2001 הפך לחבר תזמורת הג'אז קלייטון-המילטון.
מישלן

היסטוריה

חברת מישלן נוסדה על ידי אנדרה מישלן (1853-1931), צאצא למשפחת קלרמון, שבבעלותה מפעל ליצור צמיגי כדורי גומי וחלפי חקלאות שונים בקלרמון-פראן. אנדרה היה מהנדס בוגר הפוליטכניון שבפריז. הוא היה ממציא וגאון טכני שהחל את דרכו בחנות קטנה שפתח.
האנגלי רוברט ויליאם תומסון המציא את הצמיג הפניאומטי בשנת 1845, לו הוא העניק את השם "גלגל אווירי", וג'ון בויד דאנלופ השתמש בהם לאופניים בשנת 1888. אולם, אנדרה מישלן ואחיו הצעיר אדוארד (1859-1940) פיתחו את ההמצאה ועשוה לפרקטית. הם יצרו צמיג עם גליל פנימי, שהיה ניתן לתקנו ולהחליפו בקלות, שלא כמו ההמצאה הקודמת של דאנלופ של הדבקת הצמיג (שלוש שעות לתיקון הדליפה ולילה שלם לייבוש הדבק). הם רשמו כפטנט את הרעיון המבריק שלהם ב-1891.
הציבור לא מיהר לקנות את הרעיון ה"מגוחך", זאת אף על פי שאופניים המצוידים בצמיגי מישלן זכו במירוץ האופניים פריז-בארס, בו השתתפו מאתיים ועשרה רוכבים. ב-1895, אנדרה אירגן והשתתף במירוץ אופניים בין קלרמון-פראן לפריז. הוא כיסה את הדרך במסמרים וצייד את הרוכבים באמצעי תיקון. אנדרה זכה במירוץ, שסוקר בהרחבה בעיתונים, ובפרט על הקלות והמהירות של תיקון האופניים. ב-1896 עשרת אלפים צרפתים רכבו על צמיגי מישלן.
ב-1894 מישלן ייצר צמיגים לכרכרות ומכוניות, והיה לאחד ממאתיים או שלוש מאות יצרני צמיגים במדינה. באותה שנה, 1894, נוצר גם סמל החברה - איש המישלן Bibendum, בעת יריד מסחרי בעיר ליון - אנדרה ראה כרזה עם תמונה של ערימת צמיגים והציע לחבר לו ידיים ורגליים. הוא הטיל את מלאכת הציור על אחד ממאייריו מריוס רוסיון, שפיתח את הדמות שמאז זכתה לשיכלולים רבים ומשמשת כיום בלוגו החברה. בשנים הבאות זכו ברוב המירוצים המכוניות שצמיגיהן היו מתוצרת מישלן. אנדרה פרסם עצמו באמצעות כרזות בשבע עשרה שפות עם גימיקים פרסומיים שנתלו במוסכי מדינות רבות ברחבי אירופה.
בשנות ה-30 רכשה החברה את חברת סיטרואן. מישלן תרמה רבות לתעשיית הצמיגים בהמצאות שונות, כולל המצאת הצמיג הרדיאלי בשנת 1946 שפותח יחד עם מערכת ההנעה הקדמית של מכוניות סיטרואן (Citroën Traction Avant ו-Citroën 2CV).
בשנת 1988 רכשה מישלן את מחלקות ייצור הגומי וייצור הצמיגים של חברת גודריץ' האמריקנית. שנתיים לאחר מכן, ב-1990, היא רכשה את חברת Uniroyal (בעבר: United States Rubber Company). הסניף האוסטרלי של החברה נקנה כבר ב-1980 על ידי חברת ברידג'סטון. בנוסף אוחזת מישלן ב-90% מ-Taurus Tire בהונגריה ובחברה הצ'כית Kormoran.
נכון לספטמבר 2008, מישלן היא שוב החברה הגדולה בעולם לייצור צמיגים, לאחר שנתיים בהן עמדה כסגנית לברידג'סטון. החברה מייצרת צמיגים בצרפת, גרמניה, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, קנדה, ברזיל, תאילנד, יפן ובמספר מדינות נוספות.
אליעזר ארלוזורוב

ביוגרפיה

נולד לשאול, חסיד חב"ד. למד עם אחיו, אברהם יחזקאל ארלוזורוב (לימים רבה של חרקוב), אצל הרב עוזר ריבקין, גם הוא חסיד חב"ד.
מונה לרב העיר רומני בשנת ה'תרכ"ט בהיותו בגיל 28. על רבנותו בעיר כתב י.י. היילפערין:
בין מספר הרבנים המעטים יחידי סגלה היודעים לנהל את צאן מרעיתם על מי מנוחות התורה והדעת, היה גם רבנו ז"ל, עם היותו צדיק ומחמיר לעצמו, הקל בכל האפשר לאחרים. הוא היה סבלן ועניו ידע לאחד  את כל המפלגות ושפתים ישק השיבו דברים נכוחים למהאדוקים עד החפשים הקיצוניים.
— הספד בהמליץ, 3 במרץ 1901
בשיחותיו, יומניו וברשימותיו של רבי יוסף יצחק שניאורסון מוזכר הרב ארלוזורוב כאחד מחסידיו הבולטים של אביו, רבי שלום דובער שניאורסון.
היה מעורב בעסקי הכלל, ונכח בכמה אסיפות רבנים. היה בידידות עם רבני דורו, כמו הרב אברהם יצחק קוק. היה מחותן עם הרב אריה לייב הפט, רבה של קונוטופ. נפטר אחרי מחלה קשה.
בניו הם שאול, מאיר ויוסף. חתנו הוא הרב עקיבא ינקלבסקי. נכדו (בן שאול) הוא חיים ארלוזורוב.
יחסי יוון–רוסיה

היסטוריה

הקשרים בין שתי המדינות, החלו בימי הביניים, והאימפריה הביזנטית ורוס של קייב קיימו קשרים הדוקים, והשתייכו לנצרות האורתודוקסית. רוסיה סייעה ליוון במהלך מלחמת העצמאות היוונית מהאימפריה העות'מאנית. כיום, יוונים רבים חיים בשטחי הפדרציה הרוסית, ורוסים רבים חיים ביוון. רוב היוונים החיים ברוסיה מתגוררים באזור הים השחור (100,000) עם ריכוזים גדולים בבירה מוסקבה (80,000) ובסנקט פטרסבורג (3,000), בעוד רוב הרוסים הגרים ביוון מתגוררים בעיקר בכלקידיקי ובאי כרתים.

שיתוף פעולה מדיני

אף על פי שיוון חברה באיחוד האירופי ובנאט"ו, ידידותה של יוון עם רוסיה היא בעלת מסורת של שנים רבות. בשל האינטרסים המשותפים והמורשת הדתית המשותפת של שתי המדינות, יוון ורוסיה נהנות מיחסים מצוינים המתבטאים בכך ששתי המדינות משתפות פעולה בכמה תחומים, ובמיוחד במסחר, תרבות, אנרגיה, ביטחון ותיירות. כמו כן, מתקיימים ביקורים סדירים ברמה גבוהה בין שתי המדינות, ומגעים תכופים בין המפלגות השולטות (בעיקר בין הדמוקרטיה החדשה לבין רוסיה המאוחדת), וכן בין המשרדים והסוכנויות, בנושאים שונים הנוגעים למגזרים בודדים .

שיתוף פעולה ביטחוני

יוון הייתה אחת המדינות הבודדות בנאט"ו שעשתה שימוש נרחב בנשק רוסי. יוון קיבלה בתקופה הסובייטית הרבה עודפי נשק, כגון משורייני BMP-1,משגרי רקטות RM-70, תותחים נגד מטוסים ZU-23-2 ומערכות טילי קרקע אוויר SA-8. בנוסף, יוון רכשה מרכות נגד מטוסים טור M-1 וS-300, וטילים נגד טנקים Kornet-E, ורובי סער AK-74M. צבאות של שתי המדינות משתתפות בתוכניות שיתוף פעולה צבאי באזור הים האגאי ובמזרח הים התיכון, כמו גם מתן סיוע צבאי ואימונים למדינות שיש להם עימם קשרים קרובים, כגון ארמניה, ויוון מקבלת לעיתים קרובות אנשי צבא ארמנים לאקדמיה הצבאית ההלנית.

יחסים כלכליים

צינור הנפט בורגס-אלכסנדרפולי הוצע בשנים 1993–1994 על ידי מספר חברות רוסיות ויווניות. בשנת 1994 חתמו יוון ובולגריה על הסכם לבניית הצינור, יוון, ולאחר מכן נחתם מזכר לשיתוף פעולה, על ידי יוון ורוסיה.
הסכם הקמת הפרויקט הבינלאומי של החברה נחתם במוסקבה ב-18 בדצמבר 2007, והוא נקרא חוצה בלקן צינור B. V.. בניית הצינור התחילה באוקטובר 2009, והיא הייתה צפויה להסתיים עד לשנת 2011, אולם לבסוף בוטל הפרויקט בעקבות התנגדותה של ממשלת בולגריה.

יחסי דת ותרבות

הקשרים הדתיים בין שני העמים, אשר רובם הם מאמינים של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, מילאו תפקיד מרכזי ביחסי יוון-רוסיה. מאז הקמתה בשנת 1994, האספה הבין - פרלמנטרית שהתקיימה באתונה, הפכה למוסד לקידום שיתוף פעולה. על פי סקר דעת קהל של מרכז המחקר פיו שנערך ב-2013, 63% מהיוונים רואים את רוסיה ברוח חיובית לעומת 33% המבטאים דעה שלילית.

יחסים דיפלומטיים

יוון מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-3 קונסוליות בקלינינגרד, נובורוסיסק וסנקט פטרבורג. מאידך, רוסיה מחזיקה ביוון שגרירות בלונדון ו-2 קונסוליות בהרקליון, וסלוניקי.
חתושיליש השלישי

חַתוּשִילִיש השלישי (מחתית: "מגיע מ...", "של" או "שייך לעיר" חתושש) היה מלך החתים בתקופת הממלכה החתית החדשה. הוא שלט בין השנים 1267 - 1237 לפנה"ס. אשתו הייתה המלכה פודוחפה.

ביוגרפיה

חתושיליש השלישי היה אחרון מבין ארבעת בניו של מורשיליש השני. אביו מינה אותו לכהן הגדול של העיר סַמוּחַה (טרם נחשפה), בעקבות זאת נשאר נאמן כל ימי חייו לאלה אישתר כפי שבא לידי ביטוי במסמך שרשם בעקבות מלחמתו עם אחיינו (ראו ערך מורשיליש השלישי). מוותליש השני אחיו, מינה אותו למושל של העיר חתושש לאחר העברת הבירה לתַרְחוּנְתַשַש (העיר טרם נחשפה).
עוד בטרם היותו למלך, שימש חתושיליש השלישי כמפקד הצבא החתי בקרב קדש המפורסם, בו הנחילו החתים מכה קשה על הצבא המצרי.
בשנה השביעית למלכות אחיינו, מורשיליש השלישי, שימש חתושיליש השלישי בתור מושל הערים נֵרִיךּ וחַקְפִישַש. מורשיליש השלישי, כנראה מפני שראה בחתושיליש השלישי איום ישיר על המשך שלטונו, החליט לפתוח נגדו במלחמה. תחילה הוא העביר את הבירה חזרה לחתושש ומיד לאחר מכן הדיח את חתושיליש השלישי ממשרת מושל העיר נריך. אולם בסדרה של מהלכים צבאיים הצליח חתושיליש השלישי להביס את אחיינו, להגלותו ולתפוס את השלטון. 
לאחר שכבש מחדש את העיר נריך, לקח חתושיליש השלישי על עצמו את התואר הכהן הגדול של אל הסערה וקרא לבנו הבכור נֵרִיכּלִיש, כלומר ההוא אשר מגיע מהעיר נריך.
בהיותו למלך כרת לבסוף הסכם שלום עם רעמסס השני, פרעה מצרים, על סיום פעולות האיבה המתמשכות בין שתי האימפריות באזור סוריה של ימינו. הסכם השלום, אשר נודע בתור הסכם קדש, קבע את הגבולות בין שתי האימפריות באזור הלבנט, היווה ברית הגנה הדדית ואף הסכם הסגרה. כדי לחזק את ההסכם נשא רעמסס השני לאישה את אחת מבנותיו של חתושיליש השלישי. נכון להיום (2013) נחשב הסכם קדש להסכם השלום הכתוב הראשון בתולדות האנושות.
בארמון המלכות בבירה חתושש נמצאו יותר ממאתים מסמכים כתובים המרמזים על היחסים הדיפלומטיים שניהל חתושיליש השלישי עם רוב מלכי המזרח הקרוב ובהם גם רעמסס השני.
עוד בתקופת מלכותו החליט חתושיליש השלישי לקדם את בנו הצעיר תוּדְחַלִיאַש על פני בנו הבכור נריכליש בתור יורש העצר.
תודחליאש הרביעי עלה על כס המלכות מיד לאחר מותו של אביו בשנת 1237 לפנה"ס.
Daw Da Hiya

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי עפרה חזה, בצלאל אלוני ומוריס, הופק על ידי חזה, אלוני ודן וואז והולחן על ידי חזה ואלוני. השיר יצא כסינגל בסמוך לצאת האלבום Kirya, שזכה להצלחה חסרת תקדים כאשר הועמד לפרס הגראמי.
בתחילתו של השיר, ניתן לשמוע את איגי פופ מדבר, ולאחר מכן את חזה שרה.

וידאו קליפ

הוידאו קליפ המלא של השיר הועלה ליוטיוב ב-24 ביולי 2006. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את איגי פופ מנגן בגיטרה, ולאחר מכן את חזה. הקליפ והשיר עוסקים בגורלה של האישה בעולם השוביניסטי-שמרני.
בנוסף לכך, עלתה ליוטיוב הופעה של חזה עם השיר, המכילה בתוכה קטעים מתוך הקליפ.
X-2 סטארבסטר

תכנון ופיתוח

הקניית ייצוב ובקרה מתאימים למטוס הטס במהירויות על-קוליות היה רק אחד הקשיים העיקריים מולם ניצבו חוקרי טיסה כשהתקרבו למהירות  3 מאך. משום שידעו כי במהירויות בתחום זה יחלו גם להיתקל ב"מחסום תרמי", השפעות של חימום רב הנוצר מחיכוך אווירודינמי. ה-X-2 משוך הכנפיים, שיוצר מפלדת אל-חלד וסגסוגת נחושת-ניקל קלה ועמידה לחום מסוג K-מונל, והונע על ידי מנוע רקטי דו-תאי מדגם XLR25 היכול לייצר דחף של 2,500 עד 15,000 ליברות-כוח (11 עד 67 קילו-ניוטון) (הטייס יכל לשלוט על מידת הדחף שייצר באמצעות משנק), נועד לחקור את תחום המהירויות הזה.

היסטורית שירות

לאחר ששוגר ממפציץ B-50A שהותאם לכך, טייס הניסוי של בל, ג'ין "סקיפ" זיגלר השלים את טיסת הדאייה הבלתי-ממונעת הראשונה של X-2 בבסיס חיל האוויר אדוארדס ב-27 ביוני 1952. ב-12 במאי 1953, בדיקה שביצע זיגלר למערכת הדלק הנוזלית בעת שהיה מחובר ל-B-50 גרמה לפיצוץ המטוס (מספר 46-675) שהביא למותם של הטייס, זיגלר, ואיש צוות של ה-B-50, פרנק וולק. ה-X-2 נפל לימת אונטריו משם לא חולץ. ה-B-50A ניזוק אף הוא כתוצאה מהפיצוץ ולכן הוחלף ב-B-50D שהותאם לשיגור ה-X-2.
פרנק ק. "פיט" אוורסט השלים את הטיסה הממונעת הראשונה במטוס השני (מספר 46-674) ב-18 בנובמבר 1955, ועד לטיסתו האחרונה ב-X-2 בשלהי יולי 1956, הוא קבע שיא מהירות חדש של 2.87 מאך (1,900 מיל/שעה, 3,050 קמ"ש). ה-X-2 עמד בציפיות אך לא בלי קשיים. במהירויות גבוהות, אוורסט דיווח כי מערכות ההיגוי כמעט ולא היו אפקטיביות. יתר על כן, מחקרי הדמיה ומנהרות רוח, יחד עם מידע מטיסותיו, הצביעו על כך שהמטוס יתקל בבעיות יציבות חריפות עם התקרבו למהירות 3 מאך.
על צמד טייסי ניסוי צעירים, הקפטנים אייבן ס. קינצ'ול ומילבורן ג. "מל" אפט, הוטלה המשימה להרחיב את המעטפת, וב-7 בספטמבר 1956, קינצ'ול היה לטייס הראשון שחצה את גובה 30,480 מטר (100,000 רגל) כשהטיס את ה-X-2 לגובה שיא של 38,466 מטר (126,200 רגל). 20 יום בלבד מאוחר יותר, בבוקר ה-27 בספטמבר, שוגר מל אפט מ-B-50 לטיסתו הראשונה במטוס רקטי. הוא הונחה לטוס ב"מסלול האנרגיה המרבי האופטימלי" ולהימנע משינויי היגוי מהירים מעבר ל-2.7 מאך. אפט טס כפי שהונחה בדיוק רב, והפך לאדם הראשון שחצה את ה-3 מאך ביום ההוא, כשהאיץ למהירות 3.2 מאך (3,370 קמ"ש, 2,094 מיל/שעה) ברום 19,960 מטר (65,500 רגל). עד לרגע זה התנהלה הטיסה ללא רבב. ברם, מסיבה כלשהי, זמן קצר לאחר שהגיע למהירות השיא, ניסה אפט לבצע פנייה בעוד שהמטוס טס עדיין במהירות גבוהה מ-3 מאך (אפשרי שעקב פיגור במכשור המטוס סבר אפט כי הוא טס במהירות נמוכה יותר, או אולי חשש שהוא מתרחק יותר מדי מאתר הנחיתה המיועד באגם היבש רוג'רס). ה-X-2 החל לטוס בפראות ללא שליטה ואפט מצא את עצמו נאבק עם בעיית הצימוד האינרציאלי, בה נתקל גם הטייס צ'אק ייגר בעת שהטיס את ה-X-1A כשלוש שנים מוקדם יותר. אולם, בניגוד לייגר, אפט לא הצליח להיחלץ מהמצב והתרסק עם מטוסו.
אף-על-פי שהטיסות ב-X-2 לימדו רבות על חימום אווירודינמי במהירות גבוהה ועל טיסה בגובה רב מאוד, אירוע זה קטע את התוכנית בטרם הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA) יכלה להתחיל בחקר טיסה מפורט עם המטוס, והחוקרים נאלצו להשעות את החיפוש אחר תשובות לרבות מהתעלומות של טיסה במאך גבוה עד להגעתו, שלוש שנים לאחר מכן, של המטוס הרקטי הנסיוני המתקדם ביותר, ה-X-15.
אטאלוס (בן אנדרומנס)

אטאלוס (ביוונית: Ἄτταλος‏; ? - 316 לפנה"ס) היה מצביא מוקדוני בצבאו של אלכסנדר הגדול, ולאחר מכן דמות שולית במלחמות הדיאדוכים.

ביוגרפיה

שנת לידתו המדויקת אינה ידועה. הוא היה בנו של אציל מוקדוני בשם אנדרומנס, וידוע על שלושה אחים שהיו לו, אשר כולם שירתו בצבא המוקדוני, סימיאס, פולמון ואמינטס. הוא שרת בצבאו של פיליפוס השני, מלך מוקדון, והגיע לדרגה של סומאטופילקס בצבאו. כאשר פיליפוס נרצח בשנת 336 לפנה"ס, הוא היה אחד מהחיילים שרצו אחרי הרוצח פאוסניאס והרגו אותו. לאחר מכן המשיך לשרת בצבאו של אלכסנדר הגדול. בשנת 330 לפנה"ס, במהלך קשר פילוטאס, נחשדו הוא ושלושת אחיו במעורבות בקשר על סמך ידידותם הקרובה עם פילוטאס. פולמון נמלט אל הפרסים ולאחר מכן נרצח, אולם שלושת האחרים נותרו להמתין למשפטם. הם זוכו, הודות להתגוננותו העיקשת של אמינטס שהוכיח את חפותם. בתחילת שנת 328 לפנה"ס, במהלך כיבושי אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה, הוא פיקד על טקסיס (מקביל בערך לחטיבה) שהיה תחת פיקודו העליון של קרטרוס, והשתתף בדיכוי מרידות בבקטאריה. אריאנוס מספר שבשנת 323 לפנה"ס הוא ושישה קצינים נוספים ישנו לילה במקדש סראפיס כדי לבקש רחמים מהאל עבור אלכסנדר החולה. מקטע שהשתמר מחיבורו האבוד של אריאנוס, "אירועים לאחר מותו של אלכסנדר", ניתן ללמוד שהיה לו חלק בהבאת גופתו של אלכסנדר לקבורה, אולם הטקסט בקטע זה קטוע עד מאוד.
במהלך הסכמי בבל, צידד אטאלוס בפרדיקס, ואף נשא לאשה את אטלנטה, אחותו של זה. עם פרוץ מלחמת הדיאדוכים הראשונה בשנת 322 לפנה"ס, התייצב לימינו של פרדיקס והתלווה אליו במסעו כנגד תלמי. הוא קיבל ממנו פיקוד על הצי העוגן בפלוסיום, ולא נכח כאשר פרדיקס נרצח בידי חייליו בשנת 320 לפנה"ס. במסגרת הסכם טריפרדיסוס שנערך בין המנצחים, הוצא גזר דין מוות על כל תומכיו לשעבר של פרדיקס, ואשתו של אטאלוס, אטלנטה, נרצחה. אטאלוס הפליג אל העיר צור בפיניקיה, והמושל המוקדוני של העיר, ארכלאוס, קיבל את פניו בברכה והחזיר לו 800 טלנטים כסף שהופקדו בידיו על ידי פרדיקס. אטאלוס נשאר זמן מה בצור, וקיבץ סביבו את תומכיו של פרדיקס שנמלטו ממצרים. הצבא שלו כלל בסופו של דבר 10,000 חי"ר ו-800 פרשים. עם כוח זה הוא תקף את רודוס, אולם הרודים בהנהגת האדמירל דמרטוס, הדפו אותו.
אטאלוס הפליג לפסידיה, במטרה לאחד כוחות עם שאר תומכיו לשעבר של פרדיקס. הוא התאחד עם צבאו של אלקטס, ומלאכת השמדתם הופקדה בידי אנטיגונוס מונופתלמוס. אנטיגונוס הביס אותם בקרב, ובעוד אלקטס הצליח להימלט (ומאוחר יותר נתפס בטרמסוס), נפלו אטאלוס וקצינים נוספים בשבי. הם נכלאו בטירה מבודדת בתחומי ממלכתו של אנטיגונוס יחד עם אסירים נוספים. בשנת 317 לפנה"ס מרדו הוא ושאר האסירים, והצליחו להכריע את שומריהם. הם השתלטו על הטירה, ואנשיו של אנטיגונוס, בהנהגתה של המלכה סטרטוניקה בעצמה, הטילו עליהם מצור שנמשך שנה וארבעה חודשים, שלאחריו נהרג אטאלוס.
חיים יחזקאל

חיים יחזקאל (נולד ב-24 באוגוסט 1966) הוא משורר ומחנך ישראלי.

ביוגרפיה

חיים יחזקאל, הבכור בין שישה ילדים, נולד וגדל בכפר יונה. אביו יצחק יחזקאל היה נהג מונית ואימו, מרים יחזקאל, עקרת בית. בוגר פנימיית שטיינברג ותיכון כצנלסון בכפר-סבא. בצה"ל שירת במשך שלוש שנים כלוחם נ"מ וחתם שנת קבע בחיל החינוך, במסגרתו הוא שירת במילואים.
למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. במסגרת לימודיו זכה במצטיין רקטור, פרס קרן דב סדן ללימודי יהדות ופרס מהכנסת על הצטיינות במדעי הרוח.
יחזקאל הוא מורה רב-תחומי משנת 1995. לימד ברמת אביב בתיכון הנדסאים הרצליה ליד אוניברסיטת ת"א, ובנתניה, באורט לייבוביץ', לני ואורט אקסטרני.
מייסד שותף של תיכון ”אביב" בנתניה בשנת 1997, בית ספר אינטרני פרטי בפיקוח משרד החינוך, מ-2005 עד 2010 היה בבעלותו ובניהולו.
החל משנת 2013 מנהל את בית ספר "אופקים" בנתניה. ב"אביב" ו"אופקים" לימד ומלמד מקצועות שונים.
שיריו שהולחנו: תפילה, אדון לא נעים לו, שיר נעורים, אי ביטחון, דודה קלרה, פשוט (הולחנו ובוצעו על ידי הזמרת והמלחינה רחלי וולשטיין). השיר 'השלמה' הולחן ובוצע על ידי אלי דראי. שיריו הושמעו והוקראו בתחנות רדיו: קול ישראל, אורנים והרדיו של יהודית מליק שירן.
בין השנים 93-91, בהיותו סטודנט, כתב יחד עם מנחם זילברמן קטעים סאטיריים ל'הבקתה' בת"א לערב שנקרא "יום שלישי פעמיים כי טוב".
מרבה להרצות בבמות ספרותיות כדוגמת בית הסופר ובית היוצר.
חבר בקבוצת המשוררים הנתנייתים "שיח כותבים" בניהולה של שושנה ויג.
חבר באגודת הסופרים העבריים משנת 2017 וחבר אקו"ם משנת 2018.
חיים יחזקאל נשוי לאלה משנת 1994, להם ארבעה ילדים והם מתגוררים בנתניה.

אודות שירתו

הרצל חקק, חדשות מחלקה ראשונה:
שירתו של חיים יחזקאל יודעת ללהטט עם המלים, ויש בקצב שלה חן רב, כשרון וירטואוזי לצוד את המשמעויות שמעבר לנאמר, לצאת
למחול עם האותיות והסיפור שמאחוריהן.
חיים יחזקאל מחפש מלים שייצרו תקשורת, מלים שישברו את המוסכמות הקיימות. הוא חש ששירה היא סוג של תשדורת, של פרסום. אפשר לומר, שכתיבתו היא כתיבה רעיונאית.
חיים יחזקאל מופיע כאדריכל של נדבכי העברית. השירה שלו יוצרת מחול של משמעויות, וכל כולה חיה ובועטת ומלהטטת על הבמה כיצור חושני.
אנו מוצאים דרך מבעיו שובי הלב דרך אל נשמת השפה הרעיונאית.
חיים מנסה להבין באמצעות להטוטי שפה את העולם, להבין כיצד הוא תופס את העולם, ובדרך הוא מפזר לנו סימני דרך. סימני אהבה.
דובער שניאורי

קורות חייו

רבי דובער שניאורי נולד ביום ט' בכסלו תקל"ד לרבי שניאור זלמן מלאדי (בעל התניא) וסטֶערנא. בשנת ה'תקמ"ח נישא לשיינא.
עוד בחיי אביו, בשנים ה'תק"ן-ה'תקנ"א, שימש דובער כמדריך רוחני לצעירי החסידים בכיתות הלימוד ('החדרים') שייסד אביו. לאחר פטירת אביו בשנת ה'תקע"ג מונה לממלא מקומו בראש חסידות חב"ד, ובאותה שנה קבע דירתו בעיירה לובביץ' שברוסיה.
על שיטתו בהבנת דברי אביו ב"ספר התניא" חלק חברו רבי אהרון מסטרשלה, שבעקבות כך פרש והקים חצר משלו.
שנה לאחר מכן הקים ועד מיוחד לבניין ערי ישראל ברוסיה הלבנה אשר נהרסו בעת המלחמה. שנה לאחר מכן השתדל ופעל להפריש חלקי אדמה בפלך חרסון וייסד שם מושבות יהודים.
שנה לאחר מכן ייסד יישוב חסידי חב"ד בחברון ורכש בעיר מבנה, המשמש היום בית כנסת הקרוי על שם בתו מנוחה רחל סלונים, אשר הגיעה לחברון ונחשבת לאם היישוב החב"די בחברון.
ב-1815 ייסד 39 מושבות חקלאיות יהודיות בקרקעות שהעמידו לרשותו שלטונות רוסיה (יישובים אלו היו קיימים כ-120 שנים והושמדו על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה).
בכ"ב בתשרי ה'תקפ"ו (5 באוקטובר 1825) נאסר ונחקר בעקבות הלשנה, ובי' בכסלו, אותה שנה שוחרר לביתו (אם כי זוכה בבית המשפט רק שנה מאוחר יותר, בי"א בכסלו ה'תקפ"ז). יום זה נחשב אחד מחגי הגאולה של חסידות חב"ד.
נפטר לאחר מחלה קשה ביום הולדתו ה-54 (ט' בכסלו תקפ"ח), בהיותו בעיר ניז'ין שבאוקראינה, על קברו הוקם אוהל ולידו קבור נכדו רבי ישראל נח שניאורסון.

משנתו

אדמו"ר האמצעי המשיך וביסס את תורת חסידות חב"ד שאותה יסד אביו. ייחודו של אדמו"ר האמצעי היה בהרחבה והעמקת התורה, תוך התבססות על מאמרי החסידות של אביו. וכך, מאמרים משל אביו שהם בני מספר עמודים בודדים, מתבארים על ידי אדמו"ר האמצעי על פני עשרות עמודים.
במאמרים ובספרים שהוציא ביסס למעשה את עבודת ההתבוננות כעבודה המרכזית של חסידי ליובאוויטש. מחסידיו דרש לעסוק בעיון השכלי וברכוז מעמיק על מנת לתפוס ולהפנים את תורת האלוקות המתוארת בכתביו; כפי שהוא כותב על עצמו בתחלת אחד מספריו (קונטרס התפעלות):
"וזהו כל מגמתי מנעוריי לכל אהוביי ומבקשי דברי אלקים חיים באמת, שיוקבע בנפשם אור חיי עולם לתכלית המכוון שהוא עניין גילוי אלקות בנפשם."
במאמריו יישם הלכה למעשה את שיטת העבודה, כאשר כל מושג שאותו הוא מבאר, הוא חוזר ומבאר אותו מזוויות הסתכלות שונות ומוסיף משלים רבים לשם הבנתו. לעיתים הוא יורד ומבחין בהיבטים דקים ומופשטים של המושג, באופן אשר מקשה על הבנת הלומד אשר אינו מעורה בתהליך ההתבוננות.
אדמו"ר האמצעי כתב ספרי חסידות סדורים אשר עוסקים בנושאים מוגדרים; זאת בשונה מאדמו"רי חב"ד האחרים, שמרבית ספריהם התבססו על מאמרי חסידות שנאמרו בעל-פה. במסורת החב"דית נמסר שכל אחד מהספרים הללו נכתבו לסוג מסוים של חסידים, מלבד שני ספרים ("שערי אורה" ו"שער האמונה") אשר נועדו לכלל החסידים לשם הכרה ולימוד של עיקרי תורת החסידות.

חיבוריו

רבי דובער כתב רשימות ("הנחות") מהדרושים בתורת חב"ד שאמר אביו האדמו"ר הזקן. כשנתמנה לאדמו"ר אמר דרושים שלו שהיו מבוססים על דרושים של אביו, אך בתוספת הרחבה וביאור. בנוסף לכך כתב עשרה ספרים, שהם כנראה דרושים ערוכים שלו, שנדפסו בימי חייו. ספרים אחדים מדרושיו נדפסו סמוך לאחר פטירתו. משנות השמונים של המאה העשרים נדפסו בהוצאת קה"ת, מכתבי יד שלו ומכתבי יד מעתיקים, סדרה של 19 כרכים בשם "מאמרי אדמו"ר האמצעי". בנוסף נדפסו אגרותיו ששרדו.
קרב איפסוס

קרב איפסוס היה קרב שהתרחש בשנת 301 לפנה"ס כחלק ממלחמות הדיאדוכים (מלחמות הירושה על האימפריה של אלכסנדר הגדול), בכפר בשם איפסוס בפריגיה (באסיה הקטנה ובטורקיה של ימינו). אנטיגונוס מונופתלמוס ובנו דמטריוס פוליורקטס עמדו מול קואליציה של שלושה משריו האחרים של אלכסנדר מוקדון: קסנדרוס (שליט מוקדון), ליסימאכוס (שליט תראקיה) וסלאוקוס הראשון, שליט בבל והממלכה האחמנית. במהלך הקרב עשו כל אחד מן הצדדים שימוש בעשרות אלפי לוחמים מכל צד וביניהם גם פילי מלחמה. הקרב מתואר על ידי פלוטארכוס ב"חיי דמטריוס". הקרב נחשב, לצד קרב רפיח, לקרב החשוב ביותר בתקופה ההלניסטית. במהלך הקרב מת אנטיגונוס, שהיה בן 81 ובנו ירש את כסאו, אך הצד שלהם נחל כישלון בקרב. 
אנטיגונוס מונופתלמוס היה שליט האזורים שבהם נמצאות כיום סוריה, טורקיה, לבנון וחלק מישראל. עד לקרב איפסוס נחל אנטיגונוס הצלחה יחסית במלחמות הדיאדוכים. המצור על רודוס גרם לתושבי האי להסכים לסייע לאנטיגונוס עם כל אויב למעט תלמי הראשון. קסנדרוס נותר מבודד ותלמי עצמו התאושש מתקיפה של אנשי אנטיגונוס ב-306 לפנה"ס. אנטיגונוס פנה לתקיפת קסנדרוס. סלאוקוס, שרק זמן קצר קודם לכן העניק לצ'נדרגופטה מאוריה חלק מאדמותיו במזרח תמורת 500 פילי מלחמה, החליט לפצל את כוחותיו של אנטיגונוס ולפלוש לאסיה הקטנה. השניים הצליחו להדוף את אנטיגונוס ולכבוש חלקים נרחבים מאסיה הקטנה. ארץ ישראל נפלה בידיו של תלמי הראשון לאחר התמוטטות שלטון אנטיגונוס. אתונה נקלעה לאנרכיה ולשלטון עלה לאכארס (Lachares) שהפך עד מהרה לטירן. דמטריוס נקרא שוב לשקם את הדמוקרטיה. 
הקרב מסמל למעשה את כישלון הניסיון האחרון להחזיק את האימפריה של אלכסנדר הגדול כיחידה אחת ואת התפוררותה הסופית.