google/wiki40b huggingface dataset:
פרידה אימפקובן

פרידה קובלר-אימפקובן (בגרמנית: Frieda Impekoven;‏ 1880, ציריך - 1965), הייתה חסידת אומות העולם משווייץ שפעלה בגרמניה.

קורות חיים

פרידה קובלר-אימפקובן, ילידת שווייץ, הכירה את השחקן והסופר הגרמני טוני אימפקובן  ונישאה לו. השניים התגוררו בפרנקפורט. אימפקובן הייתה גיסתה של סבין אימפקובן , כוכבת ראינוע גרמניה. בתה הייתה הרקדנית והזמרת נידי אימפקובן . פרידה אימפקובן עבדה בתור במאית בתיאטרון בפרנקפורט. היא ובני משפחתה היו מבקרים חריפים של הנאציונל-סוציאליזם ושל רדיפת היהודים.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

בשנת 1943 סייעה אימפקובן למספר יהודים. באחד המקרים הגיעה לבקר אלמנה יהודיה מספר פעמים לאחר שזו גורשה לבית יהודים. עקב ביקוריה נחקרה על ידי הגסטפו, אך למזלה זיהה אותה אחד החוקרים בתור אמה של נידי אימפקובן, והיא שוחררה. במקרה אחר עמדה אימפקובן לצאת לסיבוב הופעות של בעלה בשטרסבורג וכשפנתה אליה צעירה יהודיה למחצה וביקשה סיוע מכיוון שאמה היהודיה עמדה להיות מגורשת למזרח. אימפקובן הציעה להסתיר את האם בדירתה עד שישובו מסיבוב ההופעות, וכן סיפקה מזון למסתתרת. עד שובה של אימפקובן לפרנקפורט כבר מצאה היהודיה מסתור בשטוטגרט.

לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר מות בעלה בשנת 1947 שבה פרידה אימפקובן לשווייץ.

הכרה

בשנת 1966 הכיר יד ושם בפרידה אימפקובן בתור חסידת אומות העולם.
פליקס שברייה

פליקס שברייה (בצרפתית: Félix Chevrier; ‏1884, אפינל  שבחבל גראנד אסט - 1962, שאנקואיי ) היה המזכיר הכללי של ארגון אוז"ה וחסיד אומות העולם מצרפת.

קורות חיים

שברייה נולד בכפר אפינל, ושם עבד בעבודות כפיים. הוא עבר לפריס והמשיך לעבוד בעבודות כפיים, אך במקביל רכש השכלה באופן עצמאי. כאוטודידקט ייסד עם מכר ירחון פריזאי והיה מנהלו ועורכו. הוא היה גם כותב, זמר ומלחין. כמו כן היה חבר בבונים החופשיים. אחד משיריו אומץ על ידי מפלגת החזית העממית  בתור המנונה.
בשנת 1939 החל שברייה לעבוד במשרד הבריאות הצרפתי בתקופת כהונתו של השר מרק רוקר . הוא עסק בסיוע לפליטים יהודים ממוצא גרמני ואוסטרי שנמלטו לצרפת בשל עליית הנאציזם בגרמניה.

פעילותו בתקופת השואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלאו פליטים יהודים אלה, מגרמניה, במחנות מעצר צרפתיים, שכן היו אזרחי מדינת אויב. שברייה המשיך לסייע להם. מסוף 1939 ניהל בית ילדים של ארגון אוז"ה בטירת שאבאן  שבסן-פייר-דה-פורסאק , במרכז צרפת. בבית ילדים זה ניצלו למעלה מ-100 ילדים יהודים, רובם פליטים מגרמניה הנאצית, אוסטריה, פולין ומדינות נוספות.
לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה במאי וביוני 1940, הצטרף רוקר לוועדת ההתנגדות הלאומית  בראשות שרל דה גול, ושברייה פעל עמו.
באוגוסט 1942 פשטה המשטרה הצרפתית על בית הילדים בטירת שאבאן, עצרה מספר אנשי צוות וילדים, והם נשלחו למחנות ההשמדה הנאציים במזרח אירופה, שם נספו כולם למעט שניים. שברייה קיבל לידיו רשימת שמות של ילדים יהודים, והצטווה להסגירם לידי המשטרה הצרפתית. הוא ניצל אי דיוקים ברשימה כדי לטעון שלגבי חלק מהילדים, הוא אינו יודע היכן הם, ולגבי האחרים, הם נמלטו. בין הילדים ברשימה היה הרברט אודנהיימר (Odenheimer), ששמו נרשם בטעות "אופנהיימר" (Oppenheimer).
אחרי 31 באוגוסט 1942 פוּזרו רוב הילדים ששמותיהם הופיעו באותה רשימה בין משפחות נוצריות. 
בסוף 1943 החליט ארגון האוז"ה לסגור את בית הילדים מחשש לשלום הילדים ולפזר את הילדים במקומות מסתור חלופיים.

לאחר מלחמת העולם השנייה

בין יתר תאריו ועיסוקיו היה שברייה נשיא אגודת הסופרים והעיתונאים בצרפת, חבר באגודת העיתונאים הרפובליקאיים ונשיא כבוד של הוועדה ללימודי המזרח הרחוק. הוא עוטר באות לגיון הכבוד ובמספר אותות כבוד נוספים, של גופים בצרפת ומחוצה לה.
לאחר מותו נשרפה גופתו ואפרו פוזר בבית הקברות פר לשז בפריז.

הנצחה

בשנת 1999 הוכר שברייה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג

ביוגרפיה

יוזף נולד ב-27 באוגוסט 1789 בהילדבורגהאוזן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן, לפרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ולשרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, בתו של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ. בשנת 1814 לחם יוזף יחד עם אחיו גאורג יחד עם כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית נגד צרפת, ולאחר מכן שירת בצבא הסקסוני, והגיע לדרגת גנרל מיור.
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, קיבל אביו פרידריך, דוכס סקסוניה-הילבורגהאוזן את אזור אלטנבורג, והפך לדוכס סקסוניה-אלטנבורג. בשנת 1834 מת אביו פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ויוזף עלה לשלטון במקומו. שלטונו של יוזף היה מאוד שמרני, ומשום כך נאלץ להתפטר במהלך מהפכות אביב העמים, ואחיו גאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
ב-25 בנובמבר 1868 מת יוזף באלטנבורג, והוא בן 79 שנים.
אדוארד ספלירס

ביוגרפיה

ספלירס נולד באפריל 1988 בצ'יצ'סטר, מחוז סאסקס שבאנגליה כבנם השלישי של ג'ון וגיל. הוריו התגרשו בגיל 3 כשאמו עברה לספרד ואביו ללונדון.
הוא החל להופיע בהצגות בבית ספרו כמו חלום ליל קיץ, חשמלית ושמה תשוקה וריצ'רד השלישי הוא למד בקולג' איסטבורן ועזב אותו ב-2006 כדי להשתתף בסרטו הראשון. קודם לכן הוא ניסה להתקבל לסרט האריה המכשפה וארון הבגדים בתור פיטר פבנסי אך הפסיד את התפקיד לויליאם מוזלי. 
הוא החל להופיע ב-2006 בסרט אראגון בו שיחק את אראגון עצמו. על משחקו הועמד לפרס סאטורן לאותה שנה. לאחר שנתיים שיחק בסדרות טלוויזיה כמו "Echo Beach" ו"Moving Wallpaper". בשנים שלאחר מכן שיחק בכמה סרטים קצרים כמו בתור Deathless כג'ון ריי וסדרת הפנטזיה Witchville כג'ייסון גרינט. 
ב-2011 שחק בסרט "מקום בודד למות בו" בתפקיד אד. בשנה שאחריה הצטרף לסדרה הבריטית המצליחה אחוזת דאונטון בתור ג'יימס קנט. על תפקידו בסדרה זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי.
ב-2014 שיחק בסרט הקומדיה פלסטיק בתור סם. לאחר שנתיים שיחק בסרט הפנטזיה אליס מבעד למראה כג'ימס הרקורט. שנה לאחר מכן שיחק בוולף הול בתפקיד אדוארד סימור, דוכס סומרסט.
ב-2017 שיחק בסרט של אנדי סירקיס לנשום בתור קולין קמפבל. שנה לאחר מכן שיחק בסרט האימה הבית שג'ק בנה בתור אד. אותה שנה שיחק גם בסדרה זרה בתור סטפן בונט.
כיום הוא מתגורר בלונדון נשוי לאסיה מייסי ואב לילד אחד.
קריית עתידים

היסטוריה

היוזמה להקמת  הקריה ל"תעשיות עתירות מדע" החלה בשנת 1969 על ידי אוניברסיטת תל אביב, לאחר שמתחמים דומים יוזמו על ידי: הטכניון וחברת אלרון שהקימו את מת"ם בחיפה, והאוניברסיטה העברית שהקימה את "הקריה לתעשיות עתירות מדע - הר חוצבים" בירושלים. הקמת המבנים הראשונים בפועל החלה באוגוסט 1972 על 90 דונם שהקצאתה עיריית תל אביב. המתחם נחנך ב-1975.
מרבית בנייני המתחם נמוכים יחסית, בני ארבע קומות ופחות. לקראת סוף המאה ה-20 נבנה במתחם מגדל משרדים, שמשמש כמטה חברת נס טכנולוגיות, שבקומת הקרקע שלו נפתחו מסעדות אחדות לשירות עובדי המתחם ואורחיהם. במגדל 18 קומות וגובהו 76 מטר. בתחילת שנת 2011 הושלמה בצדו הצפוני של המתחם בנייתו של מגדל עתידים, מגדל משרדים בן 35 קומות המתנשא לגובה של 150 מטרים, המשמש כמטה חברת כלל ביטוח. בשנת 2011 החל תכנון של תוכנית מתאר חדשה למתחם הכוללת: תוספת בנייה של 400 אלף מ"ר, שני מגדלים חדשים והפיכת האזור לפארק עסקים ובילוי שישרת גם את תושבי השכונות הסמוכות, ויהיה פתוח בשבת. בשנת 2017, נחתם הסכם להסבת אחד המבנים  בקריה לבית חולים של מרכז רפואי מ.ר.ב.
אחת הדיירות הראשונות במתחם הייתה חברת "טכם - טכנולוגיה מתקדמת בע"מ", והיא עד היום הדייר הדומיננטי במתחם, כחלק מחברת נס טכנולוגיות. חברות נוספות במתחם: מדינול, המעבדה ראשית ומרכז המחשוב של שירותי בריאות כללית וסיטיבנק.

תחבורה

הנגישות התחבורתית של המתחם לכלי רכב פרטיים סובלת מהיעדר חיבור ישיר לכבישים ראשיים. כתוצאה מכך מוטרדות שכונות המגורים הסמוכות מעומסי תנועה בתחילת ובסוף יום עבודה. פרויקט תחבורה עתידי של חברת נתיבי איילון מתכנן קישור של קריית עתידים ורמת החייל באמצעות הארכת רחוב ראול ולנברג עד לאזור מחלף מורשה עם שלוחה לכיוון כביש 4 במחלף המקשר לדרך אם המושבות. הפרויקט היה אמור לכלל גם שלוחה של הקו הצהוב של הרכבת הקלה של תל אביב, שתחבר את קריית עתידים לרמת השרון בצפון ולמרכז תל אביב בדרום. פרויקט "הקו הצהוב" בוטל בשנת 2016.

מסוף עתידים

בקריית עתידים פועל מסוף תחבורה ציבורית קטן בשם "מסוף עתידים", המשמש כתחנת המוצא למספר קווי אוטובוס של חברת דן וחברת מטרופולין. מהמסוף יוצאים אוטובוסים לרחבי תל אביב, חולון, בת ים, רמת גן, גבעתיים, בני ברק ולפתח תקווה. משנת 2008 מפעילה גם אגד מהמסוף שני קווים הנוסעים אל חולון, כאשר אחד פועל בשעות העומס בלבד והשני פועל אחת לשעה ברוב שעות היום. חברת קווים מפעילה במקום שני קווי אוטובוס לשוהם ומודיעין. סמוך למסוף שוכנות שתי חנויות מרכול, ובית אבות גדול. 
לאחר השקת הפעימה השנייה של רפורמת התח"צ בגוש דן ביולי 2011, נוספו קווים רבים היוצאים מהמסוף. בעקבות כך, נוצר עומס במסוף וחברת דן החלה להסיט חלק מהקוים הקיימים אל מסופים אחרים על מנת להקל על העומס במסוף. בשנת 2014 חברת מטרופולין החלה להפעיל קווים מהמסוף. בשנת 2015 אגד החלה להפעיל קו שלישי מהמסוף.
קול המשנה

על המפעל

המיזם תוכנן מתוך מטרה לעודד הספק וידע במשנה לילדים מהגיל בו הם מתחילים ללמוד משניות (גילאי 8-9) ועד לגילאי תלמידי ישיבה קטנה (גילאי 15-16). את העמותה הגה ויזם ראש ישיבת באר התורה הרב גבריאל יוסף לוי והיא מפוקחת על ידי ועדת רבנים ואנשי חינוך בנשיאות הרב ישראל גנס, מראשי ישיבת קול תורה.
על פי תורת הנסתר, לימוד ותפילה לעילוי נשמת נפטר מעלה את נשמתו ממדרגה למדרגה בעולם הבא. המפעל מאפשר הנצחה על ידי שינון אלפי משניות בפי תינוקות של בית רבן, ביום היארצייט. עבור אנשים ערירים או כאלו שאין צאצאים הלומדים עבורם, משובץ אברך שיאמר עליהם קדיש. בנוסף מוקדש הלימוד לזכר חללי פעולות איבה וחללי מערכות ישראל. מטרת המפעל הוא להשיג 6,000,000 שינוני משניות בשנה, להנצחת נספי השואה. נכון לשנת 2010 רשומים במפעל מעל עשרת אלפים ילדים הלומדים דרכו יום-יום אלפי משניות.]

אופי הפעילות

המערכת הקולית מאפשרת למנויים שינון של עד 15 משניות ליום, תוך אפשרות האזנה להסברים רהוטים על ששת סדרי המשנה. בנוסף מופץ עלון חודשי גרפי ומושך המדרבן ילדים ללמוד 'משנה יומית', ובין היתר מתפרסמים בו סיפורים על גדולי ישראל, ומדור 'משנה ולקחה' – מוסר השכל שניתן להפיק מהמשנה החודשית.
נוסף על כך נהגתה תוכנית יומית ללימוד ושינון, שבמסגרתה נשלח לבית המנויים מדי חודש חוברת מהודרת, ובה 30 משניות המבוארות באופן צח וקולח לילדים, על מנת להעניק לימוד חוויתי. בחוברת מבחנים קצרים המסכמים את ביאורי המשנה, תוך אפשרות למנויים להשיב במערכת על התשובות הנכונות ולזכות בפרסים.
נר נשמה

נר נשמה הוא מנהג יהודי של הדלקת נר לציון זיכרון של אדם שנפטר שמקובל כסגולה לעילוי נשמתו.

מקור

מנהג הדלקת נר לכבוד נפטרים נזכר במשנה במסכת ברכות (דף נ"א): "אין מברכין בורא מאורי האש במוצאי שבת על הנר של מתים." 
המקור למנהג מיוחס לכתוב בספר משלי: "נר ה' נשמת אדם" (ספר משלי, פרק כ', פסוק כ"ז).
ישנן קהילות בין יוצאי תימן בהן לא נוהגים להדליק נר נשמה. חשיבות יתרה נודעה לנר נשמה עקב התפשטות חכמת הקבלה בה מופיע רבות עניין עילוי הנשמה והנאתה מהנר. ההבנה הפשטית גורסת כי מקור המנהג הוא בהבאת נר לבית המדרש לתועלת לימוד התורה כדי שזכות המצווה תועיל לנפטר ולא הנר עצמו. על פי זה רבנים בימינו מורים לשלם סכום כסף למאור בית המדרש(חשבון חשמל)בנוסף להדלקת נר כנהוג.

זמני הדלקת הנר

נוהגים להדליק נר זה בעיקר ביום השנה ("יארצייט"), כלומר ביום הזיכרון שחל ביום פטירת קרוב משפחה. את הנר נהוג להדליק בבית, וגם ליד קברו. נהוג גם להדליק נר נשמה בבית האבל במהלך שבעת ימי האבלות, ויש שנוהגים להדליק בכל השנה הראשונה לפטירת הקרוב. 
בשולחן ערוך, אורח חיים, סימן תר"י מובא שבערב יום כיפור נהוג היה להדליק נר נשמה בבית הכנסת לאב ואם שנפטרו. 
המהרש"ל טען שהדלקת נר בערב שבת בבית הכנסת ביום פטירת האב או האם היה נהוג בכל ארץ אשכנז. לדעת רבי נחמן מברסלב (בספר המידות) הדלקת נר תמיד משמן זית היא סגולה כנגד גזירות שמד.
מועד נוסף בו מדליקים את נר הנשמה הוא יום כיפור. יש הנוהגים להדליק נר נשמה בכל תאריך בו נאמרת תפילת יזכור בבתי הכנסת (יום כיפור, שמיני עצרת, שביעי של פסח, שבועות).
על פי רוב מדליקים נר מיוחד שזמן בעירתו ארוך במעט מיממה. ישנם נרות שדולקים שבוע שלם, ונהוג להדליקם בעיקר בזמן השבעה, בבית האבל.
מכורים למין אנונימיים

מכורים למין אנונימיים (באנגלית: Sex Addicts Anonymous) היא התארגנות שמספקת לחבריה תוכנית "שנים עשר צעדים" כדי להתמודד עם התנהגות מינית בלתי מבוקרת, המכונה גם התמכרות למין. מכורים למין אנונימיים קיימת לצד התארגנויות אחרות של שנים עשר צעדים המיועדות למכורים למין: מכורים למין ולאהבה אנונימיים, מכורים למין כפייתי אנונימיים, סקסוהוליסטים אנונימיים ומחלימים מיניים אנונימיים. קיימות גם קבוצות עבור בני משפחות של מכורים למין. תפקידן דומה לתפקיד קבוצות דומות לאלכוהוליסטים אנונימיים ולמכורים לסמים אנונימיים.
מכורים למין אנונימיים נוסדה בשנת 1977 בארצות הברית, על ידי גברים שהתמודדו עם התנהגות מינית בלתי נשלטת והחליטו להיעזר לשם כך בתוכנית שנים עשר הצעדים של אלכוהוליסטים אנונימיים, תוך שהם מתאימים אותה להתמודדויות הייחודיות למכורים למין. התוכנית פתוחה לכל מי שמעוניין להפסיק התנהגות מינית בלתי נשלטת. אין כל דרישה אחרת להגעה לקבוצות. התוכנית פתוחה לבעלי כל נטייה מינית וזהות מגדרית. בשל האופי הרגיש של הנושאים שעליהם מדברים בקבוצות, חלק מהקבוצות עורכות היכרות עם חברים חדשים המעוניינים להצטרף, לפני שנמסר להם המיקום והזמן של המפגשים. קיים שאלון שנועד לסייע לחבר חדש להחליט אם הוא סובל מהתמכרות למין. 
ב"מכורים למין אנונימיים" כל חבר יוצר לעצמו הגדרה אישית של מפוכחות מינית, שתובעת הימנעות מאופנים מסוימים של פעילות מינית, שאותו חבר רואה כבלתי נשלטים, מסוכנים או מזיקים. הקבוצה מעודדת את החבר לכבד אחד את הגדרת הניקיון של חברו. הרבה מחברי "מכורים למין אנונימיים" נעזרים בכלי שמכונה "שלושה מעגלים" כדי לסווג צורות שונות של התנהגות מינית. בתוך מעגל פנימי כותבים התנהגויות שמהם רוצים להימנע (כדוגמת מין בתשלום, מין אנונימי, צפייה בפורנוגרפיה). פעולה כזאת תיחשב "נפילה" או "שימוש". במעגל אמצעי כותבים התנהגויות ומצבים שעלולים להוביל למעגל פנימי (שוטטות ממשית או וירטואלית, מצבים שבהם עולים רגשות תסכול, בדידות או כאב). ובמעגל החיצוני כותבים התנהגויות בריאות - מיניות ולא מיניות (יחסי מין במסגרת קשר אינטימי, לקיחת חלק במפגשים קבוצתיים, עיסוק בספורט או באמנות יצירתית, שינה וארוחות סדירות). 
הספר המרכזי של קבוצת מכורים למין אנונימיים הוא ספר "מכורים למין אנונימיים" המכונה גם "הספר הירוק". הוא מסביר את אופי ההתמכרות למין, את שנים עשר הצעדים וגם כולל מידע על הקבוצות וכלי ההחלמה של התוכנית. חלקו השני של הספר כולל מגוון רחב של סיפורים אישיים של מכורים למין. בסיפורים מתוארים אופנים שונים של התמכרות למין, כמו גם צורות שונות של החלמה. מטרת הסיפורים האישיים היא לשמש השראה ולהראות שעבודת שנים עשר הצעדים אכן מאפשרת החלמה מהתמכרות למין. 
חונך (ספונסר) הוא אחד ממשתתפי התוכנית שחבר נעזר בו להחלמה ושהקשר איתו נועד לסייע בהחלמה של אותו חבר. רצוי שחונך יהיה כבר תקופה כלשהי בתוכנית, יצבור פרק זמן משמעותי של ניקיון מפעילות מינית ממכרת ויעבור את שנים עשר הצעדים. מקובל שחונך נמצא בקשר אישי רציף עם חניך, כדי להדריך אותו בעבודת התוכנית. השפעתו העיקרית של החונך היא דרך דוגמה אישית. בדרך כלל מומלץ לחבר חדש לקחת חונך בהקדם. חונך יכול להיות זמני או קבוע, אך גם חונך קבוע ניתן להחליף. 
קבוצה של מכורים למין אנונימיים קיימת בישראל מאוגוסט 2014
לה קומפני

תולדות החברה

לה קומפני נוסדה בשם Dreamjet בשנת 2013. היא נוצרה ומנוהלת על ידי יזם התעופה הצרפתי פרנץ אוולין, בתמיכת Peter Luethi, Yann Poudoulec, Francois Ledreux, Daniel DeLoma, Nicolas Jurczyk, and Pierre-Hugues Schmit ואחרים, בתקווה להקים חברת תעופה שמציעה רק מחלקת עסקים עם מבנה בעלות נמוכה, שמציעה תעריפים של מחלקת עסקים שנמוכים בהרבה יותר מהמחירים של חברות התעופה האמריקאיות הוותיקות.
המנכ"ל של חברת התעופה מאז היווסדה בשנת 2013 ועד סוף 2016 הוא מייסדה, פרנץ אוולין. לפני שעבר בחברה, ייסד אוולין את חברת L'Avion, חברת תעופה צרפתית הדומה ללה קומפני, שמפעילה טיסות עם מחלקת עסקים בלבד, שנמכרה לחברת בריטיש איירווייז ולאחר מכן הפכה לחברת OpenSkies תוך ששמרה על אופן הפעולה. הסמנכ״ל היה Peter Luethi, מנהל התפעול של חברת התעופה ההודית ג'ט איירווייז.
הטיסה המסחרית הראשונה שתוכננה תחת השם לה קומפני המריאה ב־21 ביולי 2014. כשנה לאחר מכן, ב־24 באפריל 2015, החלה החברה להפעיל קו טיסה שני בין נמל התעופה לונדון לוטון וניוארק ליברטי, אך הוא הופסק בתחילת ספטמבר של אותה השנה. באותו הזמן החלה החברה להפעיל קו בין ניוארק ליברטי לנמל התעופה שארל דה גול בפריז, אך גם קו זה הופסק, באפריל 2018.
בדצמבר 2016, חברת האם של לה קומפני הכריזה על איחוד עם חברת טיסות החסך הצרפתית XL Airways.
בספטמבר 2017 מכרה החברה כרטיסי ״טיסה כפי יכולתך״ בין ניוארק ליברטי ופריז, שעלו $40,000 לשנה ואיפשרו למחזיקיהם טיסות ללא הגבלה בין שני היעדים.

שירות

מטוסי החברה מכילים מחלקת עסקים בכל המטוס, עם 74 מושבים שיכולים להפוך למיטה. בזמן הטיסה מוגשת ארוחה בת שתי מנות ומערכת הבידור זמינה באמצעות מחשבי לוח. בשדה התעופה, הנוסעים מקבלים גישה לטרקלין מקומי שאינו שייך לחברה.
משה צימרמן (קולנוען)

ביוגרפיה

בשנת 1984 קיבל תואר שני מהחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב על עבודה שכותרתה "ייצוג המציאות בספרות ובקולנוע הישראליים בעקבות מלחמת ששת הימים ומלחמת יום כיפור". 
בשנת 1992 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "קץ המיתוס: הדרמה העברית בעקבות מלחמת ששת הימים".
מלמד קולנוע ישראלי במוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
חיית החושך

תקציר העלילה

הספר מספר על אסף, ילד שאביו נהרג במלחמת יום הכיפורים, שמפחד מהחושך וגם מחיית החושך, מפלצת החיה מתחת למיטתו ומתנפחת בלילה לאחר כיבוי האור. כדי להתמודד עם הפחדים הספיק אביו, לפני שנהרג, ללמד אותו כיצד לעמוד מול חיית החושך עם פנס ואור ובסופו של דבר גם כיצד להתחבר איתה.
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של אסף עצמו. הוא מספר על געגועיו לאביו שנהרג, על אמא שלו והתינוקת החדשה שנולדה לא מזמן ועל שלמה, החבר של אבא שנכנס אף הוא בשלב כלשהו לתוך הדינמיקה המשפחתית העדינה ומערים (שלא במכוון) קשיים על הילד. הוא מספר על שודדים שסייע לתפוס ועל הפחדים והחלומות שלו. אסף מתגעגע מאד לאבא שלו והוא משתף בכך את חיית החושך (כמובן, לאחר שהצליח "לאלף" אותה) שהופכת לחברת אמת עבורו ומסייעת לו בהתמודדות היומיומית עם הקשיים הרגילים של ילד בן גילו כמו גם אלה המייחדים את הכאב, העצב והמורכבות שיש בחוויית השכול.
אסף משתמש בעיקר בחיית החושך כדי להרגיש קרוב לאביו המת ולהחליף איתו מסרים וזאת על מנת שיוכל ביתר קלות לקבל את השינויים בחייו.

ניתוח ספרותי וביקורת

הספר "חיית החושך" מעניק לקורא הצעיר חוויית קריאה ברבדים שונים, לבחירתו, לפי גילו ומטעניו הרגשיים. על פני השטח, הסיפור מתאר דרכי התמודדות עם הפחד הקלאסי שיש לילדים מפני החושך. כבר ברמה הפשטנית לכאורה הזו, ניתן להבחין בבחירה אמיצה של התמודדות עם הפחד באמצעות נשוא הפחד עצמו (החושך) ואף שימוש בו להתגבר על פחדים אחרים. ברובד מעמיק יותר, הספר מתאר התמודדות מרשימה ועצמאית כמעט של ילד רך בשנים עם השכול, תהליך עיבוד האבל, הגעגועים ובכלל ההתמודדות עם הזעזוע של התא המשפחתי: אובדן אב, קבלת אחות חדשה ובתוך כל אלה גם דמות אב חורג שנכנסת לתמונה.
העיסוק בשכול כפי שבא לידי ביטוי בספר אינו טריוויאלי בספרות ילדים כפי שמתארת פרופ' יעל דר: "קודם כל, אין לזה ערך מסחרי. מי שלא זקוק לזה בעצמו לא יתנדב לתת את זה לילד שלו. את לא מתנדבת לדבר על שכול אלא אם זה קרה לך, ואז אני לא יודעת עד כמה ספר הוא מה שיסייע לכאב כל כך גדול וכזה משברי. זה גם נובע מזה שקשה לנו לדבר עם הילדים שלנו על דברים קשים".
לטענת פרופ' יעל דר ופרופ' מירי ברוך, חל שינוי מהותי בהתייחסות לשכול לאחר מלחמת יום הכיפורים שאחריה התמעט משמעותית העיסוק בנושא זה בספרות ילדים וגם כאשר הנושא עלה המיקוד היה בהתמודדות היחידנית ולא זו הקולקטיבית. השיח עבר מ"טוב למות בעד ארצנו" ו "האבא הגיבור" לקושי האמיתי והיומיומי של המשפחה וחוסר הברירה (וחוסר הרצון) ביציאה למלחמה.
טענות אלה ודומות להן משוקפות היטב בספר "חיית החושך" שאכן נכתב כשלוש שנים לאחר מלחמת יום הכיפורים.
מחבר הספר אורי אורלב רואה אף הוא בחיית החושך לאו דווקא את הייצוג של הפחד (החושך), אלא דווקא את הייצוג של היכולת להתמודד עמו. לשאלה אם הוא מאמין באלוהים הסביר: "לצערי לא. זה לא יכול להיות. היהודים, וגם בני דתות אחרות, המציאו את אלוהים. זה עוזר להם לחיות. המושג הזה, אלוהים, קצת מזכיר לי את 'חיית החושך' שבספר הילדים הראשון שלי. הילד מתחבר אליה כדי שתגן עליו. אני המצאתי את חיית החושך, ואחרים המציאו את אלוהים..."
הייחוד של הספר הזה על פני אחרים, המתמודדים אף הם עם סוגיות דומות, נעוץ בכך שהקושי והפחד הופכים להיות חלק אינטגרלי בהתמודדות, ואינם נעלמים באמת מחייו של הגיבור. האמצעי להתמודדות עימם הוא פנימי ולא חיצוני. תפיסת עולם זו שזורה בכתיבתו של אורי אורלב גם בספריו על השואה, נושא שהרבה לכתוב ולעסוק בו.
גירוי מוחי עמוק

גירוי מוחי עמוק (באנגלית: DBS, Deep Brain Stimulation) הוא שיטת טיפול נוירולוגית ופסיכיאטרית המבוססת על גירוי חשמלי של אזורים במוח. לצורך הטיפול, מתבצעת השתלה כירורגית של אלקטרודה באתר המטרה בתוך המוח וכן מותקן קוצב תת-עורי המשגר אליה אותות חשמליים.
גירוי מוחי עמוק הוא טיפול מוכר עבור התסמינים המוטוריים של מחלת פרקינסון והפרעות מוטוריות אחרות. בשנים האחרונות שיטה זו משמשת גם לטיפול נסיוני בתסמונות פסיכיאטריות כגון דיכאון, הפרעה טורדנית-כפייתית והתמכרות.
פעילותו של הקוצב החשמלי נשלטת מבחוץ, ובכך מאפשרת להפסיק או לווסת את השפעת הטיפול במקרה הצורך. דבר זה גם הופך את גירוי המוח העמוק לכלי מחקר ייחודי, המאפשר לערוך ניסויים קליניים מבוקרים בתנאים של סמיות כפולה.
למרות המחקרים הרבים שנערכו בנושא, מנגנוני הפעולה שדרכם משפיע הגירוי המוחי העמוק על תפקודו של המוח אינם ברורים לחלוטין. בהתאם לתסמונת, האלקטרודות מושתלות באזורים שונים בתוך המוח הגדול, כמו התלמוס, הגרעין התת-תלמי וגרעין האקומבנס.
במספר מחקרים קליניים שנערכו על חולים הסובלים מתסמונות פסיכיאטריות שונות, שיטה זו התגלתה כיעילה במקרים שבהם הטיפולים התרופתיים והפסיכולוגיים הרגילים אינם עוזרים. עם זאת, גירוי מוחי עמוק הוא מאוד פולשני, והטיפול עלול גם לגרום לתופעות לוואי קשות כמו בעיות קוגניטיביות, אפתיה ודיכאון], כמו גם לאימפולסיביות.
Erwünschtes Freudenlicht, רי"ב 184

Erwünschtes Freudenlicht, (גרמנית: "אור השמחה הרצוי" נ"א "אור עליז מבורך") היא קנטטה דתית מאת יוהאן סבסטיאן באך. הקנטטה נכתבה במסגרת משרתו בלייפציג עבור היום השלישי של חג השבועות ובוצעה לראשונה ב-30 במאי 1724.

היסטוריה

הקנטטה נכתבה על ידי משורר אלמוני, למעט הפרק החמישי, שהוא למעשה הבית הראשון מהמנון פרי עטו של אנארג מִווילדנפלס (מגרמנית: Anarg zu/von Wildenfels). 
קיימת סברה כי הקנטטה היא שכתוב של קנטטה חילונית עוד מתקופתו בעיר קטן, בשנת 1721.

היבטים ביצירה

הקנטטה נפתחת באופן מעט יוצא דופן ברצ'יטטיב ולא כמרבית הקנטטות בפרק מקהלה, כוראל או פתיחה כלית (אינסטרומנטלית) חופשית. בתחילה הטרברסי מלווים בעדינות, בטריולות בחלקי ששה-עשר, יחד עם קונטינואו גם כן מדוד (מבחינה דינמית-עדין), הטנור המספר, הכל ליצירת אווירת המבוא המזמינה, אפשר בארס-פואטיות ליצירה עצמה אך למעשה כהכנה לחלק הבא בפרק ואף לפרק הבא, כמו כן בתיאור משפטים כמו Erwünschtes Freudenlicht ו-Auf! Eilt zu ihm, verklärt vor ihm zu stehen – "קומו, אוצו אליו לעמוד לפניו טובים יותר". לקראת שלשת רבעי הפרק המפעם עולה, את הרצ'יטטיב היבש מחליף קטע אריוזו (כמו אריה) קצר, במקום הטרברסי בא תפקיד קונטינואו, שהוא אולי עשיר יותר (מאפשר החלפת העוגב בכלי קשת) והטנור שר בין היתר במליסמה (החזקת הברה אך בחילופי תווים-צלילים) קו קישוטי לקונטינואו, בסיום חזרה על תיבות הפתיחה עם ליווי הטרברסי.
הדואט נפתח באופן מטעה למדי, במעין ריקוד מתון במקצב שלש שמיניות עם קדמה. אחרי ארבע תיבות (להוציא הקדמה), אופי הריקוד בקול הראשון (הטרברסי והכינורות באוניסונו) מתחלף במלודיה שירתית, שנחתמת בפעמה הראשונה של התיבה השמינית, הפעמה הנותרת (שמינית) היא למעשה קדמה. אך בתיבה התשיעית מופיע מוטיב של הטרברסי והכינורות (כאמור באוניסונו) בסקוונצות אחד חלקי שלשים ושתים, העושות שימוש במבנה הפנימי בעליה וירידה, אך למעשה מטפסות כל מהלך (סקוונצה) וכל תיבה. מוטיב הריקוד, המוטיב השירי ומוטיב הסקוונצות המהירות נשזרים זה בזה, במשחקי דינמיקה (פיאנו ופורטה), כשלעיתים הכינורות מנגנים את המוטיב המהיר לבדם. הדואט נפתח בשירה של האלט והסופרן במרווח טרצה, תחילה לליווי הטרברסי והקונטינואו. הדואט הוא אריה דה קאפו וריטורנלו.
הרצ'יטטיב השני גם הוא לטנור, אך חורג מסולם סול מז'ור שבפרקים הקודמים, ופותח בדו מז'ור, ולמעשה עושה שימוש כמו אופראי במתח והרפיה של יציאה וחזרה לסולם, כל זה ברצ'יטטיב יבש. שבע תיבות מסוף הרצ'יטטיב מתחלף הסולם סופית לרה מינור, בקטע אריוזו קצר (שבע תיבות כאמור), כשהטנור שר המילים החותמות " vollkommne Himmelsfreude" (השמחה השמימית המושלמת) בשפע מליסמה, בִּכְאֵב מנחם.
האריה לטנור, מלווה בכינור סולו וקונטינואו בלבד, היא למעשה טריו סונאטה. תפקיד הכינור הוא מעין פזמון חוזר, בפרק קצר ומינימליסטי ביחס לעושר הפרקים הקודמים (הדואט המרהיב והארוך והרצ'יטטיב הדרמטי). לאפקט של הטריו המינימליסטי נוסף הסולם המינורי (סי) ליצירת פרק בעל אופי שונה בקנטטה. 
עוד נקודה יוצאת דופן בסדר הפרקים בקנטטה היא שהפרק שלפני האחרון הוא כוראל על המנון, כשבדרך כלל באך מסיים בכוראל, אליו הצטרפו ככל הנראה כל הנוכחים. אחת הסיבות להירמון ההמנונים הייתה שהם היו שגורים בפי כל. ואומנם באך חותם את הקנטטה בפרק למקהלה ולתזמורת, במשקל זוגי, בדומה לגאבוט, שהופך במהרה לדואט לקולות הסופרן והבס.

ביצוע

בין ההקלטות השונות ליצירה ניתן לציין את אלו של גרדינר ומקהלת מונטוורדי, של פיטר יאן לסינק וקולגיום באך הולנד, של טון קופמן וסולני הבארוק אמסטרדם, של מסאקי סוזוקי וקולגיום באך יפן, של רילינג וקולגיום באך שטוטגרט.
הבה נעצב את שערנו בהתאם לאורח החיים הסוציאליסטי

הבה נעצב את שׂערנו בהתאם לאורח החיים הסוציאליסטי (בקוריאנית: 사회주의적생활양식에 맞게 머리단장을 하자) היא תוכנית ששודרה בתחנת הטלוויזיה הצפון קוריאנית KCTV בשנים 2005-2004, כחלק מהתעמולה שמנהלת ממשלת קוריאה הצפונית במטרה להנהיג במדינה קוד הופעה ולבוש.
כחלק ממאבקה של ממשלת קוריאה הצפונית נגד חדירת סממנים של תרבות המערב לתחומי המדינה, הנהיגה המדינה לאורך השנים איסורים שונים על פריטי לבוש המזוהים עם המערב (כגון ג'ינס) ותסרוקות שנתפסו כמערביות. גברים ששׂערם היה ארוך מדי לדעת המשטרה, נעצרו וסופרו בכוח. בשנת 2004 פתחה הממשלה בקמפיין שהורה על תספורות קצרות לגברים. נקבע כי אורך השׂער לגברים צריך להיות בין 1 ל-5 סנטימטרים, ועליהם להסתפר אחת ל-15 ימים. לגברים מקריחים הותר להאריך את שערם עד 7 סנטימטרים, כדי שיוכלו להסתרק בסגנון "הלוואה וחיסכון". כהצדקה למהלך נטען כי שׂער ארוך מפריע להתפתחות המוח הסוציאליסטי, משום שהוא מפריע להגעת חמצן למוח (אם כי הממשלה לא סיפקה הסבר לכך שנשים רשאיות לגדל את שׂערן).
כחלק מהקמפיין הוחל בשידור תוכנית הטלוויזיה, שכללה הצגתם של גברים בעלי תספורת תקינה וגברים שתספורתם אינה תקינה. הן אלה והן אלה הוצגו בשידור בשמותיהם, וכן צוין מקום מגוריהם או עבודתם. כך, למשל, הוצג בינואר 2005 אזרח ששׂערו כיסה את אוזניו, ועליו נאמר "הטעם התרבותי של החבר הזה אינו יכול שלא לעורר שאלות, כאשר הוא אינו מסוגל לחוש בושה בתסרוקתו. האם אנחנו יכולים לצפות מאדם בעל הלך מחשבה כל כך לא מסודר לבצע את חובותיו כהלכה?".
פעולה נוספת שננקטה כללה הצבת מצלמות נסתרות ברחובות פיונגיאנג, שתיעדו עוברי אורח. מנחה התוכנית ניגש למי שתועד כשתספורתו אינה הולמת, ונזף בו. לעיתים בא המנחה בטענות גם לאשתו של אותו אדם או לעמיתיו לעבודה, על שלא עשו די כדי שיסתפר.
התוכנית כללה חמישה פרקים.