google/wiki40b huggingface dataset:
מנדאן

דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין משנת 2010, בעיר התגוררו 18,331 אנשים, 7,632 משקי בית ו-4,921 משפחות המתגוררות יחד. צפיפות האוכלוסייה הייתה 641.7 לקמ"ר. בעיר היו 7,950 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 278.3 לקמ"ר. ההרכב הגזעי של העיר היה 91.7% לבנים, 0.6% אפריקאים אמריקנים, 4.9% ילידים אמריקנים, 0.2% אסייתיים, 0.1% פסיפיק איילנדרים, 0.5% מגזעים אחרים, ו-2.0% משני גזעים או יותר. היספנים או לטינים מכל גזע מהווים 1.8% מהאוכלוסייה.
בעיר היו 7,632 משקי בית שב-31.6% מתוכם עם ילדים מתחת לגיל 18 המתגוררים אצלם, 48.4% היו זוגות נשואים החיים יחד, 11.5% היו בעלי משק בית ללא נוכחות של בן זוג, 4.6% היו בעלי משק בית ללא נוכחות של בת זוג, 35.5% לא היו משפחות. 28.9% מכלל משקי הבית היו בני אדם שחיים לבדם ו-10.5% היו אנשים שגרים לבדם בגילאי 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.35 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.89.
הגיל החציוני בעיר היה 37.2 שנים. 23.9% מהתושבים היו מתחת לגיל 18; 8.2% היו בין הגילאים 18–24. 27.3% היו בין 25 ל-44; 27.2% היו בין 45 ל-64; ו-13.2% היו בני 65 ומעלה. ההרכב המגדרי של העיר היה 49.2% ו-50.8% נשים.
שקל

שקל (באכדית: šiqlu שיקלו) היא מידת משקל עתיקה או מטבע קדום, ומטבע ישראלי מודרני בעת החדשה. שמשמש ככסף.

שקל דמיוני

שקלים דמיוניים הם ‏חיקויים של מטבעות השקל היהודי הקדום. אין מדובר בזיוף מטבעות לשם מרמה, כי אם במעין מדליה. ‏יהודי אירופה השתמשו בהם כזכר למצוות מחצית השקל, לקיום מצוות ‏‏מתנות לאביונים בחג פורים, לדמי חנוכה וכן בתור "חמישה ‏סלעים" לפדיון הבן, והמטבעות גם נשמרו כסגולה. ‏המטבעות עוצבו על פי תיאורים ספרותיים, ולא לפי דוגמת שקל עברי ‏אמיתי. באורח מסורתי נטבעו עליהם המלים "שקל ישראל" מצד אחד ‏ו"ירושלים הקדושה" מצד שני (בכתב מרובע, ולא בכתב עברי קדום), ‏והדימויים המקובלים היו מטה אהרון הפורח מצד אחד, ומצד שני ‏‏"צנצנת המן" (דימוי שפורש גם כגביע קטורת מעשן).‏
השקלים הדמיוניים הנודעים הם "שקלי גרליץ" (‏Görlitzer Schekel; ‎Görlitzer‏) שהונפקו החל מן המאה ה-15 בגרמניה ושימשו כקמעות ‏עבור נוצרים משום האמונה שהם העתקים של אחד משלושים השקלים ‏שקיבל יהודה איש קריות מהרומאים תמורת הסגרת "אותו האיש". שקלי גרליץ נפוצו באירופה ויוצרו במקומות שונים, והכינוי "גרליצר" דבק גם ‏בשקל הדמיוני היהודי.‏

השקל בספרות

בספרו אלטנוילנד שנכתב בשנת 1902 כתב בנימין זאב הרצל את התיאור הבא:
דוד פנה אל הזבנית: "מה מחיר כפפותיהם של שני האדונים?"
"שישה שקלים"
קינגסקורט פתח עיניים משתאות:
"לכל השדים! מה זה?"
דוד חייך: "זה המטבע שלנו. הנהגנו מחדש את המטבע העתיק שלנו. השקל ערכו פרנק צרפתי."
— אלטנוילנד (בתרגום שמואל שניצר), עמ' 87
עמוס גוטמן

קורות חייו

גוטמן נולד ביישוב סיטה בוזאולוי (Sita Buzăului)  במחוז קובסנה בטרנסילבניה, רומניה, ועלה לארץ בגיל 7. הוא למד קולנוע בבית הספר "בית צבי" ובין השנים 1977–1982 ביים שלושה סרטים קצרים: "מקום בטוח", "פרמיירות חוזרות" ו"נגוע". 
בשנת 1983 ביים את סרטו הארוך הראשון, "נגוע" (אין קשר לסרט הקצר בן אותו השם, ושניהם סרטים שונים ומכונים "נגוע הקצר" ו"נגוע הארוך"). לאחר מכן ביים עוד שלושה סרטים - "בר 51" (1985), "חימו מלך ירושלים" (1987) ו"חסד מופלא" (1992).
גוטמן היה הומוסקסואל גלוי, ומרבית סרטיו (פרט ל"חימו מלך ירושלים", סיפור העוסק בזוועות מלחמת השחרור דרך עיניהם של הפצועים המאושפזים, על פי סיפור של יורם קניוק) עסקו בהוויה ההומוסקסואלית, והאחרון שבהם במחלת האיידס. שחקנים ישראלים רבים התגלו בסרטיו של גוטמן ונתנו בסרטיו את הופעותיהם המרגשות והזכורות ביותר. כך יונתן סגל ב"נגוע", אלון אבוטבול ב"בר 51", ושרון אלכסנדר, אקי אבני ורבקה מיכאלי ב"חסד מופלא".
גוטמן היה חלק מקבוצת קי"ץ של במאי קולנוע ישראלים שקראו לעידוד סרטי איכות על חשבון הקולנוע המסחרי. בתקופת יצירתו הקצרה הצליח גוטמן ליצור שפה קולנועית עשירה ומסוגננת, והיווה קול ייחודי ומסקרן בקולנוע הישראלי. בסרטיו ניכרים הן תשומת הלב הקפדנית לצדדים הוויזואליים והגרפיים (איפור, תנועות מצלמה וכו') והן לתכנים ייחודיים. בשנת 1993 נפטר גוטמן ממחלת האיידס שבהּ לקה, ואשר עם השלכותיה ומורכבויותיה התמודד בסרטו האחרון "חסד מופלא". גוטמן נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, זכה גוטמן להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
גומייסה

תכונות

גומייסה הוא כוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי B8 Ve, עם מסה של כ-3.5 מסות שמש ורדיוס של כ-2.8 רדיוסי שמש בקטבים ולמעלה מ-4 רדיוסי שמש בקו המשווה, זאת בשל מהירות סיבוב גבוהה מאוד שעומדת על לפחות 270 קילומטר בשנייה, קרוב לגבול שמעליו הכוכב מתפרק. בשל השוני ברדיוס גם טמפרטורת פני הכוכב אינה אחידה והיא גבוהה יותר בקטבים ומגיעה שם ל-13,700 קלווין לעומת כ-8,000 קלווין סביב קו המשווה. עוצמת ההארה של הכוכב היא בערך פי 150 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ובערך פי 185 בצרוף הקרינה העל-סגולה. בשל מהירות הסיבוב הגבוהה הכוכב מעיף חומר מפניו ויוצר דיסקת אבק המקיפה אותו ומגיעה למרחק של פי 35 מרדיוס הכוכב (כ-140 רדיוסי שמש). הקרינה העל-סגולה הנפלטת מהכוכב מייננת את החומר בדיסקה וגורמת לספקטרום פליטה של מימן, ובשל כך התוספת e לסוג הספקטרלי. בעבר דווח שבהירותו של גומייסה משתנה והוא סווג כמשתנה γ בקסיופאה, אך מדידות עדכניות יותר לא זיהו שינויים בבהירותו. לעומת זה זוהו פעימות לא רדיאליות שגורמות לשינויים מזעריים של כאלפית דרגת בהירות בתדירות של 7-8 שעות, תופעה שמוכרת בכוכבים נוספים מסוג זה. בשנת 2017 דווח על שינויים מחזוריים קטנים במהירות הרדיאלית של הכוכב שמצביעים על אפשרות לקיומו של בן זוג עמום עם מסה נמוכה של פחות מחצי מסת שמש, שמקיף את גומייסה בזמן מחזור של כ-170 ימים, אך לא נמצאו עדויות ישירות לקיומו של בן זוג כזה. ייתכן שבן הזוג הוא ננס לבן עמום מכדי להראות וייתכן שמדובר בכוכב שהיה בעבר המסיבי מבין השניים וכאשר עזב את הסדרה הראשית, התנפח והפך לענק אדום, איבד את רוב מסתו לטובת בן זוגו. עם זאת, ייתכן שהשינויים שנמדדו נובעים משינויים בכוכב עצמו ולמעשה אין לו כלל בן זוג.
לוקאס פודולסקי

קריירה

אביו של לוקאס, ולדמר פודולסקי, היה כדורגלן מקצועני בעצמו בפולין. בגיל שנתיים עקרה משפחתו עמו לגרמניה ופודולסקי גדל בברגהיים שליד קלן. ב-1991, כשהיה פודולסקי בן 6 שנים, הוא החל לשחק בקבוצת הילדים פ.צ. 07 ברגהיים. בשנת 1995 עבר לקבוצת הנוער של פ.צ. קלן וב-2003 הצטרף לקבוצת הבוגרים, בה הוא שיחק עד שנת 2006. בשנת 2004 ירד עם קבוצתו לליגה השנייה, שם הבקיע 24 שערים בעונה אחת והיה הגורם המרכזי לעליית הקבוצה חזרה לבונדסליגה.
בעונת 2006/2007 עבר פודולסקי לבאיירן מינכן וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד שאלקה 04 בטורניר גביע הליגה בו באיירן עלתה לגמר אבל הפסידה לורדר ברמן. לאחר שלוש שנים בקבוצה, עזב פודולסקי בשל מיעוט דקות שקיבל בבאיירן מינכן, וחזר לקלן ביוני 2009.
ב-30 באפריל 2012 חתם פודולסקי בארסנל תמורת 11 מיליון יורו. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 11 שערים בפרמייר ליג. בעונת 2013/2014 כבש שמונה שערי ליגה וזכה עם הקבוצה בגביע האנגלי.
ב-5 בינואר 2015 הושאל פודולסקי לקבוצת אינטר מילאנו מהסרייה א' האיטלקית עד לתום העונה.
ב-4 ביולי 2015 עזב את ארסנל, וחתם באופן קבוע בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית. ב-3 ביולי 2017 חתם פודולסקי בויסל קובה היפנית.

נבחרת גרמניה

פודולסקי שיחק במדי נבחרת גרמניה בטורניר יורו 2004, שם היה השחקן הצעיר ביותר בסגל הגרמני. ב-2005 הוא גם שיחק במדי הנבחרת במהלך טורניר גביע הקונפדרציות בו הוא כבש לזכות נבחרת גרמניה שלושה שערים. גם במונדיאל 2006 כבש פודולסקי שלושה שערים (שניים מול שוודיה ואחד מול אקוודור) ונבחר לשחקן הצעיר הטוב ביותר בטורניר.
גם ביורו 2008 נכלל פודולסקי בסגל הנבחרת הגרמנית שהגיעה עד הגמר. במשחק הראשון בשלב הבתים מול נבחרת מולדתו, נבחרת פולין, כבש פודולסקי צמד שהוביל את הגרמנים לניצחון 0-2.
ב-17 ביוני 2012 פודולסקי השלים 100 הופעות בנבחרת גרמניה, במשחק נגד דנמרק, הישג נדיר לשחקן בגיל 27. באותו משחק, פודולסקי גם כבש את שערו ה-44 במדי הנבחרת. במונדיאל 2014 שותף בשני משחקים בשלב הבתים, והיה חלק מסגל הנבחרת שזכתה בגביע העולם.
ב-15 באוגוסט 2016 הודיע פודולסקי על פרישה מהנבחרת. הוא שיחק בנבחרת עד אחרי משחק הידידות של נבחרת גרמניה נגד נבחרת אנגליה שהתקיים ב 22 במרץ 2017, משחק בו הבקיע את שער הניצחון.
בסך הכל לזכותו 130 הופעות במדיה, בהן כבש 49 שערים.
יחסי בולגריה–וייטנאם

היסטוריה

שתי המדינות כוננו את יחסיהן ב-8 בפברואר 1950. בשנת 2006, ממשלת בולגריה אישרה הסכם לתוכנית בתחום הבריאות עם וייטנאם. התוכנית בת השנתיים כללה שיתופי פעולה רפואיים באזורים ובמגזרים רבים, בעיקר במערכת הבריאות הציבורית, ביטחון המזון וחינוך רפואי. התוכנית יצאה לפועל בשנת 2007 והסתיימה בשנת 2009.
פיאט X1 / 9

פיאט X1 / 9 היא מכונית ספורט דו מושבית, יוצרה על ידי חברת פיאט האיטלקית, משנת 1972–1982 ובגרסת ברטונה משנת 1982–1989. בשנת 1974 זכה דגם ה"פיאט X1 / 9" במקום השני בתחרות מכונית השנה באירופה. 
בגרסת  פיאט X1 / 9 יוצרו 140,500 יחידות, ובגרסת ברטונה 19,500 יחידות.
הדגם היורש לפיאט X1 / 9 היה הפיאט ברקטה.
אביב עקרוני

תולדות חייו

בנם של המשורר היידי צבי (הירש) עקרוני (אקרמן) ושל צפורה (פייגה) עקרוני (דיין). נולד בתל אביב בכ' בניסן תרצ"ה, 23 באפריל 1935.
גדל בשכונת "מעונות עובדים ח" בצפון תל אביב. היה  חבר ב"גורדוניה" ומדריך בקן הימי של תנועת הנוער "התנועה המאוחדת".  סיים את בית-הספר התיכון החדש בתל אביב ב-1952. היה בעתודה האקדמית. שירת בצבא כקצין הספרייה המקצועית המרכזית (ספריית מטכ"ל) בדרגת ממ"ק. בוגר ומוסמך האוניברסיטה העברית בירושלים בספרות ובהיסטוריה ובעל תואר דוקטור מאוניברסיטת שטרסבורג בצרפת. נושא עבודת הדוקטור (בהדרכת פרופסור אנדריי נהר) – "השפעת המהר"ל מפראג על ראשית החסידות". כמו כן, נושא תעודת הוראה לבית ספר על-יסודי, תעודת מתרגם ותעודת ספרן. שימש בתפקידים בכירים במערכות החינוך בישראל ובעולם, במשרד החוץ (קונסול ישראל בשיקגו), בעיריית תל אביב (מנהל האגף לחינוך על-יסודי), מפקח במשרד החינוך והתרבות, חבר בהנהלת "אורט" העולמי, בלונדון, מנהל המחלקה לחינוך ולתרבות של ההסתדרות הציונית בארצות הברית (ניו-יורק), משנה למנכ"ל ויו"ר המזכירות הפדגוגית במחלקה לחינוך יהודי ציוני בסוכנות היהודית, מנהל קריית התפוצות בירושלים, מנהל בית המדרש למורים בגולה ע"ש חיים גרינברג סגן מנהל ומנהל בית הספר התיכון החדש בתל אביב, חבר ועדת החינוך של עיריית רמת-גן,  חבר המועצה לביקורת סרטים ומחזות, חבר הוועד וההנהלה של אגודת הסופרים העברים וממלא-מקום היו"ר שלה, סגן נשיא פא"ן ישראל, יו"ר העמותה לניהול "גנזים" ויו"ר מועצת "גנזים", יו"ר עמותת כתב העת "פסיפס" ועורך מישנה של כתב העת. העורך האחראי בהוצאת "כתר" (מספר חודשים בלבד), יו"ר הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה וקונסרבטוריון רמת חן, חבר אקו"ם, חבר בוועדות שיפוט של תחרויות ספרותיות (פרס ביאליק, פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת,  פרס ברנר, פרס גרינברג,  פרס שר התרבות, פרסי אקו"ם תחרות הסיפור הקצר של לשכת עורכי הדין, יו"ר ועוד), יועץ המכון לתרגום ספרות עברית. חבר בצוות המורים של מכללת "צ'רטר אוק", קונטיקט, ארצות הברית (עברית). בעל טור קבוע, "שפה ברורה", בעיתון  "אומר". פרסם ספרים בתחומי הספרות, ההיסטוריה והיהדות, וכן שירים, תרגומים ומאות מאמרי ביקורת בכתבי עת ובמוספים ספרותיים, בעיקר ב"ידיעות אחרונות", ב"על המשמר", ב"חרות" (בשם: יצחק רון), ב"הפועל הצעיר", ב"מאזנים" וב"פסיפס". נשוי למוזיקאית והאמנית בלה לבית גולניק ולהם 4 ילדים וחמישה-עשר נכדים.
סאל מינאו

ביוגרפיה

מינאו נולד ברובע ברונקס שבניו יורק, אמו ג'וזפין הייתה אמריקאית ואביו סלבטורה מינאו, האב, היה איטלקי.
כילד נרשם מינאו לשיעורי ריקוד ומשחק והופיע במחזה של טנסי ויליאמס "השושנה המקועקעת".
הוא החל את דרכו בתוכנית הטלוויזיה "Jukebox Jury", ואת הופעתיו הקולנועיות הראשונות עשה בסרטים "שישה גשרים לעבור" ו"מלחמתו הפרטית של מייג'ור בנסון".

קריירה

מינאו פרץ לתודעה בשנת 1955 בדרמה "מרד הנעורים" בה שיחק בתפקיד המתבגר הרגיש ג'ון "פלטו" קרופורד. מינאו קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו.
הופעתו זיכתה אותו באהדת הקהל ובמעריצות רבות. 
בהמשך דרכו ככוכב קולנוע השתתף מינאו בדרמות "ענק" של ג'ורג' סטיבנס בתפקיד אנחל אוברגון, "מישהו שם למעלה אוהב אותי" של רוברט וייז, בקומדיה הצבאית "רומן פרטי" בתפקיד גיבור העלילה לואיג'י מרסי ובסרטו של דון סיגל "פשע ברחובות".
מינאו זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר והועמד בפעם השנייה לפרס האוסקר בשנת 1960 על תפקידו בדרמה "אקסודוס" בתור ניצול השואה דב לנדאו.
מינאו השתתף גם בסרט המלחמה המצליח "היום הארוך ביותר" בתפקיד טוראי מרטיני ובמערבון של ג'ון פורד "סתיו צ'ייני" בתפקיד האינדיאני חולצה אדומה.
את תפקידיו האחרונים עשה מינאו בסרטים"הבריחה מכוכב הקופים" בתור השימפנזה ד"ר מילו ו"מזרחית ליאווה".

יציאה מהארון

מינאו היה לכוכב הקולנוע הראשון אשר הצהיר בתקשורת על נטיותיו ההומוסקסואליות, לקראת סוף שנות ה-60.

רצח

ב-2 בפברואר 1976, לאחר שחזר מצילומים שערך בלוס אנג'לס, נרצח מינאו בדקירת סכין בלבו במערב הוליווד. לאחר חקירה ארוכה שנערכה נעצר החשוד ברצח, ליונל ריי ויליאמס, ובשנת 1979 הורשע בעוון הרצח ובעוון עבירות שוד ונשלח ל-57 שנות מאסר בפועל.
מינאו היה בן 37 במותו. הוא נקבר ב"בית הקברות שער גן עדן" שבכפר הות'ורן, ניו יורק.
ארטמיזיה ג'נטילסקי

ביוגרפיה

ארטמיזיה נולדה בעיר רומא. אביה, אורציו ג'נטילסקי, היה בעצמו אמן פורה בתקופת הבארוק, שיצירתו הושפעה רבות מקאראווג'ו. ארטמיזיה למדה אמנות מאביה והגיעה להישגים אמנותיים מרשימים כבר בגיל צעיר (את ציורה "שושנה והזקנים" ציירה כבר בהיותה בת 17).
לאחר שנדחתה על ידי מספר אקדמיות לאמנות, ביקש אביה מאגוסטינו טאסי, חברו ושותפו למספר יצירות, לשמש לה למורה. על פי פרוטוקולים משפטיים, בשנת 1612 הגיש אורציו תביעה נגד טאסי על גניבה אמנותית ועל אונס ארטמיזיה. טאסי, שהתבקש לשאת את ארטמיזיה לאחר שחילל את תומתה, סרב.
עם תום המשפט השיא אורציו את ארטמיזיה לפייר אנטוניו סטיאטסי, עמו עקרה לפירנצה, שם המשיכה את לימודיה באקדמיה והייתה האישה הראשונה שהתקבלה כחברה באקדמיה. לארטמיזיה וסטיאטסי נולדו שתי בנות - האחת נפטרה בגיל צעיר ואילו השנייה המשיכה לתחום האמנותי בעקבות אמה.
ארטמיזיה, בדומה לאביה, הושפעה רבות מיצירתו של קאראווג'ו. יצירתה מאופיינת בדרמה ועזות רבה, שימוש עשיר באור וצל לצד גישה אישית מתוך נקודת מבט נשית. במהלך "המהפכה הנשית" של שנות ה-60 אומצה דמותה של ארטמיזיה כסמל לכוח נשי, וסיפורה לצד אמנותה "התגלו מחדש". מחקרים פמיניסטיים רבים חוקרים את יצירתה בהקשר של האונס שחוותה, ואכן, ניתן לראות ביצירתה התייחסות רבה לנשים חזקות כגון קלאופטרה ויהודית העורפת את ראשו של הולופרנס לצד דמויות נשים המופיעות במקורות כאובייקט המאוים מתשוקתם של גברים, כגון שושנה, לוקרציה ובת שבע.
ארטמיזיה ג'נטילסקי מתה, ככל הנראה, ב-1653 לאחר קריירה פורייה כאמנית אשר פרצה בעשייתה האמנותית דרך לאמניות רבות שבאו בעקבותיה.
מריאן (צייר)

אודות

פנחס בורשטיין נולד בנובי סאץ', בגליציה, פולין למשפחה יהודית. בהיותו בן 13 הופרד מאמו, אחותו ואחיו ונלקח, יחד עם אביו, למחנות כפיה שונים ומשם למחנה ההשמדה אושוויץ. היה היחיד ממשפחתו ששרד, אך איבד את אחת מרגליו. בשנת 1947 הגיע לישראל עם עליית הנוער ונשלח לקיבוץ. התגלה שם על ידי מבקרת האמנות מרים טל שסידרה לו מלגת לימודים בבצלאל, שם למד כשנתיים. מרים טל אף ארגנה את תערוכת היחיד הראשונה שלו שנערכה בימק"א ירושלים בינואר 1950.
בשנת 1950 היגר לפריז, שם למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות. כן השתלם בטכניקת הדפס אבן בסטודיו של פרנאן לז'ה. תוך שנים מעטות התפרסם מאד ונחשב כאחד מחשובי אמני האסכולה שזכתה לכינוי "הפיגורטיביות החדשה" (La nouvelle figuration). בשנת 1961 הציג בביאנלה של ונציה. בשנת 1962 עבר להתגורר בניו יורק ובשנת 1969 קיבל אזרחות אמריקאית. בשנת 1976 קיבל את תואר "אביר מסדר האמנויות והספרות" מממשלת צרפת. במהלך שנות השבעים התערערה בריאותו במידה משמעותית ובשנת 1977 נפטר בניו יורק בנסיבות בלתי ברורות (לפי גרסה אחת מת מדום לב, לפי אחרת איבד עצמו לדעת) ונקבר בית הקברות מונפרנאס.
את הכינוי מריאן "שאל" מחברו מריאן (מאיר) מרינל (לייבנר) (1932 - 1955), אמן בוגר בצלאל אשר התאבד בהיותו בן 23, עמו התיידד בעת לימודיו בירושלים. לציין כי החל לחתום על יצירותיו בשם זה עם הגעתו לפריס, בשעה שחברו היה בחיים עדיין. שנים רבות אחר כך שינה את שמו באופן רשמי ל- Maryan S. Maryan. 
בשנת 1979 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית לזכרו במוזיאון תל אביב לאמנות שהוצגה גם בגלריה לאמנות של אוניברסיטת חיפה. בשנת 2009 הוקמה בפולין עמותה לקידום זכרו ומורשתו של מריאן.
יצירתו של מריאן, רובה ככולה, עוסקת בדמות האדם, בשבריריות הקיום שלו ובייסוריו. דמויותיו הגרוטסקיות מעוותות, יורקות דם, פולטות זיעה ומתבוססות בקיאן. הן ספק זועקות ספק מגחכות במרירות על מצבו של המין האנושי בכלל ועל מצבן שלהן בפרט. לא בכדי קרא מריאן לספר הדפסי האבן שהוציא לאור בשנת 1961, "הביבר האנושי"; כמו גם בחר לאייר (1953) את ספרו של פרנץ קפקא, המשפט.
חמדת (יישוב)

היסטוריה

היישוב הוקם לראשונה בשנת 1979 כהיאחזות נח"ל בשם "נח"ל יבוק", על פי החלטת ועדת השרים להתיישבות מיוני 1979. לאחר כשנה הוסב שם המקום ל"חמדת". המקום הוחזק במשך מספר שנים על ידי גרעינים של המחנות העולים, השומר הצעיר ותנועת הצופים, אך שררו בו תנאים קשים ובמשך מספר שנים התגוררו החיילים באוהלים, בגלל שהסוכנות לא האמינה שניתן לאזרח את המקום והממשלה נתנה באותה עת עדיפות להתנחלויות בגב ההר. לאחר 4 שנים, בשנת 1983, הובאו להיאחזות קרוואנים חדשים. בספטמבר 1987 אוזרח המקום כטרום קיבוץ של התק"ם, אך בעקבות הקשיים, עזבו המתיישבים את היישוב תוך זמן קצר, והוא שב להיות היאחזות נח"ל ביולי 1989. במשך שנים שימש המקום כבסיס היאחזות לגרעיני נח"ל. בשנת 1997, בעזרת ארגון אמנה, הוקמה במקום מכינה קדם צבאית בשם "חמדת יהודה". תחילה הצטרפה ליישוב משפחה אחת בלבד, אולם אט-אט הצטרפו נוספות.
יישוב חמדת ממוקם קרוב למחנה פלס, בו עוברים חיילי חטיבת כפיר את הטירונות.
חמדת ממוקמת בחלקו הצפוני העליון של רכס כפיפת שיכבות הקירטון שבשיפוליו המזרחיים של רכס הרי השומרון. מול חמדת, בעבר הירדן המזרחי נשפך נחל יבוק אל הירדן, דבר אשר העניק לה את שמה הראשון "מול יבוק". מחמדת מזרחה יוצאים שני נחלים: תלכיד ופיראן.
לינדזי שו

ביוגרפיה

שו נולדה בלינקולן, נברסקה שבארצות הברית. 
עיקר פרסומה הגיע כאשר שיחקה בסדרה "מדריך ההישרדות של נד" (2004–2007) בתפקיד ג'ניפר "מוז" מוזלי. לאחר מכן גילמה תפקיד ב"חייזרים באמריקה" של ערוץ The CW, שבוטלה לאחר עונה אחת עקב ירידה ברייטינג. 
אחרי הפסקה ארוכה לוהקה לינדזי שאו לתפקיד ראשי בסדרה הקומית "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך" (2010-2009) של ערוץ ABC Family לצד ניקולס בראון. 
בשנת 2010 הופיעה בסרט "Devolved" ובסרט "Nic & Tristan Go Mega Dega". בשנת 2011 השתתפה בסרט "16-Love" ובסרט "The Howling: Reborn" ובנוסף בסרט "TEEN SPIRIT" בתפקיד ראשי שם היא משחקת את ליסה, הילדה הכי לא פופאלרית בבית הספר והיא צריכה להפוך להיות מלכת הנשף הבא.
השתתפה בסדרה שקרניות קטנות בה היא משחקת בתפקידה את "Paige McCullers" (פייג מקולרס) כבת הזוג (לפי עלילת הסדרה) של אחת מהשחקניות הראשיות "אמילי פילדס" (שי מיטשל).
בשנת 2012 יצא הסרט בכיכובה "שחר חדש", ושיחקה בסרט האימה "אף אחד לא נשאר חי" בכיכובו של לוק אוונס.
דרך הענבר

דרך הענבר (גרמנית Bernsteinstraße; איטלקית Via dell'Ambra; פולנית Szlak Bursztynowy או Jantarowy Szlak) הוא הכינוי לדרך סחר עתיקה בתקופה הפרהיסטורית ובעת העתיקה אשר שימשה את הסחר בענבר. הענבר היה מרכיב חשוב בחפצי נוי ובתכשיטים, מאז תקופת הברונזה, ונעשה בו שימוש במצרים העתיקה, ביוון העתיקה וברומא העתיקה. עוד נחשב הענבר כמקור לאנרגיה ולחימום. 
הענבר הובל מחופי הים הבלטי והים הצפוני בדרכי יבשה ולאורך נהרות הויסלה והדנייפר לאיטליה, יוון, מצרים ולחופי הים השחור, מקום בו נפגש הנתיב עם דרך המשי שהובילה מזרחה לאסיה. כך לדוגמה נמצא ענבר מצפון אירופה בקברו של תות ענח' אמון וידוע כי נעשה בו שימוש גם במקדשי דלפי. כיום עושים אזורים שונים באירופה שימוש במושג "דרך הענבר" כמותג  תיירותי.

נתיבי הדרך

ככל הנראה כבר בתקופת אוגוסטוס או טיבריוס במאה ה-1, הוביל הנתיב העיקרי, או המזרחי, של דרך הענבר מצפון אירופה דרך הוויסלה בפולין ודרך סלובקיה של ימינו; וחצה את הדנובה סמוך לווינה, מקום בו נכנס לתחומי האימפריה הרומית. משם הובילה הדרך שהופיעה במפת פויטינגר עד לאקוויליה שלחופו הצפוני של הים האדריאטי. את שמה של הדרך טבע, ככל הנראה, פליניוס הזקן. 
נתיבים נוספים להובלת ענבר היו הנתיב המערבי, או הימי, שהוביל דרך הים הצפוני מאנגליה ודרכה; הנתיב שעבר במרכז גרמניה ואשר נסמך על עורקי הספנות בנהרות האלבה והאודר; ונתיב דרך מערב גרמניה לאורכם של הנהרות המז והריין.
וילהלם שטמרמן

קריירה מוקדמת

שטמרמן נולד ב-23 באוקטובר 1888, בעיר ראזטט שהשתייכה לדוכסות הגדולה של באדן שהייתה למעשה מחוז בתוך הקיסרות הגרמנית. את דרכו הצבאית החל ביוני 1908 כצוער בצבא הקיסרות הגרמנית, ובנובמבר 1909 הועלה לדרגת לוטננט. שטמרמן שירת ברגימנט התותחנים ה-14 (באדן), ולחם במסגרתו במלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה בינואר 1915 הועלה לדרגת אוברלוטננט, ובאפריל 1917 לדרגת האופטמן. במהלך המלחמה עוטר בצלב הברזל מדרגה שנייה, על הצטיינות בשדה הקרב.
עם התפרקות הצבא הקיסרי בעקבות המלחמה עבר שטמרמן לצבא החדש, הרייכסווהר, והיה מורה בבית ספר צבאי במינכן. באביב 1925 מונה למפקד סוללה ברגימנט התותחנים ה-5 ובאפריל 1930 קודם לדרגת מיור. בפברואר 1934 הועלה לדרגת אוברסט-לוטננט, ובמרץ 1936 לדרגת אוברסט (מקביל לאלוף-משנה בצה"ל). באוקטובר 1937 מונה כראש המטה של הקורפוס ה-13 ובאוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
מוחקיק כאבולי

ביוגרפיה

נולד בכפר טורקמן שבמחוז פרואן שבאפגניסטן, מצפון מערב לקאבול. מוצאו האתני הוא מהעם דובר הפרסית הזארה.
בהיותו בן שבע בלבד, החל את לימודיו בתחום הדת, בכך שהחל ללמוד את הקוראן, וספרי דת בפרסית.
במהלך שנות לימודיו, הוא התעמק בתאולוגיה, לוגיקה, הלכה, ספרות, ובעוד ענפים של מדעי האסלאם והשריעה.
מפני שרצה להעמיק עוד יותר את השכלתו, עבר מוחקיק לקאבול, אך הבין שדלות המשאבים והמצב הפוליטי אינם מהווים סביבת לימודים טובה.
לאחר מכן, עזב מוחקיק את אפגניסטן ועבר לאיראן, ומשם המשיך לנג'ף שבעיראק.

חזרה לאפגניסטן

בשנת 1973, לאחר השלמת לימודיו, שב מוחקיק כאבולי כאייתולה עליון של אפגניסטן, שם הוא התקבל בברכה על ידי אלפים שהמתינו לו עם הגעתו.
נפטר ב-11 ביוני 2019.

מורשתו

במהלך חייו, הקים האייתולה העליון מוחקיק כאבולי מוסדות רבים להשכלה ולחינוך, ותרם רבות לחיזוק האסלאם ולפיתוח המודעות התרבותית באפגניסטן.
נועם הלבבות

נועם הלבבות הוא חיבור של הרב אהרן ראטה, מייסד חבורת שומר אמונים. תוכנו נכתב בחרוזים. הספר נדפס לראשונה בסאטמאר בשנת תרצ"ד.

הספר עוסק בענייני אמונה, ביטחון, פרישות, שמחה, תפילה, התבוננות במעלת הקב"ה ובשפלות האדם, עם ישראל, חשיבותה של עבודת ה' ועוד.
בשער הספר נאמר: "נועם הלבבות בו מבואר כל העניינים העוברים על בר ישראלי וכל התנהגויותיו באמונה ושמחה ותשובה ותפלה, ויתר התנהגותיו ופרטי מדותיו, ועצות ודרכים בדיבורים המשמחים את הלב באיזה אופן להתחזק בעבודת מלכנו ברוך הוא, הכל בדרך שיר ומליצה, וגם מובא בו מאמר התרגשות הנפש, דיבורים המחזקים הלבבות, לאמונת ועבודת הבורא ברוך הוא וברוך שמו."
יסעור אנטארקטי

אטימולוגיה

שם סוגו Thalassoica בא מהשפה היוונית ופירושו "חי בים". המילה Petrel שמשמעותה בעברית יסעור, היא נגזרת של שליח הברית החדשה, פטרוס הידוע בסיפור ההליכה שלו על פני המים. דבר המזכיר את הרגל היסעורים, הנראים רצים על המים כדי להמריא.

תיאור

יסעורון אנטארקטי הוא המין היחיד שידוע בסוג Thalassoica, בן משפחת היסעוראים. כמו כן, יסעורון זה, יחד עם יסעור שלג, יסעור הכף ויסעור ענק ושני מינים ממשפחת יסעור שחפי נחשבים קבוצה נפרדת מן שאר בני משפחת היסעוריים. הם חולקים יחד תכונות מסוימות. אורכו 42 ס"מ ליסעורון מבוגר יש ראש בצבע חום. הוא חום גם בגבו, צדדיו וגרונו. מקורם של יסעורים אלה שחור ורגליהם צהובים. גחונם לבן וזנבם לבן. קצוות הזנב והכנפיים שלהם חומות. הם מייצרים שמן קיבה המורכב משעוות אסטר וטריגליצריד המאוחסן בקיבת הבלוטות שלהם. דבר זה עוזר להם כנגד טורפים וגם מייצר מזון עשיר באנרגיה המסייע לאפרוחים ועבור העופות הבוגרים בזמן טיסות ארוכות. יש להם בלוטת מלח מעל הנחיריים המסייע להתפיל את גופם, עקב כמות גבוהה של מים באוקיינוס שהם סופגים. הבלוטה מפרישה תמיסת מלח מאפם.
אסתר ויז'בצקי-זיו

אסתר ויז'בצקי זיו היא סופרת ישראלית.

ביוגרפיה

היא נולדה בלגניצה שבפולין בשם אלאונורה גרינוורצל. עלתה לישראל עם הוריה ואחיה בשנת 1957. עד 1959 התגוררה עם משפחתה במעברה בטבריה עלית, משם עברה המשפחה לחולון. 
לאחר שירותה הצבאי סיימה לימודי ספרות, פילוסופיה וחינוך באוניברסיטת תל אביב. בשנה השלישית ללימודיה החלה ללמד בבתי ספר תיכוניים. כמו כן לימדה עברית באולפנים והנחתה בחוג לספרות באוניברסיטה הפתוחה. באותה שנה נישאה ולאחר מכן נולד בנה היחיד. כמה שנים מאוחר יותר התגרשה.
בין השנים 1985-1979 עבדה כעיתונאית בעיתון "מעריב". בשנת 1985 עברה לירושלים והחלה לכתוב פרוזה. היום היא חיה בירושלים ומנהלת גלריות לצורפות.
ויז'בצקי זיו מפרסמת בקביעות רשימות וספורים בבלוג שלה בשם "חביתה" ב-"קפה דהמרקר" וב-"תפוז", תחת שם העט "באבא יאגה".
כמו כן, היא מביימת סרטי דוקו קצרים. עד כה  ביימה את "חיים בדרך", "חיים SUPER", "פעם עברה פה הרכבת", ו-"הפוך - לתרגל ויתור".

ספריה ופרסומיה

בשנת 1989 יצא לאור ספרה הראשון, "שאון מותו של שימק" בסדרת "פרוזה אחרת" בהוצאת "עם עובד".
בשנת 2001 פורסם ספרה "באבא יאגה" ב"הוצאת הקיבוץ המאוחד".
סיפורים קצרים שלה ושירים פורסמו בכתבי עת ובעיתונים בישראל ובעולם, ובהם "הארץ", "מעריב", "פרוזה", "אלפיים (כתב עת)" ו-"גג" - כתב עת לספרות.
סבסטיאן ארמסטו

ביוגרפיה

ארמסטו הוא בנו של ההיסטוריון הבריטי פליפה פרננדס-ארמסטו . הוא התחנך באיטון קולג'.