google/wiki40b huggingface dataset:
גאבלה (צרפת)

גאבלה (בצרפתית: gabelle) היה מס מאוד לא פופולרי שהוטל על המלח בצרפת החל מאמצע המאה ה-14 וגבייתו נמשכה לאורך השנים, עם הפסקות ותוך שינויים, עד לשנת 1946.

מקור שמו

שם המס הגיע לצרפתית מאיטלקית gabella ומקורו בערבית:قَبَلَ "קבל" - "קיבל".

היסטוריה

בצרפת התחילה הגאבלה כמס עקיף שנגבה עבור מוצרים חקלאיים ותעשייתיים, כמו סדינים, חיטה, תבלינים ויין. עם זאת, החל מן המאה ה-14 הוטלה הגאבלה אך ורק על המלח למען הכתר הצרפתי.
מכיוון שהגאבלה פגעה בכל אזרחי צרפת (שהשתמשו במלח בבישול, בשימור המזון, בייצור גבינות ובגידול בעלי החיים) והיה כרוך בפערי ענק במחיר המלח בין אזורים שונים, היא הייתה מס שנוא במיוחד. המס בוטל על ידי האספה הלאומית בעיצומה של המהפכה הצרפתית בשנת 1790. הגאבלה הונהגה מחדש בשנת 1806 על ידי נפוליאון. היא בוטלה והונהגה שוב גם בימי הרפובליקה הצרפתית השנייה ובסופו של דבר בוטלה סופית בשנת 1945 עם שחרור צרפת מן הכיבוש הנאצי.
ג'סי סטיוארט

ילדותו ונעוריו

ג'סי סטיוארט נולד סמוך לריברטון, קנטקי, למיטשל ומרתה סטיוארט (הילטון), ב-8 באוגוסט 1906. במלחמת העולם השנייה שירת סטיוארט בחיל הים האמריקני, אך לא מצא שם את ייעודו. ב-1939 נשא את נעמי דין נוריס, מורה, שילדה לו את בתו, ג'סיקה ג'יין.

השכלה

לאחר שלוש דחיות משלושה קולג'ים, התקבל סטיוארט ללמודים ב- Lincoln Memorial University, ליד הרוגייט, טנסי. לאחר השלמת הלימודים חזר  לסביבת ביתו, והחל ללמד בבית ספר תיכון סמוך. לאחר מכן, מונה למנהל בית ספר אחר, כעבור שנה לטובת לימודית באוניברסיטת ואנדרבילט שבנאשוויל, טנסי. לאחר מכן היה לתקופה מסוימת המפקח של בתי הספר במחוז מגוריו, שאחריה סיים את הקריירה החינוכית כמורה לאנגלית בבית הספר תיכון בפורטסמות' שבדרום אוהיו.

שירה

באחד הימים, בעוד סטיוארט חורש את שדהו, הוא עצר וכתב שורה ראשונה של סונטה: "I am a farmer singing at the plow". בתרגום לעברית: "אני הוא איכר ששר ליד המחרשה".  זו הייתה בעצם השורה הראשונה מתוך שבע מאות ושלוש הסונטות שהוא יחבר בחייו ויכלול אותן  בספרו "האיש ומחרשת לשון הפר". המשורר האירי ג'ורג ויליאם ראסל התבטא בשבחו  של ספר זה ואמר עליו שהוא ספר השירה הטוב ביותר באמריקה מאז שנכתב הספר "עלי דשא" בידי וולט ויטמן. סטיוארט זכה בפרס המשורר הלאומי של קנטנקי בשנת 1954, ו-ב-1961 זכה בפרס השנתי של האקדמיה האמריקאית לשירה.

רומנים

הרומן הראשון שכתב סטיוארט היה "אילנות שבשמים" (פורסם ב-1940). הסיפור על חובב עבודת האדמה שרוצה שתהיה לו עוד אדמה מתרחש באזור הכפרי של קאנטקי. סגנון כתיבתו פשוט ודליל. הרומן המפורסם והמצליח ביותר שלו יצא ב-1943, ונמכרו יותר ממיליון עותקים ממנו במשך שנתיים. על כתיבתו זכה בפרס על שם תומאס ג'פרסון. הוא היה השני הצעיר ביותר ברשימת 44 סופרים שפעלו במחצית הראשונה של המאה העשרים. (הצעיר ביותר היה ויליאם סארויאן). הרשימה פורסמה ב-1974.

סיפורים קצרים

הוא כתב כ-460 סיפורים. הסיפור הקצר הראשון שנקרא "הביצה בקן" נכתב כשהיה בשנתו השנייה בבית הספר התיכון. הסיפור עוסק בתרנגול מהמשק שלו שמפריע לשכנים ומושך אליו את התרנגולות. לאחר שני עשורים הוגש הסיפור ללא שינוי לירחון האטלנטיק, שפרסם אותו בפברואר 1943. הסיפור הופיע לאחר מכן גם באחד מקובצי הסיפורים שהוציא סטיוארט.
אחד מסיפוריו הידועים ביותר הוא "עץ הדובדבן השבור", שפורסם לראשונה במגזין אסקווייר בינואר 1939. בסיפור זה מורה בבית ספר מעניש את תלמידו להישאר בבית הספר לאחר הלימודים ולעבוד כדי לשלם על הנזק שעשה לעץ דובדבן. אבי הילד מגיע לבית הספר כדי לריב עם המורה, הוא מאיים עליו, אך לבסוף המורה גורם לאב להבין את חשיבות ההשכלה והחינוך שבמעשהו של המורה. הסיפור נכלל בתוכנית הלימודים לבחינת הבגרות באנגלית בישראל.

הביוגרפיות

נושא החינוך וההשכלה מופיע תכופות בספריו.

מותו

סטיוארט מת ב-17 בפברואר 1984 במוסד הסיעודי ג'ו לין שליד בית ילדותו, בעיר איירונטון שבאוהיו, בגיל 77.
Oh Santa!

רקע וכתיבה

השיר נכתב, הופק והולחן על ידי מריה קארי, ג'רמיין דופרי ובריאן מיכאל קוקס. השיר הוא שיר בסגנון הרית'ם אנד בלוז, המשלב בתוכו גם את סגנון מוזיקת הכריסמס ודאנס-פופ. הקליפ של השיר הופץ ב-9 בנובמבר 2010.
כמו כן, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאתו של האלבום בו נכלל.
קרלו אלברטו, מלך סרדיניה

ילדותו

קרלו אלברטו נולד בטורינו לקרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו ולמריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה, בתם של קרל מסקסוניה, דוכס קורלנד ופרנצישקה צורבין קרסינסקה. אביו היה צאצא של תומאסו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו, בנו הצעיר של קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה, ולפיכך היה קרלו אלברטו הרביעי בסדר הירושה של ממלכת סרדיניה, לאחר שלושת בניו של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה, וכיוון שלא היו להם בנים, היה הוא היורש העתידי של הכתר.
קרלו אלברטו התחנך בז'נבה, ולאחר מכן בפריז בתקופת האימפריה הצרפתית הראשונה. בשנת 1814 מונה קרלו אלברטו לקצין פרשים, ולאחר נפילתו הסופית של נפוליאון בקרב ווטרלו בשנת 1815, חזר קרלו אלברטו לטורינו.

שלטונו

בשנת 1821 התקיימו הפגנות סוערות בממלכת סרדיניה בעד ליברליזם, ובעקבות כך חתם קרלו אלברטו שהיה עוצר הממלכה עקב העדרות קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה שהיה במודנה על חוקה חדשה, שבוטלה מיד עם שובו של המלך, שהגלה את קרלו אלברטו לפירנצה. בשנת 1823 נשלח קרלו אלברטו לספרד כחלק מחיל המשלוח של המדינות השמרניות באירופה, על מנת לדכא את המהפכה הליברלית נגד פרננדו השביעי, מלך ספרד. קרלו אלברטו הצטיין מאוד בקרב טרוקדרו, מה שזיכה אותו בהערכת הכוח השמרני באירופה.
בשנת 1831 מת קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה, וקרלו אלברטו עלה במקומו לשלטון. קרלו אלברטו העביר רפורמות במדינה, וביטל מחסומי סחר ומכס פנימיים במדינה. בנוסף, תמך קרלו אלברטו באמנויות ובמדעים.
בשנת 1848 חתם קרלו אלברטו על חוקה חדשה, בעקבות גל המהפכות שפרץ במדינה. בהמשך אותה שנה החליט כי זהו הרגע בו ניתן לאחד את מטרות המהפכנים סביב כס בית סבויה, והכריז כי הוא יוצא למלחמה לאיחוד איטליה. בתחילה הצליח לסייע למהפכנים, ושמר על חירותן של מילנו וונציה.
אך לאחר ההצלחות הראשוניות החל הגלגל לנטות לרעת המהפכנים ותומכי האיחוד. התנופה המהפכנית בפריז לא הביאה לעזרה הצפויה. ולהפך, נראה היה כי היסודות המהפכניים שהביאו למהפכה הסתבכו במחלוקות פנימיות, והאלמנטים השמרניים נראו כמי שהצליחו לעצור את התנופה. ככל שקרלו אלברטו סמך על קבלת סיוע מצרפת, הרי שסיוע זה לא צלח. הצבא האוסטרי, בפיקודו של יוזף רדצקי פון רדץ, התאושש, וב-24 ביולי הובס קרלו אלברטו בקרב קוסטוזה. הסכם הפסקת אש החזיר את המצב לקדמותו בלומברדיה, פרט לוונציה עצמה, בה הוכרזה רפובליקה.
ב-9 בפברואר 1849 הוכרז על רפובליקה ברומא, ובתחילת מרץ הגיע ג'וזפה מציני לרומא, ומונה שם לראש הממשלה.
קרלו אלברטו, שבילה את החודשים מאז התבוסה בקוסטוזה באימון צבאו, מצא כי זה הרגע להצטרף למורדים, ולהפר את הפסקת האש עם האוסטרים, אך לאחר מסע מלחמה בן חמישה ימים הובס על ידי רדצקי בקרב נובארה ב-23 במרץ 1849. התבוסה בנובארה הביאה להתפטרותו של קרלו אלברטו, ולעלייתו לשלטון של בנו, ויטוריו אמנואלה השני.
קרלו אלברטו יצא לגלות בפורטוגל, וב-28 ביולי באותה שנה מת בעיר פורטו.
חלקי הדיבר

בבלשנות. החלוקה לחלקי דיבר, או במינוח מקצועי יותר לקטגוריות לקסיקליות, היא סיווג כל מילה בלקסיקון של שפה לפי מאפיינים מורפולוגיים. 
חלוקת המילים לפי חלקי דיבר יוצרת קבוצות פתוחות, כלומר שניתן בקלות להוסיף להן מילים, וקבוצות סגורות, שהרכבן לא משתנה. לדוגמה, בעברית קבוצות שמות העצם והפעלים הן פתוחות ואילו קבוצת מילות הקישור היא סגורה. קבוצת תוארי הפועל הייתה סגורה בעברית מקראית והפכה להיות פתוחה בעברית מודרנית, כנראה בהשפעת שפות אירופה.
הסכמה

בספרות התורנית, "הסכמה" היא מכתב נלווה המופיע בראשית ספר, שבו מעידה אישיות תורנית חשובה על טיבו של הספר. לעיתים נהוג לכתוב הסכמה לספר גם מבלי לעיין בתוכנו. החל מסוף המאה ה-20 ניתן למצוא הסכמות גם על קלטות ותקליטורי שמע.
ההסכמה משמשת בדרך כלל למספר מטרות. המטרה המרכזית היא להעיד שתוכנו של הספר ראוי לעיון ושהמחבר אכן בקיא בנושא. מטרות נוספות שלהן שימשו הסכמות, בעיקר בעבר, היו שמירה על זכויות היוצרים של מחבר הספר על ידי הטלת איסור להדפיס אותו בלי רשות, וכן לעיתים במקום שהיו משאבי דפוס מוגבלים הועילה ההסכמה להעדיף ספר אחד על פני אחר.

הסכמות כיום

בציבור החרדי נחשבת ההסכמה לרכיב שהוא כמעט חובה. מקובל לומר שהאירוע שתרם מאוד להרחבת השימוש בהסכמות היה השבתאות, בעקבות האכזבה הרבה משבתי צבי שרבים מהיהודים בתקופתו נהרו אחריו, הוחלט על מתן הסכמות על מנת לבדוק כל ספר שנכתב, שכותבו ותוכנו ראויים. לפי החתם סופר דרושה הסכמה משלושה רבנים ולפי הרב יוסף חיים זוננפלד מספיקה הסכמה של רב אחד. כיום אין אוכפים את הדרישה לקבלת הסכמה לספר, אולם עדיין מדובר בנוהג כולל.
עם התפתחות טכנולוגיית הדפוס, מובאות היום ההסכמות כצילום של המכתב המקורי על נייר המכתבים של המסכים ולעיתים אף בכתב ידו ממש. בדרך כלל מנצלים המסכימים את ההסכמה לשם העתרת שבחים מופלגים על מחבר הספר, בלשון עשירה ועתירת מליצות ולעיתים קרובות גם בחרוזים. בדרך כלל ההסכמות כתובות בנוסח המאפשר להסיק אם הממליץ קרא את הספר בעיון, או רק סקר בסקירה חטופה. יש מחברים המגדילים לעשות ומסתפקים בהבאת הסכמה שנתן רב לספר קודם שלהם. לעומת זאת יש מקרים שבהם הרב המסכים מצרף להסכמה רשימה ארוכה של תיקונים והערות לספר (דבר המתפרש בדרך כלל כמחמאה לכותב הספר, שתלמיד חכם בולט מצא לנכון לעיין בספרו). 
גם בין הרבנים יש מדרגות שונות; יש רבנים המעניקים ברוחב יד הסכמה לכל כתב יד המובא להם לעיון, ויש כאלה הנמנעים בכלל ממתן הסכמות או נותנים הסכמה רק במקרים נדירים ולאחר בדיקה מדוקדקת של הספר והמחבר. הציבור בדרך כלל יודע לאיזו הסכמה יש לייחס ערך רב ולאיזו פחות. 
נהוג לחשוב שמתרחש תהליך של "אינפלציה" בהסכמות. עדות לכך הם דברי הרב חיים קנייבסקי שהשיב לשאלה האם הסכמות הניתנות לספרים הן ראיה לכך שניתן לסמוך על הספר: "בזמננו אין ראיה כלל, כי ההסכמה שנותנים למחבר הספר הוא מצד גמילות חסדים, וכותבי ההסכמות אינם בודקים כלל את הספר, ולפעמים סומכים על חזקת המחבר כידוע".
בספרי עיון חילוניים אין נוהג מקובל להוסיף הסכמה, אך קיימות דוגמאות כאלה. כך לדוגמה הספר "לפני ולפנים" של אבשלום אליצור, מתחיל בפתח-דבר מאת פרופ' שלמה שוהם.
היסטון

היסטון (באנגלית: Histone) הוא חלבון בעל מטען חיובי שמעורב באריזת ה-DNA. חומצות האמינו המרכזיות הבונות את ההיסטון הן ליזין וארגינין.
ההיסטונים, להם צורת כדור, נקשרים לקבוצת הזרחה של ה-DNA. ישנם חמישה סוגים של חלבונים היסטוניים: 4 קבוצות קושרות את ה-DNA ויוצרות תבניות, ואילו הקבוצה האחרונה (H1) מקשרת בין התבניות.
ההיסטונים אחראיים לאריזה היוצאת דופן בצפיפותה של ה-DNA בכרומוזומים. בזכות הליפוף הסבוך של ה-DNA סביב ההיסטונים יכולה מולקולת DNA, אשר אורכה המתוח כ-1.8 מטר, להידחס לתוך גרעין התא, שאורכו נמדד בננומטרים.
היסטונים קיימים בתאים איקריוטיים בלבד. מערך ה-DNA הארוז סביב ההיסטונים קרוי כרומטין. בתאים פרוקריוטיים (חיידקים) אין צורך בהיסטונים, שכן ה-DNA מעגלי ואינו ארוז בכרומוזומים. לאחרונה נתגלו היסטונים בכמה חיידקים קדומים, דבר שלתקוות החוקרים יעזור בהתחקות אחר השורשים האבולוציוניים של חיידקים מיוחדים אלו.
בנוסף לאריזת ה-DNA, ההיסטונים מעורבים בבקרה על התבטאות גנים. גנים פעילים במיוחד, להם מתבצע שעתוק בתדירות גבוהה, ארוזים בצורה רופפת יותר סביב ההיסטונים; כמות ההיסטונים בהם פחותה אף היא. גנים פעילים פחות ארוזים בחוזקה סביב היסטונים רבים. תופעה זו נתגלתה רק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
את ההיסטונים גילה הביולוג הגרמני אלברכט קוסל בשנת 1884. ב-1910 קיבל על כך את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
ארון מוקואנה

קריירה מקצוענית

קבוצת נעוריו הראשונה הייתה ג'ומו קוסמוס מדרום אפריקה. בשנת 1998 עבר לקבוצת הנוער של באייר לברקוזן וכעבור שנה לקבוצת אייאקס אמסטרדם שראתה בו נכס עתידי. לאחר שנתיים בבוגרים של אייאקס, בהן זכה לשבע הופעות בלבד במדי הקבוצה, הושאל בשנת 2001 לקבוצת ג'רמינל בירסחוט מהליגה הבלגית. כעבור שנתיים במועדון עמד מאזנו האישי על 48 הופעות ושני שערים. בשנת 2003 הועבר מוקואנה לראסינג גנק בה השתתף רק ב-31 משחקים בשתי עונות. בשנת 2005 עבר לשחק בבלקברן מהליגה האנגלית, בשורותיה שיחק 101 משחקים במשך ארבע שנים. ביומו האחרון בקבוצה, הודיע על חתימתו על חוזה לשלוש שנים במועדון הכדורגל פורטסמות', בו הוא שיחק עד שנת 2012, ובמדיו כבש את שערו הראשון בליגה האנגלית.

קריירה בנבחרת הלאומית

מוקאונה הוא השחקן הצעיר ביותר אי-פעם שייצג את דרום אפריקה במשחק רשמי, שיא שנקבע בהופעת הבכורה שלו בשנת 1999 במסגרת מוקדמות אולימפיאדת סידני. הוא השתתף עם נבחרתו בגביע אפריקה לאומות בשנים 2002, 2004 ו-2008. בטורניר של שנת 2008 מונה לראשונה לקפטן הנבחרת, תפקיד בו אחז גם בגביע הקונפדרציות 2009 ובמונדיאל 2010.

מוקאונה הוא שיאן ההופעות בנבחרת דרום אפריקה עם 107 הופעות.
המטבח הישראלי

המטבח הישראלי הוא מונח המתאר מאכלים הנפוצים בישראל או שמקורם בישראל.

סוגי המטבחים בישראל

שני הזרמים העיקריים במטבח הישראלי הם המטבח היהודי-מסורתי שמכיל בתוכו את המנות הוותיקות של העדות השונות, והמטבח הישראלי-מזרח תיכוני שהושפע בעיקר מסגנון הצלייה והטיגון ששורר באזור. יש הטוענים לקיומו של מטבח שלישי, הוא "המטבח הגלילי" המושפע מהמטבח הדרוזי והלבנוני ומאופיין בליקוט עשבים מקומיים, ריבוי ירקות מבושלים ובבישול איטי.
סייפרוס איירווייז

תולדות החברה

החברה נוסדה ב-24 בספטמבר 1947 כיוזמה משותפת של ממשלת קפריסין, חברת בריטיש יורופיאן איירווייז (BEA, British European Airways) ומשקיעים פרטיים, והחלה בהפעלת טיסות ב-18 באפריל 1948. הטיסות הופעלו באמצעות שלושה מטוסי DC-3 דקוטה משדה התעופה הבינלאומי של ניקוסיה למספר יעדים באירופה ובמזרח התיכון, ובכלל זה גם לחיפה ומאוחר יותר גם לשדה התעופה בלוד (נתב"ג). ב-1958 השתלטה בריטיש יורופיאן איירווייז על כל פעילותה של סייפרוס איירווייז, אך לאחר שקפריסין זכתה בעצמאותה ב-1960 עברו מרבית מניותיה של החברה לידי ממשלת קפריסין. הכנסת מטוסי דה הבילנד קומט אפשרה את הפעלתו של קו תל אביב-ניקוסיה-לונדון, והחל ב-1965 קיימה החברה טיסות גם לירושלים.
עם הפלישה הטורקית לקפריסין, ב-20 ביולי 1974 הושמד אחד ממטוסי החברה, מטוס שני נפגע באורח קשה והיתר עוכבו בשדה התעופה של ניקוסיה. יתר על כן, בסיסה של החברה בשדה התעופה של ניקוסיה הופקד בידי האומות המאוחדות, וחדל מלשמש ליעודו. בהיעדר צי מטוסים ובסיס פעולה נאלצה החברה להשעות את פעולתה, והחלה בחיפושים אחר בסיס פעולה חליפי. רצועת הנחיתה שעל חוף הים התיכון מדרום ללרנקה נמצאה מתאימה למטרה ונסללה, וכן הוקמו במקום מספר מבנים זמניים. באמצעות שני מטוסים שנחכרו מבריטיש מידלאנד חידשה החברה את טיסותיה באופן מוגבל ב-8 בפברואר 1975 משדה תעופה בלרנקה. תחילה חודשו הקווים לתל אביב וביירות, וכן הקו לאתונה דרך הרקליון שאיפשר קשר לטיסות בריטיש איירווייז ללונדון.
ב-1992 הקימה סייפרוס איירווייז חברה בת לטיסות שכר בשם יורוסיפריה איירליינס (Eurocypria Airlines), ושלטה בה עד שנרכשה ביוני 2006 על ידי ממשלת קפריסין. ב-2002 הקימה החברה את הלאס ג'ט, חברה בת שמקום מושבה ומוקד פעילותה באתונה, וביוני 2003 המריאה טיסתה הראשונה. הלאס ג'ט נקלעה לקשיים, וב-2005 מכרה סייפרוס איירווייז את רוב אחזקותיה בה.
בשנת 2012 נקלעה קפריסין למשבר כלכלי חמור. עקב כך הוחלט לצמצם או להפריט את סייפרוס איירוויז אך הדבר טרם יצא אל הפועל. מטוסי האיירבוס A321 שהופעלו בידי החברה הוחזרו לרויאל ג'ורדניאן.
בינואר 2015, לאחר שהחברה נקלעה למשבר, ניסיונות מכירת החברה נכשלו וההלוואה שביקשה הממשלה עבור החברה נדחתה, הודיעה על הליך פירוק. פעילות חברת התעופה הופסקה ב-9 בינואר 2015 בשעות הערב והטיסה האחרונה לתל אביב התקיימה באותו היום. טיסות החברה נחסמו למכירה על ידי המערכות השונות ואתר החברה נסגר. באתר החברה קיימת הודעה אשר מפנה לסוכנות נסיעות (מטעם הממשלה) אשר תדאג לטיסות חלופיות עבור נוסעי החברה שהיו בעלי כרטיס טיסה עתידי. החל מסוף חודש מרץ 2015, חברת אג'יאן איירליינס היוונית (שלה בסיס גם בקפריסין) החלה להפעיל את הקו באותן השעות. כמו כן הוקמו קובלט אייר וTus Airways.
ממשלת קפריסין החלה בהליך הקמה של חברת CYPRUS AIRWAYS החדשה, אשר תשאר בשמה של החברה המקורית וגם תשאיר את אותו הלוגו.
ביולי 2016 הקימה חברת S7 איירליינס את חברת צ'רלי איירליינס אשר זכתה בשם סייפרוס איירווייז.
בה"ד 6

בית הספר למקצועות הלוגיסטיקה, בה"ד 6 (בסיס הדרכה מס' 6), הוא בסיס ההכשרה וההדרכה המרכזי של חיל הלוגיסטיקה ושל כלל מקצועות הלוגיסטיקה בצה"ל. נמצא בו גם מוזאון החיל.
הבסיס הוקם בשנת 1978 בשטח מחנה צריפין ובשנת 2016 הועבר לעיר הבה"דים בנגב (ראו: העתקת בסיסי צה"ל לנגב). הוא נחשב לאחד מבסיסי ההדרכה הגדולים ביותר בצה"ל ואחראי על הכשרת צוערים, נגדים, חיילים וחיילות בשירות סדיר ובקבע במקצועות הלוגיסטיקה, ביניהם: נהיגה, טבחות, מגדנאות, אפסנאות, תעשייה וניהול ועוד.
בה"ד 6 כפוף ישירות למפקדת קצין לוגיסטיקה ראשי (מקל"ר) ומפקדו הנוכחי הוא אלוף-משנה ניצן ממרוד.
מיכל בת-אדם

קורות חיים

נולדה בעפולה לימימה ואדם רובין שעלו מפולין. בגיל 6 הצטרפה לאחותה נטע בקיבוץ מרחביה. השתיים שינו את שם משפחתן לבת-אדם. למדה באקדמיה למוזיקה, ובבית-הספר למשחק "בית צבי". הייתה נשואה לבמאי משה מזרחי, עד למותו ב-2018, ואם לדניאל.

קריירת משחק

בתחילת שנות השבעים השתתפה בסרטי הקולנוע של בן-זוגה, הבמאי משה מזרחי, "אני אוהב אותך רוזה" (1972), "הבית ברחוב שלוש" (1973), "אבו אל בנאת" (1973), "איש רחל" (1974) וזוכה פרס האוסקר האמריקאי, ההפקה הצרפתית, "כל החיים לפניו" (1977). בין-השאר שיחקה בת-אדם גם בסרט "הדיבר ה-11" (1975) ובסרט הצרפתי "La Fille de Prague avec un sac très lourd" ("לה פילה דה-פראג אבק אה-סאק טרז לורד") (1977).במקביל בלטה גם בכמה תפקידים מרשימים בתיאטרון, במיוחד ב"ציד המכשפות" לארתור מילר.
לאורך שנות השמונים, במקביל לקריירה כבמאית, השתתפה בת-אדם בסרטים "המשחק האמיתי" (1980), "מגש הכסף" (1983), "עתליה" (1984), המאהב (1986), אותו אף ביימה, בסרט האמריקאי "המרגל הישראלי בדמשק" (1987), ובסרט הצרפתי "חנה ק." (1983). במקביל שיחקה בהצגות בתיאטראות הבימה, הקאמרי ותיאטרון בית ליסין. לאורך שנות התשעים חדלה מלשחק, מלבד סרטו של משה מזרחי, "נשים" (1996). ב-2008 הצטרפה לצוות שחקני העונה השנייה של "בטיפול". בקיץ 2013 הועלתה גרסה בימתית ע"פי סרטה "רגעים".

קריירת בימוי

ביימה את הסרט "רגעים" (1979), הפקה צרפתית-ישראלית, אותה גם כתבה, ובה גם שיחקה, לצד אסי דיין. בשנות השמונים כתבה וביימה את "על חבל דק" (1980), בכיכובה של גילה אלמגור, את "בן לוקח בת" (1982), את "המאהב" (1986), המבוסס של ספרו של א.ב. יהושע, בו כיכבו יהורם גאון ואביגיל אריאלי, ואת "אלף נשותיו של נפתלי סימן-טוב" (1989), בכיכובם של לבנה פינקלשטיין, ריטה ויוסי פולק.
בת אדם ביימה  וכתבה מספר סרטים - את "הדוד פרץ ממריא" (1993), בו גם שיחקה, את "אישה זרה" (1993), בכיכובו של שרון אלכסנדר, את "איה - אוטוביוגרפיה דמיונית" (1994), בו גם השתתפה לצד מיכל זוארץ, את "אהבה ממבט שני" (1999), בכיכובו של אלון אבוטבול, ואת "חיים זה חיים" (2003), אותו גם הפיקה, ובו השתתפו יעל אבקסיס, רבקה מיכאלי ומשה איבגי, ואת "מאיה" (2010). ב-2008 השתתפה ביחד עם משה מזרחי בכתיבת התסריט לסרט "סוף שבוע בגליל" המבוסס על הדוד וניה של אנטון צ'כוב.
הסרט "רגעים" צונזר בשנת 1979 והוסרו ממנו שלושה קטעי "אירוטיקה". העתירה שהגישו היוצרים לבג"ץ נדחתה. בשנת 2013 ניתן לחזות בסרט כולו כולל הקטעים שצונזרו, בסינמטק תל אביב.
לינה מורגנשטרן

קורות חיים

מורגנשטרן נולדה בברסלאו למשפחה יהודית המחויבת למטרות חברתיות, אחת מחמש בנותיהם של אלברט ופאני באואר. אביה היה מנהל סניף ברסלאו של מפעל הרויאל פורצלן, ועסק בפעולות צדקה, בהם בניית בית דירות עבור עובדיו. אמה, בתו של הסנטור יעקב אדלר מקרקוב, ניסתה לסייע, יחד עם מורגנשטרן ואחיותיה, בחינוך מספר נשים צעירות שנחשבו בעלות ערכי מוסר נמוכים.
מורגנשטרן נישאה לתיאודור מורגנשטרן ב -1850 ויחד הם עברו לברלין, שם פתח בעלה מחסן, אך מהר מאוד חווה בעיות כלכליות, ומורגנשטרן החלה לכתוב מאמרים וספרים, בעיקר בנושאי חינוך וטיפול בילדים, במטרה לפרנס את המשפחה.
בשנת 1859 נולדה בתה אולגה, באותה השנה היא הקימה יחד עם אדולף לטה (Adolf Lette) מערך תחבורה עבור גני ילדים.
מורגנשטרן הושפעה רבות מכתביו של פרידריך פרבל שטבע את המונח גן ילדים, ובשנת 1860 הצטרפה לאגודת הנשים למען הפעלת גני ילדים ושמשה כנשיאת האגודה מ-1862–1866, זאת לאחר שהמשטר הפרוסי החליט לסגור אותם.
בשנת 1866 עם פרוץ מלחמת שבעת השבועות הקימה מורגנשטרן את ארגון מטבחם של אנשים בברלין (Volksküchen in Berlin). לשם כך היא גייסה נשים מבנות מעמד הביניים שתעזורנה בתחזוקת המטבחים, וסיפקה להן אפשרויות תעסוקה מחוץ לבתיהן. היא גם מצאה תורמים וסיקור עיתונאי לפרויקט. עד סוף 1868 הוקמו עשרה מטבחים כאלה. חלקם סייעו ל-2,500 איש ביום. בשלב זה מורגנשטרן הייתה בת 36, ואם לחמישה ילדים.
רכישת מזון בסיטונאות ועובדים בהתנדבות אפשרו מכירת ארוחות במחיר עלות, וסייעו למשפחות עניות. בשנת 1868 הוציאה מורגנשטרן לאור ספר על הקמת, ניהול ותחזוקת המטבחים, כולל מתכונים, שמאוחר יותר הפך לבסיס לספר הבישול המאויר האוניברסלי (Illustrierte Universal-Kochbuch) שלה.
בשנת 1896 ארגנה מורגנשטרן את הקונגרס הבינלאומי עבור עבודת נשים ופעילות נשים (Kongress für Frauenwerke und Frauenbestrebungen) בברלין, והקימה בית ספר נוסף לחינוך עבור נשים צעירות, ובשנה שאחרי את האגודה להגנת הילד בה ביקשו להילחם בשיעור התמותה הגבוה בקרב תינוקות שנולדו מחוץ לנישואים.
בשנת 1870, עם פרוץ מלחמת צרפת-פרוסיה, ארגנה מורגנשטרן סיוע לחיילים שעברו דרך ברלין. במהלך שנים עשר יום דאגו היא ועמיתיה לכ-59,000 גברים באספקת מזון, תרופות, ושירותי דואר כדי שיוכלו לכתוב למשפחותיהם. עבודתה הרבה זכתה לתשומת לבם של הקיסר וילהלם הראשון ואשתו הנסיכה אוגוסטה שביקרו במטה הפעילות שלה והפכו לתומכים מושבעים. בין היתר, תרמו סכומים גדולים של כסף ותרומות ממקורות שונים, ושמשו כתומכי האגודה למטבחם של אנשים בברלין.
עבור מאמציה זכתה מורגנשטרן במדליית זהב של ויקטוריה, ב"צלב השירות" וב"מדליית המלחמה". היא הקימה אכסניה למשרתות, ועסקה בהכשרתם של אלה שנשרו מהלימודים או בחינוכם של קטינים ששוחררו מהכלא.
חיים מופלאים (סדרת טלוויזיה)

הפקת הסדרה ומאפייניה

הפקת הסדרה ארכה למעלה מארבע שנים, ובוצעה על ידי המפיקה מרתה הולמס והמפיק אחראי מייק גונטון. הקריין הראשי של הסדרה בגרסה המקורית הוא סר דייוויד אטנבורו, שדרן טלוויזיה וחלוץ בתחום סרטי הטבע, ואת המוזיקה שמלווה את פרקי הסדרה הלחין ג'ורג' פנטון. במהלך צילום הסדרה, ביקר הצוות בכל יבשות כדור הארץ. ההפקה כולה ארכה יותר מ-4 שנים, ובכללן יותר מ-300 ימי צילומים.
הסדרה מורכבת מ-10 פרקים. הפרק הראשון הוא מבוא כללי, מציג אתגרים שיצורים חיים משקיעים בעצם הישרדותם וממחיש לצופה את המגוון העשיר של צורות חיים בכדור הארץ כולו. כל אחד מ-9 הפרקים הבאים מציג את התכונות המשותפות שתרמו להצלחה של כל קבוצת יצורים חיים, לתעד רגעים אינטימיים ודרמטיים בחייהם של מינים נבחרים או את התנהגותם יוצאת הדופן.
הפקת הסדרה כללה שימוש בטכניקות צילום ייחודיות ובטכנולוגיה חדשנית. הייתה זו אחת הפעמים הראשונות שכמה מהתנהגויות בעלי החיים שנראו בסדרה צולמו ותועדו. בין התנהגויות הייחודיות שצולמו במהלך הסדרה ניתן למנות את המרדף של שלושה ברדלסים אחרי יען עצום, להקת דרקוני קומודו אשר צדה תאו מים, כלב ים נמרי שצד אפרוחי פינגווין רצועת-הסנטר, לווייתן קטלן צד גורי פילי ים בחופי פטגוניה, סוכי צנוע שמציג את עונת החיזור שלו ביערות גינאה החדשה ודאוניים (דגים מעופפים) אשר דואים בעת מנוסתם מטורפיהם. בסיטואציות מסוימות בסדרה נעשה שימוש בהשלמת תמונה על ידי מחשב כדי לאפשר הצגת תמונה רציפה.
מדליית החירות הנשיאותית

היסטוריה

הענקת המדליה נקבעה בצו נשיאותי של הנשיא ג'ון פ. קנדי ב-1963, עת החליפה מדליית החירות הנשיאותית את מדליית החירות שהוענקה בין 1945–1961. היא מוענקת מאז פעם בשנה, ב-4 ביולי או בסמוך לו, או מעת לעת לפי שיקול דעתו של הנשיא.
מקבלי המדליה נבחרים על ידי הנשיא מיוזמתו או על פי המלצה. המקור העיקרי להמלצות היא מועצה העוסקת בפרסים על שירות ציבורי מכובד, שנוסדה בכח אותו צו של קנדי.
אדם יכול לזכות במדליה יותר מפעם אחת: אלסוורת' באנקר וקולין פאוול זכו לכבוד הכפול. ג'ון קנת גלבריית קיבל את מדליית החירות שקדמה למדליה הנוכחית, מהנשיא טרומן וחמישים וארבע שנים לאחר מכן קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא ביל קלינטון.
רשימת מקבלי הפרס ארוכה. היא כוללת אישים מכל תחומי החיים: בדרנים כבוב הופ, לוסיל בול וברברה סטרייסנד; מדענים כיונה סאלק ואדוארד טלר לצד עיתונאים כוולטר קרונקייט ואדוארד מורו וכדורסלנים כמייקל ג'ורדן ושופטים כארתור גולדברג, ואף פוליטיקאים כדיק צ'ייני והנשיא לינדון ג'ונסון. כעניין של שגרה מעניקים נשיאים את המדליה לחברים בולטים של מפלגתם. מצב שכיח אחר הוא הענקת המדליה לאישים ידועים הנוטים למות, כמו במקרה של ג'ון פוסטר דאלס. במקרים נדירים יותר היא מוענקת לאחר המוות, כפי שהוענקה למשל לנשיא קנדי עצמו.