google/wiki40b huggingface dataset:
האלור האנסון

קריירה

האנסון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ואגור, בגיל יותר מאוחר עברה משפחתו לטורסהאבן, והוא עבר למחלקת הנוער של הבנר בולטפלאג המקומית. כאשר סיים את גיל הנוער חתם באברדין הסקוטית. ב-27 בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת בהפסד 2-0 נגד קילמרנוק. לאחר שלא זכה לדקות משחק באברדין, בשנת 2011 חזר להבנר בולטפלאג. ב-29 בינואר 2013, חתם לשנה וחצי באולבורג הדנית, אך כעבור שנה עזב את המועדון וחתם בויקינגור גוטה. בסיום העוה חתם בונדסיסל. ב-17 ביוני 2016 חתם לשנתיים בהורסנס.
האנסון שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של ארצו. ב-15 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איי פארו במשחק ידידות נגד איסלנד. ב-11 באוקטובר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד קזחסטן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
אדר שיר

ביוגרפיה

שיר החל להתחרות בשנת 2013, וכבר באותה שנה זכה באליפות ישראל לקדטים בזריקת דיסקוס. בשנה זו השתתף לראשונה גם באליפות ישראל לבוגרים, וסיים במקום השישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 36.47. בהמשך הוא זכה באליפויות ישראל לנוער בזריקת דיסקוס, ובמדליות גם בהדיפת כדור ברזל.
שנת 2016 הייתה שנת הפריצה שלו. במהלך חודש מאי באותה שנה, הצליח שיר לשפר את שיאו בזריקת דיסקוס לנוער (משקל 1.75 ק"ג לעומת 2 ק"ג לדיסקוס בוגרים) בעשרה מטרים במצטבר עד לתוצאה של 57.93 מטר, המהווה שיפור לשיא הנוער שהיה שייך לאיתמר לוי. באליפות ישראל באותה שנה, שהייתה שנתו האחרונה בקטגוריית הנוער, קבע את שיאו האישי בזריקת דיסקוס, 48.36 מטר, תוצאה שהספיקה לו למקום הרביעי.

2017

בתחרות הליגה הבין אגודתית שנערכה בחודש מאי, שיר סיים במקום השלישי בזריקת דיסקוס בשיא אישי חדש של 49.59 מטר. חודש לאחר מכן, באליפות הפועל, הוא סיים במקום הרביעי בזריקת דיסקוס, בשיא אישי נוסף של 49.73 מטר. באותו חודש סיים פעם נוספת את שיאו האישי, לאחר שזרק את הדיסקוס למרחק של 50.88 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בחודש יולי, סיים שיר במקום הרביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 50.81 מטר.
במכביה שנערכה באותו חודש, זכה שיר במדליית ארד במקצוע המשני שלו, הדיפת כדור ברזל, לאחר שהדף למרחק של 14.40 מטר. בזריקת דיסקוס סיים במקום הרביעי בשיא אישי חדש של 51.05 מטר. בתחרות שנערכה בחודש דצמבר שבר שיר את שיאו האישי בזריקת דיסקוס בפעם החמישית בשנה זו, לאחר שזרק את הדיסקוס למרחק של 52.47 מטר.

2018

בגביע אירופה בזריקות עד גיל 23 שנערך בחודש מרץ, שיר סיים במקום השלישי בגמר המשני בזריקת דיסקוס בשיא אישי חדש של 53.22 מטר. באותו חודש שיפר את שיאו האישי בשנית לאחר שזרק את הדיסקוס למרחק של 53.80 מטר. חודשיים לאחר מכן, קבע שיר שיא ישראל חדש מתחת לגיל 23 בזריקת דיסקוס של 55.87 מטר.

אלוף ישראל

באליפות ישראל זכה שיר במדליית זהב בזריקת דיסקוס, לאחר ששבר את שיאו הישראלי מתחת לגיל 23 וקבע תוצאה של 56.06 מטר.
בסוף השנה, החל שיר ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת ממפיס.

2019

בתחרות שנערכה בחודש מרץ בממפיס, סיים שיר במקום הראשון בזריקת דיסקוס בתוצאה של 56.40 מטר, שיפור נוסף לשיאו הישראלי מתחת לגיל 23. חודש לאחר מכן, שיפר פעם נוספת את השיא הזה, לאחר שזרק את הדיסקוס למרחק של 57.21 מטר. בחודש מאי קבע שיר פעם נוספת שיא ישראל מתחת לגיל 23 של 57.48 מטר. בגמר האזור המזרחי באליפות המכללות שנערך באותו חודש, סיים שיר במקום התשיעי בשיא ישראל חדש מתחת לגיל 23 של 57.69 מטר, ועלה לגמר אליפות המכללות. באליפות עצמה קבע תוצאה של 53.30 מטר וסיים במקום ה-22.
דוד בן-יוסף

קורות חייו

נולד ליוסף ולמרים שפיצר, בשכונת מאה שערים בירושלים. גדל בבית סבו בשכונת שערי חסד לאחר מות אמו, בהיותו בן שלוש.
למד בתלמוד תורה עץ חיים, בישיבה בחולון ובישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, שם שהה בזמן מלחמת השחרור. הוא לא הצליח להישאר בבית ספר אחד לאורך זמן.
במהלך חייו נדד בין יותר משלושים מקומות מגורים ועסק במקצועות רבים ושונים.
לחם במלחמת ששת הימים, במהלכה ניצל ממוות, לאחר שהותקף בידי טנק מצרי.
שינה את שמו ל"בן יוסף" בהשראת סיפור גבורתו של שלמה בן יוסף ששמע בתנועת הנוער. החל משנות הארבעים לחייו עסק בהוראת השפה האנגלית בכמה מוסדות לימוד על יסודיים. היה מראשוני הדוגלים בחינוך הפתוח בארץ ופיתח שיטות הוראה ייחודיות תוך שימת דגש על חדוות היצירה של התלמידים. בן יוסף אינו שומר לעצמו זכויות יוצרים על ספריו וכך הוא כותב:
"כל הזכויות שמורות לכל אחד מיצורי האנוש שרואה את עצמו תמיד בכיוון תיקון ומאמין שאין גבול לשכלול טיב הנגו"ן: נפש גוף ונשמה..."
— יש חיים אחרי יאוש, עמוד שני
נפטר בכ"ו אלול התשע"ז, 17 בספטמבר 2017 לאחר שחלה בסרטן.

דרכו החינוכית

בספריו מותח בן יוסף בקורת רבה על מערכת החינוך, אך למרות כל זאת הוא אינו מאשים אותה במצבה. לפי תפיסתו יש לעודד את התלמיד לחשוב וליצור ולהתקדם בקצב שלו (״חנוך לנער, ולא חנוק לנער״). מטרת החינוך לפי בן יוסף היא ״לחיים״ ראשי תבות לחוות חדוות יצירה יחודית משמעותית. לפי עדותו בספרו ״משחק הצלילים״ הצליח ללמד חומר של שלוש שנות לימוד באנגלית לתלמידי תיכון בשנה אחת, בעזרת שיטת הלימוד המיוחדת שלו.

סגנונו בספריו

ספריו של בן יוסף ייחודים בצורתם: לעיתים אין כלל מספרי עמודים, הספרים ערוכים בחלקם כמכתבים ולא כספר רצוף, חלק מהספרים כתובים בכתב דפוס וחלקם בכתב יד, לעיתים צבעי האותיות וגופנים משתנים לאורך הספר, ולעיתים יש קטעים מנוקדים.
דלאוור בלו קואוטס

2007-2011: יוטה פלאש

הקבוצה הוקמה על ידי היזם ברנדט אנדרסן והחלה לשחק בשנת 2007. שם הקבוצה נבחר על ידי האוהדים לאחר תחרות לבחירת השם בה השתתפו למעלה מ-21,000 אוהדים. יוטה ג'אז סייעה לבניית סגל הקבוצה כשמינתה לתפקיד הג'נרל מנג'ר את דייוויד פרידמן, ששימש כעוזר מאמן וכמנהל תחום הסקאוטינג בג'אז במשך 28 שנים. לתפקיד המאמן מונה ברד ג'ונס, ששימש כסקאוט בקבוצה והיה גם אחיינו של מאמן הג'אז, ג'רי סלואן. במקביל, קיימה הקבוצה שיתוף פעולה עם הבוסטון סלטיקס.
ב-21 בדצמבר 2007 קלע מוריס אלמונד 51 נקודות במשחק בו ניצחה הקבוצה את אוסטין טורוס בתוצאה 116–118 והשווה את שיא הליגה. כחודש וחצי לאחר מכן שבר אלמונד את השיא, כשקלע 53 נקודות בניצחון 87–102 על בייקרספילד ג'אם. בסיום העונה חזר פרידמן לשמש כסקאוט בקבוצה וג'ונס שימש גם כמאמן וגם כג'נרל מנג'ר.
את עונת 2008/09, עונתה השנייה בליגה, סיימה הקבוצה עם מאזן של 32 ניצחונות לעומת 18 הפסדים ועלתה לפלייאוף. בסיבוב הראשון ניצחה את בייקרספילד ג'אם ובסיבוב השני את דקוטה ויזארדס, הקבוצה עלתה לגמר אך הפסידה ללוס אנג'לס די-פנדרס, שזכתה באליפות.
ב-2009 הסלטיקס הפסיקו את שיתוף הפעולה עם הקבוצה, לאחר שבחרו לשתף פעולה עם קבוצת מיין רד קלאוס, שהצטרפה לליגה באותה שנה. בעקבות כך החלה הפלאש לשתף פעולה עם קבוצת אטלנטה הוקס.
בסיום עונת 2010/11 הודיעה הקבוצה על השעיית הפעילות שלה לאחר שאנדרסן מכר את חלקו בקבוצה ולא נמצא קונה אחר.

2013-2018: דלאוור 87'

ב-27 באפריל 2013 קיבלה קבוצת פילדלפיה 76' את הזכויות על הקבוצה. פילדלפיה שינתה את שם הקבוצה לדלאוור 87' בשל העובדה שדלאוור הייתה המדינה הראשונה שאישררה את החוקה האמריקאית בשנת 1787. ברנדון ויליאמס מונה לג'נרל מנג'ר הראשון של הקבוצה ורוד בייקר מונה למאמן.
את העונה הראשונה סיימה הקבוצה במאזן של 12 ניצחונות ו-38 הפסדים. במהלך העונה 2 שחקנים קיבלו "קריאה" מקבוצות NBA: קנדל מרשל שהוחתם בלוס אנג'לס לייקרס וונדר בלו שהוחתם בבוסטון סלטיקס. שחקן הקבוצה תנאסיס אנטטוקומפו נבחר במקום ה-51 בדראפט של שנת 2014 על ידי הניו יורק ניקס והפך להיות השחקן הראשון בתולדות המועדון שנבחר בדראפט.
לפני פתיחת עונת 2014/15 נקרא בייקר לשמש כסקאוט עבור פילדלפיה ובמקומו מונה קווין יאנג, שאימן את הקבוצה בעבר. במהלך העונה שיפרה הקבוצה את מאזנה, כשניצחה ב-20 משחקים. במהלך העונה צורפו לקבוצה ויקטור ראד וג'ורדן מקריי, שנבחר באותה שנה בדראפט על ידי פילדלפיה ושיחק במדי דלאוור 13 משחקים.
בשנת 2018 שינתה הקבוצה את שמה ל"דלאוור בלו קואוטס".
סנט קיטס ונוויס במשחקים האולימפיים לנוער

משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של סנט קיטס ונוויס למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שני ספורטאים שהתחרו באתלטיקה. המשלחת לא הגיעה להישגים והשתתפותה היא סמלית. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט. המשלחת העפילה לגמרים בענף האתלטיקה וסיימה במקום החמישי בקפיצה לרוחק לנערות ובמקום השמיני בריצת 400 מטר משוכות לנערים. בענף הטניס שולחן המשלחת לא הגיעה להישגים.
עוז ראלי

קריירה

ראלי גדל במחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב וכבר מגיל צעיר נחשב לכישרון מבטיח. כשהוא בן 17 בלבד, ערך הופעת בכורה במדי הקבוצה הבוגרת של בני יהודה, במשחק במסגרת גביע הטוטו בעונת 2004/2005. בתחילת עונת 2005/2006 צורף ראלי באופן רשמי לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון., וב-21 באוקטובר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–4 למכבי תל אביב. במהלך עונת 2006/2007 המשיך לשחק בקבוצת הנוער, ובמקביל ערך 12 הופעות בליגת העל ועוד מספר הופעות בגביע הטוטו. בעונת 2007/2008 הפך ראלי לשחקן הרכב קבוע בבני יהודה, כשהוא משחק תחילה כקשר ולאחר מכן מוסת לעמדת המגן השמאלי.
ב-11 ביוני 2012 חתם ראלי לשנתיים באומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית, אולם לאחר חודשיים החליט לעזוב את הקבוצה לפני שרשם במדיה אפילו דקת משחק אחת, וב-13 בספטמבר 2012 חזר לבני יהודה וחתם לשלוש שנים במועדון. בעונת 2013/2014 שימש כקפטן הקבוצה, אך בסיומה ירד עמה לליגה הלאומית, ובעונה שלאחר מכן סייע לקבוצה להעפיל בחזרה לליגת העל.
ב-2 בספטמבר 2015 חתם ראלי במכבי תל אביב לעונה אחת עם אופציה להארכת החוזה. ב-17 באוקטובר 2015 ערך ראלי את הופעת הבכורה שלו במדי מכבי תל אביב, בניצחון 2–1 על מכבי פתח תקווה. ראלי מיעט לשחק במדי מכבי תל אביב, ובינואר 2016 חתם בעירוני קריית שמונה לשנתיים וחצי. ב-9 בינואר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, בתיקו 1–1 נגד הפועל רעננה. עד תום העונה ערך ראלי 15 הופעות ליגה במדי עירוני קריית שמונה ובסיומה שוחרר מהקבוצה.
ב-11 ביולי 2016 חתם ראלי לשנתיים בבית"ר ירושלים. ב-14 ביולי ערך ראלי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשעלה כמחליף בניצחון 1–0 על אומוניה ניקוסיה במסגרת הסיבוב השני של מוקדמות הליגה האירופית, ובליגה שותף ב-14 משחקים בעונת 2016/2017. ב-4 ביוני 2017 חתם ראלי לעונה אחת בהפועל אשקלון. ב-1 באוקטובר 2017 כבש את שערו היחיד במועדון, במשחק מול מכבי תל אביב שהסתיים בתיקו 2–2, ובתום עונת 2017/2018 ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-16 בספטמבר 2018 חזר ראלי לקדנציה שנייה בבית"ר ירושלים וחתם לעונה אחת במועדון. יום לאחר מכן כבר ערך את הופעת הבכורה המחודשת במדי הקבוצה, כשעלה מן הספסל בניצחון 3–2 על בני סכנין.
ב-7 ביולי 2019 חתם בהפועל אום אל-פחם, שעלתה לראשונה לליגה הלאומית.
קרוליין הריסון

ביוגרפיה

הריסון, שכונתה "קארי", נולדה באוקספורד שבאוהיו, בתו השנייה של ד"ר ג'ון וו. סקוט, כומר פרסביטריאני, מייסד המכון לנשים באוקספורד. בתחילת שנות החמישים של המאה ה-19 היא נכבשה בקסמו של בן הריסון, שהיה סטודנט מבריק מאוניברסיטת מיאמי באוהיו. הם התארסו לפני סיום לימודיו באוניברסיטה ונישאו ב-20 באוקטובר 1853. לזוג נולדו שלושה ילדים, הצעירה מבין השלושה מתה בזמן לידתה. לאחר מספר שנים קשות, שבמהלכן נאבק בנג'מין הריסון להקים משרד עורכי דין באינדיאנפוליס, נהנו בני המשפחה משנים יפות שהופרעו רק על ידי מלחמת האזרחים. 
בזמן שבעלה שירת כגנרל בצבא, גידלה הריסון את בנם ובתם, וסייעה לכנסייה הפרסביטריאנית ולבית יתומים בעיר. בניגוד להשקפת הכנסייה, הריסון לא ראתה פסול בשיעורי הריקוד אליהם שלחה את בתה. הריסון עצמה אהבה לרקוד. היא בורכה בכישרון אמנותי והייתה פסנתרנית מוכשרת. היא אהבה אף לצייר.
בעת כהונתו של בעלה בסנאט היא נעדרה רבות מוושינגטון הבירה בשל בעיות בריאות, אך לאחר היבחרו לנשיאות, עברה להתגורר עמו בבית הלבן, על מנת למלא את חובותיה כגברת הראשונה של ארצות הברית.

בבית הלבן

בזמן ממשל הריסון, בתם של בני הזוג, מרי הריסון מקי, שני ילדיה וקרובי משפחה נוספים התגוררו בבית הלבן. הגברת הראשונה, שהבית הלבן היה צפוף מדי לטעמה, ניסתה להביא להרחבתו, אך לשווא. לעומת זאת היא הצליחה להביא לשיפוצים ושיפורים באגף המגורים. היא אחראית בין היתר לאוסף כלי החרסינה בבית הלבן. הריסון אף לקחה חלק בפעילותם של מספר ארגוני צדקה. בשיתוף עם נשים נוספות בעלות דעות מתקדמות, סייעה הריסון באיסוף כספים עבור בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. התנאי היה קבלת נשים לשורותיו. 
ב-1890 סייעה לייסד את ארגון "בנות המהפכה האמריקנית" ואף שימשה כנשיאה הראשונה של הארגון. הריסון התייחסה ברצינות רבה לתפקידה, היא ערכה קבלות פנים וארוחות אלגנטיות ועשתה זאת באצילות רבה. פועלה זה האפיל על טבעה הנהנתני שהקסים את בנג'מין בעת צעירותם.
בחורף של 1892-1891 נאבקה הריסון במחלתה. במהלך מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1892 של בנג'מין הריסון היא ליוותה את בעלה למרות בריאותה הירודה. באוקטובר 1892 נפטרה ממחלת השחפת, והמועמדים לנשיאות הפסיקו את מסע הבחירות. 
לאחר טקס בבית הלבן, נקברה הריסון על ידי הכנסייה שלה באינדיאנפוליס. בתה החליפה אותה בתפקיד, בחודשים שנותרו לכהונתו של בנג'מין הריסון כנשיא.
ב-1896 נישא בנג'מין הריסון לאחייניתה של אשתו המנוחה, מרי דימיק.
מילה של אהבה

מילה של אהבה הוא מחזה פרי עטו ובבימויו של מיקי גורביץ' שהוצג בתיאטרון החאן הירושלמי.

העלילה

המחזה נפתח במונולוג פרי עטו של המחזאי (אין המדובר במיקי גורביץ', המחזאי האמיתי, אלא בשחקן שמשחק את המחזאי), שכל מה שמתרחש בהצגה הזו כתוב מראש ולא יהיו פה הפתעות, הכול בשליטה, כולל המונולוג שהוא אומר כרגע. הוא אומר שתעלה בחורה יפה ותבקש מתנדב מהקהל, וכך אמנם קורה. לבמה עולים שלושה חיילים והבחורה שואלת אותם אם הם יהיו מוכנים למות בשבילה. שניים עונים שלא וזה שלא משיב נשאר. שני החיילים שירדו מהבמה חוזרים למקומם, בו מתיישב בחור בשם אחמד עם כרטיס שמצביע שזה המקום שלו. לאחר ויכוח הם זורקים אותו בכוח מהמקום. במהלך כל ההצגה אחמד מנסה לתפוס את מקומו, הוא עולה לבמה ומשלא מצליח בשום דרך הוא חוטף את הבחורה. החיילים פותחים במרדף אחר הערבי.

אודות המחזה

זהו מחזה על תיאטרון וגם מחזה פוליטי שהתיאטרון משמש בו כמשל, והיחס של החיילים היהודים לצופה הערבי, יכול להיות משל לסכסוך היהודי-ערבי. המחזה מסתיים במאבק בין אחמד לאחד החיילים, שכביכול נהרג, אבל לא ברור אם זה אכן כך, כי מדובר בתיאטרון. הצגת הבכורה נערכה ב-26 ביוני 2002.
צ'לה סנדובל

חיים אישיים

סנדובל נולדה וגדלה בסן חוזה, קליפורניה. היא תיארה את הוריה ממעמד הפועלים כ"אב מכונאי/פילוסוף" ו"אם מלגזנית/אקטיביסטית רוחנית" - חוזה מצ'לאביו לוסרו-סנדובל ופרל אנטוניה דוריה-סנדובל. יש לה ארבע אחיות, ג'נט רובין, סנדי וג'ולי.

תאוריות

העבודה הנחשבת ביותר שלה, Methodology of the Oppressed, (מתודולוגיה של המדוכאים), פיתחה באופן מלא את הרעיון המקורי שלה תודה אופוזיציונית מבדלת, מצב של "אידאולוגיה-פראקסיס" המושרש בחוויות עולם השלישי בארצות הברית, ואשר מתנגד לקטגוריות בינאריות של זהות לטובת נזילות וניעות ביניהן. היא מצינת את פרדריק ג'יימסון בתור מי שזיהה את הרעיון של תודעה אופוזיציונית בעבודתה ועודד אותה לפתח את זה, אף על פי שהעבודה שלה היא גם ביקורת וגם הרחבה של עבודתו של ג'יימסון.
עבודתה של סנדובל השפיעה מאוד במסגרת הגל השני של הפמיניזם, והרעיון של תודעה אופוזיציונית עומדת במרכז ה"סייבורג פמיניזם" של דונה הראווי, והרעיון אומץ על ידי חוקרים מתחומים רבים נוספים.
מאוחר יותר, סנדובל חיברה בין הסוגיות המוקדמות בהן עסקה, בעיקר בתחום התרבות, לבין עבודתה על תודעה אופוזיציונית, כדי להתמקד במה שהיא מכנה artivism, ניאולוגיזם שהיא פיתחה עם גיסלה לה טור, הלחם של המילים באנגלית ל"אמנות" ו"אקטיביזם", כדי לתאר את מי שעושה אקטיביזם באמצעות האמנות.
סנדובל הציעה את הרעיון של פמיניזם "אנטי-מגדר", במבוסס על המודל והשיח של אנטי-גזענות, כסוג של פמיניזם הרואה במגדר הבניה חברתית מזיקה.
בן ציון מיטבסקי

הרב בן ציון מיטבסקי (תרכ"ב, 1862 - חשוון תרס"ו, 1905) היה רבה של לבדובה שבליטא. נרצח על ידי שודדים יהודים מבני קהילתו. לאחר מותו יצא ספרו בני ציון.

קורות חייו

נולד בשאוולי שבליטא. למד בישיבת וולוז'ין. בשנת תרנ"ב, זמן קצר לפני סגירת הישיבה, הוסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה הנצי"ב. נישא לחיה ינטל, בת הרב משולם ליברט. כעבור זמן התמנה לרב העיר לבדובה שבמחוז וילנה.
בשנת תרס"ו, בגיל 44, נרצח הרב מיטבסקי בידי כנופיית שודדים יהודים מבני קהילתו. באחד הערבים חדרו חברי הכנופיה כשהם רעולי פנים לביתו של אחד הגבירים היהודים בלבדובה במטרה לשדוד את כספו. הרב מיטבסקי ששהה במקום זיהה את קולו של השודד רעול הפנים ופנה אליו בבקשה להניח לבעל הבית, ובתגובה הוא ירה בו למוות.
מקרה הרצח של רב בידי יהודי זעזע את יהודי האזור. הרב צבי הירש רבינוביץ מקובנה כותב כי "כל בית ישראל רגזו ואבלו בשומעם הרצח הנורא הזה". הרב חיים עוזר גרודזנסקי כותב: "על השמועה כי באה נמס כל לב ורפו כל ידיים, הזעקה הקיפה במחנה ישראל. הנשמע כזאת, רב וגדול בישראל נפל בידי בני עוולה ונרצח על ידי הסיקריקון השודדים והרוצחים. הכאב עוד חדש עמדי, כי ידעתי והכרתי פה אל פה את הרב הגאון... ופעמים אין ספורות היו לי איתו שעשועים דאורייתא".
הרב מיטבסקי הותיר אחריו אלמנה וחמישה ילדים. ילדו השישי נולד לאחר מותו ונקרא על שמו - בן ציון. הוא עלה לישראל בשנת 1941 ועסק בהוראה. בן נוסף, משולם שרגא, חניך ישיבת סלובודקה, עלה לארץ ישראל בשנת 1926 ולמד בישיבת חברון בעיר חברון. נהרג בפרעות תרפ"ט. לאחר שדבר מותו נודע לאמו, היא כתבה להנהלת הישיבה: "שניים קדושים במשפחתי: בעלי הגאון ובני, שעתיד היה להיות גדול בישראל. אי צרי ואי תנחומים ללבי, אחרי שנשבר כלי יקר זה, משולם-שרגא מחמדי, באכזריות פרא?! רק בפלגי הדמעות אשר תזלגנה עיני עד אחרון יומי אמצא נוחם-מה".

ספרו "בני ציון"

בשנת תרס"ח, שנתיים לאחר רצח הרב מיטבסקי, הוציאה אלמנתו את הספר "בני ציון", המכיל למעלה ממאתיים סימנים ובהם חידושי תורה מאת הרב מיטבסקי. מלבד עצם פרסום דברי תורתו של הנרצח, הוצאת הספר נועדה כדי לשמש מקור הכנסה למשפחתו. בהקדמה לספר היא כותבת:
"הנה במסתרים תבכה נפשי ועיני מקור דמעה על השבר הגדול שנשברתי בהילקח ממני עטרת ראשי. ומלבד התלאות הרבות וכוס היגון והצער ששתיתי במידה גדולה ומרובה על כל גדותיו בשעה שנגזר בעלי הרב ז"ל מארץ החיים, הנה נשארתי לבדי כאוניה בלב ים, שכולה וגלמודה, עם שישה ילדים קטנים ורכים, יתומים אומללים עזובים לנפשם בלי שום משען לחם ומים... המצב הקשה הביאני להוציא לאור את חידושי התורה הרבים שהניח אחריו ברכה, אולי תצמח להם ישועה ומקור נאמן ייפתח לפניהם, להחיות את נפשם שלא יגוועו חלילה ברעב מעוני וחוסר כל."
הספר זכה להסכמותיהם של הרבנים צבי הירש רבינוביץ, רפאל שפירא וחיים עוזר גרודזנסקי. בשל הנסיבות המיוחדות הם האריכו בדבריהם ופנו לציבור הרחב לרכוש את הספר כדי לסייע באחזקת משפחתו של הנרצח.
הספר היה פופולרי בקרב תלמידי ישיבות ליטא. בהקדמה להוצאה השנייה, מספר הרב חיים מיליקובסקי כי בלומדו בישיבות סלונים ומיר "יד הכל הייתה ממשמשת בספר היקר הזה".
בשנת תשס"ד יצא הספר במהדורה חדשה על ידי מכון "אבני שוהם".
יצחק גולדמן (משורר)

ביוגרפיה

יצחק גולדמן נולד בערב ר"ח כסלו שנת ת"ר (1839) בעיירה וידזה שבפלך וילנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא; כיום בבלארוס), למאיר בן שמואל גולדמן (1824–1894).
גולדמן קיבל חינוך יהודי מסורתי בעירו, והמשיך ללימודים בישיבות מינסק ו-וולוז'ין. לאחר מכן רכש לעצמו השכלה כללית, בפרט בעברית ובמדעים.
בבחרותו, בשנת 1861, השתקע בעיר הפלך וילנה, שהייתה המרכז היהודי החשוב של צפון-מערב רוסיה. שם מצא את מקומו בקרב חוגי המשכילים ובפרט היה מקורב למשורר והבלשן אד"ם הכהן. הוא התפרנס מעבודה במסחר, והקדיש את שעות הפנאי שלו לעבודה ספרותית.
פרסם שירים ומאמרים רבים בכתבי העת והמאספים העבריים.
במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-19 הוציא שני ספרי שירה: "הפחד בלילות" (ורשה תרל"ו 1876) – שירים סאטיריים על מנהגים ואמונות טפלות; ו"שנים קדמוניות" (וילנה תרל"ט) – שיר סיפורי היסטורי על תקופת האינקוויזיציה הספרדית, שהתקבל יפה בעיני הביקורת.
בשנת 1886, לאחר שהתפרסם כמשורר, הוזמן על ידי אלכסנדר צֶדֶרבּוים (אר"ז) לבירה סנקט פטרבורג לעבוד בעיתון העברי "המליץ" לצד העורך יהודה לייב גורדון. הוא שימש כעוזר מערכת, ופרסם מאמרים רבים בעילום שם.
כעבור חודשים אחדים שב לווילנה, לעבודתו כמנהל במבשלת השיכר של ליפסקי ואפשטיין, שם עבד עד יום מותו.
בשנת תרמ"ח הופיע בווילנה ספר שיריו האחרון, "שיבת ציון", שבו צייר את תחיית המולדת היהודית וביטא את תקוותו לשיבת ציון הקרבה.
יצחק גולדמן נפטר ביום שבת א' דחוה"מ פסח, בן 65 במותו. נקבר בווילנה.
הותיר אחריו בכתב יד שירים רבים, פרוזה וכן קובץ הערות למילון "אוצר השורשים" של הבלשן בן הדור הראשון של תנועת ההשכלה היהודית ('דור המאספים') יהודה ליב בן-זאב.

משפחתו

אשתו של גולדמן עד מותו הייתה בתו של הסוחר משה שפירא (1817–1903), סוחר מהעיירה סרהיי שבפלך סובאלק (ליטא) (בנו של הרב דוב בער בן הרב נתן נטע שפירא, ואחיהם של הרב ישראל איסר שפירא, אב"ד מזריטש, והרב יהושע השיל שפירא, אב"ד שצ'וצ'ין), ואחותו של הסופר, המו"ל ומוכר הספרים הוורשאי הנודע אליעזר יצחק שפירא (אי"ש).
ילדיו של גולדמן, אף שקיבלו חינוך יהודי, גדלו בצל התנועה המהפכנית ברוסיה של שנות ה-90 של המאה ה-19 והיו כולם למהפכנים.
בנו הבכור בוריס גולדמן, שנודע בכמה כינויים מפלגתיים, הידוע שבהם בוריס גוֹרֶב (Борис Исаакович Горев;‏ 1874–1937), היה ממנהיגי התנועה הסוציאל-דמוקרטית ברוסיה, חבר מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית ולאחר מכן חבר המנשביקים, ציר הוועד הפועל המרכזי הכול-רוסי (ВЦИК) הראשון (1917). ב-1920 פרש מפעילות פוליטית והתמסר למחקר היסטורי ורעיוני של הסוציאליזם והמרקסיזם.
בנו לאון גולדמן (Леон Исаакович Гольдман;‏ 1877–1939), שנודע בכמה כינויים מפלגתיים, הידוע שבהם "אקים" (Аким), היה אף הוא חבר מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, ממייסדי "הבּוּנד", כיהן כמזכיר העיתון "איסקרה" ובעת מהפכת 1905 הצטרף למנשביקים. היה ציר הוועד הפועל המרכזי הכול-רוסי הראשון. לאחר כינון ברית המועצות מילא שורה של משרות פוליטיות בתחום הכלכלה בסיביר. נאסר מספר פעמים. לאחר שנאסר בראשית שנת 1938, הוצא להורג בראשית שנת 1939.
בנו הצעיר מיכאיל גולדמן, שהתפרסם בכינויו מארק ליבֶּר (Михаил (Марк) Исаакович Либер;‏ 1880–1937), היה ממנהיגי "הבונד" והמנשביקים. נרצח במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין.
שתי בנותיו לקחו אף הן חלק פעיל בתנועה המהפכנית.
בתו יוליה גולדמן (Юлия Исаакова Гольдман;‏ 1879–1904) הייתה אשתו הראשונה של המהפכן פליקס דזרז'ינסקי (חברו הקרוב של אחיה, מארק ליבר, מתקופת לימודיהם). היא חלתה בשחפת, ונפטרה בז'נבה ב-10 ביוני 1904 בזרועותיו.
חלוקה מנהלית של סין העממית

רמת מחוז

ברפובליקה העממית של סין ישנם 34 אזורים הכלולים תחת ההגדרה מחוז, (כולל טאיוואן שעצמאותה אינה מוכרת על ידי סין העממית). מתוכם 23 מחוזות, חמישה מחוזות אטונומיים, ארבע מחוזות עירוניים ושני אזורים מנהליים מיוחדים.
למרות היותם נתונים למרות הממשלה המרכזית, אזורים בדרגת מחוז נהנים מחופש פעולה גדול יותר מאזורים אחרים בסין, דבר שמתבטא בעיקר בחופש כלכלי. 
מחוז ברפובליקה העממית של סין לכל מחוז יש מזכירות משלו האחראית על ניהולו. מעמד החלטות המזכירות הוא מעל מעמד החלטות המושל. תחת הגדרה זו כלולים 23 אזורים, למרות שבפועל שולטת ממשלת סין רק על 22 אזורים. ראו פרק 
מחוז אוטונומי למעשה אין הרבה הבדל בין מחוז רגיל לבין מחוז אוטונומי, מלבד העובדה כי במחוז אוטונומי ניתנת האפשרות לתושבים לבחור את המושל מתוך בני אותו מיעוט. גם כאן למזכירות הכוח האמיתי. ברפובליקה העממית של סין חמישה מחוזות אוטונומיים. גואנגשי לבני ג'ואנג, מונגוליה הפנימית לבני מונגול, נינגשיה לבני חווי, שינג'יאנג לאויגורים וטיבט לטיבטים.
מחוז עירוני אלו הן ערים גדולות שקיבלו מעמד של מחוז. שטחו של המחוז העירוני כולל גם שטחים כפריים רבים, שעל פי רוב עולים בשטחם על האזורים האורבניים של המחוז. גם כאן הסמכות העליונה היא המזכירות, אלא שבראשות העיר עומד ראש עיר ולא מושל.
אזור מנהלי מיוחד זהו התואר הגבוה ביותר לאזור בסין, והוא שמור להונג קונג ולמקאו. לאזור כזה מנהל משלו עם מערכת חוקים משלו, ממשל זה אינו עצמאי לחלוטין וממשלת סין נוטה להתערב לפעמים בהחלטות המנהל. בראש המנהל עומד המנכ"ל (chief executive) אותו בוחרת ממשלת סין, מתוך הממשלה שנבחרת על ידי התושבים.

רמת נציבות

רמת נציבות היא הרמה השנייה במעמדה לרמת מחוז ברפובליקה העממית של סין. תחת רמה זו נכללים 333 אזורים. מתוכם 283 ערים ברמת נציבות, 17 נציבויות, 30 נציבויות אוטונומיות ושלוש ליגות, מונח הקיים במונגוליה הפנימית בלבד.
ערים ברמת נציבות אלו הן ערים גדולות החולשות על שטח נרחב המשתרע סביבם, הן אינן גדולות מספיק כדי להחשב כמחוזות עירוניים, אך חשובות דיין כדי לא להקרא סתם "עיר". 
נציבויות אין למעשה הבדל בין נציבות לערים ברמת נציבות, ונציבויות רבות הפכו במהלך שנות השמונים לערים ברמת נציבות. כיום נציבויות קיימות ברובן רק בטיבט ושינג'יאנג.
נציביות אוטונומיות אלו ערים ברמת נציבות עם ריבוי של מיעוט אחד או יותר
ליגה כמוה כנציבות, השימוש בשם זה פוחת והולך בהדרגה, ואינו אלא שריד לאופן החלוקה שהיה שגור במונגוליה.
מרים סידרנסקי

ביוגרפיה

סידרנסקי נולדה בקונגו הבלגית לאב רופא כללי מומחה לריאות, יהודי פולני שלמד בבלגיה, ולאם קונגולזית, אחות במקצועה. אמהּ נפטרה בילדותה, והיא עלתה לישראל והחלה ללמוד בפנימיית הדסים. כישרונה נתגלה על ידי המורה להתעמלות שלה, טומי שחם. בהמשך, היא התאמנה במועדון האתלטיקה של הפועל תל אביב תחת הדרכתו של המאמן עמיצור שפירא (שלימים נרצח באולימפיאדת מינכן).
סידרנסקי זכתה לראשונה באליפות ישראל באתלטיקה קלה לבוגרות בריצת 200 מטר עוד בטרם מלאו לה 16 שנים. שנתיים מאוחר יותר זכתה סידרנסקי בתואר הכפול בריצת 100 מטר ו-200 מטר. 
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1960 זכתה סידרנסקי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 26.9 שניות, אחרי אילנה קרשיק ממכבי תל אביב (26.8 שניות) ולפני גרבורג מהפועל תל אביב (28.1 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.04 מטר, אחרי אילנה קרשיק (5.13 מטר) ולפני סמדר מודעי מהפועל נען (4.96 מטר). מדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.7 שניות, אחרי אילנה אדיר ממכבי תל אביב (12.4 מטר) ואילנה קרשיק (12.6 שניות).
באוניברסיאדה שנערכה בפורטו אלגרה, ברזיל בספטמבר 1963 סיימה סידרנסקי במקום רביעי בשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.3 שניות ולא העפילה לריצת הגמר.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סידרנסקי ייצגה את ישראל בריצת 100 מטר סיימה במקום 21 בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.6 שניות ובמקום 33 בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.1 שניות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכו בקיץ 1965 זכתה סידרנסקי ב-3 מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.2 שניות, אחרי לוריין לוצוף מדרום אפריקה שקבעה שיא מכביה חדש של 11.9 שניות ולפני חנה סמוך מישראל (12.5 שניות), בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.5 שניות, אחרי לוריין לוצוף שקבעה שיא מכביה חדש נוסף של 25.0 שניות ובריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 12.8 שניות, אחרי זלמה הייסטיק מהולנד (12.0 שניות) ולפני חנה סמוך (13.1 שניות). לאחר המכביה היא הפסיקה להתאמן. בנובמבר אותה שנה נישאה ליצחק כצנשטיין, ראש קבוצת הכדוריד מכבי כפר שמריהו. בינואר 1966 הודיעה על פרישה מן המסלול.
תוצאותיה של סידרנסקי מתנוססות עדיין ברשימת התוצאות הטובות ביותר של אצניות ישראל בכל הזמנים, כאשר במרחק 100 מטר תוצאתה מזכה אותה במקום השביעי ואילו ב-200 מטר במקום ה-12 .
סידרנסקי עמיתת כבוד של האיגוד הישראלי לאתלטיקה לשנת 2005.