google/wiki40b huggingface dataset:
שריון (זואוטומיה)

מבנה השריון

השריון של בעלי חיים מענף החולייתנים מורכב בדרך כלל מאוסטאודרמים (אוסטאו = עצם, דרם = עור): מדובר בלוחיות עצם שגדלות על העור, ולעיתים מכוסות בשכבת עור נוספת או בציפוי קרני מגן. שריון גם יכול להיות מורכב מעור עבה וקשיח מאוד או ממשטחי קראטין קשים. אסטרטגיה הגנתית הדומה לשימוש בשריון היא מעטה קוצים המכסה את הגוף, כגון אלו של דרבניים.
מספר קבוצות של בעלי חיים הם משוריינים בחלקם והחלק המשוריין משמש לרוב גם להתקפה פעילה ולא רק להגנה סבילה, כך למשל הראש המשוריין של הטריצרטופס שכולל מלבד קרניים ארוכות וחדות גם עטרה מוצקה וקשיחה היוצרת מעטה גרמי דמוי מניפה סביב העורף והצוואר. העטרה של הטריצרטופס הייתה עשויה מעצם עבה וייתכן שצופתה בחומר קרני ששימש כ"שריון מרוכב" שהגדיל את חוזקה.
אצל בעלי חיים רבים שלהם שלד חיצוני, שלד זה עשוי מחומר קשיח (כגון כיטין בפרוקי-רגליים וגיר בקווצי עור) ומשמש גם כשריון מגן. אצל חלק מהחיפושיות כנפי החפייה הכיטניות כל כך חזקות עד שצריך מקדחה על מנת לנעוץ בהן מסמר (דבר שנעשה בדרך כלל לצורכי תצוגה מוזיאלית).
בקרב הרכיכות, חלק מרקמת העור, הנקרא גלימה מפריש מבנה גירני מורכב הנקרא קונכייה. אצל רוב הרכיכות הקונכייה משמשת כשריון לבעל החיים שמתכנס לתוכה כאשר יש סכנה.

שריון של זאורופודים

חלק מהזאורופודים, בעיקר בני משפחת סלטזאוריים, היו אף הם בעלי אוסטאודרמים משובצים בין קשקשים קשיחים. עם זאת, השריון אצלם לא היה מפותח כמו אצל האנקילוזאורים.

שריון של יונקים

בקרב היונקים, השריון נפוץ בעיקר בבני סדרת הארמדילאים, שאצלם הוא מורכב מאוסטאודרמים המשובצים בעור עבה וציפוי קראטין. מספר יונקים אחרים מגינים על עצמם באמצעות קוצים.

שריון של דו-חיים

בעבר חיו דו-חיים בעלי ראש משוריין, אך כולם נכחדו לפני מיליוני שנים.

שריון של דגים

דגים רבים מכוסים בקשקשים המשמשים להם כשריון. בעבר חלק מהדגים, בעיקר בני מחלקת דגים בעלי שריון (Placodermi), היו מכוסים גם בלוחות עצם (בעיקר סביב אזור הראש). דגים אלו חיו בתקופת הדבון ונכחדו בסופה.
שמואל מפיורדא

ר' שמואל בן ר' אורי שרגא פייבוש (נפטר י"ד בכסלו ה'תס"ז, 1706), רבה של פיורדא, אשכנז, נודע בעיקר בזכות חיבורו בית שמואל, על שולחן ערוך אבן העזר.

ביוגרפיה

נולד בווידיסלב, פולין באמצע המאה השבע עשרה. למד בישיבת קרקוב (קראקא), אצל רבי יהושע השל בן רבי יעקב, ואחרי פטירת רבו המשיך את לימודיו אצל רבה של קראקא, רבי אריה לייב בן רבי זכריה מנדל, שלקח אותו כחתן לבתו. גיסיו, היו רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים ורבי שאול בן רבי השיל מקראקא שנשאו את אחיות אשתו.
בתחילה שימש כרב ברבנות שידלוב, פולין, שם חיבר את ספרו "בית שמואל", שאותו סיים לכתוב (במהדורא קמא) בשנת תמ"ט (1689). לאחר מכן כיהן לזמן קצר כרב בקהילת פיורדא. באותו זמן סודר החיבור מחדש על ידי רבנים נוספים, בשנת תנ"ד (1694) (מהדורה בתרא). בשנת 1694 שב לשידלוב. 
הספר "בית שמואל" הוא אחד החיבורים הבודדים שנכתבו על שולחן ערוך חלק אבן העזר, אשר מחמת היותו כה נזנח החליט רבי שמואל לפרשו ו"לגאלו", בקראו על כך את הפסוק "אבן מאסו הבונים הייתה לראש פינה"; היינו אבן העזר, אשר אותה זנחו ה"בונים" - תלמידי החכמים, תהיה לראש הפינה ולמרכז העיסוק הלימודי. החיבור מודפס יחד עם פירושו של רבי משה לימא "חלקת מחוקק", בשם המשותף "אפי רברבי".
היהודייה

היסטוריה

הלבריתן אז'ן סקריב הציע את הלברית לרוסיני, אך זה דחה אותה והעדיף את וילהלם טל במקומה. הלוי הלחין את האופרה, והיא הועלתה ב-1835 בהפקה ראוותנית שעלתה 150 אלף פרנק. את תפקיד אלעזר, ייעד הלוי לקול בס, אך הטנור אדולף נורי שכנע את הלוי לשכתב את התפקיד עבורו, ואף ביקש להוסיף במערכה הרביעית אריה שנורי עצמו כתב לה את המילים. האריה, Rachel, quand du siegneur היא המפורסמת שבקטעי האופרה, והיא פנינה ברפרטואר של טנורים רבים.

העלילה

אלעזר, התגורר בעבר ברומא, משם גורש לאחר שבניו הוצאו להורג ככופרים בפקודת הרוזן דה ברוניי. במנוסתו לשווייץ, הוא עובר על יד ביתו השרוף של דה ברוניי לאחר שהוצת על ידי פורעי חוק, אך דה ברוניי נעדר באותו הזמן. אלעזר מוצא בין ההריסות את בתו התינוקת של דה ברוניי, והוא לוקח אותה עמו. דה ברוניי שחזר לביתו השרוף ולמשפחתו המתה נעשה כומר, ועולה לדרגת חשמן. דה ברוניי מגיע לקונסטנץ להשתתף בועידת קונסטנץ.

מערכה חמישית

אלעזר ורחל נידונים להריגה וליאופול נשלח לגלות. כאשר הם מובלים לגרדום שם יושלכו לדודים מלאים שמן רותח, מתמלאת רחל פחד. אלעזר אומר כי הוא עוד יכול להצילה וכי יהיו לה חיים מכובדים. רחל שמבינה שאלו יהיו חיים בלעדיו, מתמלאת באמונה וצועדת אל מותה. דה ברוניי עוצר את אלעזר ומבקש ממנו לגלות לו האם בתו עדיין בחיים, אלעזר משיב בחיוב. דה ברוניי שואל היכן היא, ואלעזר מצביע על דוד השמן הרותח לתוכו הושלכה רחל באותו הרגע. אלעזר צועד בגאון אל מותו, ודה ברוניי מתמוטט. ההמון צועק: "הצדק נעשה! הנקמה ביהודים!".

"היהודייה" בישראל

ב-1924 הפיקה האופרה הארצישראלית, שנוסדה בתל אביב על ידי המוזיקאי הרוסי-יהודי מרדכי גולינקין, בעברו מנצח בבית האופרה בסנקט פטרבורג, את האופרה והעלתה אותה גם בירושלים. נציג הוותיקן טען כי תלבושתו של הקרדינל ותוכן הליברית מהווים פגיעה בנצרות. גולינקין נכנע לדרישות איש הדת ושינה את התלבושת והטקסט בהתאם לדרישותיו. המשורר אורי צבי גרינברג יצא בהתקפה חריפה כנגד הכניעה וכינה אותה "סטירת לחי ליישוב העברי".
האופרה הישראלית החדשה הציגה את "היהודייה" לראשונה בשנת 2000 והעלתה אותה שוב בעונת 2010, כאשר ההוצאה להורג של אלעזר ורחל בוצעה בהפקה זו באמצעות שליחתם לתא גזים.
סכין לפתיחת מכתבים

סכין לפתיחת מכתבים הוא מכשיר דמוי סכין המשמש לפתיחת מעטפות או לחריצה וחיתוך של דפים מתוך ספרים מבלי לפגוע בדפים נוספים. קיימות גרסאות חשמליות הפועלות באמצעות מנוע חשמלי כדי לפתוח את המעטפות לרוחבן בעזרת להב. למכשירים החשמליים יתרון כיוון שהם מסוגלים להתמודד עם כמות גדולה יותר של מעטפות, אולם קיים סיכון שהלהב יחתוך את תוכן המעטפה ויסב לה נזק.
הסכין יכולה להיות עשויה מעץ, מתכת, פלסטיק ובגרסה יוקרתית אף משנהב, או משילוב של מספר חומרים. כמה מהסכינים המודרניים משלבים סכין נשלפת.
מקרה מפורסם בו השתמשו באופן קטלני בסכין לפתיחת מכתבים הוא מותו בהתאבדות של לורד קסלרי, שעל אף שאשתו הרחיקה ממנו חפצים חדים בשל התערערות מצבו הנפשי, הוא השתמש בסכין כדי לחתוך את גרונו וכך מצא את מותו. 
הפוליטיקאי האמריקאי פטריק הנרי חתם את נאומו בפני בית הנבחרים (House of Burgesses) של וירג'יניה ב-23 במרץ 1775, שבו עודד את המחוקקים לנקוט פעולה צבאית נגד כוחות הצבא הבריטי, במילים: "תנו לי חירות או תנו לי מוות!" ולאחר מכן העמיד פנים כי הוא נועץ בחזהו סכין לפתיחת מכתבים, כדי להמחיש את עניין המוות ואת חשיבות קבלת ההחלטה.
יחיאל מאיר מגוסטינין

רבי יחיאל מאיר ליפשיץ (הרי"ם מגוסטינין) (ה'תקע"ו, 1816 - כ"א בשבט ה'תרמ"ח, 1888) שנודע בכינויים 'בעל התהילים' או 'היהודי הטוב מגוסטינין' היה ממנהיגי החסידות בפולין לאחר פטירת רבי מנחם מנדל מקוצק.

נעוריו

נולד בעיירה אופוטשנה שבפולין לרבי יעקב צבי, חתנו של רב העיירה רבי יהודה לייב ליפשיץ, שנפטר כשלוש עשרה שנה לפני הולדת רבי יחיאל מאיר. בילדותו, נפטרו הוריו, ואחי אימו רבי שמואל נח מבעזין (1780–1832), מונה להיות לו לאפוטרופוס. בבית דודו הושפע מתנועת החסידות, שכן דודו היה מתלמידי המגיד מקוז'ניץ והחוזה מלובלין. 
בנעוריו למד אצל רבי משה יהודה לייב זילברברג מקוטנא. לאחר נישואיו, עבר ללמוד תורה בעיירה גוסטינין. לאחר שחמיו נפטר, פתח מכולת למוצרי טאבק לפרנסתו. חנותו נוהלה בידי אשתו והוא המשיך בלימוד התורה.

הגעתו לקוצק

בהשפעת רבי מאיר מקובל, מתלמידי רבי שמחה בונים מפשיסחה, נסע יחיאל מאיר לרבי מנחם מנדל מקוצק, והפך להיות מבכירי תלמידיו. רבי יחיאל מאיר העריץ את רבו, והתבטא אודותיו שכאשר היה מניע את השטריימל שלראשו, היו מתנועעים עמו כל העולמות. רבי מנדל הוא זה שהשפיע עליו להיות רבה של גוסטינין לאחר שהדבר נדרש עם עזיבת רב העיירה. במשך תקופת הסגר שהטיל על עצמו רבי מנדל, היה רבי יחיאל מאיר מהיחידים שביקרוהו.

קשריו עם רבנים אחרים

לאחר פרישת הרבי מאיזביצא מקוצק התלבט רבי יחיאל מאיר האם לעזוב או להישאר, הלך בדרך וישב בפרשת דרכים עד שנראה לו כעמוד אור והלך אחריו וחזר לקוצק.
לאחר פטירתו של רבי מנחם מנדל מקוצק, נסע לרבו הרי"ם מגור, ולאחר פטירתו עבר רבי יחיאל מאיר לטשכנוב, לרבי אברהם לנדא (אביהם של רבי זאב וולף מסטריקוב ורבי דוב בעריש מביאלה). בתקופה זו ביקר גם אצל רבי יעקב אריה גוטרמן, הרבי הזקן מראדזימין. בין חבריו ניתן למנות את רבי יהודה אריה ליב אלתר מגור, שאמר שכאשר הוא מתפלל ואומר 'ושים חלקנו עמהם' (מתפילת עמידה) הוא חושב על הרבי מגוסטינין. כמו כן, גם רבנים ופוסקים שלא השתייכו לחסידות כגון רבי ישראל יהושע מקוטנא ורבי יעקב גזונטהייד מוורשה, שעל ספרו ההלכתי 'תפארת יעקב' כתב רבי יחיאל מאיר הסכמה.

הכתרתו לאדמו"ר

מאז שהפך להיות מחבורת תלמידיו המובחרים של הרבי מקוצק, פנו אליו רבים שיהיה אדמו"ר. דבר זה נעשה רק בשנת ה'תרל"ה (1875), לאחר מותו של רבי אברהם מטשכנוב. אז ייסד ישיבה גדולה בגוסטינין, שם קבע את מרכז חסידיו.

הנהגותיו

רבי יחיאל מאיר נהג להרבות בצדקה. כמו כן, היה מקפיד על מצוות הכנסת אורחים, ולפעמים לא אכל כי לא מצא אורח שיאכל עמו. 
רבי יחיאל היה גם מעורב בחיי הציבור היהודי בפולין. הוא חתם, בין השאר, על כרוזי האיסור על ספרי מינות והעדפת השימוש באתרוגי ארץ ישראל על פני אתרוגי קורפו. כמו כן, רבי יחיאל מאיר הרבה בקריאת ספר התהילים, וקבע שקריאה בו יכולה לעזור בריפוי כאבים שונים.

פטירתו

רבי יחיאל מאיר נפטר בכ"א בשבט ה'תרמ"ח (1888). לאחר הלוויתו, אמר רבי אברהם מסוכטשוב לנכדו רבי דוד : "חבל שלא לקחתיך עימי לגוסטינין - שם ראינו יהודי אמיתי".

משנתו

רבי יחיאל מאיר הכניס במשנתו את עקרונות לימוד התורה והחינוך החריף והשנון של רבי מנדלי מקוצק והעביר אותו לעם. רבי יחיאל מאיר בנה את משנתו על חסידות עממית שצמחה מקוצק, חסידות שהעבירה את עקרונות הלימוד הקשים לפשוטי העם.
אונלים

האוּנֶלִים או בשמם האחר וֶנֶלִים (ביוונית: Οὐένελοι, אוּאֶנֶלִים; בלטינית: Unelli או Venelli) היו בני שבט גאלי קדום של יורדי ים שחי בחצי האי קוטנטן (Cotentin), בצפון מערבה של צרפת, בחבל הארץ שנקרא בפי הרומאים ארמוריקה.
יוליוס קיסר מזכיר אותם בספרו "מלחמת גאליה" לצדם של הוונטים, האוסיסמים, הקוריוסוליטים ושבטים גאלים נוספים שחיו לחופו של האוקיינוס האטלנטי ועליו הייתה פרנסתם. הם ושכניהם נכנעו ללא קרב לפובליוס ליקיניוס קראסוס ב-57 לפנה"ס. שנה אחר כך התקוממו יחד עם שבטים גאלים אחרים נגד השלטון הרומי, ומנהיגם, וירידוביקס, עמד בראש הצבא המשותף לשבטים המורדים באזורם, שכלל גם את האולרקים, האבורוביקים והלקסובים. קיסר שיגר נגדם ונגד שכניהם את קווינטוס טיטוריוס סבינוס (Sabinus) ועימו שלושה לגיונות.
סבינוס הקים את מחנהו על גבול ארץ האונלים והמתין לראות כיצד יתפתחו הדברים. ניסיון העבר לימד שצבאות גאלים גדולים לא היו מסוגלים להישאר בשדה הקרב לאורך זמן והזמן פעל לטובתו של סבינוס. וירידוביקס, שהקים את מחנה הגאלים מרחק שני מילין בלבד ממחנה הרומאים, ניסה למשוך את סבינוס לקרב, אך סבינוס נותר איתן בדעתו ולא יצא לקראתו. וירידוביקס, מצידו, לא רצה לתקוף את המחנה הרומאי המבוצר. כדי למשוך את וירידוביקס לתקוף את המחנה ובכך לתת את היתרון לרומאים, הגה סבינוס תחבולה. הוא שלח גאלי ששירת בחיל העזר שלו כדי שזה יתחזה לעריק ויספר לווירידוביקס שרוחו של הצבא הרומי נפלה וסבינוס מתכוון לסגת. הגאלים השתכנעו שדברי העריק אמיתיים, במיוחד נוכח התנהגותו הפסיבית של סבינוס שלא יצא לקרב בשדה הפתוח נגד הגאלים.
הגאלים הנלהבים החלו לאסוף קוצים ושיחים כדי למלא את החפיר שנחפר סביב המחנה הרומי והתכוננו להסתערות. סבינוס, שהיה מודע היטב לתוכניותיהם, המתין עם צבאו מוכן לעימות. כשהגיע זמן ההתקפה, רצו הגאלים רצו לעבר חומות המחנה כדי לצמצם את הפגיעה מכלי ארטילריה רומאים והגיעו חסרי נשימה. ברגע זה הורה סבינוס על גיחה מחוץ לשערי המחנה. ההפתעה הייתה מוחלטת. הגאלים התשושים מהריצה לא ציפו להתקפת הפתע ונשברו. הרומאים רדפו אחרי הגאלים הנסים על נפשם וטבחו ברבים מהם. לאחר תבוסת הצבא המשותף, התפרקה הקואליציה הגאלית וסבינוס כבש את שטחיהם.
ב-52 לפנה"ס, תוך כדי המרד הגאלי הגדול בהנהגת ורקינגטוריקס, שלחו האונלים כוח המונה 6000 חיילים כדי להילחם ברומאים הצרים על אלסיה. המרד דוכא בסופו של דבר, והאונלים – יחד עם השבטים הגאלים האחרים – הוכנעו.
שבט מנשה

שֵׁבֶט מְנַשֶּׁה הוא אחד משנים-עשר שבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך. הוא נקרא על שם אבי השבט מנשה, בנו הבכור של יוסף שהיה בן לרחל וליעקב. יוסף הוא הבכור לבני רחל, ואחיו השני, בנימין, הוא בנה הצעיר.

סמלי השבט: אבן החושן והדגל

על פי הפירוש, 
האבן שמייצגת אותו ואת שבט אפרים היא אבן השוהם שאותה נשא אהרן הכהן עם שאר האבנים הטובות שנשא על לבו.
ה"אות" של שבט זה (כלומר הדגל שלו) היה ציור של ראם על רקע שחור, בתוספת ציור של מצרים.

על פי הכתוב: "בְּכוֹר שׁוֹרוֹ הָדָר לוֹ וְקַרְנֵי רְאֵם קַרְנָיו, בָּהֶם עַמִּים יְנַגַּח יַחְדָּו אַפְסֵי אָרֶץ, וְהֵם רִבְבוֹת אֶפְרַיִם וְהֵם אַלְפֵי מְנַשֶּׁה:" (דברים פרק ל"ג 17).

נשיאי השבט

בספר במדבר, פרשת נשא נזכר נשיא שבט אפרים במדבר: גַּמְלִיאֵל בֶּן פְּדָהצוּר.
בפרשת מסעי נזכר הנשיא חניאל בן אפוד.
נציג בית יוסף בשנים עשר המרגלים היה: לְמַטֵּה יוֹסֵף לְמַטֵּה מְנַשֶּׁה גַּדִּי בֶּן-סוּסִי. (במדבר יג יב)

המסע במדבר

בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה שבט מנשה לאחר שבט אפרים במחנה שהיה ממערב למשכן. 
במפקד שנערך במדבר לאחר יציאת מצרים מנו הגברים מגיל 20-50 בשבט מנשה 32,200 איש.
לאחר 40 שנה של נדידה במדבר, מניינם היה 52,700 איש.

השבט בארץ ישראל

בין בני שבט מנשה הבולטים היו בין היתר גדעון בן יואש ו- יפתח הגלעדי ששפטו את ישראל בתקופת השופטים.
בתקופת המלוכה נגבו המיסים משני שבטים אלה במרוכז וירבעם בן נבט היה אחראי בימיו לסבל בית יוסף שבו השתתפו שבט מנשה ושבט אפרים.

שיבת ציון

בתיאור שיבת ציון בספר דברי הימים מתוארים החוזרים לארץ ישראל כאנשים מהשבטים יהודה, בנימין, לוי, מנשה ואפרים (שני השבטים האחרונים היו חלק מתושבי ממלכת ישראל במקור לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת, פרופסורים כמו: מ.ד. קאסוטו וא.ש. הרטום מפרשים זאת כ:"שרידי עשרת השבטים שהתיישבו בממלכת יהודה"), עם זאת תיאור בני השבטים: מנשה ואפרים אינו מוזכר בתיאור השבים ארצה שבספר עזרא שבו מתוארים שבי ציון כאנשים משבט יהודה, בנימין ולוי (כולל הכהנים).
קלפי אוסטרלי

מאפיינים גופניים

זהו כלב בגודל בינוני בעל מראה ספורטיבי, כתפיים ואחוריים שריריים וגפיים מפותחים היטב. הראש מעט מעוגל, ורחב בין העיניים. ואוזניים זקופות. פרוותו חלקה וכפולה, היא מופיעה בשלל צבעים ומרקמים שהעיקריים מביניהם: חום כהה, חום-אדמדם, צבע זהוב, אפור-כחלחל, שחור ושילוב גוני שחור עם חום-צהבהב. משקלו נע לרוב בין 14–20 קילוגרמים, וגובהו בין 41–51 (עד השכם).

הזנים: קלפי העבודה וקלפי התערוכה

מאז ראשית התפתחותו של הגזע, הקלפי טופח לשם עבודה. הגזע המקורי עבר ברירה מלאכותית בה פותח זן העבודה תוך שימת דגש על יכולת עבודה וסיבולת גבוהות. לזן זה יש מבנה גוף רזה ושרירי, חסר "תוספות" מיותרות. השחור עם הכתמים החומים-זהובים נחשב המופע המקורי שלו, שכאמור זה לא פותח למטרות מראה, אך הוא מופיע גם בצבעים האחרים הנמנים מעלה. עם הזמן, טופח הזן שנקרא "קלפי התערוכה" המודרני תוך שימת דגש על מבנהו ומראהו. הוא לרוב גדול יותר מזן העבודה, יש לו פרווה עדינה יותר והוא משמש גם כחיית מחמד.

אופי, טיפול ואחזקה

זהו כלב עבודה חרוץ ובלתי נלאה, שהאינטליגנציה שלו ניכרת לכל מי שרואה אותם בפעולה. תשוקתו של הכלב לעבוד בין כבשים היא אינסטינקטיבית: כלבים צעירים ולא מאומנים יכולים לחקות באופן טבעי תנועות ופעולות הדומות לאלו של מנוסים מהם, ללא למידה מכלב אחר. הקלפי תמיד דרוך ועומד על המשמר, וניחן בחשיבה עצמאית וכושר מנהיגות גבוה במיוחד, כך שכמעט ואינו זקוק להוראות מבעליו (אף על פי שכלבים אלו מאומנים להגיב לפקודות, כמו שריקות שונות). תכונות אלו הופכות אותו לכלב עבודה מצוין, ממושמע מאד וקל לאילוף. הוא מלא מרץ, זריז וקל רגליים, ומסוגל לפרוץ בריצה פתאומית ולעצור באותו האופן, ולכן הוא משתעמם בקלות וזקוק לפעילות רבה. זהו כלב אמיץ ונאמן מאד, ונחשב כ"כלב של אדם אחד" (לכן, כאשר חוואי מגיע לבחור כלב חדש, הוא לרוב עושה זאת מבין קבוצת גורים, ולוקח עמו את זה שבאופן טבעי נמשך ומתחבר אליו). אצל הקלפי קיימת הבחנה ברורה בין עבודה ומנוחה: בעת מנוחה בבית הוא רגוע ושקט, בעוד שבזמן העבודה הוא רץ כאחוז תזזית בשדה.
שני הזנים של הקלפי צריכים מרחב, והרבה ממנו. הוא אינו כלב בית: ריצה יומית של 50–60 קילומטרים היא פעולה שבשגרה הנעשית ללא בעיה על ידי גזע נמרץ זה. לכן, גידולו חייב להיעשות בבתים בעלי שטחים פתוחים, מהם יפיק הכלב הנאה מרובה. כאמור לעיל, מעצם טיפוחו המסורתי כ"חולה-עבודה", הוא משתעמם בקלות ולכן זקוק לפעילות רבה ולעבודה קבועה (אי הפעלת הקלפי תוביל לבעיות התנהגותיות). כמו כן, הודות לטיפוח זה הוא גזע בריא וחסון מאד, שבשונה מכלבי תערוכה, כמו הרועה הגרמני, שטיפוחם לשם מראה היה לעיתים קרובות על חשבון בריאותו הכללית של הגזע, אין לו בעיות בריאות תורשתיות נפוצות אשר עשויות לדרוש טיפול קבוע (אם כי, כמו אצל כל גזעי הכלבים, יכולות להופיע פרכת, טמירות אשכים, מחלת אגן תורשתית וניוון רשתית פרוגרסיבי – PRA). זן העבודה אינו זקוק לטיפוח רב, הודות לפרוותו הקשה והקצרה שאינה מצריכה סירוק או תספורת תכופים. טיפוח יעשה על ידי סירוק קל ועיסוי באמצעות מגבת. רחיצה צריכה להיעשות רק בעת צורך. הקלפי מתאים לגידול ילדים כאשר גדל הוא יחד עמם. כמו כן ובאותו אופן, הוא מתאים לחיים משותפים עם חיות אחרות, אותם אף ינסה לרעות. הקלפי משמש גם ככלב שמירה מצוין, מעצם היותו כל הזמן בתנועה.
ההמלטה כוללת בדרך כלל בין 4 ל-7 גורים. אלו רגועים, צייתנים ומהירי למידה.

שימושים

הגזע שימש במקור ועודו משמש ככלב רועים היכול לעבוד תחת מאמצים רבים, אף בתנאי טמפרטורה קיצוניים. נאמר כי קלפי טוב אחד שווה לגברים רבים, מיוחד באזורים הרריים ועל פני שטחים נרחבים. למרות גודלו, זהו כלב המסוגל לעבוד עם בקר, צאן, עופות, איילים וכו'.
סקרו

היסטוריה

מקימי הלהקה הם אדם גרוסמן (שירה/גיטרות) ודני לונר (גיטרות/קולות רקע), שפעלו עד אז במסגרת להקת ת'ראש מטאל/פאנק בשם אנגקור ואט. שני האלבומים הראשונים שהוציאה הלהקה נחשבים לקלאסיקות של אינדסטריאל מטאל, כאשר אלבום הבכורה Burning in Water, Drowning in Flame מצליח יותר מבחינה מסחרית. סגנונה של הלהקה בתקופה זו היה אינדסטריאל מטאל טיפוסי המשלב ת'ראש ופאואר מטאל עם סימפולים, שירה מעוותת ואווירה שתוארה כ"מכנית".
מחלוקות שהתעוררו בקרב חברי הלהקה מנעו ממנה מללוות את אלבום הבכורה בסיבוב הופעות, ובסופו של דבר גרמו לעזיבתו של לונר לטובת קריירה בניין אינץ' ניילס, ולנסיגה בפופולריות של הלהקה שגרמה לעיכוב ביציאתו של האלבום השני, Dusted, ולא חדלה למעשה עד להתפרקותה של הלהקה. שני האלבומים האחרונים של סקרו היו Shadow of Doubt שכלל ת'ראש מטאל איטי בסגנון מאשין הד, ו-Angel Seed XXIII שהושפע ככל הנראה מז'אנר הנו-מטאל וזכה בדרך כלל לביקורות לא טובות. מאז התפרקותה של סקרו הצטרף גרוסמן אל מיניסטרי כגיטריסט הופעות, והגיטריסט סטיב גרין הצטרף ללהקת הת'ראש מטאל סקינלאב. לונר נחשב עדיין למוזיקאי מוערך בשדה האינדסטריאל ועבד עם ניין אינץ' ניילס, קילינג ג'וק, מרילין מנסון, רוב זומבי ועוד.
אובר-דאבינג

אובר-דאבינג (מאנגלית: Overdubbing) היא טכניקת הקלטה המיושמת על ידי מפיקים מוזיקליים וטכנאי קול, ונהוגה במוזיקה הפופולרית מאז שנות ה-60 המוקדמות. מכונה גם "טכניקת העלאות".
תהליך האובר-דאבינג משמש לאיחודן של מספר הקלטות אודיו נפרדות לכדי הקלטה אחידה.
לרוב נוהגים תחילה להקליט את מחלקת הקצב (כלים כגון גיטרה בס ותופים), לאחר מכן להוסיף באובר-דאבינג את תפקידי הסולו של כלים כגון גיטרה ופסנתר ולבסוף להקליט את תפקידי השירה ולאחדם עם שאר ההקלטות בתהליך המיקס.
הדיוויזיה ההררית החמישית (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה הוקמה בטירול האוסטרית באוקטובר 1940, על בסיס רגימנטים שנלקחו מהדיוויזיה ההררית הראשונה והדיוויזיה העשירית. כמפקדה הראשון מונה יוליוס רינגל, וכבסיס שלה שימשה העיר זלצבורג. הפעולה הראשונה שלה הייתה במהלך המערכה בבלקנים בשנת 1941, בתחילה היא הוצבה בבולגריה, ובהמשך נעה אל מקדוניה במסגרת מבצע מריטה נגד ממלכת יוון. במהלך המבצע נעה הדיוויזיה דרך קו מטאקסס וחדרה דרך סלוניקי ותרמופילאי, ולאחר כניעת יוון הוצבה באתונה ככוח כיבוש. הייתה חלק מהכוחות שהונעו דרך הים במהלך הקרב על כרתים באותה שנה. הדיוויזיה הונעה לכרתים במסגרת שני משטים, הראשון של 2,331 איש והשני של 4,000. המשט הראשון יצא לכרתים ב-20 במאי, והותקף על ידי כוח המשימה ימי בריטי בפיקוד אדמירל ברנרד רולינגס. 12 כלי שיט אבדו, ו-300 מאנשי הדיוויזיה נהרגו. המשט השני יצא יומיים לאחר מכן, והותקף על ידי כוח משימה בריטי נוסף בפיקוד אדמירל אדוארד סטיוארט ליי. למזלם של אנשי המשט הלופטוואפה פתח בהתקפות נמרצות ואילץ את הבריטים לסגת. המשט חזר לנמל. בהמשך הונעו לוחמי חיל הרים לכרתים באמצעות כלי טיס בלבד. בחודש נובמבר של אותה שנה, היא הוחזרה לזלצבורג לשיקום, ובאפריל 1942 נפרשה בחזית המזרחית נגד הצבא האדום, שבה סופחה לקבוצת ארמיות צפון. באפריל 1943 הדיוויזיה נשלחה ללחום נגד כוחות בעלות הברית באיטליה. הדיוויזיה סופחה לארמיית ליגוריה הגרמנית-איטלקית, ולחמה ביו היתר בקרב מונטה קאסינו. בהדרגה הדיוויזיה נסוגה יחד עם כל הכוחות הגרמניים אל הקווים בצפון איטליה. היא לחמה בקרבות הגנה וסיוע באזור הרי האלפים, ושרידיה נכנעו לכוחות צבא ארצות הברית בעיר איבראה מצפון לטורינו ב-8 במאי 1945.
כריסטיאן ירווי

ביוגרפיה

כאשר היה בן שבע היגר ירווי יחד עם משפחתו לארצות הברית, שם השתקעו בראמסון שבניו ג'רזי.
ירווי גדל בניו יורק, שם למד נגינה בפסנתר אצל נינה סווטלנובה בבית הספר מנהטן למוזיקה. בהמשך למד ניצוח באוניברסיטת מישיגן אצל קנת קיסלר.
משנת 1998 עד 2000 שימש ירווי כעוזר מנצח לאסה-פקה סאלונן בתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס. הוא המייסד והמנהל המוזיקלי של האנסמבל האבסולוטי, השוכן בניו יורק.
בשנת 2007 קיבל ירווי עם האנסמבל האבסולוטי את פרס הבנק של גרמניה על הישג אמנותי יוצא דופן.
ירווי כיהן כמנצח ראשי ומנהל מוזיקלי של תזמורת האופרה של ארצות הצפון באומה שבשוודיה בשנים 2000 עד 2004. בין השנים 2004 - 2009 הוא היה המנצח הראשי והמנהל המוזיקלי של תזמורת אמני הצליל בוינה, אוסטריה. ירווי משמש גם כיועץ אמנותי לתזמורת הקאמרית של בזל, שווייץ. ירווי היה מועמד לפרס גראמי, וכן קיבל את פרס מבקרי התקליטים הגרמנים ופרס גראמי שוודי על אלבום האופרה שלו "אי האושר".
ירווי עומד בקשרים כמנצח אורח עם מספר תזמורות, בהן התזמורת הסימפונית של לונדון (עמה יש לו חוזה בלעדיות הופעות), תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג, התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן, התזמורת הסימפונית של קלן ותזמורת רדיו ברלין בגרמניה, התזמורת הסקוטית הלאומית, תזמורת ה-BBC הלאומית של ויילס והתזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול בבריטניה.
הרפרטואר של ירווי כולל יצירות מן התקופה הקלאסית והרומנטית, אך הוא מומחה גם למלחינים מן המאה ה-20 ולמוזיקה עכשווית, שהזמין יצירות אצל ארוו פרט, ה. ק. גריבר, ארקי-סוון טואור, אזקיאל וינאו ופטר ואהי.
במסגרת פעילותו הפילנתרופיות ייסד ירווי קרן להעשרה מוזיקלית בבית יתומים באסטוניה ואת האקדמיה האבסולוטית בברמן שבגרמניה.

חיים אישיים

לירווי בן, לוקאס, מנישואיו הראשונים לכנרת ליילה יוזפוביץ. הוא ואשתו השנייה, החלילנית היילי מליטה הורים לבן, פין ביירון.המשפחה מתגוררת לסירוגין בווינה ובפלורידה.
הסערה השחורה מוסקבה

היסטוריה

הקבוצה הוקמה על חורבות קבוצת דובי מוסקבה שפורקה באותה שנה. קבוצת הסערה השחורה הוקמה ביוזמתו של דמיטרי פופקוב והקבוצה נתמכה על ידי חיל הנחתים הרוסי ומכאן נובע גם צבעי הקבוצה השחורים, שהם מדי החיל.
הקבוצה זכתה באליפות רוסיה בעונת 2013 ובגביע הרוסי בעונת 2017.
הר קוק (אנטארקטיקה)

גילוי ההר

ההר מופה באופן חלקי על ידי ציידי לווייתנים נורווגיים (מיפוי מן הים); ההר מופה באופן מלא בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו בשנת 1956 על ידי משלחת החקר הלאומית האוסטרלית לאנטארקטיקה. הראשון שהגיע אל ההר והשלים את המיפוי בדצמבר 1956, היה ג'י. איי. נאקי (G.A. Knuckey) ממשלחת החקר הלאומית האוסטרלית לאנטארקטיקה.

מקור שמו

שמו של ההר ניתן לו ועדת השמות האנטארקטית של אוסטרליה. 
ההר נקרא על שמו של בי. ג'י. קוק (B.G. Cook), גאופיזיקאי שעבד בתחנת מוסון בשנת 1958.
כלורופיל

כְלוֹרוֹפִיל (מיוונית: Χλωροφύλλη - כלורוס - "ירוק", פילון - "עלה") הוא צבען (פיגמנט) ירוק הנמצא ברוב הצמחים והאצות ובכמה סוגים של חיידקים. לשם אין קשר ליסוד כלור, שאינו מופיע במולקולת הכלורופיל.
הוא משמש גם כצבע מאכל וסימונו E140.
חשיבותו של הכלורופיל אינה מסתכמת בהקניית הצבע הירוק; הכלורופיל הוא התורם העיקרי לתהליך הפוטוסינתזה, שבאמצעותו מפיקים הצמחים והאצות גלוקוז ממים ומפחמן דו-חמצני, בהשתמשם באנרגיית האור. הכלורופיל אגור בתילקואידים שנמצאים בכלורופלסטים, המצויים בתאי הצמח. במרכזו של האתר הפעיל של מולקולת הכלורופיל נמצא אטום מגנזיום; אכילת צמחים היא מקור המגנזיום העיקרי של בעלי החיים. 
אטום המגנזיום שוכן במבנה בעל חמש טבעות הנקרא פורפירין (Porphyrin) והדומה לאתר הפעיל שבהמוגלובין. ישנם חמישה סוגים של כלורופיל, הנבדלים ביניהם בקבוצות הפונקציונליות הקשורות למבנה הפורפירין שלהם. הסוגים השונים מסומנים באות לטינית קטנה (כלורופיל a, למשל). כל סוג של כלורופיל קולט אור באורך גל שונה. כלורופיל a מאופיין שני שיאי בליעה עיקריים ב-420 ננומטר ו-660 ננומטר. רוב היצורים הפוטוסינתטיים המפותחים (בעיקר צמחים) מכילים יותר מסוג אחד של כלורופיל, דבר המשפר את קליטת האור שלהם. הכלורופיל המצוי בחיידקים קרוי בקטריוכלורופיל (Bacteriochlorophyll), וההבדל בינו ובין כלורופיל הוא מזערי. כלורופיל מיוצר בתא מחומצה גלוטמית. 
הראשון שקבע את מבנהו הכימי של הכלורופיל היה הכימאי היהודי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה, ריכרד וילשטאטר.
האצה הפוטוסינתטית כלורלה היא הצמח המבצע פוטוסינתזה יותר מכל צמח אחר המוכר לאדם.
נסטסיה קינסקי

ביוגרפיה

קינסקי נולדה בברלין, גרמניה. היא בתו של השחקן קלאוס קינסקי מנישואיו לשחקנית רות בריג'יט טוקי. הוריה התגרשו ב-1968. קינסקי ראתה את אביה לעיתים רחוקות אחרי גיל 10. קינסקי ואימה חיו בעוני בקומונה במינכן.
הקריירה של קינסקי החלה כאשר היא התחילה לדגמן, והשחקנית ליסה קריוזר לקחה אותה לשחק בסרט "The Wrong Move".
תפקידה החשוב הראשון היה בשנת 1979, כששיחקה בסרטו של רומן פולנסקי, "טס". על תפקידה בסרט זה זכתה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "תגלית השנה".
קינסקי מדברת באופן שוטף גרמנית, אנגלית, צרפתית, איטלקית ורוסית, מה שאפשר לה לשחק בסרטים במספר מדינות.
באמצע שנות ה-80 נישאה קינסקי ליוצר הסרטים המצרי איברהים מוסא. בנם הראשון נולד ב-29 ביוני 1984, ובתם נולדה ב-2 במרץ 1986. הזוג התגרש ב-1992.
בין השנים 1991 – 1997 חיה קינסקי עם האמרגן והמפיק המוזיקלי קווינסי ג'ונס.
ב-9 בפברואר 1993 נולדה בתם קיניה.