google/wiki40b huggingface dataset:
סמואל גומפרס

שנותיו הראשונות

גומפרס נולד למשפחה יהודית ממוצא הולנדי שהיגרה ללונדון באמצע המאה התשע עשרה. אביו של גומפרס עבד במפעל סיגריות ומשפחתו השתייכה למעמד הפועלים. גומפרס למד רק כארבע שנים בבית ספר שכן מגיל צעיר סייע לאביו בעבודתו. בגיל שלוש עשרה היגר עם משפחתו לארצות הברית ועבד במפעל סיגריות. הוא נשא לאישה את סופיה יוליאן ובשנת 1872 קבל אזרחות אמריקאית.

כמנהיג פועלים

לאחר המשבר הכלכלי בשנת 1873 הקים גומפרס את איגוד העובדים של פועלי הסיגריות. בשנת 1881 הקים את הפדרציה של האיגודים המקצועיים בארצות הברית. בשנת 1886 אורגן האיגוד מחדש בשם "פדרציית העבודה האמריקאית". הייתה זו פדרציה של איגודי עובדים בענפים שונים.
גומפרס עמד בראש ארגון זה עד סוף ימיו, למעט שנה אחת ב-1895. לימים, בשנת 1904, תאגד פדרציה זאת של איגודים מקצועיים למעלה ממיליון וחצי פועלים וב-1914 אף יגיע מספר הפועלים בפדרציה לכשני מיליון עובדים. עם זאת הפדרציה לא ניסתה לאגד בתוכה פועלים בלתי מיומנים.
גומפרס התנגד למעורבות של איגודי הפועלים בפוליטיקה האמריקאית ולכן התנגד נחרצות למפלגה הסוציאליסטית האמריקאית של יוג'ין דבס. הוא האמין שעל הפועלים להאבק להשגת זכויותיהם במסגרת החברה הקפיטליסטית ולא לערר על יסודות קיומה.
גומפרס גם האמין שאת זכויות העובדים יש להשיג במסגרת משא ומתן קיבוצי ולא במסגרת חקיקה שתכפה מלמעלה על המעסיקים. עם זאת בפרספקטיבה היסטורית יש הזוקפים לזכותו את מרבית החקיקה לטובת העובדים בארצות הברית.
בשנת 1899 היה גומפרס מאישי הציבור האמריקניים שיצאו נגד המלחמה של ארצות הברית בפיליפינים וגינו את אמצעי הדיכוי שבהם נעשה שימוש ואת מה שכונה "הרוח האימפריאליסטית" שאחזה בארצות הברית. גומפרס תמך בהגבלות על ההגירה לארצות הברית, מכיוון שלטענתו גרמה ההגירה להורדת שכר העובדים. פועלים יהודים טענו נגדו שהוא מתנכר לעמו, בין השאר בגלל התנגדותו להגירה חופשית. את הפרעות שביצעו לבנים בשחורים באיסט סנט לואיס תירץ בכך שבעלי ההון הביאו פועלים שחורים מהדרום שדחקו את רגליהם של הפועלים הלבנים ושברו שביתות. גומפרס היה ממתנגדי הקומוניסטים והתנגד לכל משא ומתן עם ברית המועצות.
בזמן מלחמת העולם הראשונה סייע גומפרס לנשיא וודרו וילסון לרתום את האיגודם המקצועיים האמריקאים למאמץ המלחמתי. לשם כך מונה כחבר במועצה להגנה לאומית שרכזה את מאמצי המלחמה האמריקאיים. לא היה זה דבר של מה בכך שכן אגודי עובדים ומנהיגי עובדים אמריקאים אחרים כגון יוג'ין דבס התנגדו למעורבות אמריקאית במלחמה. הוא השתתף בוועידת השלום בורסאי לאחר מלחמת העולם הראשונה כיועץ לענייני עבודה.
ב-6 בדצמבר 1924, בעת כנס פועלים במקסיקו סיטי, התמוטט גומפרס ולאחר מספר ימים נפטר.
גומפרס כתב מספר ספרים ובהם האוטוביוגרפיה, "Seventy Years of Life and Labour", שיצאה לאור בשנת 1925.

בספרה "המגדל הגאה" (עמוד 484), כותבת ההיסטוריונית ברברה טוכמן שעל אף שהתנגד לרעיון של מלחמת המעמדות עדיין היה בעל תודעה מעמדית מובהקת. היא מצטטת את גומפרס שהעיד על עצמו: 
אני פועל ברמ"ח אברי ובשס"ה גידי. בכל שאיפותי ומעשי אני בצד המקדם את האינטרסים של אחי הפועלים.
סבסטיאן קבוט

חייו

קבוט נולד בוונציה כ"סבסטיאנו קבוטו" לג'ובאני קבוטו, שהיה אף הוא ספן מפורסם ומגלה ארצות שנודע באנגליה כג'ון קבוט. קבוט סיפר לאנגלי ריצ'רד אדן, כי נולד בבריסטול ונלקח אל ונציה כשהיה בן ארבע, אך לאחרים סיפר כי הוא יליד ונציה.
ג'ון קבוט הפליג בשירותה של אנגליה במאי 1498 למסע גילוי ארצות כשהוא יוצא מבריסטול אל עבר חופי ניופאונדלנד. כפי הנראה נלווה סבסטיאן לאביו במסע זה. ישנה מחלוקת היכן בדיוק נחת קבוט, אך מניחים כי המדובר בנובה סקוטיה. קבוט ואנשיו סברו כי המדובר בסין.
ב-1512 היה קבוט כנראה בשירותו של המלך האנגלי הנרי השמיני כשרטט מפות בגריניץ'. בשנה זו הגיע לספרד שם הוכתר בתואר "קפיטן" על ידי  פרננדו השני, מלך אראגון. לאחר מותו של פרדיננד שב לאנגליה, בשנת 1517 אך לא הצליח לקבל תמיכה ליציאה למסע גילויים חדש. בשנים שלאחר מכן ניסה לקבל תמיכה מגורמים שונים בספרד, אנגליה וונציה ליציאה למסע לגילוי המעבר הצפון מערבי האגדי המוביל מאירופה לסין.
לבסוף קיבל מספרד את התואר "קפיטן גנרל" וב-4 במרץ 1525 הופקד בידו צי ליציאה למסע שמטרתו למצוא את תרשיש, אופיר וקתאי  (שמה של סין בידי האירופים בתקופה ההיא). המשלחת כללה שלוש ספינות ובהן 150 איש ויצאה מקדיס ב-5 באפריל 1526. המשלחת הגיעה עד לשפך ריו דה לה פלטה וקבוט היה זה שנתן לה את השם המודרני. קבוט ירד אל החוף והשאיר מאחוריו חלק מן המשלחת, עמו היה מצוי בסכסוך. הוא חקר את אזור הנהר  פרנה עד למקום בו הוא מתאחד עם הנהר פרגוואי, ובנה במקום שתי מצודות. באוגוסט 1530 שב לספרד, שם הועמד לדין על יחסו למלוויו ועל חוסר הצלחתו. הוא גורש ב-1 בפברואר 1532 לעיר אוראן במרוקו. לאחר שנה קיבל חנינה וחזר לסביליה. הוא המשיך לשמש בתפקיד בצי הספרדי עד שנת 1547, כאשר עבר לשירותה של אנגליה (מבלי לאבד את תוארו או את קצבתו מן המלך הספרדי), שם נשא בתואר "נווט גדול".
בשנת 1553 ניסה קארל החמישי מספרד לקבלו בחזרה לשורותיו. קבוט החל בינתיים במגעים עם ונציה, ולמעשה שימש בשלב זה בשירותן של שלוש המדינות. כפי הנראה נפטר בשנת 1557.
התיאור שכתב קבוט בעצמו על מסעיו אבד. כל שנותר מעבודתו היא מפה של העולם ששרטט בשנת 1544, אשר נמצאה בבוואריה, ומוצגת כיום בספרייה הלאומית בפריז. מפה זו חשובה מאוד שכן היא שופכת אור על מסעותיו המוקדמים של אביו.
אופיו של קבוט היה חסר מנוחה. הוא העסיק עצמו בפרויקטים רבים, ועמד בקשר עם כל מדינה שיכלה לסייע לו בהגשמת תוכניותיו. אנגליה היא כנראה המדינה לה תרם יותר מכל, שכן בשהותו שם עודד רבים אחרים לצאת למסעות חקר וכיבוש. הוא ואביו נחשבים למניחי היסוד לעליונות הבריטית בימים.
קתי אליס

ביוגרפיה

אליס נולדה בטרנטון, ניו ג'רזי.

אלופת המשחקים הפאן-אמריקאיים

במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסאו פאולו, ברזיל בשנת 1963 זכתה אליס בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:07.6 דקות, לפני שיאנית העולם מרי סטיוארט מקנדה (1:08.9 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.5 דקות

שיאנית עולם

בתחרות שנערכה בהיי פוינט, בקרוליינה הצפונית ב-16 באוגוסט 1963 קבעה אליס במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 1:06.5 דקות, שיפור לשיא בן השנה של מרי סטיוארט (1:07.3 דקות). שיא זה החזיק מעמד שבועיים ונשבר על ידי אדה קוק מהולנד (1:06.1 דקות).

אלופה אולימפית

באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה אליס ב-4 מדליות, 2 מדליות זהב במשחי שליחות ו-2 מדליות ארד אישיות. מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם שרון סטודר, דונה דה וארונה וליליאן ווטסון בשיא עולם חדש של 4:03.8 דקות, לפני אוסטרליה (4:06.9 דקות) והולנד (4:12.0 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם קאתי פרגוסון, סינתיה גוייט ושרון סטודר בשיא אולימפי חדש של 4:33.9 דקות, לפני הולנד (4:37.0 דקות) וברית המועצות (4:39.2 דקות). מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.8 דקות, אחרי דון פרייזר מאוסטרליה שקבעה שיא אולימפי חדש של 59.5 שניות ושרון סטודר (59.9 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:06.0 דקות, אחרי שרון סטודר שקבעה שיא עולם חדש של 1:04.7 דקות ואדה קוק (1:05.6 דקות).
הרמן מינקובסקי

ביוגרפיה

מינקובסקי נולד בליטא למשפחה יהודית. אחיו אוסקר היה ביולוג חשוב. מאוחר יותר המיר את דתו. את השכלתו רכש בקניגסברג ובברלין, ובין השאר למד אצל לאופולד קרונקר. בתקופת לימודיו פתר בעיה חשובה בתורת המספרים. בשנת 1885 מונה לדוקטור באוניברסיטת קניגסברג, ומאוחר יותר לימד באוניברסיטת בון. בשנת 1894 מונה למשרת פרופסור באוניברסיטת קניגסברג. בין השנים 1896 עד 1902 לימד במכון הטכנולוגי של ציריך. בשנת 1902 עבר ללמד באוניברסיטת גטינגן, עד מותו בשנת 1909. את המשרה בגטינגן קיבל בסיועו של ידידו הקרוב, דייוויד הילברט. מינקובסקי אף הציע להילברט (במכתב מה-5/1/1900) להציג סדרה של בעיות בקונגרס העולמי במתמטיקה ; הילברט אכן עשה זאת, ו23 הבעיות שהציג שם השפיעו במידה רבה ביותר על התפתחות המתמטיקה במאה ה-20.

עבודתו המדעית

תרומתו העיקרית של מינקובסקי למדע המתמטיקה היה בתורת המספרים: הוא ייסד את התחום שנקרא 'גאומטריה של מספרים', וגילה את התוצאה היסודית בתחום, משפט מינקובסקי, ממנה נובע שמספר המחלקה של כל שדה מספרים הוא סופי. מינקובסקי עסק גם בגאומטריה, והמציא את גאומטריית נהגי המוניות.
בפיזיקה תרם מינקובסקי תרומה חשובה להבנת תורת היחסות על ידי כך שהקנה מובן גאומטרי לטרנספורמציית לורנץ. המרחב-זמן ההיפרבולי של תורת היחסות הפרטית עם המטריקה  קרוי על שמו. הוא גם עזר לאיינשטיין בלימוד חשבון טנזורים, שנמצא מאוחר יותר חיוני מאוד לניסוח תורת היחסות הכללית. מינקובסקי תרם גם להבנתו של המדע בתחום האלקטרומגנטיות.
אפוקאפס

אפוקאפס או אפוקאפי הייתה משפחת אצילים ארמנית-גאורגית, שהיו ידועים כמי שהחזיקו בעמדות מפתח במנהלת הצבא הביזנטי במאה האחת עשרה.
הנציג המפורסם ביותר של המשפחה היה בסיל אפוקאפס, בנו של האציל מיכאל אפוקאפס או אבו ק'אב, ששרת כשומר אוהלו של הנסיך הבגרטי רב ההשפעה, דוד השלישי קורופלאטס (966-1000), ולאחר מכן היה מפקד העיר המסופוטמית אדסה (Eδεσσα) (כיום שנלאורפה שבטורקיה) תחת הקיסר הביזנטי, מיכאל הרביעי פפלגוניאן (1034-1041).
בשנת 1054, ליכד בסיל אפוקאפס את אנשי מנזיקרט והדף את הסלג'וקים בראשות טוגורול (Tuğril). מאוחר יותר, בשנים 1059-1065, הוא מתמנה לארכון (מגיסטרוס ודוקס) של פרדואונאבון (מילולית: "אדמות ליד הדנובה"). לאחר תבוסתו של רומנוס הרביעי בידי אנדרוניקוס דוקסוס בשנת 1071, הוא היה תחת פיקודו שלפילרטוס בראחמיוס (Φιλάρετος Βραχάμιος), גנרל ביזנטי ממוצא ארמני, שביסס את עצמו בקיליקיה, ושרת תחתיו כמושל אדסה בשנים 1077-1083
וולפגנג תירזה

ביוגרפיה

תירזה נולד ב-22 באוקטובר 1943 בברסלאו. הוא גדל במזרח גרמניה כקתולי, ולמד גרמנית באוניברסיטת הומבולדט בברלין. מאוחר יותר עבד עבור המשרד המזרח-גרמני לתרבות. בשנת 1989 הצטרף לתנועת "פורום חדש" ובשנת 1990 חבר למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD). הוא נבחר כממלא מקום היושב ראש, ועקב כך נעשה חבר בבונדסטאג הגרמני.
לאחר ניצחון מפלגת ה-SPD בבחירות בשנת 1998, הוא נבחר כנשיא הבונדסטאג הגרמני ושירת שתי תקופות עד שהובס על ידי נורברט לאמרט באוקטובר 2005. תירזה נבחר כסגן נשיא הבונדסטאג.
ונוס ממילו

מציאת הפסל

הפסל התגלה בשני חלקים בשנת 1820 באי מילוס שבים האגאי, ועל כן נקרא בשם זה.
מגלה הפסל החביא אותו מהשלטונות הטורקיים ששלטו באי, אך אלה מצאו אותו. קצין ימי צרפתי ששמו ז'ול דומון ד'אורוויל (Jules Dumont d'Urville) הבין את חשיבותו, ושכנע את שגריר צרפת באיסטנבול, המרקיז דה ריווייר, לרכוש את הפסל למען צרפת. הפסל הוצג בפני המלך לואי ה-18 בשנת 1821. הוא העניק אותו למוזיאון הלובר בפריז, שם הוא מוצג עד היום.
הפסל התפרסם מאוד בשל יופיו, אולם עיקר פרסומו בא בעקבות תעמולה מטעם הממשלה הצרפתית: לאחר שבשנת 1815 נאלצה צרפת להחזיר לאיטליה את ונוס המדיצ'ית, פסל שנפוליאון שדד ולקח מאיטליה לצרפת, פעלו השלטונות הצרפתיים להאדיר את פרסומה של ונוס ממילו כדי לשמור על הכבוד של האומה הצרפתית.
אשנה

אַשְׁנָה היה שמן של שתי ערים מקראיות בשפלת יהודה.
שתי הערים נזכרות בספר יהושע בתיאור ערי השפלה שבנחלת שבט יהודה.
ראשית, נמנית "אשנה" בקבוצת ערי השפלה הצפוניות: "בַּשְּׁפֵלָה אֶשְׁתָּאוֹל וְצָרְעָה וְאַשְׁנָה וְזָנוֹחַ וְעֵין גַּנִּים תַּפּוּחַ וְהָעֵינָם יַרְמוּת וַעֲדֻלָּם שׂוֹכֹה וַעֲזֵקָה וְשַׁעֲרַיִם וַעֲדִיתַיִם וְהַגְּדֵרָה וּגְדֵרֹתָיִם עָרִים אַרְבַּע-עֶשְׂרֵה וְחַצְרֵיהֶן".
בהמשך, נמנית "אשנה" נוספת בקבוצת ערי השפלה הדרומיות יותר: "לִבְנָה וָעֶתֶר וְעָשָׁן וְיִפְתָּח וְאַשְׁנָה וּנְצִיב וּקְעִילָה וְאַכְזִיב וּמָרֵאשָׁה עָרִים תֵּשַׁע וְחַצְרֵיהֶן".
החוקר שארל קלרמון-גנו הציע את זיהוי "אשנה" הראשונה עם "ח'רבת עסלין", כשני ק"מ צפונית מזרחית לצרעה.
באשר ל"אשנה" השנייה, בחלק מהתרגומים הלטיניים לתנ"ך נכתב שם העיר בצורה Idna, ולכן יש המזהים אותה עם הכפר בן ימינו אידנא, הנזכר כבר באונומסטיקון של אוסביוס (תחילת המאה ה-4 לספירה) במיקומו הנוכחי, בצורה Iedna.
לפי החוקר אליעזר ליפא סוקניק, מקור השם הוא בשורש השמי א.ש.נ, שפירושו "חזק" או "רם", ויש הקושרים אותו גם לשם הפרטי הקדום "אשנא", הנזכר בחותמת עברית קדומה.
בומילקר (הנומידי)

בומילקר (המאה ה-2 לפנה"ס) היה אציל נומידי, מהבולטים שבין אנשי חצרו של יוגורתה.

ביוגרפיה

כאשר שהה יוגורתה מלך נומידיה ברומא כדי לתת דין וחשבון על רציחת אדהרבעל, אחד מיריביו הפוליטיים מאסיווא החל צובר השפעה ברומא באמצעות אחד הקונסולים. יוגורתה שחשש מפני מאסיווא, ציווה על בומילקר שהתלווה אליו להיפטר ממנו. בומילקר שכר שכירי חרב שרצחו את מאסיווא, אולם בומילקר עצמו נתפס גם כן. הוא הודה ברצח, אולם מכיוון שהיה חלק מפמליה מלכותית לא הוטל עליו עונש והוא הוחזר לנומידיה מעט זמן לפני שיוגורתה עצמו חזר לשם. מעשה הרצח התחיל את המלחמה שכונתה מלחמת יוגורתה. הרומאים נחלו מספר תבוסות, אולם בואו של קווינטוס קאיקיליוס מטלוס נומידיקוס לזירה שינה את המצב.
בומילקר לקח חלק פעיל בקרב מותול, והתקפת הפילים שלו כמעט והצילה את הקרב. אולם הפילים הסתבכו בענפי העצים, והתקשו להלחם. כשראו זאת הרגליים נמלטו. הקרב הסתיים בניצחון טקטי רומאי, אולם הרומאים ספגו במהלכו אבדות כבדות. לאחר הקרב פתח יוגורתה במלחמת גרילה אכזרית נגד הרומאים. מטלוס שכנע את בומילקר לנסות ולשכנע את יוגורתה להגיע להסכם שלום, בתמורה הובטח לבומילקר שלא יפגע ויורשה לשמור על רכושו. בומילקר הפציר ביוגורתה להגיע להסכם עם הרומאים. יוגורתה השתכנע אולם התנאים שהציעו הרומאים היו קשים מדי, ויוגורתה דחה אותם, והקים צבא חדש. בומילקר הבין שאין לצפות לשלום מצד המלך, והחליט לנסות לרצוח אותו. הוא קשר קשר עם אציל נוסף בשם נאבדאלסא והשניים תכננו לרצוח את יוגורתה. אולם אחד ממשרתיו של נאבדאלסא מצא איגרת בה הדריך בומילקר את נאבדאלסא בנוגע לרצח. המשרת מיהר להביא אותה אל המלך. יוגורתה מיהר והוציא להורג את מרבית הקושרים ובכללם את בומילקר.
הרברט אדוארד ג'ון קאודרי

הרברט אדוארד ג'ון קאודרי (באנגלית: Herbert Edward John Cowdrey; ‏29 בנובמבר 1926 - 4 בדצמבר 2009) היה היסטוריון בריטי שהתמחה במסעי הצלב.

תולדות חייו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
יגאל שפרן

ביוגרפיה

למד בישיבת מרכז הרב והוסמך לרבנות. בעל תואר דוקטור לפילוסופיה מטעם האקדמיה למדעים בבלורוסיה. הרב שפרן נחשב כמומחה בתחומי רפואה והלכה ומשמש כמרצה לאתיקה רפואית באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת תל אביב ובטכניון. באוניברסיטת בר-אילן הוא ראש המגמה למדע הלכה וחינוך. הוא משמש כראש המחלקה לרפואה והלכה ברבנות הראשית וחבר בפורומים נוספים העוסקים בתחומי רפואה. פרסם מאמרים רבים בתחום זה. בשנת תשמ"ג -תשמ"ד שימש כמנכ"ל הרבנות הראשית לישראל.
הרב שפרן עומד בראש "מכון מרחבים" להכשרת מורים, אותו ייסד בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 יחד עם שני אברכים נוספים מישיבת מרכז הרב, הרב אריה שטרן והרב יששכר גואלמן, בעידוד ראש הישיבה, הרב צבי יהודה הכהן קוק. בנוסף הוא משמש כרב בית כנסת המנציח את שמו של אביו בשכונת קריית משה בירושלים, בה הוא מתגורר.
בה'תשע"ט נבחר ליקיר ירושלים לאותה שנה.

משפחתו

אביו, הרב ד"ר מנחם קווה דב שפרן, שהיה רב בפלויישט ברומניה ולאחר מכן שימש כרב ומחנך בישראל, הוא בנו של הרב בצלאל זאב שפרן ואחיהם של הרב חנוך הניך שפרן, הרב ד"ר יוסף שפרן והרב אלכסנדר שפרן ששימשו כרבנים ואנשי חינוך ברומניה. אמו, מלכה, היא בתו של הרב דב בורשטיין שכיהן כרב ודיין ברומניה ובתל אביב, ואחותו של מרדכי בורשטיין. אחיו הוא האלוף עמי שפרן ובנו הוא איש התקשורת קווה שפרן.
פפורצהיים

השתייכות דתית

רוב תושבי פפורצהיים הם נוצרים, רובם פרוטסטנטים. נוצרים-קתולים גם מהווים חלק משמעותי באוכלוסייה.
בפפורצהיים קיימות אף קהילות דתיות שונות, הניכרות בהן: אדוונטים, עדי יהוה ונוצרים בפטיסטים.
בפפורצהיים אף קיימת קהילה גדולה של מהגרים ישראלים ומהגרים מוסלמים.
מייקל לורנזו אוריה

קורות חיים

מייקל אוריה נולד ביוסטון, טקסס וגדל פלאנו, טקסס. הוא ממוצא סקוטי ואיטלקי. הוא בוגר תיכון "פלאנו סניור" בטקסס. לאחר מכן למד ב"קולג' קולין" אשר נמצאת במחוז קולין, ובבית הספר ג'וליארד  שבניו יורק, במגמת דרמה, שם סיים את לימודיו ב-2003.
כשעוד היה תלמיד בג'וליארד הוא הופיע במחזה "אהבה ושמחה" (2001) בתור נער בן 16 שמנסה להיפטר מבן הזוג של אמו. הוא הופיע גם בהפקות תלמידים בהצגות סילביה (1998) ונעולים (1999) וב-2002 הוא קיבל פרס למצוינות ע"ש ג'ון האוסמן בתיאטרון קלאסי מבית הספר ג'וליארד.

קריירת משחק

בשנת 2002 עשה את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה בסדרת האנתולוגיה "לא לבושה", כאשר גילם את ג'סטין למספר פרקים בעונתה השישית והאחרונה של הסדרה. שנה לאחר מכן, ב-2003 שיחק בתפקיד קטן בסרטו הראשון "בנות בסטייל" בכיכובן של בריטני מרפי ודקוטה פנינג.   
משנת 2006 עד 2010 כיכב אוריה בתפקידו של מרקוס "מארק" סנט ג'יימס בסדרת הדגל של חברת ABC, "בטי" בכיכובה של אמריקה פררה, שהיא עיבוד מחודש של הטלנובלה הקולומביאנית המצליחה "בטי המכוערת".  
ב-2012 הצטרף לצוות השחקנים של קומדיית המצבים של רשת CBS, "שותפים" לצד ברנדון ראות' וסופיה בוש. לאחר שעלתה לאוויר ב-24 בספטמבר 2012, הסדרה שודרה לעונה אחת עד חודש נובמבר, בו הוכרז שהסדרה בוטלה לאחר שישה פרקים. שבעת הפרקים הנותרים בסדרה נותרו לא משודרים בארצות הברית, אם כי הם שודרו מאוחר יותר על ידי חברות תוכן בינלאומיות שונות. 
בשנת 2013 ביים מייקל את סרט הקומדיה "הוא הרבה יותר מפורסם ממך", שגם שיחק בו בתפקיד ראשי לצד ג'סי אייזנברג, בן סטילר ומיימי גאמר.
בשנת 2015 התארח בעונה החמישית של הסדרה "עובדים מצטיינים" בכיכובו של אדם דווין. באותה שנה השתתף כשופט אורח בתוכנית המציאות "המירוץ לדראג של רו פול", בעונה ה-7.
יוחנן מויאל

ביוגרפיה וקריירה

מויאל נולד בישראל. אמו הייתה ניצולת השואה ובלרינה בעברה. הוא למד באוניברסיטת מדינת לואיזיאנה ובאוניברסיטת אורגון שם התאמן בהתעמלות מכשירים.
מויאל ייצג את ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984 כאשר היה בן 18. בתחרות הקרב רב הוא סיים במקום ה-67 לאחר שסיים עם ציון של 110.80. נוסף על כך הוא התחרה בשאר התרגילים בנפרד. בתרגיל הקרקע הוא סיים במקום ה-70, בתרגיל הקפיצות הוא סיים במקום ה-68, בתרגיל המקבילים הוא סיים במקום ה-63, בתרגיל המתח הוא סיים במקום ה-65, בתרגיל הטבעות הוא סיים במקום ה-62 ובתרגיל סוס הסמוכות הוא סיים במקום ה-64.

לאחר פרישתו

לאחר פרישתו, מויאל החל לעסוק באימון. בשנת 1987, הוא ייסד בעיר באטון רוז' שבלואיזיאנה את אקדמיית ההתעמלות "Elite Gymnastics Academy" שם הוא מאמן ובעלים. בין חניכיו נמצאת קארלי פטרסון, האלופה האולימפית בתרגיל הקרב-רב מאולימפיאדת אתונה 2004 וחברת היכל התהילה של ההתעמלות האמריקאית.
ולודרום ד'איבר

ולודרום ד'איבר (מילולית: "ולודרום חורף". בצרפתית: Vélodrome d'Hiver, או בקיצור Vel' d'Hiv) היה זירה סגורה למרוצי אופני מסלול שניצב בפינת שדרת דה גרנל ורחוב Rue Nélaton ברובע החמישה-עשר של פריז, סמוך לנהר הסן, לא רחוק ממגדל אייפל. המקום שימש גם לאירועי הוקי קרח, איגרוף, היאבקות, גלגיליות ומופעי קרקס, על מנת לאפשר פעילות ספורטיבית בחורף. המקום נחנך ב-1909 והיה אחד ממתקני אולימפיאדת פריז (1924). אולם עיקר פרסומו הגיע מהיותו נקודת הריכוז אליה הובלו יהודי פריז ביולי 1942 באירוע שנודע כ"מצוד ול' ד'איב" וממנו הובלו למחנות הריכוז דראנסי וקומפיין ומהם לאוושויץ. הוולודרום עלה באש במאי 1959 ונהרס כליל בעקבות כך. במקום נמצאת כיום כיכר עירונית בשם Place des Martyrs-Juifs-du-Vélodrome-d'Hiver (מקום הקדושים היהודים של וולודרום ד'איבר) ובה אנדרטה המנציחה את סיפורם.

עד מלחמת העולם השנייה

שורשי הוולודרום במבנה שהוקם עבור התערוכה העולמית של פריז (1900). לאחר סיום התערוכה, הגה אנרי דגראנז' (Henri Desgrange), מייסדו של הטור דה פראנס, את השימוש במקום כזירה סגורה למירוצי אופניים ופעילות ספורטיבית חורפית. המבנה הועמד להריסה ב-1909 כיוון שהסתיר את מגדל אייפל ובמקומו הוקם בסמוך הוולודרום ד'איבר. אורך מסלול הרכיבה הפנימי היה 250 מטרים והמקום יכול היה להכיל 20,000 צופים.
ב-13 בינואר 1913 התקיים במקום אירוע מרוץ אופניים לקבוצות של שישה ימים (Six jours de Paris), שהפך למסורת אהובה, במסגרתה הוענקו פרסים על ידי ידוענים שונים שצפו במירוץ (אחד האוהדים הנלהבים של האירוע היה ארנסט המינגוויי). 
באולימפיאדת פריז (1924) שימש המקום לתחרויות האיגרוף, סייף, הרמת משקולות והיאבקות. 
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה המחליקה האמנותית והאלופה האולימפית הנורווגית סוניה הני לפתח מופעי ראווה ובידור בהחלקה על הקרח. אביה היה האמרגן והני עצמה ערכה את הכוריאוגרפיה של מופעים אלה שהועלו במקום. כן נודע המקום באותה תקופה במופעי קרקס. 
במסגרת התערוכה העולמית של פריז (1937) התקיימו במקום מופעי ראווה (Naissance du Cité).

לאחר המלחמה

ב-7 בנובמבר 1957 התקיים מרוץ שישה-הימים האחרון, בין מקבלי הפרסים באותו מרוץ היה ז'אק אנקטיל. מצבו של המבנה באותה עת היה כבר מוזנח וגגו דלף. ב-12 במאי 1959 הציג במקום סלבדור דאלי מיצירותיו במסגרת הפנינג אמנות. באחד מהלילות שלאחר מכן פרצה דליקה במקום שכילתה את רובו.
ולדרום ד'איבר נהרס עקב נזקי השריפה בשנת 1959. באותה שנה נתלה על אחד מבנייני הממשלה במקום שלט הנצחה המציין את המצוד אחר היהודים וריכוזם במקום. ב-1994 נחנכה אנדרטה באתר, פסל יצוק של מספר דמויות (ילדים, שני גברים, אשה בהריון) עם הכיתוב: "הרפובליקה הצרפתית במחווה לקורבנות הרדיפות הגזעניות והאנטישמיות שביצעו פשעים נגד האנושות תחת סמכותה של מה שמכונה מדינת צרפת'".

בקולנוע

הוולודרום מופיע (במסגרת ייצוג כתפאורה) בסרטים שנערכו על שואת יהודי פריז, בהם המפתח של שרה ונקודת איסוף.
ישראל גורניצקי

ישראל גורניצקי (בליטאית: Izraels Gornickis‏; 1 בספטמבר 1889 -‏ 1956), היה עורך דין ישראלי, מייסד משרד עורכי הדין גורניצקי ושות'.

ביוגרפיה

גורניצקי נולד בגרודנו, שהייתה אז חלק מליטא (כיום בלרוס). גורניצקי קיבל חינוך יהודי ציוני וכללי, והיה פוליגלוט בעל שליטה ב-13 שפות (ביניהן: רוסית, אנגלית, עברית, פולנית, לטבית, יידיש, גרמנית, צ'כית, צרפתית, ערבית, איטלקית, ליטאית ואספרנטו). גורניצקי קיבל תואר בוגר במשפטים מאוניברסיטת פריז (1911) ותואר מוסמך במשפטים מאוניברסיטת קייב (1914). הוא הוסמך כעורך דין בשנת 1917 והיה חבר באיגוד עורכי הדין היהודיים בליטא. בין השנים 1921-1935 גר ועסק בעריכת דין בריגה, והתמחה בעיקר בתחומי הנפט, הבנקאות והביטוח.
בשנת 1914 ברח גורניצקי עם משפחתו לסנט פטרסבורג עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ושב לריגה רק בשנת 1920. בשנת 1926 נאסר לזמן קצר בגין הסתרת ה"הרפתקן הבינלאומי" ליברמן. גלי האנטישמיות באירופה באותה תקופה בצירוף חקיקת חוקים אשר הגבילו עיסוקם של עורכי דין יהודיים בגרמניה, הובילו להחלטתו לעלות לישראל בשנת 1936. הוא התיישב ברח' הגליל בתל אביב, בבית שקנה בביקורו הראשון בפלשתינה בשנת 1933 (כאשר באותו ביקור גם קנה נכס ברחובות אשר השכיר בהמשך לחיים ויצמן). בשנות ה-40 עבד בוועדה לסיוע למהגרים ופליטים שהגיעו לארץ מלטביה.
גורניצקי עבר את בחינות הלשכה לעורכי דין זרים בישראל בשנת 1937, מספרו בפנקס עורכי הדין היה 577, ובהמשך הוסמך כנוטריון. בשנת 1938 ייסד את משרד עורכי הדין י. גורניצקי ושות' (אשר בעת הקמתו נקרא גורניציקי את א. פולונסקי, עורכי דין). משרדו, שממוקם כיום בשדרות רוטשילד בתל אביב אך בעת הקמתו היה ברחוב אחד העם, ניהל תיקים של חברות ענק ושל אישים בכירים בישראל, ובמסגרת זאת מונה גורניצקי ל"מחסל" (המכונה כיום "מפרק") של חברות רבות שהגיעו לחדלות פרעון. בין היתר היה גורניצקי גם חבר בקרן לביטוח הדדי של חברי הסתדרות עורכי-הדין היהודיים בארץ-ישראל, ונציג ציבור במועצה שמינה שר האוצר, לוי אשכול לפי תקנות מילווה מלחמה (אגרות חוב למוכ"ז), התשי"א-1951, וכן במועצה שמינה קודמו, שר האוצר אליעזר קפלן. כמו כן, היה היועץ המשפטי של מייסדי חברת "עלית" בתחילת דרכם.
בשנת 1913 נשא גורניצקי לאישה את נינה נחמה ברלין (ילידת 1892), אותה פגש בשנת 1911 כאשר שניהם היו סטודנטים בצרפת. לבני הזוג נולדו שלושה בנים: תאומים, ירוחם ואוריאל, אשר הלכו בדרכו של אביהם והפכו לעורכי דין ידועים בזכות עצמם. בראשית שנות ה-50 הם הצטרפו למשרד שהקים אביהם. ירוחם (1921-1997), הבכור, עמד בראש המשרד בין השנים 1956-1994. אוריאל (לימים אוריאל גורני) (1921-2002) היה שותף במשרד אך בחלק משנותיו כעורך דין כיהן בתפקידים במגזר הציבורי. אוריאל נישא לרות דונקלבלום, בתו של ד"ר מנחם דונקלבלום, לימים שופט בית המשפט העליון בהרכבו הראשון, ועל שמו ייסדה משפחתו את פרס גורני למשפט ציבורי. הבן הצעיר רפי (1927-2004) היה לאיש עסקים ואלוף ישראל בטניס בשנות ה-50.
קולין ארצ'ר

קולין ארצ'ר (בנורווגית: Colin Archer;‏ 22 ביולי 1832 - 8 בפברואר 1921) היה אדריכל ימי ובונה ספינות מלרוויק, נורווגיה. הוריו היגרו לנורווגיה מסקוטלנד בשנת 1825. הוא עשה לו שם בבניית ספינות חזקות, בטיחותיות ומאריכות ימים.

חייו ועבודתו

לפני שהחל בקריירה של אדריכל ימי בנורווגיה, עשה תקופת-מה בקווינסלנד, אוסטרליה, עם כמה מאחיו. בעת שהותו שם, הפליג עם מטעו במעלה נהר פיצרוי, קווינסלנד, "כשזה היה כמעט, אם לא לגמרי, לא-נודע". 
ארצ'ר והמספנה שלו נודעו בבניית ספינות בטוחות ובעלות משך חיים ארוך. הנודעת בספינותיו של קולין ארצ'ר הייתה הפראם, שנבנתה בהזמנת פריטיוף ננסן ולפי מפרט מדויק שלו, ושימשה את ננסן במשלחות שלו אל הקוטב הצפוני ובהמשך, את רואלד אמונדסן במשלחת הקוטב הדרומי ההיסטורית שלו, שכבשה לראשונה את הקוטב הדרומי; "פראם" שמורה עכשיו  במוזיאון פראם באוסלו. ארצ'ר תיכנן גם ספינת מפרשים איתנה ל-Redningsselskapet (החברה הנורווגית להצלה וחילוץ בים), שהייתה בשימוש שנים רבות ועכשיו ידועה כ"קולין ארצ'ר"; האבטיפוס של סירת ההצלה, "קולין ארצ'ר RS1", עודנה משמשת כמוזיאון צף. כמה ספינות מקוריות אחרות השייכות לחברת החילוץ וההצלה עדיין משייטות בים, בהן
Frithjof Wiese RS40.
ארצ'ר הקדיש זמן רב לחישוב הדרך היעילה ביותר לעיצוב כלי שיט. עד היום ממשיכים מעצבי אוניות לבחון את עבודתו בבואם לעצב אוניות חדשות. לזכותו רשום עיצובן של יותר ממאתיים ספינות, בהן הפראם.

מורשת

עיצובי האוניות של ארצ'ר הותאמו לשייט תענוגות במאה ה-20. ב-1904, בנה לסופר 
רוברט ארסקין צ'יילדרס סירה, שנקראה "אסגארד"; כיום מוצגת הסירה במוזיאון ונחשבת ליאכטה החשובה ביותר בתולדות אירלנד". בשנים הבאות השתמשו בוני ספינות אחרים בעיצוביו של ארצ'ר לבניית ספינות, שעשו להן שם בהפלגות הקפת כדור הארץ. החיקויים שנעשו משנות ה-70' ואילך בהשראת ספינות אלה עשו את סגנון העיצוב של ארצ'ר לפופולרי עד ימינו אלה.

אותות כבוד

שתי ספינות חילוץ והצלה נקראו על שם ארצ'ר: ה"קולין ארצ'ר" משנת 1893 ובהמשך סירת ההצלה "קולין ארצ'ר". חצי האי קולין ארצ'ר, האי דבון, נונאווט מנציח את שמו.
מרוץ מפרשיות על שם קולין ארצ'ר, הנקרא גם הוא על שם בונה הספינות, מתקיים פעם בשנתיים. המירוץ מתחיל בלוורסוג, הולנד, ומסתיים בלרוויק, נורווגיה. המרחק הוא בסביבות 657 ק"מ; משך המירוץ, בכפוף למזג האוויר וסוג הספינה, הוא בדרך כלל כשלושה, ארבעה או חמישה ימים.
מוקסין סיני

מאפיינים

המוקסין מגיע לאורך 0.8-1 מטר והגדול ביותר שנמדד הגיע לאורך 1.55 מטר. צבעו חום-בהיר עם רצועות משולשות בצבע אדום-בהיר המוקפות בשחור. ראשו של הנחש שחור עם עיניים גדולות וצהובות וגומות שקועות החשות בטרף בעל חם גוף. צורת הראש משולשת ובעלת חוטם מחודד הפונה מעלה. הנחשים הצעירים בהירים יותר מהבוגרים אך דומים מאוד.
נחש זה חי במדינות: דרום-סין, טאיוואן, צפון וייטנאם ובלאוס. הוא שוכן במדרונות הרים עד גובה 1,350 מ' ובאזורי סלעים אך גם באזורים נמוכים יותר ואפילו בקרבת החוף. הוא מצוי בעיקר בין הסלעים והצמחייה הנמוכה וכן ליד נחלים רדודים. הוא יכול להימצא גם סביב בתים ביניהם מסתובבים חולדות, עכברים וטרף דומה הקרוב למגורי האדם. 
הנחש צד בלילה מיני מכרסמים ויונקים דומים, עופות, זוחלים ודו-חיים שונים. הוא איטי רוב זמנו אך בעת הכשה הוא מהיר להפליא, מה שעוזר לו להכות בקורבנו. הנחש מייצר 214 גרם ארס או 0.04 מ"ג/ק"ג לפי ממד ה-LD50. לנחש זה מיוחסים לא מעט מקרי מוות בתפוצתו, אך יש לו נסיוב היכול להציל מטופל המגיע בזמן.