google/wiki40b huggingface dataset:
השטח הגדול

השטח הגדול היה כינוי בשנות ה-50 ובשנות ה-60 לאזור ביפו שבמרכזו גן הפסגה של ימינו (יפו העתיקה), שלאחר שנהרס במרד הערבי ובמלחמת העצמאות הפך לשטח של חורבות, ומוקד לפשע וזנות. בשנות ה-60 שוקם האזור והפך לאזור של תיירות, גנים ציבוריים ורובע אמנים.

יצירתו של "השטח הגדול"

עד לשנות ה-30 היה אזור יפו העתיקה מאוכלס בצפיפות בבנייה רוויה, בדומה לקסבה בלבן של ערים ערביות. ביוני 1936 נערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי מבצע עוגן בו נהרסו בתים על מנת לפלס נתיבים בתוך השטח המאוכלס, לשם הקלת השליטה בעיר יפו שהייתה אחד ממרכזי הלאומיות הערבית. נפרץ אזור בצורה של עוגן, מה שהביא למבצע את שמו. במונחים של שמות הרחובות כיום, "המוט המרכזי" של העוגן התחיל מרחוב יפת מערבה, דרך רחוב הפנינים והמשיך דרך גן הפסגה עד לכיכר קדומים. מהמוט המרכזי נפרשו שתי שוקיים: דרומה, דרך רחוב שגב והמשך ברחוב לואי פסטר; צפונה, רחוב (טיילת) מפרץ שלמה. המבצע הביא להרס של אזורים נרחבים.
השלטונות הרסו כמה מאות בתים, חלקם פוצצו. בתים אלה שימשו עמדות למיידי אבנים וצלפים. תושבי הבתים של שכונת העוני, כמה אלפי ערבים, נצטוו לפנות את בתיהם בתוך 24 שעות, כאשר חלק מפקודות הפינוי הושלכו עליהם ממטוס. בהודעות הפינוי הובטח לתושבים פיצוי, אולם הם לא קיבלו דיור חלופי, והצטופפו בהתחלה בבתי ספר, מרתפי חנויות ובחוף הים.
במהלך מלחמת העצמאות נמשך ההרס של השטח הבנוי, ובמהלכה ולאחריה נהרס, למעשה, כל המרחב המהווה כיום את גן הפסגה. ההרס הנרחב הביא לכך שבאזור יפו העתיקה נותר רק 30% מהמרחב בנוי או ראוי למגורים.

השטח הגדול בשנות ה-50 וה-60

בזמן ולאחר מלחמת העצמאות עזבו את יפו רוב התושבים הערבים. מתוך למעלה משמונים אלף איש שגרו בה לפני המלחמה, נותרו כשלושת אלפים. המרחב ההרוס נותר מלא בחורבות, כוכים וחדרונים מטים ליפול, שיכלו לשמש בדוחק למגורי אדם. למרחב זה הובאו עולים מארצות רבות, ובמיוחד מארצות  הבלקן וצפון אפריקה. בתחילת שנות החמישים גרו בשטח זה, מרחוב בוסטרוס (כיום רחוב רזיאל), ועד לפיסגת תל יפו (כיום גן הפיסגה) כתשעת אלפים בני אדם, שתפסו את הבתים ההרוסים, שיושביהם נמלטו. חרף כל מאמציה של העירייה להפוך את השטח לגנים ציבוריים, לנקות אותו, לפנות את החורבות ולבער את הפשע, הפך המקום מוקד לפשע, ובמיוחד לזנות. האזור הפך למקום שלטונם של סרסורים שלכוחות אכיפת החוק לא הייתה בו דריסת רגל. אז קיבל המקום את כינויו "השטח הגדול".
בתחילה תוכנן להרוס לחלוטין את כל המבנים במקום, ולבנות במקומם שיכונים ציבוריים. עם תחילת שנות ה-60 הוחלט לשנות את המדיניות. בשנת 1960 הוקמה החברה לפיתוח יפו העתיקה שהפעילה תוכנית שהתבססה על שיקום ושימור האזור תוך הפיכתו לרובע אמנים, ועל פיתוח גנים וכיכרות בשטחים הפתוחים. בשנת 1965 הושלם פינוי תושבי האזור והחלו עבודות השיקום. במקביל נערכו במתחם חפירות ארכאולוגיות.

השטח הגדול בתרבות הישראלית

"השטח הגדול" שימש השראה לשירים, לסיפורים, למחזות ולסרטים, שתיארו את האווירה המיוחדת ששררה במקום, חלקם מתוך מחאה חברתית, עוד בעת ש"השטח הגדול" היה מרכז לפשע ולזנות, וחלקם מתוך נוסטלגיה או אידיאליזציה.
השקפה (כתב עת)

השקפה היה כתב עת שיצא לאור על ידי אליעזר בן יהודה בין השנים 1896–1908 (עם הפסקה של שנה וחצי בין אמצע 1900 ועד 1902). עיתון זה היה קשור לעיתונו העיקרי של בן יהודה הצבי.
בין השנים 1896 ועד אמצע 1900 שימש ההשקפה כמוסף שנשלח ליהודי התפוצות וכלל בתוכו מאמרים מעיתון הצבי. כל גיליון כלל בין 8 ל-16 עמודים והוא הופץ אחת לשבוע או שבועיים. בין משתתפי העיתון היה הפובליציסט ראובן בריינין.
בשנת 1902 נסגר העיתון הצבי וההשקפה החליפו כעיתונו של בן-יהודה. בתקופה זו שונה אופיו של כתב העת, הוספו מאמרים פוליטיים שנכתבו על ידי בן יהודה והורחב החלק הספרותי. מינואר 1902 עד מאי 1904 הופיע כתב העת בתדירות של פעם בשבוע. מיוני 1904 ועד ספטמבר 1908 הפך לדו-שבועון. בתקופה זו גודל כתב העת נע בין 8 ל-12 עמודים.
בשנת 1907 (תרס"ח) הוציאה לאור חמדה בן יהודה תוספת לילדים בשם "העברי הקטן", אולם לאחר 3 גיליונות סגרה את העיתון. במקביל לעיתון הילדים, הפיקה מערכת העיתון תוספת שבועית לענייני חינוך בשם "בית הספר", אולם בשל חוסר היענות מצד המורים, שנקראו ליטול חלק בכתיבתו, גם תוספת זו לא האריכה ימים. כעבור מספר חודשים, פתחה חמדה בן יהודה מדורים חדשים, ובהם "מכתלי הישיבות" ו"במה חופשית", שבה "תנתן הרשות לכל אחד בין שהוא מן העולבים ובין שהוא מן הנעלבים" להתבטא בדפי העיתון.
ב-28 בספטמבר 1908 חזר בן-יהודה להוציא לאור את עיתון הצבי. כתב העת השקפה הפסיק את פעילותו.
כתב העת פרסם יצירות של חמדה בן יהודה ושל איתמר בן אבי והרבה לעסוק בהרחבת השימוש בשפה העברית ובתופעת הירידה מארץ ישראל.
תאיר קמינר

ביוגרפיה

תאיר קמינר נולדה לסיביל גולדפיינר, מייסדת חברת האופנה קום איל פו ולמיכה קמינר, איש היי-טק. תאיר היא השנייה מבין שלוש אחיות. אחותה הבכורה, אלינור, השתחררה מצה"ל על סעיף מצפון. דודה, נעם קמינר, ישב בכלא בשנת 1982, בשל סירובו לשרת מילואים במלחמת לבנון הראשונה, ובנו, מתן קמינר, ישב בכלא הצבאי כשנתיים בעשור הראשון של המאה ה-21, לאחר שסירב להתגייס לצה"ל.
קמינר גדלה בתל אביב, בה היא מתגוררת עד היום (2016), למדה בתיכון עירוני א'. רווקה.

סרבנות

לאחר שסיימה שנת שירות בקומונה של הצופים בשדרות החליטה קמינר "שלא לקחת חלק במעגל השנאה בעזה ובשדרות". קמינר התנגדה לכיבוש הישראלי ואמרה: "אני לא עומדת להישבר... אני מקווה שהם יבינו את זה - אני לא אשבר". עוד הוסיפה: "ראיתי את השפעת המלחמה על ילדים ומבוגרים" והצהירה על נכונותה לבצע שירות חלופי למען המדינה. 

כשהגיעה ביום הגיוס לבסיס קליטה ומיון בצה"ל סירבה להתגייס מטעמי מצפון ונשפטה למאסר למשך 20 יום בכלא 6. לאחר מכן, היא נשפטה חמש פעמים נוספות לתקופות מאסר שונות (בחלק מהמקרים גם בגין נפקדות), ובסך הכל ישבה 155 ימים (מעל חמישה חודשים) בכלא הצבאי, תוך כדי שהיא משתפת את חוויותיה מהכלא בבלוג ב"הארץ" בשם "מסרבת".
ב-18 ביולי 2016 שוחררה מהכלא וקיבלה פטור משירות צבאי בגין אי התאמה ו"התנהגות רעה וחמורה מאוד". עם שחרורה הוזמנה לצרפת לספר על הסרבנות שלה. קמינר תמכה והשפיעה על סרבני גיוס שבאו אחריה.
בספטמבר 2016 (ראש השנה תשע"ז) כלל אותה אתר מאקו ברשימת "הישראלים הכי משפיעים בכל גיל", ובחר בה למשפיעה ביותר בגיל 20.

תמיכה וביקורת

סירובה של קמינר זכה לפרסום בישראל ובחו"ל. הסופר דוד גרוסמן כינה אותה "הנערה... האמיצה, הערכית ורודפת השלום". קמינר זכתה לתמיכה, בין היתר, מצד עיתונאים ומשפטנים ישראלים וכן מצד אזרחים רבים. קבוצת "מסרבות - רשת סרבנות פוליטית", בה קמינר חברה, תמכה בה וליוותה את מאבקה. עיתונאית ידיעות אחרונות, סימה קדמון, ליוותה אותה בחודשי מאסרה. כמו כן, תמכו בסירובה הארגונים "יש גבול", "ארבע אמהות", "המפלגה הקומוניסטית הישראלית" ו"אמנסטי אינטרנשיונל". סירובה של קמינר עורר עניין מיוחד בבריטניה ומספר כתבות באינדפנדנט עסקו בה. בנוסף, קמינר זכתה לתמיכתה של חברת פרלמנט בריטית, שהציעה בפרלמנט הבריטי להכריז על סולידריות עימה.
באוגוסט 2016 השתתפה בפאנל באירוע "מי מפחד מחופש (מצפון)?" בסינמטק תל אביב לצידם של שלושה חתני פרס ישראל, הפרופסורים יהודה ג'אד נאמן, עידית דורון וזאב שטרנהל. בעקבות הפרסום על הכנס בהשתתפותה של קמינר פנתה שרת התרבות מירי רגב ליועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, בבקשה לשלול תמיכה מהסינמטק. המשנה ליועץ המשפטי, דינה זילבר, מסרה לרגב כי לא ניתן לעשות זאת.

לאחר שחרורה מצה"ל

בשנת 2017 עברה לגור בנצרת לחצי שנה, למדה ערבית והתנדבה בבית ספר "מסאר" בלימוד עברית. 
המשיכה לכתוב בבלוג שלה ב"הארץ" עד 2017. 
בין השנים 2017–2018 נטלה חלק בשירות לאומי בית הספר הדו לשוני בירושלים.
מירן חקוביאן

ביוגרפיה

מירן חקוביאן נולד בסטפנקרט, ארמניה. אביו, הפסל ארמן חקוביאן (1990-1941) נהרג במלחמת נגורנו-קרבאך. בין השנים 2000 ל-2006 הוא למד פיסול במכללה הלאומית של ירוואן לאומנויות. לאחר מכן עבד במקצועו בארמניה וברוסיה, השתתף במספר תערוכות בסטפנקרט ובירוואן.
בשנת 2001, הוא הפך לחבר באיחוד האמנים של נגורנו קרבאך. בשנת 2011, הוא השתתף בסימפוזיון בינלאומי בנושא פיסול בשושה. חקוביאן יוצר לרוב פסלים העשויים מאבן, עץ או ברונזה. מ-2010 עד 2013 הוא למד פילולוגיה פולנית במכללת פולוניקום בסלוביצה. ב-2012, חקוביאן קיבל מלגה מקרן קולסציק הפולנית.
חקוביאן יצר את פסל ויקיפדיה שבסלוביצה מטעם מנהל מכללת פולוניקום (המכללה שבה למד), קשישטוף ווֹיְצֶ'כובסקי. ב-22 באוקטובר 2014 הפסל נחנך בכיכר פרנקפורט. התקציב לפסל מומן על ידי עיריית סלוביצה בסך של 62,000 זלוטי.
מאז 2011, חקוביאן התמחה בעבודה בתחום ההנפשה במחשב. הוא יצר מספר הנפשות, ביניהם הוא יצר סרטים שבהם מעורבות דמויות המפוסלות מפלסטלינה, הנועדו לפרסם את מכללת פולוניקום ולימודים בפולין לתלמידים מרחבי העולם. בשנת 2013, הוא קיבל את פרס הקהל על סרט האנימציה שלו "מטרייה", המבוסס על סיפור של לאוניד ינגיברוב, שהוצג בתחרות קרן הסרט הקצר במוסקבה.
סוורן סוזוקי

סוורן קוליס-סוזוקי (נולדה ב-30 בנובמבר 1979) היא אקטיביסטית סביבתית, נואמת וסופרת קנדית. בתה של הסופרת טרה אליזבת קוליס ושל הגנטיקאי והאקטיביסט הסביבתי דייוויד סוזוקי. היא נאמה ברחבי העולם על נושאים סביבתיים והפצירה במאזיניה לנקוט עמדה כנגד מה שלדעתה מהווה הרס הסביבה, לחשוב בטרם מעשה ולקחת אחריות אישית. נודעה בנאומה בפסגת כדור הארץ בעודה בת 12.
קוליס-סוזוקי נולדה וגדלה בעיר ונקובר שבקנדה. כשהייתה בת תשע ייסדה את "הארגון הסביבתי של הילדים" (ECO), קבוצת ילדים שמטרתה ללמד ילדים אחרים על נושאים סביבתיים. ב-1992, בעודה בת 12, היא וחבריה לקבוצה גייסו כסף כדי להגיע לפסגת כדור הארץ הראשונה בריו דה ז'ניירו. הם הצליחו במשימתם, וקוליס-סוזוקי, יחד עם שלושה מחברי ארגונה, הגיעה לפסגה ונאמה בה מול נציגי המדינות החברות באומות המאוחדות. בנאומה הציגה נושאים סביבתיים מנקודת מבט צעירה, תוך הבעת ביקורת חריפה על רשלנותם של המבוגרים והפגנת יכולת רטורית גבוהה שעליה זכתה לתשואות. בין השאר אמרה בנאומה, שאורכו 6 וחצי דקות בקירוב:
שלום, אני סוורן סוזוקי ואני מדברת בשם ECO, הארגון הסביבתי של הילדים. אנחנו קבוצה של בני 12 ו-13 שמנסים לחולל שינוי. גייסנו בעצמנו את כל הכסף שנדרש כדי להגיע לכאן, לעבור 8,000 מיילים כדי לומר לכם שאתם, המבוגרים, חייבים לשנות את דרככם.
[...]אני מדברת כאן בשם כל הדורות שיבואו. אני מדברת כאן בשם הילדים הרעבים שאין שומעים את בכיים. אני מדברת כאן בשם אינספור החיות שמתות ברחבי העולם מכיוון שלא נותר להן לאן ללכת [...]
בבית הספר, ואפילו בגן הילדים, אתם מלמדים אותנו איך להתנהג. אתם מלמדים אותנו לא לריב עם אחרים, לפתור בעיות, לכבד אחרים, לנקות את הלכלוך שאנחנו משאירים אחרינו, לא לפגוע ביצורים אחרים, לחלוק, לא להיות תאבי בצע. אז למה אתם עושים את כל מה שאתם אומרים לנו לא לעשות?
ב-1993 זכתה להיכלל ב"מצעד הכבוד" של "התוכנית הסביבתית של האומות המאוחדות". באותה שנה פורסם ספרה בן 32 העמודים "Tell the World" (לספר לעולם) על צעדים סביבתיים שיכולות לנקוט משפחות.
ב-2002 סיימה סוזוקי תואר ראשון באקולוגיה ובביולוגיה סביבתנית. לאחר סיום התואר היא בילתה שנתיים בטיולים. החל ב-2002 היא הגישה בשותפות את תוכנית האירוח לילדים "מסע הטבע של סוזוקי" בערוץ דיסקברי.
בתחילת 2002 סייעה סוזוקי לפתיחת צוות חשיבה מבוסס אינטרנט בשם "The Skyfish Project". כמו כן הייתה חברה בפאנל היועצים המיוחד של קופי ענאן. ככזו, היא וחברי "The skyfish priject" הציגו את מיזמם הראשון, "הכרה באחריות", בפסגת כדור הארץ 2002 ביוהנסבורג. צוות החשיבה התפרק ב-2004 כשסוזוקי הפנתה את תשומת לבה בחזרה ללימודיה, ונרשמה לאוניברסיטת ויקטוריה שבקולומביה המערבית כדי ללמוד אתנו-בוטניקה.
BA-30

פיתוח

הכלי פותח באוניברסיטת NATI, מתוך כוונה שיציג שיפור ביכולת השטח של הכלים הקודמים בסדרת ה-BA, הBA-20, הקודם בסדרה התבסס על NATI-3 זחל"ם להובלת חיילים רק שהBA-20 היה על גלגלים.
הBA-30 השתמש ב־2 גלגלים גדולים ו4 קטנים ורולר חזרה אחד (על מנת לנסוע לאחור או לצאת מבוץ) שגם הם הופיעו בNATI-3 ובGAZ-60.
כאשר בBA-30 נסע בקרקע מושלגת, הגלגלים הקדמיים יכלו להתחלף במגלשיים.
הBA-30 היה טוב במעבר הרים וגבעות.
הBA-30 היה מצויד ברדיו 71-TK-1 עם אנטנה על הגוף ומצוידת במקלע DP, הרכב היה מופעל על ידי 3 אנשי צוות.
ותרנות

ותרנות היא תכונה או התנהגות אנושית שיש בה הטבה עם האחר, לעיתים על חשבון העצמי; הוותרן מוחל על המגיע לו למען ערכים נשגבים. היפוכה של הוותרנות היא קפדנות, קנאות וצייקנות. הוותרנות קשורה גם בזולתנות; משמעויותיה הקרובות והשונות הן: סלחנות יחס רך, כניעה; וגם יד רחבה, או בזבזנות.
ותרן הוא נדיב, מעביר על מידותיו וסלחן, בניגוד לקמצן או כילי ונוטר.

בעת העתיקה

בהגות היהודית שובחה התנהגות זו באשר לאדם. בספרות האגדה נאמרו כמה דעות באשר למידת הוותרנות; במדרש במדבר רבה הומלץ לאדם לאחוז במידת הוותרנות בקרב משפחתו ובני ביתו: "לִמדה אותך התורה שתהא ותרן בתוך ביתך".
- ותרנות גונתה בהקשרים של אמונה ותפיסת פעולת האל בעולם. לעומת האמונה באל אחד המקשרת הכל לכוח עליון אחד, עבודת אלילים נוחה לקבל תפיסות שונות ולא להקפיד בהן, כך למשל נאמר בתלמוד ירושלמי: "עבודה זרה ותרנית היא", וכן, סברו חז"ל, כי כל המייחס לאל ותרנות, פשרנות או חריגה מן האמת המוחלטת - צפוי לגורל אכזר: "כל האומר הקדוש ברוך הוא ותרן הוא - יוותרו חייו".

בימי הביניים

ותרנות נחשבת למידה ראויה, אחת מטעמי מצוות שמיטה בספרות הראשונים.
רבי יצחק בן שלמה הישראלי אשר חי במצרים במפנה המאות ה-9 - ה-10, כתב בספרו ספר הגדרים, כי "הקרבנות והצדקות ועשית הכלים וכו' ועשית צרכים רבים וכו'. ואם בפְתוח הבית לרוחה ללין בו גר ותושב".
רבי יהודה מסיר לאון אשר חי באנקונה שבאיטליה במפנה המאות ה-15 - ה-16, כתב בספרו נופת צופים: 
"אמנם מעלת הוותרנות תבדל מן הנדיבות בפחות ויותר, שהוותרנות יותר רב מהנדיבות ולכן יותר ראוי שנאמר שהוותרנות הפכו הנבָלה, והנדיבות הפכו הכילות".

בעת החדשה

ותרנות נדרשת ברשימת ההנהגות הראויות ליהודי שניסח רבי ישראל מסלנט; הנהגה 11 אומרת: "צדק: ותר משלך".
היוצר חיים נחמן ביאליק טען שהוותרנות היא תכונתה של ספרות האגדה והקפדנות היא תכונתה של ספרות ההלכה, ולשתיהן יש מקום ביהדות ואף מתקיימים ביניהן יחסים הדדיים: 
"זו קפדנית, מחמרת ... וזו ותרנית, מקילה, רכה משמן".
מאז תחיית הלשון העברית משתמע המונח גם בהקשרים פוליטיים, וכן, צורף אל הביטויים "ותרנות פוליטית" או "ותרנות מדינית". המשתמשים בו מוחים על היענות או הסכמה של גופים ממלכתיים בישראל, בראש ובראשונה ממשלת ישראל לדרישות או תביעות של מדינות או גופים בינלאומיים זרים, למשל מסירת שטחים או שחרור מחבלים תמורת שבויים, אשר עלולים לדעתם לגרום נזק ישיר או עקיף לביטחון המדינה ותושביה או שהם נתפסים כפוגעים בעקרונות נערצים, כמו שלמות הארץ.
עלי פאשא

ראשית חייו

עלי פאשא היה בן למשפחה עשירה מהכפר בצ'ישט שבסמוך לעיר טפלנה בדרום אלבניה של ימינו, שבו אביו היה הביי. המשפחה איבדה את הונה ואת מעמדה כשהיה ילד, ולאחר הירצחו של אביו ב-1758, החלה המשפחה, בעידוד אמו של עלי, הנקו, לעסוק בשוד דרכים. עלי היה לשודד דרכים שהטיל אימה על האזור, והוא צד את עיניהם של השלטונות העות'מאניים. ב-1768 נישא לבתו של הפאשא של דלווינה, והשניים היו לבני ברית. 
מעמדו של עלי באימפריה העות'מאנית התחזק בהדרגה, וב-1787 העניק לו הסולטאן אבדילהמיט הראשון את פשאליק טריקלה, כהוקרה על תמיכתו בו במלחמתו באוסטרים. ב-1788 השתלט על יואנינה, שהייתה למקום מושבו, ובהמשך ניצל את חולשתה של האימפריה העות'מאנית באותה העת, כדי להשתלט על שטחים נוספים באלבניה, מערב יוון ופלופונסוס.

תקופת שלטונו

כפאשא של יואנינה, הנהיג עלי פאשא מדיניות עצמאית, שלא תמיד תאמה את רצונותיה של האימפריה העות'מאנית, אך שירתה היטב את האינטרסים שלו. השלטון בקונסטנטינופול העדיף מצב זה על פני הפיכתו של עלי לאויב, וגם היה חלש מכדי לכפות עליו את רצונו. כדי שיהיה לו נמל בטוח בחוף האלבני כרת עלי פאשא ברית עם נפוליאון בונפרטה, וזה מינה את פרנסואה פוקוויל לקונסול ביואנינה. לאחר חתימת חוזה טילזיט ב-1807, בו כרתו הצרפתים ברית עם רוסיה, החליף את בני בריתו וחבר לבריטים.
עלי נודע גם באכזריותו כלפי אויביו ומתנגדיו. ב-1788 החריב לחלוטין את העיר הארומנית 
מוסקופולה. בעיר זו, שהייתה מהגדולות והמשגשגות בבלקן התגוררו כ-60 אלף תושבים, ומאז חורבנה לא התאוששה. ב-1798 כבש את העיר פרווזה מידי הצרפתים, ולאחר מכן טבח בתושבי העיר כנקמה על התנגדותם לו. בסביבות אותה שנה הורה על הוצאתם להורג של 739 תושבי הכפרים גארדיץ' והורמובה, שאבותיהם תקפו את אמו 40 שנה קודם לכן. ב-1808 הוציא להורג לעיני כל את השודד היווני אנטוניס קטסנטוניס, באמצעות ריסוק עצמותיו בפטיש. נערות יווניות ביואנינה הואשמו באקראי בניאוף, והושלכו בתוך שק לאגם יואנינה. 
הלורד ביירון, שביקר בארמונו של עלי פאשא ב-1809, התרשם מעושרו, מנדיבותו ומהכנסת האורחים שלו, אך גם תיאר אותו כ"עריץ חסר רחמים, שאחראי למעשים אכזריים ונוראים" וציין כי הוא "ברברי כשם שהוא לוחם מצליח".

נפילתו

ב-1820 הורה עלי פאשא על הוצאתו להורג של אחד מיריביו בקונסטנטינופול. מהמוט השני ראה בכך פגיעה בריבונותו, ודרש מעלי לוותר על כסאו, אך זה סירב להתפטר. בתגובה, שלח מהמוט השני כ-20 אלף חיילים ליואנינה בפיקודו של חורשיט אהמט פאשא. לאירועים אלה הייתה השפעה מכרעת על מלחמת העצמאות היוונית, שהייתה בעיצומה, שכן הסטת הכוחות לעבר יואנינה הקלה על היוונים במלחמתם. 
כעבור שנתיים של קרבות, בינואר 1822, הצליחו שני סוכנים עות'מאנים להגיע לעלי פאשא, שהסתתר במנזר על האי שבאגם יואנינה. עלי סירב להיכנע, באומרו כי "ראשו לא ייכנע כראשו של עבד", אך לבסוף נורה למוות וראשו נשלח לסולטאן. הוא נקבר במאוזוליאום שהוקם בסמוך למסגד של יואנינה.
הייתי חוזרת

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי גילי זכאי, הולחן על ידי אלי קשת וירון כהן והופק על ידי קשת גם כן. יוסי חרסונסקי סקר את האלבום תאמין לי, ובו הוא גם סקר את השיר ואמר עליו כי: "מדובר בשיר בו הקצב והעיבוד מייצרים בלדת בלוז שונה בהשוואה לשירים אחרים".
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

טרם פורסם הווידאו קליפ הנלווה של השיר, העלתה עדן בן זקן לערוץ היוטיוב שלה את האודיו שלו ב-4 בספטמבר 2016. באודיו ניתן לראות את עטיפתו של הסינגל. בנוסף לכך, ניתן לראות באודיו את מילותיו של השיר. השיר יצא כסינגל כמה שבועות לאחר העלאתו ליוטיוב.
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של האודיו עומד על כ-5.7 מיליון צפיות.
פרבי

פֶרבּי (באנגלית: Furby) הוא צעצוע רובוטי אלקטרוני בעל יכולת להפקת דיבור, הנוצר על ידי חברת Tiger Electronics בשנת 1998. באותה שנת הייצור נמכרו 1.8 מיליון יחידות פרבי, בשנת 1999 14 מיליון יחידות ובסך הכל עד שנת 2002 יחידות הפרבי המקורי, נמכרו בלמעלה מ-40 מיליון.
בין השנים 2005 ו-2007 יצאו לחנויות צעצועי פרבי חדשים, בעלי אפשרות לזיהוי קולות ותזוזות פנים.
פרבי יכול גם להתחבר לאפליקציה ואפשר לעשות איתו המון דברים למשל "לקלח אותו" ולגרום לו לרקוד או לשיר.
רכס מיטשל (הפארק הלאומי קוטניי)

מקור השם

הרכס נקרא על שם קפטן ויליאם רונלד מיטשל (William Roland Mitchell), בריטי אשר השתתף במשלחת פאליסר לחקר האזור בין השנים 1858–1859.

לקריאה נוספת

• Brian Patton, Parkways of the Canadian Rockies: A Touring Guide to Banff, Jasper, Kootenay, P 64
• Bob Hahn, Kootenay National Park, P 21
• Jane G. Ferrigno, U.S. Geological Survey Professional Paper, P 217
הקלטות אחרונות

רקע

את הסקיצות תכננה פרלמוטר להוציא לאור כאלבום הסולו הראשון שלה אך לא הספיקה להקליטם באולפן באופן מסודר. לאחר שנהרגה בתאונת דרכים, צצו לבטים בקרב מקורביה אם לפרסם את השירים. רבים סברו שענבל לא הייתה רוצה לפרסם אותם בגרסה דלה וראשונית כזאת אלא בעיבוד מוצק יותר, אך לבסוף הגיעו להחלטה שיש לפרסם את השירים. כשנה לאחר התאונה יצא האלבום, שנקרא על שם תוכנו: הקלטותיה האחרונות של פרלמוטר.
מתוך שלושים סקיצות שהיו אמורות להרכיב שלושה אלבומים שונים נבחרו מספר סקיצות. הן הושבחו בידי מוזיקאים במהלך החודשים הבאים לאחר התאונה, והרכיבו Overdubbing מעליהן. בנוסף לסקיצות האלו הוכנסו לאלבום ארבעה שירים נוספים: הקלטה של השיר "חמדת אבות 2" מתוך התוכנית "שיר פרידה" לזכר יצחק רבין ("טלעד", 1995), גירסת הכיסוי לשיר "יש לך שמש" שעיבדה והקליטה פרלמוטר במסגרת פרויקט "עבודה עברית", "לילות בלי מילים" ששרה אורלי פרל, שיר שהועידה פרלמוטר לקאמבק העתידי של "המכשפות" ולא הספיקה להקליט לו סקיצה, ו"בתוך ערפל" ששרה יפעת נץ (שגם כתבה את המילים).
ב־2011 יצאה מהדורה חדשה, לרגל יום הולדתה ה־40.
סין (אפקוט)

ביתן סין הוא אחד מביתני המדינות המצויים באזור תצוגת העולם של פארק השעשועים אפקוט באתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו שבפלורידה.

תיאור

ביתן זה נבנה עם הקמת הפארק, בשנת 1982 - פחות מעשור לאחר ביקור נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בבייג'ינג במסגרת נירמול היחסים בין ארצות הברית לסין העממית. הביתן איפשר לאזרח האמריקאי לראות בפעם הראשונה מאז הקמת סין העממית איך נראים מבנים בסין (באותה עת טרם התאפשרה כניסת תיירים לסין). הביתן נבנה בשיתוף עם ממשלת סין, ומדמה גן סיני, וכן נמצא בו מבנה המהווה העתק מוקטן של מקדש השמים המצוי בבייג'ינג ופגודה. בתוך מבנה זה מוקרן הסרט על גבי מסכי 360° - מחשבות על סין (או השתקפויות של סין - Reflections of China). כמו כן מצויים בביתן חנות למוצרים סינים ומסעדות סיניות.
בגני הביתן נערכות מספר פעמים ביום הופעות של אקרובטים המציגים קרקס סיני אופייני.
בביתן צולם הווידאו קליפ של השיר "Reflection" של הזמרת כריסטינה אגילרה (שיר הנושא של הסרט "מולאן)".
אמיל פאקנהיים

יחסו לארץ ישראל

כשנה לפני הסכמי אוסלו, בסתיו 1992, הצטרף פקנהיים לתנועת נאמני הר הבית בעתירה לבג"ץ שנועדה למנוע את הממשלה מדיון על פשרה טריטוריאלית בגולן. בניגוד לתאולוגיה הרווחת בתנועה הרפורמית, הרואה בעליות המודרניות לישראל את 'שיבת ציון השנייה', הצהיר פקנהיים ששחרור השטחים במלחמת ששת הימים הוא שהיווה את 'שיבת ציון השנייה'.
חודשים מספר אחר כך, ועוד קודם להסכמי אוסלו, טען פקנהיים כי "יש ארבע אָשיות לציונות: הארץ, המדינה, חוק השבות  וירושלים. אם תימוט אחת האֳשָיות הללו, יימוט גם הבניין עמה". 
ייחודיותו של פקנהיים התעצמה בכך שבצד ריחוק יחסי מעמיתיו הרפורמים בכל הקשור ליחס לאדמת ארץ ישראל, הוא נותר ליברל לא פחות גדול מהם בכל הקשור לערכים ליברליים ובכלל זה זכויות המיעוטים. בתור שכזה הוא הציב אתגר לא רק לשמאל, אלא גם לימין, שם נראו רבנים רבים מאז 1967, אך לא רב רפורמי אחד, ועוד אחד הידוע בדעותיו הליברליות.

השואה בהגותו של פקנהיים

מלבד ניתוח ועיסוק בהגותם של שפינוזה, הגל,רוזנצוויג והיידגר, עיקר עיסוקו של פקנהיים היה בשואה. בספרו המרכזי, לתקן את העולם (To mend the World: Foundation of Post-Holocaust Jewish Tought), מגדיר פקנהיים את השואה כאירוע ייחודי בתולדות האנושות אשר שבר את כל המסגרות הפילוסופיות. לדעת פקנהיים, השואה הייתה משתקת את המחשבה הפילוסופית בכלל, ואת מחשבתם של שפינוזה ורוזנצוויג בפרט. הפילוסופיה, החיים והיהדות עומדים משותקים אל מול השואה, אותה לא ניתן להגדיר אפילו במושגי 'טוב ורע', וכפי שכותב ארי בורשטיין:
לדעת פקנהיים, לא ניתן להשוות את סוג הרוע שהופיע בשואה עם כל רוע אחר בתולדות האנושות. עולם השואה הוא חידוש מוחלט, ולכן אם קיימת אפשרות של תגובה כלפיו, גם היא חייבת להיות חידוש מוחלט. פקנהיים שב ומדגיש שאין סיכוי להבנה פילוסופית של השואה.
— תיקון עולם לאחר השואה: הפילוסופיה של אמיל פקנהיים, מכון ליאו בק ומוסד ביאליק, 2008, עמ' 179.
לדעת פקנהיים, המסר העיקרי היוצא מהשואה היא 'המצווה ה-614'; 'קולה המצווה של אושוויץ'. בנאום שנשא פקנהיים ב-26 במרץ 1967 בסימפוזיון בהשתתפות ריצ'רד פופקין, ג'ורג' סטיינר, אלי ויזל ואחרים, השתמש פקנהיים לראשונה במונחים אלו, והסביר כי ישנה מחויבות מוסרית הדומה לצו הקטגורי של קאנט, להבטחת המשך קיומו של העם היהודי.
מייק פורטנוי

ביוגרפיה

פורטנוי נולד ב-1967 למשפחה יהודית בלונג ביץ' שבלונג איילנד, ניו יורק, שם התחיל להתעניין במוזיקה בגיל מוקדם- "אבי היה חובב מושבע של דיסקי רוק'נ'רול והיה לנו אוסף עצום שלהם בבית. היה כמעט בלתי נמנע שאשאב לעולם המוזיקה". למרות שפורטנוי לימד את עצמו לנגן בתופים, הוא כן לקח שיעורים בתאוריית המוזיקה בתיכון. באותו זמן החל לנגן בלהקות מקומיות כמו Rising Power, Intruder וInner Sanctum. הוא עזב לאחר שקיבל מלגה לברקלי בבוסטון.
את ההשראה הוא קיבל מן המתופף של Rush ניל פירט ומהתקופה המאוחרת של פרנק זאפה. הוא אהב גם את טרי בוזיו, ויני קוליוטה, סיימון פיליפס, ג'ון בונהם וקית' מון וכן את הלהקות: הביטלס, מטאליקה, יס, U2, איירון מיידן, Jellyfish ועוד רבות וטובות. כמו כן הוא אהב מוזיקת ראפ.

חיים איישים

מייק ואשתו מרלנה גרים ברוקלנד, ניו יורק יחד עם בתם מלודי, בנם מקס, הכלב בונגו והחתולים E.T. וקפריסין.

דיסקוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
מסחור חזותי

מסחור חזותי הוא תחום בקמעונאות שמטרתו סידור סחורה בצורה אופטימאלית על מנת להגדיל מכירות. מלאכת המסחור החזותי באה לאזן בין ניצול שטחי המסחר לחשיפת המוצר בצורה ידידותית ומושכת לצרכן. סדור סחורה נעשה על מתקנים רבים: מדפים, במות תצוגה, סטנדים, משטחים, באסטות, דלפקים ועוד. הנושא זכה למיסוד בדמות הדרישה למשרות בתחום ברחבי העולם ולימודו בבתי ספר לקמעונאות בשם "תורת המסחור החזותי".
מסחור חזותי נכון יתייחס לשיטוט הלקוח במרחב, ילמד את הארגונומיה של הצרכן בשעת קנייה ויתאים את הפתרונות אליו. במסחור חזותי מתייחסים גם לתקשורת מסרים על גבי חומרים מודפסים או מסכים - למשל עדכוני מחיר, מבצעים או השקות מוצרים.
במקרים רבים מוצרים צריכים אביזרים תומכים להצגת הסחורה בצורה נכונה. לדוגמה: צלחות עם קישוט עדיף שיעמדו על המדף בעוד כובע על מתקן עדיף על כובע מקופל במדף; מתקנים לסידור סיגריות וחלוקתן לפי סוגים יהיו עם התווית החזיתית לכיוון הלקוח; מגזינים שצריכים מתקנים מיוחדים, כדי שיעמדו מול עיני הצרכן ומצד שני יהיו בחפיפה חלקית על מנת לנצל את שטח המדף ולהביא לסידור מיטבי.
אן פריו

ביוגרפיה

פריו נולדה בפאריס. ב-1989 התגלתה לראשונה לצידם של גדולי שחקני איטליה מרצ'לו מסטרויאני ומאסימו טרואיזי בסרט " מה השעה?".
התפרסמה בצרפת ובעולם בשנת 1990 במותחן הפעולה של לוק בסון "ניקיטה", בה שיחקה בתור הרוצחת השכירה ניקיטה, בתפקיד עליו זכתה פריו בפרס סזאר.
לאחר הצלחת בצרפת נסע פריו לנסות את מזלה בתעשייה ההוליוודית.
ב-1992 שיחקה בסרט הערפדים " בלאדי מרי" בתור הערפדה המודרנית מרי.
ב-1998 שיחקה בדרמה התקופתית המבוססת על המיתוס "האיש במסכת הברזל" בתפקיד הדוכסית אן מאוסטריה.
ב-2004 השתתפה בסרטו של עמוס גיתאי " הארץ המובטחת".
לפריו בת מנישואיה הקצרים לבמאי והמפיק לוק בסון ושני בנים ממערכת יחסיה עם המפיק מארק אלן.
הייתה נשואה במשך חמש שנים למלחין הצרפתי המפורסם ז'אן מישל ז'אר.