היסטוריה שבעל פה

ההיסטוריה שבעל פה (באנגלית: Oral History, ואף לעיתים בעברית: היסטוריה אוראלית) היא שיטה של מחקר היסטורי, המבוסס על איסוף מידע מפי עדים. מידע המועבר בדרך כלל מדור לדור בעל פה וללא תיעוד כתוב.
שיטה זו נפוצה במיוחד לחקר תולדות הפולקלור והיסטוריה המקומית, אולם נמצאת בשימוש אף בשטחים אחרים שבהם גביית עדות מפי אדם שנכח באירועים היסטוריים, עשויה להפיק מידע שלא ניתן למוצאו בתיעוד כתוב.

התפתחות התחום

שורשיה של ההיסטוריה שבעל פה נמצאים כבר בתחילת ימיה של ההיסטוריה כתחום מחקר נפרד. חומרי עבודתו של ההיסטוריון היווני הרודוטוס, מי שמכונה לעיתים "אבי ההיסטוריה", היו בעיקר אוספי זכרונות אישיים מבני תקופתו, על האירועים שמצאו דרכם לתאוריו. כך אסף עדויות על העימות בין הפרסים ליוונים במאה החמישית לפני הספירה. באופן דומה אף תוקידידס אסף מידע על המלחמה הפלופונסית. בשושלת ג'ואו (1122-256 לפנה"ס) הקיסר מינה כתבנים כדי שיתעדו עדויות לטובת ההיסטוריונים של החצר. בחברות שקדמו לעידן הכתב (ואף בחברות בנות-זמננו בהן אחוז נמוך של יודעי קרוא וכתוב), היסטוריה הייתה חלק מן המסורת בעל פה, שנמסרה מדור לדור בזיכרון האנושי, בדרך של סיפורים, בלדות ושירה אפית.
עם עליית קרנה של הגישה המדעית בתחום הלימוד ההיסטורי, בשלהי המאה ה-19, נוצרה התנגדות להיסטוריה שבעל פה ככלי לתעוד היסטורי, ורק לקראת המחצית השנייה של המאה ה-20 החלו מספר משמעותי של היסטוריונים לשוב ולבחון את ההיסטוריה שבעל פה ככלי מחקר. כך למשל נערך בארצות הברית מבצע רחב היקף של היסטוריונים צבאיים לתיעוד קרבות מלחמת העולם השנייה בדרך של ראיונות לוחמים ששרתו בזירות הקרבות. בשנת 1965 כבר הייתה בארצות הברית פעילות רחבת היקף דיה בתחום ההיסטוריה שבעל פה כדי להצדיק פרסום דו"ח מיוחד של המשרד לחקר היסטוריה שבעל פה באוניברסיטת קולומביה בשם "היסטוריה שבעל פה בארצות הברית" בו זוהו 89 מחקרים פעילים בתחום זה בארצות הברית. התפתחויות טכנולוגיות במאה ה-20, בראש ובראשונה המצאת רשמקול, אפשרו שיתוף מידע מהימן בין היסטוריונים שבעל פה ומהווים אבן דרך בהתפתחות התחום. כיוון שהמחקר בתחום זה מבוסס כולו על גביית עדויות אנושיות, להבדיל מן העיסוק במסמכים המאפיין היסטוריונים בכלל, הרי שבחינת ההיבטים האתיים בתחום מהווה חלק בלתי נפרד מן העיסוק בגביית היסטוריה שבעל פה. כך למשל, העיקרון לפיו רצונו של המרואיין הוא שצריך להכתיב את התנהלות הריאיון, מתן מידע ברור למרואיין באשר לאופן שבו ייעשה שימוש בעדות הנגבית ממנו, ועוד. 
בשנת 1967 נוסדה בארצות הברית האגודה להיסטוריה שבעל פה (Oral History Association), ארגון מקצועי המאגד חוקרים בתחום, והחל משנת 1973 החל מתפרסם ירחון המוקדש לתחום מחקר זה: Oral History Review. במקביל נוסדו אף תוכניות הכשרה באוניברסיטאות שונות, בהן נלמדות הטכניקות לגביית היסטוריה שבעל פה. בשנות ה-70 זכו פרויקטים שונים בתחום למימון מחקריהם, עובדה שאפשרה קיום מחקרים על המורשת ההיסטורית של אינדיאנים בארצות הברית וכן מחקרים על דמויות בולטות בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ופעילים חברתיים אחרים, בהם מלקולם אקס, על חייהם של עובדי קטיף במדינות הדרום, ועל תולדותיהם וגלגוליהם של אפריקאים אמריקאים מיבשת אפריקה לארצות הברית.
בשלהי שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 החלו להופיע ספרי לימוד ראשונים וקובצי מאמרים על שיטות מחקר בתחום ההיסטוריה שבעל פה. בשנת 1980 החל להופיע הירחון הבינלאומי להיסטוריה שבעל פה (The International Journal of Oral History). החל משנת 1987 החלה ה-Journal of American History אחד הירחונים ההיסטוריים הבולטים בארצות הברית, לפרסם מדור שנתי קבוע על היסטוריה שבעל פה. בתחילת המאה ה-21 המחקר בתחום ההיסטוריה שבעל פה נלמד במוסדות אוניברסיטאים ברחבי תבל וקיימת ספרות מקצועית נרחבת בתחום זה.