google/wiki40b huggingface dataset:
הרמס

תיאורו של הרמס

הרמס מתואר במיתולוגיה כנועל סנדלים בעלי כנפיים (אשר הביאו אותו במהירות ממקום למקום ואיפשרו לו לעוף), חובש קסדה בעלת כנפיים ומחזיק במטה שעליו מפותלים שני נחשים חיים, הידוע כקדוקאוס.

כמגן וכפטרון של סחר וארצות רחוקות, כלי המלחמה שלו אינם יווניים. בעת קרב הוא מתואר כלובש שריון עור או שריון קל אחר. כלי נשקו המועדף הוא חרב מעוקלת (סימיטר), המיועדת לכריתת ראשים.

הולדתו וימיו הראשונים של הרמס

הרמס הוא בנם של זאוס, מלך האלים, ושל הנימפה מאיה אשר אותה נהג זאוס לבקר במערתה שבהר קילנה בזמן שהרה, אשתו, ישנה. בגלל שהיה בן של נימפה, ולא של אלה, הוא היה דומה גם לבן אדם וגם לאל: אמנם היה בן-אלמוות, אך נאסר עליו לאכול בשר (שכן זה יגרום לו להפוך לבן תמותה) והוא לא גר מלכתחילה על האולימפוס, הר משכנם של האלים.

הרמס ואפולו

הרמס היה פיקח כבר מלידתו ובנה את הלירה הראשונה מזוג קרני פרה, כשהיה בן יום אחד בלבד. תמורת הנבל שהמציא, הסכים אפולו, האל חובב המוזיקה להפוך את הרמס לאל. הרמס לימד את אפולו לפרוט על מיתרי הנבל. לאחר שהפך הרמס לאחד מהאלים האולימפיים, הוא המציא גם את חליל הרועים. אפולו ידע שהרמס הוא אל פיקח וערמומי, חשש ממנו ולכן השביע אותו אמונים. בתמורה נתן לו אפולו את המטה הפלאי שמשמש אותו (הקדוקאוס).

הגירוש מהאולימפוס

מסופר כי הרמס אהב לעשות מעשי קונדס ושטות, ולא פעם הרגיז את שאר האלים. בין השאר גנב לארס את חרבו, החביא לפוסידון את קלשונו, לקח לזאוס את שרביטו,  ועוד. זאוס, שזעם על מעשיו של הרמס, החליט לשלח אותו מעל פניו וסילק אותו מהאולימפוס. אולם, כעבור תקופה מסוימת, הרגיש זאוס בחסרונו של הרמס, וגם שאר האלים השתעממו בלי מעשי הקונדס שהיו מעצבנים ומרגיזים, אך גם מצחיקים ומהנים. זאוס החליט למחול להרמס, והרשה לו לשוב לביתו שעל האולימפוס.

מלחמת טרויה

במלחמת טרויה תמך הרמס ביוונים האכאים. הוא נטל על עצמו את המלחמה בלטו, אמם של התאומים הקשתים ארטמיס ואפולו. הוא נלחם בעוז ופצע את לטו קשות. גם לאחר סיום המלחמה המשיך לעזור ליוונים.

אודיסאוס וקירקה

כאשר פגש אודיסאוס בקירקה המכשפה, נתן לו הרמס פרח קסום שהדף את הכשפים של קירקה. בזכות הרמס התחבב אודיסאוס על קירקה ועזב את האי שלה בשלום.

הרמס וארגוס

כאשר אנס זאוס את הנימפה איו, גילתה זאת הרה והגיעה למקום. זאוס הפך את איו לפרה כדי שהרה לא תגלה את מעשיו. הרה לקחה את הפרה לעצמה וכשומר הפקידה את ארגוס, הענק מרובה העיניים. ארגוס נתן למאה עיניו לישון בתורות, כך שתמיד ראה.
זאוס לא היה יכול לראות עוד בסבלה של איו ולכן שלח את הרמס להצילה ולקטול את ארגוס. הרמס, מחופש לרועה צאן, ישב לצידו של ארגוס וסיפר לו על המצאת חליל הפאן. ארגוס השתעמם ונרדם. הרמס העמיק את השינה באמצעות מטהו (הקדוקאוס ניחן בקסם המביא שינה) ואז קטל את ארגוס באמצעות החרב המעוקלת שלו. הרה הגיעה במהירות אבל זאוס שכנע אותה לרחם על איו. זאוס הפך את איו חזרה לנימפה והרה שיבצה את עיני ארגוס על הטווס, החיה המקודשת לה.
בית הטבילה האריאני

היסטוריה

המבנה נבנה בצורת מתומן האופיינית לבתי טבילה, וריצפתו שוכנת כיום בעומק של 2.3 מטר מתחת לפני הקרקע. סביבו ארבע נישות בצורת אפסיס ומעליו כיפה. בשנת 565, לאחר הוקעתה של המינות האריאנית, הפך בית הטבילה למבנה כנסייתי קתולי על שמה של מריה הקדושה (Santa Maria). נזירים יווניים בנו לצידו מנזר בתקופת נציבות רוונה והקדישו את המבנה למריה הקדושה מקוסמדין.
בסביבות שנת 1700 עבר המבנה לבעלות פרטית וב-1914 הוא נרכש על ידי ממשלת איטליה. הפצצות אוויריות בזמן מלחמת העולם השנייה הרסו חלק מהמבנים שנבנו במהלך השנים בצמוד למבנה וגילו את קירותיו החיצוניים. בשנת 1996 הוכרז המבנה יחד עם שבעה מבנים נוספים ברוונה כאתר מורשת עולמית.

הפסיפסים

הפסיפס בתקרת המבנה דומה מאוד לפסיפס בבית הטבילה הנאוני שנבנה כחמישים שנים קודם לכן. הוא מתאר את יוחנן המטביל לבוש בבגד מנומר מטביל את ישו הטובל עד מותניו בנהר הירדן כשהוא ערום. בניגוד לפסיפס בבית הטבילה הנאוני מתואר ישו בבית טבילה זה כאיש צעיר ללא זקן. משמאל להם נראה אל המים הפגני המסמל את הנהר, ומעליהם יונה המייצגת את רוח הקודש ומתיזה מים על ישו ממקורה.
סביב לתמונה המרכזית נראים 12 השליחים כשהם לובשים טוגה ופונים אל המתבונן, בניגוד לתיאורם כצועדים בתהלוכה בבית הטבילה הנאוני. בין השליחים נראות קנטלברות, מעין ענפי צמח, ככל הנראה ער אציל, בהם נעשה שימוש באומנות הנוצרית המוקדמת. בצידו האחד של פסיפס השליחים נראה כס מלכות עליו ניצב צלב משובץ אבנים יקרות הנח על כרית סגולה.
ג'פרי צ'וסר

חייו

צ'וסר נולד בלונדון למשפחת סוחרי יין. הוא עבד כפקיד בחצר המלך, וטייל לצרפת ולספרד. ב-1366 הוא נישא לפיליפה. לא ידוע כמה ילדים היו לשניים, אך המספר נע בין שלושה לארבעה. מניחים שצ'וסר למד משפטים באותה תקופה, למרות שאין לכך הוכחות.
בטיול לפירנצה ב-1373 נתקל צ'וסר לראשונה בשירה האיטלקית של ימי הביניים. ב-1378 הוא נשלח על ידי ריצ'רד השני למילאנו, להעביר הודעה לסר ג'ון הוקווד, שעל דמותו מתבססת דמות האביר ב"סיפורי קנטרברי". שם נכח, בצוותא עם פרנצ'סקו פטרארקה, בחתונת הפאר הראוותנית של ויולנטה, בתו של גלאצו ויסקונטי השני לליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס.
ב-1374 מונה צ'וסר למפקח על המכס בנמל לונדון, תפקיד שבו החזיק 12 שנה. בעשור שאחרי עבודתו כתב, כך משערים, את "סיפורי קנטרברי". ביולי 1389 הוא מונה לפקיד האחראי על עבודות המלך, אחראי על ארגון עבודות הבנייה של הממלכה. הוא היה אחראי על שיפוץ ועל תחזוקה שוטפת בארמון וסטמינסטר, כנסיית סנט ג'ורג' וטירת וינדזור. לפי ההנחה הרווחת, בתקופה זו הוא הפסיק לעבוד על "סיפורי קנטרברי".
קברו נבנה כמאה שנה אחרי מותו. ב-1556 הועברה גופתו לפינה במנזר וסטמינסטר שזכתה לכינוי "פינת המשוררים".
פרנצווארוש

היסטוריה

פרנצווארוש ידעה בעבר ימים יפים בכדורגל האירופאי. ב-1928 ושוב ב-1937 זכתה בגביע מיטרופה, הטורניר הבינארצי הבכיר למועדונים אירופאים באותה תקופה. ב-1965 זכתה בגביע ערי הירידים (כיום הליגה האירופית, לאחר ניצחון 1-0 על יובנטוס. פעמיים נוספות הגיעה לגמר מפעל אירופי אך לא זכתה: ב-1968 בגביע ערי הירידים וב-1975 בגביע אירופה למחזיקות גביע. היא גם הייתה הקבוצה ההונגרית הראשונה להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות ב-1995, השנייה היא דברצן ב-2009. 
בעבר הקרוב יותר נודעה הקבוצה פחות בהישגיה הספורטיביים, ויותר בשערוריות שנקשרו בה ובסדרה של מפגני חוליגניות, אנטישמיות וגזענות של אוהדיה. אחרי הפסד ליגה בשלהי עונת 2002-2003 פרצו אוהדי פרנצווארוש למגרש והכו את שחקני היריבה ואת מאמנם. ב-2004 כילו את זעמם באוהדי הקבוצה האנגלית מילוול, אותה ארחו במסגרת גביע אופ"א, דקרו שניים מהם והוסיפו על כך קריאות גזעניות כלפי שחקניה שחורי העור של מילוול.
לתקריות האלימות האלה ואחרות הייתה גם השפעה על מצבו הכלכלי של המועדון, שלא הצליח לגייס משקיעים, בין השאר בגלל תדמיתו האלימה והגזענית. ב-2006 נפל דבר בכדורגל ההונגרי, כאשר לראשונה בתולדותיו, לאחר למעלה ממאה שנים, נפתחה עונה בליגה ההונגרית הבכירה בלי פרנצווארוש, שירדה לליגה השנייה משום שלא עמדה בדרישות הכספיות ובחובותיה לעובדים לשעבר. ב-2009 חזרה הקבוצה לליגה הבכירה. בשנת 2013 הקבוצה זכתה בפעם הראשונה בגביע הליגה ההונגרית. בשנת 2016 זכתה באליפות ה-29 בתולדותיה והראשונה מזה 12 שנים.
החל משנת 2007 אצטדיון הבית של הקבוצה נקרא על שם הכדורגלן המפורסם אלברט פלוריאן.
היפריון (עץ)

"היפריון" הוא העץ הגבוה בעולם (נכון ל-2011). גובהו במדידה האחרונה 115.61 מטרים. העץ הוא מהמין סקוויה נאה, והוא גדל בפארק לאומי רדווד שבאזור החוף בצפון-מערב קליפורניה. העץ נקרא על-שם היפריון - דמות מהמיתולוגיה היוונית.
העץ התגלה ב-8 בספטמבר 2006 על ידי חוקר הטבע כריס אטקינס וחובב הטבע מייקל טיילור באזור מרוחק ב"פארק הלאומי רדווד". גובהו של העץ אומת על ידי ד"ר סטיבן סילֶט (Stephen C. Sillett), בוטנאי אמריקאי מומחה לסביבת גידול טבעית ביערות עצים עתיקים, וכן מומחה לעצים גבוהים. 
המיקום המדויק של העץ לא נחשף לציבור, מחשש שתנועה רבה של אנשים תפריע למערכת האקולוגית סביב העץ ואף תפגע בה.
חוקרים טוענים שנזק של נקר בראשו מנעה מ"היפריון" להגיע ל-115.8 מטרים בזמן שאומת גובהו על ידי ד"ר סילט. לפי מחקר ביולוגי משנת 2004, שיא הגובה האפשרי לעץ הוא 130-120 מטרים. 
נפחו של העץ בזמן אימות גובהו היה 502 מ"ק עץ. העץ הוא בן 600 שנים המקבילים ל-20 שנות חיי אדם, והוא ממשיך לצמוח, כך שהוא יגדל ויגבה עוד באופן משמעותי.
מסעדה

מסעדה היא בית עסק לממכר מזון מוכן ומשקאות לצריכת הפוקדים אותו. מסעדות רבות מהוות גם מקום מפגש ובילוי.
מסעדה יכולה להיות מוסד עצמאי או חלק ממכלול גדול יותר, כמו בית מלון. המבחר המוגש במסעדה רשום לרוב על-גבי לוח או בתפריט המסעדה. בחלק מהמסעדות נהוג להכריז על קריאה אחרונה בו מודיעים ללקוחות העסק, על כוונת מנהל העסק לסגור אותו (או חלקים ממנו). כאשר מודיעים בעסק על קריאה אחרונה, זהו סימן שניתן להזמין משקה אלכוהולי אחרון (או כל מנה אחרת כגון: קפה, קינוחים וכו') בפרק זמן קצר ולא לאחר מכן.

דירוג מסעדות

קיימים מדריכים רבים המדרגים את המסעדות השונות לפי קריטריונים שונים. כנראה המדריך המפורסם ביותר לדירוג מסעדות הוא מדריך מישלן, שבו מקבלות מסעדות ברמה קולינרית גבוהה מאוד דירוג של כוכב אחד עד שלושה כוכבים. מדריך מפורסם נוסף הוא המדריך הקולינרי הצרפתי היוקרתי: השולחנות הגדולים בעולם, המדרג את המסעדות הטובות בעולם לפי הקריטריונים שקבע. בישראל ישנה מסעדה אחת שנבחרה על ידי המדריך הצרפתי והיא מסעדת מול ים בנמל תל אביב שנשרפה ונסגרה לצמיתות ב-2015.
מדריך מפורסם נוסף הוא הגו-מיו.
מדריכים נוספים לדירוג מסעדות מופיעים בעיתונים שונים, כגון מדריך הניו יורק טיימס, במדריכי טיולים, כגון "לונלי פלנט" ובאתרי אינטרנט שונים.

נגישות

כמו כל בית עסק ומבנה ציבור אחר, החוקים במדינות מערביות רבות דורשים ממסעדות להיות נגישות לנכים. אולם, בהנגשה של מסעדה ישנם דגשים מיוחדים. עמותות שונות בודקות את נגישות המסעדות ומדרגות מסעדות על פי נגישות זו. בישראל לבדה פועלות לפחות שתי תוכניות דירוג כאלה, זו של נגישות ישראל וזו של מעגלי צדק. דוגמאות לפרמטרים בדירוג זה: חניית נכים, היכולת להיכנס למסעדה בכיסא גלגלים, שירותי נכים ותפריט בכתב ברייל.
רדיו פרדא

רדיו פרדא (בפרסית: رادیو فردا) הוא הענף האיראני של רדיו אירופה החופשית.
הרדיו משדר 24 שעות ביממה בשפה הפרסית, מתחנתו הממוקמת בפראג בירת צ'כיה. הרדיו החל לפעול בדצמבר 2002, ומשדר תכנים בנושאי תרבות, פוליטיקה, חברה, וחדשות, בדגש על נושאים איראניים. השם פרדא משמעותו בפרסית "מחר". שידורי הרדיו נחסמו פעמים רבות על ידי הרשויות האיראניות במשך זמן פעילותו, ואף בוצעו מעצרים כנגד אישים הקשורים לרדיו. פעילות הרדיו ממומנת ככל רדיו אירופה החופשית על ידי הקונגרס האמריקאי.
רוני אורן

רוני אורן (נולד ב-25 בפברואר 1953) הוא אנימטור ישראלי. יוצר באנימציה סדרות טלוויזיה לילדים, ספרי ילדים ופרסומות לטלוויזיה המשלבות דמויות מפלסטלינה. שימש כראש היחידה לאנימציה בבצלאל.

ביוגרפיה

החל לעסוק באיור במקרה. ב-1972, במהלך השירות הצבאי, חלה בצהבת קשה. בזמן האשפוז מצא מפלט ביצירת איורים. אחיו הגדול, שלמד אז בבצלאל, העביר מספר איורים למורה שלו לאנימציה, יצחק יורש, וזה התלהב ואמר והזמין אותו לבוא ולעבוד בבצלאל. הצבא שלח אותו לחופשת החלמה ארוכה ובמהלכה, התגורר אצל אחיו בירושלים ולמד ביחידה לאנימציה של בצלאל.
לאחר שובו לשירות פרצה מלחמת יום כיפור, והוא נשלח ליחידת סיירות בחזית תעלת סואץ מול הארמייה המצרית השלישית.
לאחר השחרור עבד בעבודות מזדמנות בהולנד. 
עם שובו לישראל התקבל לבצלאל. שם למד שלושה שבועות במחלקה לגרפיקה ועוד שלושה שבועות במחלקה לצילום ועזב את הלימודים. 
ב-1975 עבד כסדרן בסינמטק ירושלים, ואז התבקש באמצעות חברה ליצור מספר איורים לתוכנית הטלוויזיה "כלבוטק". העבודה הובילה לתפקיד כמאייר לשירים שהושמעו בתוכנית "ריצ'רץ'", ובהמשך כמאייר התוכנית "טלפלא".
ב-1978 הקים אולפן עצמאי המוכר בשם "פריים ביי פריים", במסגרתו יצר למעלה מ-500 סרטונים, וזכה בפרסים ומדליות בפסטיבלים ובתחרויות פרסום. סדרות האנימציה שיצר שודרו בכ-80 מדינות ונקנו בין השאר על ידי ערוץ דיסני, ABC ,PBS ,BBC, וערוץ 4 הבריטי.
בין סדרות הטלוויזיה שיצר: משלים שועליים ("Foxy Fables"), אגדות המלך שלמה ("Tales of a Wise King"), ביצה ("The Egg"), וארנב עכשיו ("Grabbit the Rabbit"). הפיק 86 סרטונים לסדרה הישראלית "רחוב סומסום". כן הפיק לפרסומות טלוויזיה דמויות כגון התוכי בפרסומת לחברת בזק בינלאומי והפרות בפרסומת לטנא נגה.
אורן אייר למעלה מ-25 ספרי ילדים בישראל, בריטניה וארצות הברית. זכה בפרס נחום גוטמן לאיור. ב-1986 זכה בציון לשבח בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק עבור איוריו לספר "אגדה של הגדה, הגדה של פסח" (1985). 
אורן עסק גם בהוראת מלאכת האנימציה. בין השנים 1980 ל-2002 לימד אנימציה בבית צבי, האקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה ובצלאל.
כן העביר כיתות אמן בפסטיבלי אנימציה שונים. משנת 2003 העביר סדנאות אנימציה בפלסטלינה לילדים ונוער דרך "סל תרבות שטראוס", "סל תרבות ארצי" ובסינמטקים. 
בשנים 2000-2008 כיהן אורן כראש היחידה לאנימציה בבצלאל. בשנת 2006 קיבל דרגת פרופסור.
אורן הוציא ב-2006 את ספרו "סודות של פלסטלינה, חיות הבית והגינה", שהפך לרב-מכר. הספר יצא לאור גם בהוצאת Flamarion בצרפת, וכן בדנמרק. ספר ההמשך, "סודות של פלסטלינה 2, חיות הבר", יצא בסתיו 2006, וגם הוא הפך לרב-מכר בישראל. באביב 2010 יצא הספר "סודות של פלסטלינה 3, דינוזאורים". 
בשנת 2014 הוציא אורן בשיתוף עם טל קרן כץ את הספר "סודות של בצק סוכר,  עוגות יום הולדת" . 
אורן מתגורר כיום בבנימינה. נשוי ואב לארבע בנות.
רמינגטון MSR

היסטוריה

הרמינגטון MSR תוכנן ב-2009 עבור מכרז USSOCOM Precision Sniper Rifle לרובה הצלפים העתידי של צבא ארצות הברית וב-7 במרץ 2013 הוכרז כמנצח. בעקבות הזכייה קיבלה חברת נשקי רמינגטון הזמנה של 5,150 רובים במחיר כולל של 79.7 מיליון דולר שכלל בנוסף לרובה עצמו גם משתיק קול לכל קנה וכן 4,696,800 כדורים כתחמושת לרובים אלו. החוזה נחתם ב-12 בספטמבר 2013. את הייצור מבצעת רמינגטון באמצעות חברת הבת Remington Defense וקבלני משנה.
נכון ל-2015, התוכנית של צבא ארצות הברית היא להחליף את רובי ה-M2010 ESR (רובי רמינגטון M24 משודרגים בקליבר 0.300 וינצ'סטר מגנום) ואת רובי ה-M107 (הגרסה הצבאית לבארט M82A3 בקליבר 0.5 BMG,‏ 12.7x99 מ"מ נאט"ו) ברובי הרמינגטון MSR שישמשו הן לצליפה לטווחים קרובים ובינוניים והן לצליפה לטווחים רחוקים. גם חיל הנחתים של ארצות הברית בוחן את האפשרות להצטייד ברובי הרמינגטון MSR כתחליף לרובי הרמינגטון M40A5 שלו, אם כי מהלך כזה לא סביר שכן הרובה והתחמושת שלו יקרים בהרבה מרובי הרמינגטון M40A5 בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו.
כיום משרת הרמינגטון MSR בצבא ארצות הברית תחת השם "Mk 21 PSR".
אנגוס מק'פיידן

ביוגרפיה

מק'פיידן נולד בגלאזגו וגדל באפריקה, צרפת, הפיליפינים וסינגפור, לצורך עבודת אביו שהיה דוקטור בארגון הבריאות העולמי.
למד ב"אוניברסיטת אדינברו".
החל את דרכו בהפקות המקור הבריטיות "השפה האבודה של קארנס", "חייל חייל" ו"להשתלט על המקלט".
בשנת 1995 התפרסם לראשונה בדרמת הפעולה ההיסטורית "לב אמיץ" בתור האציל המיועד להיות מלך סקוטלנד רוברט דה ברוס, במהלך הסרט בוגד רוברט באביר הסקוטי הפטריוט אותו הוא מעריץ ויליאם וולאס (מל גיבסון) וחובר למלך אנגליה אדוארד הראשון (פטריק מקגוהן).
באותה השנה גם גילם את השחקן הוולשי האגדי ריצ'רד ברטון בהפקה על חייה של השחקנית אליזבת טיילור. הופיע לראשונה בהפקה הוליוודית ב-1997 בתפקיד הראשי בפנטזיית הפעולה "לוחמי המעלה".
ב-1998 כיכב בתור השחקן האנגלי פיטר לופורד בדרמה הטלוויזיונית הביוגרפית על חבורת הראט פאק.
ב-1999 גילם את לוצ'יאוס בנו הבכור של הגנרל הרומאי טיטוס (אנתוני הופקינס) בגרסה הקולנועית המושקעת לטרגדיה של ויליאם שייקספיר  "טיטוס אנדרוניקוס", בנוסף שיחק את אחד מגדולי במאי הקולנוע בכל הזמנים אורסון ולס בדרמה הבלתי מוערכת של טים רובינס "העריסה תתנועע".
בשנת 2000 הופיע באפוס הטלוויזיוני "יאסון וארגונאוטים" בתור האל היווני זאוס. ב-2002 התפרסם במותחן האקשן העתידני "שיווי משקל" בתור יועץ הקונסול המזמן את הסוכן ג'ון פרסטון (כריסטיאן בייל) לשימוע בחשד לחשיפת רגשות ובקומדיה "הסודות של יה יה" בתור קונור מק'גיל ארוסה של המחזאית סידאלי ווקר (סנדרה בולוק).
ב-2003 שיחק בתפקיד משני בסדרת האימה "ניסים" בתור אלבה קיל, הפרופסור לשעבר מ"אוניברסיטת הארוורד". ב-2004 גילם את המצביא היווני מרקוס ליקיניוס קראסוס בהפקה "ספרטקוס".
תפקידו המוכר ביותר בקולנוע בשנים האחרונות היה ב-2006 בסרט האימה "המסור 3" בתור ג'ף אלמן מיוסר שבמהלך העלילה מתגלה כבעלה של הרופאה המדוכאת לין (באהר סומך), ג'ף אשר נחטף בידי ג'ון קריימר למפעל נטוש מאולץ לשחק לפי חוקיו כדי לשרוד. הופיע בקטעי פלאשבק גם בשני הסרטים הבאים בסדרה.
התפרסם בנוסף גם בתור הגנגסטר האלים "ביג אל" המכה את חברתו קאט (מילה ג'ובוביץ) במותחן הפשע "קליבר 45". שיחק בשישה פרקים בעונה השנייה של סדרת הדרמה הקומית "קליפורניקיישן" בתפקיד ג'וליאן.
בשנת 2017 שיחק בדרמה הביוגרפית "העיר האבודה Z" המבוססת על ספר באותו שם, לצד צ'ארלי האנם וסיינה מילר. ב-2019 חזר לגלם את רוברט דה ברוס בסרט בעל אותו השם.

חייו האישיים

מק'פיידן היה מאורס לשחקנית קתרין זיטה ג'ונס.
מבאיריכ

דמוגרפיה

במפקד האוכלוסין של 2010, היישוב מורכב מ-1002 יחידות דיור ו-145 מוסדות ציבוריים ומקומות עבודה. האיזון בין הגברים לנשים המתגוררים ביישוב הוא מיוחד במינו. 50% בדיוק הן נשים ו-50% גברים. אך גיל האוכלוסייה מאוד זקן 38% בלבד מתחת לגיל 20 (מה שמאוד לא אופייני לקטר עקב ריבוי הילדים) ו-62% מהאוכלוסייה הם בני 20 ומעלה. אחוזי האבטלה ביישוב זה הם גבוהים במיוחד, 60% בעוד 40% עובד. מבין העובדים ישנו פער מאוד קטן באי השוויון בין הגברים לנשים והנשים מהוות כ-46% משוק העבודה ובעוד הגברים מהווים 54% משוק העבודה.
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
חנקן אדום-גב

צבעיו של הזכר

לזכר גב ערמוני. הראש, העורף והשת (ישבן) בצבע תכלכל-אפרפר, בין הגבות והגרון הלבנים לחיים שחורות. לזכר הבוגר אין סהרונים על צדי הבטן וזנבו שחור. סוככות כנפיו וגבו חומים-חלודיים, גחונו לבנבן עם גוון ורדרד, ויש לו פס עין שחור ורחב, לעיתים קרובות עם גבול עליון לבן וצר שנמשך עד המצח. לעיתים יש לחנקן אדום-הגב כתם לבן קטן בבסיס אברות היד.

צבעיהם של הנקבה והצעיר

גבה של הנקבה חום-חלודי בצבע דהוי יותר משל הזכר עם פספוס כהה עדין, וגחונה לבן. מלמטה צבעה לבן-צהוב-מלוכלך עם סהרונים עבים בכמות שמשתנה מלמעלה למטה. הציפור הצעירה דומה במראה לנקבה, לעיתים נדירות דומה הנקבה יותר לזכר. הכיפה חומה או אפורה-חומה, העורף אפור יותר, פס העין בצבע חום, וקדמת העין בהירה לרוב. זנבה חום כהה עם שוליים לבנים ודקים. לצעירים כתמים סהרוניים גם על גבם וקודקודם בהשוואה לחנקן אדום-ראש. לזנים המזרחיים זנב אדמדם.

דפוס זיהוי

החנקן אדום הגב ניצב זקוף ברוב המקרים, כאשר הוא עצבני הוא מטלטל את זנבו מצד לצד. החנקן הצעיר והזכר בחורף הראשון דומים במראם לנקבה, אך לרוב בעלי סהרונים צפופים יותר מלמעלה, למעטים מהם גוון חום "חם" יותר בחלק העליון של הזנב, והם דומים לחנקן ערבות צעיר.

קינון רבייה וגידול צאצאים

החנקן אדום-הגב הוא ציפור נודדת. יש זוגות מעטים של חנקנים אדומי-גב המקייצים (נשארים בעונת הקיץ) בארץ, הם דוגרים בעיקר במורדות החרמון התחתונים בתחום חגורת יער-הספר ההררי, בצפון רמת הגולן, ולעיתים נדירות גם בגליל העליון ובכרמל. הם דוגרים בנוף חקלאי פתוח, לעיתים קרובות בשדות ובאחו עם עצים וכן על מדרונות עם עצי ערער, לאחר שמקייצים חוזרים לאירופה במאי. החנקן מקנן בחודשים מאי ויוני באזורים טרשיים (אזורים סלעיים) עם צומח דליל של עצים ושיחים. בשונה מחנקנים אחרים, החנקן אדום-הגב אינו קשור לצמחים קוצניים.
נקבת החנקן מטילה כחמש עד שש ביצים ירקרקות או צהבהבות ועליהן נקודות וכתמים חומים-אדמדמים, המרוכזים בצד הכד (הצד המעוגל יותר) של הביצה. הנקבה לבדה דוגרת במשך 13–14 יום. הגוזלים שוהים בקן 14–16 יום. החנקן דוגר דגירה אחת לעונה.

שירה וקולות

שירתו של החנקן אדום-הגב מזכירה מעט את הסבכי האפור. היא שקטה ונשמעת לעיתים רחוקות, ובה צלילים צורמים וחורקים המעורבבים בקטעי חקיינות של ציפורים אחרות. קריאת האזהרה "והב" חוזרת על עצמה מדי פעם. כאשר הוא עצבני מאוד, הוא משמיע סדרת צקצוקי לשון "טסצ'ק".

תזונה

החנקן אדום-הגב טורף חרקים גדולים וזוחלים, ציפורים ויונקים קטנים, והוא מתמחה בציד חרקים, חלקם אף אוגרים מזון על ידי שיפוד טרף עודף על קוצים.
DeadSee

היסטוריה

הסרט "DeadSee" הוקרן לראשונה בתערוכת היחיד של לנדאו "הפתרון האינסופי" (2005), שהוצגה בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו בתל אביב-יפו. שמו של הסרט - "DeadSee" (בעברית: מוות-ראייה) - נשמע באנגלית כשמו של ים המלח. במסגרת העבודה, יצרה לנדאו שרשרת של כ-500 אבטיחים, המצולמים במבט עילי. חלק מן האבטיחים חתוכים או מרוסקים מעט. האבטיחים נפרשים מתוך פקעת חלזונית, הנפרמת לאורך הסרט, והאמנית מופיעה בסרט כשהיא עירומה וצפה על גבי הפקעת. מבקרים רבים הצביעו על הקשר של צורת הספירלה בעבודתה של לנדאו אל עבודתו של רוברט סמיתסון "מזח לולייני" (1970).
האבטיח כדימוי בעבודתה של לנדאו, טען יגאל צלמונה, מהווה מעין "מתקן התפלה" מטאפורי המייצר סוכר מתוך המליחות היתרה של הסביבה שבה גדל. בכך הוא מהווה מעין חיבור אפשרי בין חיים ומוות.
בשנת 2008 הוצג הווידאו במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק בתצוגה תחת השם "Projects 87", והוא נמצא כיום באוסף מוזיאון זה. עותק נוסף של העבודה נרכש על ידי מוזיאון ישראל. עם פתיחת תצוגת הקבע של אמנות ישראלית במוזיאון, בשנת 2010, הותקן הווידאו במוזיאון כשהוא מוקרן על רצפת האולם.
במשך השנים הוצגה העבודה בתערוכות שונות ברחבי העולם. בשנת 2011, לדוגמה, הוצגה העבודה במסגרת הטריאנלה לאמנות בעיר יוקוהמה, יפן, לצד כמה עבודות נוספות של לנדאו. תערוכה זו הוצגה תחת השפעת רעידת האדמה בסנדאי ועסקה ביחס אל מיתולוגיות ואגדות. סמדר שפי ציינה בביקורת על התערוכה כי "הצבת עבודתה של לנדאו ליד העבודות העוסקות ביחס אמביוולנטי לטבע, בקריאה מחודשת של מיתוסים ובחינתם לאור המחשת עוצמתו ההרסנית של הטבע בהווה, מוסיפה רבדים מעשירים לקריאת העבודה הזאת, ומדגישה את כוחה של הצבה אוצרותית טובה".
ויליאם בירד

חייו

בירד נולד בשנת 1543 במקום לא ידוע באנגליה. בשנת 1563 כיהן כנגן העוגב ומנהל המקהלה בקתדרלת לינקולן. בשנת 1572 הצטרף לקפלה המלכותית בתור זמר. באותה שנה התמנה לנגן העוגב באותה קפלה ביחד עם מורו תומאס טאליס, אף הוא מלחין ידוע באותה תקופה. בשנת 1575 קיבלו שניהם כתב הרשאה מלכותי להדפסה ולמכירה של תווים. בשנת 1578 עקרה משפחתו של בירד להרלינגטון בעקבות רדיפות הקתולים (משפחתו של בירד הייתה קתולית אדוקה). בשנת 1581 נערך חיפוש בביתו של בירד והוא נקנס על אמונתו. בשנות ה-90 של המאה של המאה ה-15 עבר בירד לאסקס וחי שם עד מותו בשנת 1623.

יצירתו

בירד הלחין בתקופתה של אליזבת הראשונה, תור הזהב של המוזיקה החילונית. למרות היותו קתולי אדוק, עובדה שמופיעה גם ביצירותיו, המלכה האנגליקנית הייתה בדרך כלל סובלנית כלפי אמונתו של בירד.
אמונתו התבטאה במיסות ובמוטטים שכתב, הידועות שבהן הן: המיסות לשלושה, ארבעה וחמישה קולות, "הלל לגוף האמיתי" (מוטט), ורבים אחרים.
למרות אמונתו הקתולית, בירד הלחין גם המנונים לכנסייה האנגליקנית, כמו: "בוא אלי, צער, לנצח" ו"עבודת הקודש הגדולה".
מלבד מוזיקה קולית, כתב יצירות כליות רבות, בעיקר לוירג'ינל ולקונסורט ויולים. ביצירותיו לוירג'ינל מתבלטות סדרות של וריאציות, חלקן מבוססות על מנגינות עממיות ובלדות וכן ריקודים (בדרך כלל צמדים של פוואן וגאליארד). כמו כן יש לציין מספר יצירות תוכניתיות כמו "הקרב" או "הפעמונים", יצירות קונטרפונקטיות כמו פנטסיות ויצירות ליתורגיות. ביצירותיו לקונסורט ויולים יש לציין פנטסיות בשלושה, ארבעה, חמשה וששה קולות, יצירות המבוססות על קנטוס פירמוס כמו למשל In Nomine וכן ריקודים.
מעיל

מְעִיל הוא בגד עליון המיועד לכיסוי פלג הגוף העליון או לגוף כולו. למעיל יש תמיד שרוולים (בניגוד לשכמיה) ולעולם אין לו מכנסים (בניגוד לחליפת סקי כגון חרמונית). המעיל הוא בגד הנלבש אך ורק מחוץ לבית.
המעיל מורכב בדרך כלל מביטנה, שהוא הבד הקרוב לגוף הלובש ובד חיצוני שהוא בדרך כלל עמיד לרטיבות, הוא הנראה מבחוץ ועל כן הוא בעל צבע ודוגמה נאים. בין הביטנה לבד החיצוני נמצא לרוב ריפוד מבודד. ישנם מעילים הקרויים על שם הבד החיצוני כמו מעיל פרווה או מעיל עור.
יש מעילים המיועדים להגן על הגוף מפגיעה פיזית או מתנאים קיצוניים אחרים, כגון מעיל אופנוענים המשלב הגנה מרוח עזה וריפוד מפני נפילה וחיכוך עם הכביש.
מעילים יכולים גם להעיד על השתייכות לקבוצה או על מעמד מסוים כגון: מעילי שרד המהווים חלק מתלבושת רשמית של קצינים או נושאי תפקיד ממלכתי או דתי. או קפוטה - מעיל ארוך, לרוב בצבע שחור, שאותו נוהגים ללבוש יהודים חסידים בכל ימות השנה. בעבר היה נהוג גם "מעיל סטודנטים" (מעיל צמר באורך הברך, לרוב משובץ, ללא ריפוד) שאפיין קבוצת אוכלוסייה זו ו"מעיל שחור ארוך" ("טרנץ'", כנ"ל, אך שחור) שאפיין בלשים בסרטי קולנוע.
ככלל לבישת מעיל מעידה על מעמד חברתי. אנשי המעמדות הנמוכים שוהים יותר זמן בחוץ, בעוד אנשי המעמד הגבוה נעזרים בכלי רכב פרטי העומד לרשותם ואינם נאלצים לשהות זמן רב באוויר הקר ולהיחשף לתנאי מזג אוויר קיצוניים. כך מעיליהם של אנשי המעמד הגבוה קלים יותר ומהווים פריט אופנה יותר מאשר פריט הגנה. מעיליהם של אנשי מעמד הפועלים הם פרקטיים יותר.
היותו של המעיל בגד מגן גדול ועבה גורמת לכך שהתנועה בו עלולה להיות מסורבלת. במיוחד אמורים הדברים לגבי אנשים השוהים זמן רב בחוץ כחלק מפעילותם כחיילים, פועלים וכדומה. לפיכך, התקדמות הטכנולוגיה פועלת לכיוון של הפיכת המעיל לקל-משקל, גמיש, עמיד ונוח יותר. נעשה שימוש בבדים וסיבים סינתטיים ליצירת מעילים שרמת ההגנה שלהם מפני הקור לא תבוא על חשבון עובי וסירבול (כפי שקורה במעילים מחומרים טבעיים כצמר, מילוי נוצות וכדומה). כך תופס מקום אריג הפליס כפתרון ליצירת מעילים מודרניים.

סוגי מעילים

סוגי מעילים רבים מותאמים להגנה על הגוף מפגעי מזג אוויר קר בסביבות שונות (מעיל גשם, מעיל רוח, מעיל לטמפרטורות נמוכות).

justaucorps

justacorps או justaucorps הוא מעיל ברך רחב וארוך מן המאה ה-18 לספירה-האזרחית שנפוץ בעיקר בקרב אצולת יבשת אירופה.

תחליפי מעילים

יש אנשים שמעדיפים ללבוש גלימה, שכמיה. פונצ'ו או צעיף גדול במקום המעיל המסרבל את תנועותיהם. היו תקופות שרק אצילים, אנשי כמורה או עשירים יכלו להרשות לעצמם קנית מעיל.
האגודה הבינלאומית לסוכרת

האגודה הבינלאומית לסוכרת (באנגלית:  International Diabetes Federation) היא ארגון-גג המאגד כ-200 ארגונים בכ-160 מדינות ברחבי העולם, הפועלים לשיפור איכול חייהם של חולי סוכרת. האגודה פועלת להגברת המודעות למחלת הסוכרת, לקידום טיפול מתאים במחלה ומניעתה, ולעידוד מחקר למציאת תרופות לסוגים השונים של המחלה. 
הארגון נוסד ב-1950. הוא משויך כיום למחלקה למידע לציבור של האומות המאוחדות, ומצוי בקשר רשמי עם ארגון הבריאות העולמי וארגון הבריאות הפאן-אמריקני. 
הארגון מקיים מדי שנה את יום הסוכרת הבינלאומי, בו מתקיימים אירועים שונים ברחבי העולם להעלאת המודעות למחלה. יום זה מתקיים מ-1991 מדי שנה ב-14 בנובמבר, יום הולדתו של מגלה האינסולין פרדריק בנטינג. היום נחשב לאחד מהמועדים הבינלאומיים של האומות המאוחדות.
בנוסף מקיים הארגון קונגרס בינלאומי לסוכרת, מפעיל מגזין בנושא הסוכרת ("Diabetes Voice"), מוציא לאור ומעדכן את "אטלס הסוכרת", מפעיל תוכנית לסיוע לילדים הלוקים בסוכרת במדינות מתפתחות, ועוד.
הארגון קבע גם את לוגו הסוכרת ב-2006, כסמל של מעגל כחול. הסמל נקבע לאחר החלטת האו"ם לקבוע את יום הסוכרת הבינלאומי כאחד מהמועדים הבינלאומיים שלו, ב-20 בדצמבר 2006. מעגל הוא סמל לחיים ובריאות בתרבויות רבות בעולם; כחול הוא צבע דגל האומות המאוחדות וכן צבע השמיים המאחד את כל אומות העולם. הלוגו נועד לסמל את התאחדות כלל קהילות הסוכרת ברחבי העולם לפעולה משותפת לשליטה במחלה ולמניעתה, ולתת לסוכרת מעין זהות משותפת משלה.
"האגודה הישראלית לסוכרת", ארגון הפועל בנושא הסוכרת בישראל, חבר באגודה בינלאומית זו.