google/wiki40b huggingface dataset:
יחסי סן מרינו–רומניה

היסטוריה

המגעים הראשונים שבין סן מרינו לבין הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה התקיימו באמצע שנות השישים של המאה העשרים. היחסים בין רומניה לבין סן מרינו כוננו רשמית ב-15 בנובמבר 1968 ברמה הקונסולרית. ב-6 בפברואר 1974, הם הועלו דרג לדרג הקונסוליה הכללית, וב-20 ביוני 1995 הם הועלו שוב דרג והיחסים הדיפלומטיים כוננו סופית.
בשנת 2001 נפתחה בסן מרינו הקונסוליה הכללית הרומנית, ובשנת 2002 נפתחה בבוקרשט הקונסוליה הרשמית של סן מרינו, במעמד קפטן המחוז של סן מרינו. בשנת 2004 ביקר בסן מרינו נשיא רומניה יון איליאסקו.
שק החוץ הרומני טיטוס קורלטיאן ערך ב-26 בספטמבר 2014 בניו יורק, פגישה עם עמיתתו הסן מרינזית - פסקואלה ולנטיני.
נאטאל (ברזיל)

היסטוריה

האירופאים הראשונים הגיעו לאזור העיר ב-1501, אך הוא לא יושב בדרך קבע במשך כמה עשרות שנים.
ב-1598 הוקם באזור מבצר, וב-25 בדצמבר 1599 הוקם ליד המבצר הכפר נאטאל ("חג המולד" בפורטוגזית, שכן הוקם ביום זה). האזור נכבש על ידי כוחות הולנדיים בין 1633 ו-1654.
בשל מיקומה האסטרטגי של נאטאל בקצה המזרחי של דרום אמריקה, קרוב לאירופה ואפריקה, הוקם בעיר במהלך מלחמת העולם השנייה בסיס טיסה של ארצות הברית שעזר לכוחות הלוחמים בצפון-אפריקה.

כלכלה

בזכות עשרות החופים הלבנים והחוליים באזור העיר, בהם החוף פראיה דה פיפה, שנחשב לאחד החופים היפים בברזיל, התיירות היא הענף החשוב ביותר בכלכלה של נאטאל.
בנוסף, העיר היא מרכז חשוב של תעשיית הנפט המקומית. כמו כן הכלכלה מסתמכת על דיג וגידול פרות טרופיים, במיוחד מנגו, גויאבה וקשיו.

גאוגרפיה

שטחה של נאטאל הוא 170 קילומטרים רבועים. העיר שוכנת בחוף האוקיינוס האטלנטי, בפתח נהר פוטנז'י

חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הפדרלית של ריו גראנדה דו נורטה והאוניברסיטה המדינתית של ריו גראנדה דו נורטה.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי אווגושטו סוורו, הנמצא במרחק של כ-18 קילומטרים מנאטאל. נמל התעופה הבינלאומי נאטאל רבתי נמצא כרגע בבנייה.

ספורט

בעיר פועלות מספר קבוצות כדורגל, בהן ABC המשחק בליגה השנייה של ברזיל ואמריקה פוטבול קלוב המשחקת בליגה הרביעית של ברזיל.
העיר נאטאל היא אחת הערים שאירחו את מונדיאל 2014. לצורך כך הרסו את אצטדיון משאדאו בעיר ובנו במקומו את אצטדיון ארנה דאס דונאס, שנחנך ב-26 בינואר 2014.
J.Viewz

קליפים

הפרויקט בולט בקליפים העוצמתיים ומלאי הרגש שלו. לדוגמה, בקליפ לשיר Smooth Criminal של מייקל ג'קסון, הם מציגים בחור אשר נותן לבחורה בבר סם אונס. צפייה קליפ בולט אחר שלהם, Oh, Something's Quiet, ביוטיוב, מוגבלת לגילאי 18 ומעלה.
מאוריסיו הוכשילד

מאוריסיו הוכשילד (באנגלית: Moritz Hochschild;‏ 17 בפברואר 1881 - 12 ביוני 1965) היה איש עסקים יהודי גרמני-בוליביאני. לפי מסמכים שנחשפו בבוליביה בשנת 2017, סייע לכ-9,000 יהודים להימלט מגרמניה הנאצית בתקופת מלחמת העולם השנייה.

קורות חייו

הוכשילד נולד בשנת 1881 בביבליס שמערב-גרמניה. הבן הבכור לאב, סוחר כללי שלו היו שני בני-דודים שעסקו כבר בתעשיית המתכת שלאחר מכן הקימו את "חברת המתכת האמריקאית". אחרי שסיים את לימודיו התיכוניים הוא למד כרייה והנדסה באוניברסיטת פרייברג לכרייה ולטכנולוגיה שבפרייברג, גרמניה. בשנת 1905 החל את דרכו בחברה התעשייתית "Metallgesellschaft" ששייכת לבן דודו. ואז כסוכן החברה בספרד ובאוסטרליה, ולבסוף עבר לדרום-אמריקה לעבוד באופן עצמאי. לאחר מספר שנים שעבד בצ'ילה, הוא חזר לגרמניה ונשאר שם עד סיום מלחמת העולם הראשונה. 
ב-1918 נשא לאישה את קאתי רוזנבאום. בשנת 1921 היגר לבוליביה.  ובאותה שנה נולד בנו ג'רארדו הוכשילד רוזנבאום. אשתו מתה ב-1924.
הוכשילד עשה את הונו בתעשיית כריית הבדיל ובמהלך שנות ה-30, נחשב לאחד משלושת הטייקונים אשר היו אחראיים לייצור יותר ממחצית מתוצרת הבדיל העולמית באותה תקופה.
בתקופת צמיחה זו של חייו, יותר ויותר מבני משפחתו עברו איתו לדרום-אמריקה כדי לעבוד אצלו, כולל בן דודו פיליפ הוכשילד ואשתו של פיליפ ז'רמיין. מוריץ (או דון מאוריסיו, כפי שהיה ידוע בדרום אמריקה) וז'רמיין ניהלו רומן, והם התחתנו לאחר שג'רמיין התגרשה מפיליפ.

מלחמת העולם השנייה והצלת היהודים

בזמן מלחמת העולם השנייה היה הוכשילד חבר במחתרת שפעלה כנגד המשטר הנאצי. לפי מסמכים שנחשפו בעיר לה פאס ששבוליביה במרץ 2017, תכנן הוכשילד את בריחתם של לפחות כ-9,000 יהודים מגרמניה הנאצית בסוף שנות ה-30. לשם הגשמת מטרה זו, הקים שתי חברות -  "החברה להגנת מהגרים ישראלים", שגייסה כספים עבור משפחות יהודיות, ו"החברה הקולוניאלית של בוליביה", שניהלה פרויקט חקלאי במחוז נור יונגאס, שם רכשה שלוש אחוזות שבהן שוכנו ניצולי השואה. בנוסף, העסיק חלק מהניצולים בחברות הכרייה שלו, ופתח בית ספר בלה פס עבור הילדים היהודים.
בשנת 1938 פעל הוכשילד על מנת לשכנע את נשיא בוליביה ג'רמן בוש להעניק ויזות מיוחדות למהגרים היהודים, בטענה כי הם עשויים להוות כוח עבודה חיוני למדינה.
ב-1939 וב-1944 נעצר הוכשילד על ידי הממשלה הבוליביאנית ונידון למוות. שבועיים בלבד לאחר שחרורו ב-1944, הוא נחטף והוחזק על ידי חוטפים במשך שבועיים. לאחר ששוחרר עזב את בוליביה ומאז לא חזר אליה.

לאחר מכן

בשנת 1944 עזב הוכשילד לארצות הברית, לאחר שסיים לרצות עונש מאסר בבוליביה בשל אי תשלום מיסים שהוטלו על כריית הבדיל.
בשנת 1961 חנך הוכשילד את מכרה הנחושת שלו "מנטוס בלנקוס" באנטופגסטה, צ'ילה שהפך להיות פעילות הכרייה המצליחה ביותר שלו, אם כי התוצאות הטובות ביותר שלו הגיעו לאחר מותו. 
בשנת 1965 נפטר הוכשילד בפריז.
הסיפור של באטמן

תקציר העלילה

הסרט מספר על חברי ליגת הצדק אשר מנסים לצרף אליהם את באטמן. באטמן מסרב להצעה בטענה שהוא עובד לבד. לאחר מכן, חברי ליגת הצדק נעלמים באופן מסתורי זה אחר זה, ואיתם נעלמים חפצים מיוחדים ועתיקים מרחבי העולם. באטמן מחליט לחקור את העניין, ומגלה דברים חדשים על עצמו.
שימאזו טקאהיסה

חייו

ב-1526 נבחר טקאהיסה כיורשו של שימאזו קצוהיסה והפך לראש שבט שימאזו ולשליט ההאן של סצומה. לכאורה היה בית שימאזו השוּגוֹ (守護 - שליט צבאי עליון) על המחוזות סצומה, אוסומי והיוגה, בפועל שלטו בהם שליטים מקומיים (国人 - קוֹקוּג'ין), ולכן הוא החל בסדרת מערכות צבאיות על מנת להשתלט מחדש על שלושת המחוזות. הוא אומנם נחל כמה הצלחות, אבל רק הדור הבא של שבט שימאזו הצליח להשתלט עליהם בפועל. הוא טיפח מנהיגים לעתיד כמו שימאזו יושיהיסה, ובניו יושהירו, טושיהיסה ואהיסה שלמשך זמן קצר עתידים היו להשתלט על כל האי קיושו.
טקאהיסה תמך ביצירת קשרים עם נוכרים ועם ארצות זרות. הוא קשר קשרים דיפלומטיים עם ממלכת ריוקיו הסמוכה, והיה הדאימיו הראשון להביא כלי ירייה מערביים ליפן, בעקבות הגעתם של צמד סוחרים פורטוגזים לאי טנגשימה, דרומית לאי קיושו על סיפונה של ג'ונקה סינית ב-23 בספטמבר 1543. כבר ב-1554 השתמש מפקד הצבא שלו שימאזו טאדמסה ברובים בעת כיבוש מבצר איווטסורוגי.
ב-1549 קיבל שימאזו טקאהיסה את פניו של פרנסיסקו חאווייר והתיר לו להטיף בתחום שלטונו בבירה קגושימה. אולם מכיוון שחאווייר נהג לתקוף בהטפותיו את הפעילות הבלתי מוסרית לדעתו של הנזירים הבודהיסטיים, הבינו הנזירים בקגושימה כי חאווייר חותר תחתיהם, והם החלו להסית כנגדו ופנו לטקאהיסה בדרישה שיפסיק את פעילותו של חאווייר. בסופו של דבר הוא נעתר להם ואסר על המרות דת לנצרות, איסור שהמעבר עליו היה עונש מוות. בתגובה ביקש חאווייר את רשותו של טקאהיסה להגיע למייאקו (都 ביפנית עיר בירה), כינויה של קיוטו. טקאהיסה הסכים והעמיד לרשותו של חאווייר ספינה שהובילה אותו להיראדו, עיר ונמל מסחר באי באותו שם סמוך לקצה המערבי של קיושו.
קרב קורטה

רקע

קבוצת הארמיות של פלנדריה, שכללה 12 חטיבות בלגיות, עשר אוגדות של הארמייה השנייה הבריטית ושש אוגדות של הארמייה השישית הצרפתית, בפיקודו של המלך אלברט הראשון מבלגיה, עם הגנרל הצרפתי ז'אן דגוט בתפקיד ראש מטה, ניצחו את הארמייה הרביעית של גרמניה בקרב איפר החמישי (28 בספטמבר - 2 באוקטובר). שבירת קו הינדנבורג דרומה מאזור הקרבות, הובילה את בעלות-הברית לבחור  באסטרטגיה של רדיפת הגרמנים למשך זמן רב ככל האפשר, לפני שגשמים כבדים חורפיים ימנעו המשך התקדמות יעילה. בוץ וקריסה של מערכת האספקה עצרו את ההתקדמות בתחילת אוקטובר, אך באמצע החודש התאפשר לקבוצת הארמיות לחדש את סדרת התקיפות.

מהלך הקרב

המתקפה החלה בשעה לפנות בוקר ה-14 באוקטובר, כשקבוצת הארמיות תקפה מנהר לייה בסמוך לקומין צפונה אל דיקסמוד. הכוח הבריטי התקדם בזחילה בקצב של כ-90 מטרים לדקה, מהר יותר ורחוק יותר מאשר ב-1917, בציפייה להתנגדות מועטה של חיל רגלים גרמני. עד הערב הגיעו הכוחות הבריטיים לקרקע גבוהה ושלטו על האזור בוורביק ומנן בדרום. צפונית משם כבשו הבריטים את מורסלה וסגרו על וולם וסטיינבק. חיילים בלגים איגפו את הכוח משמאל והגיעו אל איזכם, חיילים צרפתים הקיפו את רולה וכוח בלגי נוסף כבש את קורטמרק.
רולה נכבשה למחרת וב-16 באוקטובר הבריטים שלטו בגדה הצפונית של הלייה עד הרלבייקה וחצו את הנהר בכמה מקומות. ב-17 באוקטובר, תורוט, אוסטנדה, ליל ודואה נכבשו מחדש. ברוז' וזיברוגה נפלו ב-19 באוקטובר וקבוצת הארמיות הגיעה לגבול ההולנדי למחרת. חציית הלייה וכיבוש קורטה על ידי הארמייה השנייה הבריטית ב-19 באוקטובר הובילו לנסיגה גרמנית בחזית שהחזיקה הארמייה החמישית של גרמניה, דרומה יותר, והוצבה מסביב לליל יום קודם לכן. למחרת היום היו הבריטים ברוביי ובטורקואה ועד לערב ה-22 באוקטובר הגיעו הבריטים לנהר סכלדה בואלנסיין ואבלכם.

השלכות

עם חתימת הסכם שביתת הנשק, החזית התרחקה בממוצע 45 ק"מ מזרחה מקו החזית הישן, ונמשכה מטרנאוזן עד גנט, ולאורך הנהר סכלדה אל העיירה את ומשם לסן-גילאן. בסן גילן החזית התחברה לעמדות חיל המשלוח הבריטי על הסום.
יום חופש התוכנה

יום חופש התוכנה הוא פסטיבל שנתי של תוכנה חופשית המתקיים בכל העולם ומטרתו היא הגברת המודעות לתוכנה חופשית וליתרונותיה, וכן עידוד השימוש בה.
יום חופש התוכנה התקיים לראשונה ב-28 באוגוסט 2004 בהשתתפות מעל שבעים קבוצות של תומכי תוכנה חופשית. מאז הפופולריות שלו גדלה, והשנה המארגנים מצפים להשתתפות של כאלף קבוצות.
מאז שנת 2006 יום חופש התוכנה מתקיים ברחבי העולם ביום שבת השלישי של חודש ספטמבר. בישראל נקבע מדי שנה תאריך חלופי, בגלל התנגשות עם השבת ולעיתים אף עם יום כיפור או סוכות.

ארגון חופש התוכנה הבינלאומי

ארגון חופש התוכנה הבינלאומי (באנגלית Software Freedom International, או SFI) הוא ארגון ללא כוונת רווח שפועל כמארגן הרשמי של יום חופש התוכנה ומהווה את הגוף הרשמי שמנהל תרומות, מימונים, חוזים וחשבונות. ה-SFI הכריז על תוכניות להירשם כמוסד פטור ממס, על מנת לאפשר תרומות המוכרות למס הכנסה. השם "Software Freedom International" נבחר על מנת לבדל את הגוף המנהלי המארגן את יום חופש התוכנה מהאירוע עצמו.

מממנים

המממנת העיקרית של יום חופש התוכנה הבינלאומי בשנת 2005–2006 הייתה חברת קנוניקל בע"מ, החברה אשר עומדת מאחורי הפצת הלינוקס אובונטו.
סמסונג C&T

תאגיד סמסונג C&T (בקוריאנית: 삼성물산) (C&T = Construction&Trading) (לשעבר תאגיד סמסונג), נוסד ב-1938, והוא התאגיד שממנו התפתחה קבוצת סמסונג וכולל כיום 2 חברות, קבוצת הנדסה ובניה וקבוצת מסחר והשקעות. שם החברה שונה מתאגיד סמסונג לסמסונג C&T ב-2007. קבוצת סמסונג היא הקונצרן הגדול ביותר בקוריאה הדרומית הפועל בתחום הבנייה, אלקטרוניקה, כימיקלים, פיננסים ותחומים רבים אחרים. שוויה של החברה (נכון לשנת 2012) הוערך ב-22.2 מיליארד דולר.

חברת הנדסה ובנייה

בין פרויקטי החברה ניתן למנות את:

דיור

חברת הדיור רימיאן, שדורגה במדד שביעות רצון הלקוחות הלאומי בין השנים 1998-2012 במקום הראשון.
טריליאן

הדמות

טריליאן נולדה בכדור הארץ כטרישה מקמילן. היא עבדה כמדענית מצליחה בתחומי המתמטיקה והאסטרופיזיקה. היא פגשה את ארתור דנט במסיבה באיזלינגטון, אך היא לא הלכה איתו אלא עם זייפוד ביבלברוקס. לאחר 6 חודשים, היא וארתור נפגשו שוב על החללית ליבת הזהב. בספר החמישי של הסדרה, "לא מזיק ברובו", טריליאן נהייתה עיתונאית מצליחה הנודדת בחלל ובזמן ומדווחת על אירועים מכל רחבי הגלקסיה עוד בטרם קרו. בשלב מסוים החליטה טריליאן ללדת ילדה מתרומת זרע מארתור דנט, ולבתם קוראים אקראית.
אורי מסטרליסק

ביוגרפיה

נולד ביאנוב בזקנותו של אביו פנחס, שהיה אדם עני ופשוט, בעקבות הבטחת המגיד ממזריטש לאמו, שתלד בן "שיהיה אור המאיר לעולם". נישא לבלומא בתו של רבי קאפיל חסיד (תלמיד הבעש"ט). היה תלמידם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי שלמה מקרלין, וכן ראה כרבו את רבי יעקב יוסף מאוסטראה. בשנת ה'תקנ"ב, עם הירצחו של רבי שלמה מקרלין, החל להנהיג חסידים בלבוב, וממנה עבר לסטרליסק. 
כרבו רבי שלמה נודע בתפילתו הנלהבת, ומסופר כי אחרי הירצחו של רבו נסעו רעיו רבי אשר מסטולין ורבי מרדכי מלעכוויטש לרבי ברוך ממז'יבוז' אך רבי אורי לא הצטרף לנסיעה באמרו שאינו רואה אצלו עבודת התפילה. כמו כן נודע בהתנגדותו לשימוש במופתים. 
הנהגתו את חסידיו הייתה מתוך עוני ומחסור, והיה רגיל לומר שדרכו היא עבודת ה' מתוך העוני. אמר פעם לרבי ישראל מרוז'ין שחסידיו לא רוצים עשירות, וכשנשאלו האברכים שהיו באותה עת במקום האם אינם רוצים להתעשר ענו כאחד שלא. פרט לחסיד אחד שאמר "אשתי רוצה", ואכן התעשר והיה אחד מנגידי החצר.
חסידיו סיפרו: "כל זמן שרבי אורי לא הבדיל במוצאי שבת, היו המפתחות של גיהנום בידו, והנשמות שהיו פטורות מעונש בשבת יכלו לרחף בעולם באין מפריע".
נפטר בסטרליסק בכ"ג באלול ה'תקפ"ו ושם נטמן. דברי תורתו כונסו בספר "אמרי קדוש". בנו רבי שלמה מילא את מקומו כאדמו"ר השני מסטרליסק. עם זאת, רבים מחסידיו נסעו לאחר פטירתו לרבי ישראל מרוז'ין.
המשורר אורי צבי גרינברג נמנה עם צאצאיו, וקרוי על שמו. גרינברג הזכיר את רבי אורי מסטרליסק באחדים משיריו ("חידוש המולד", "בזכות שלושה אבות").
דמותו של רבי אורי מסטרליסק שימשה את ש"י עגנון בציור דמותו של רבי אוריאל בסיפור "הנדח".
דוד טנירס הבן

חייו

דוד טנירס הבן נולד באנטוורפן לצייר הפלמי דוד טנירס, שהיה תלמידו של הצייר הנודע פטר פאול רובנס. ב-1632 התקבל טנירס כחבר באגודת האמנים על שם סנט לוקס באנטוורפן. ב-1637 נשא לאישה את אן ברויגל, נכדתו של הצייר הפלמי המפורסם פיטר ברויגל האב.
טנירס הושפע בעיקר מציוריו של הצייר ההולנדי אדריאן בראואר שנפטר ב-1638. ב-1644 נבחר על ידי מועצת העיר אנטוורפן לשמש כראש אגודת האמנים על שם סנט לוקס. ב-1648 עבר להתגורר בבריסל ושימש כצייר החצר של הארכידוכס ליאופולד וילהלם, שהיה מושל ארצות השפלה מטעם פליפה הרביעי מלך ספרד. הארכידוכס, שהיה חובב אמנות מושבע, העסיק את טנירס כממונה על אוסף התמונות שלו. בתפקידו זה רכש טנירס תמונות יקרות ערך עבור מעסיקו, ובהן תמונות של ציירים איטלקיים (בעיקר מוונציה של המאה ה-16). אחרי שליאופולד וילהלם חזר לווינה הפך טנירס לבן חסותו ולמורהו של המושל החדש דון חואן, שהיה בנו של פליפה הרביעי מלך ספרד.
ב-1656 נפטרה אשתו, וטנירס נשא לאישה את איזבלה מפרן, בתו של מזכיר מועצת דוכסות בראבנט (שכללה את אנטוורפן ואת בריסל). טנירס עשה כמיטב יכולתו לקבל תואר אבירות ממלך ספרד (כפי שקבלו לפניו פטר פאול רובנס ואנתוני ואן דייק). המלך פליפה הרביעי התנה זאת בכך שיחדל מלמכור תמונות, תנאי שבו טנירס לא היה מסוגל לעמוד.
טנירס ייסד את האקדמיה לאמנות באנטוורפן שזכתה למעמד של אקדמיה ממלכתית ב-1663. במרוצת הקריירה שלו צייר טנירס למעלה מ-900 תמונות. כ-200 מהן מוצגות כיום במוזאונים בכל רחבי אירופה. בעשר שנותיו האחרונות עסק בעיקר במסחר בתמונות. הוא נפטר בבריסל ב-1690.
קליינס שרקהורן

גאוגרפיה

ההר שוכן מדרום לעיירה גרינדלוולד בין העמקים של קרחון גרינדלוולד התחתון וקרחון גרינדלוולד העליון ברכס החוצה את הרכס המרכזי לרוחבו המתחיל בהר מטנברג וממשיך בהרים קליינס שרקהורן, שרקהורן, לאוטרארהורן, קליין לאוטרארהורן והוגיהורן ועד להר הלאוטראר רוטהורנר, שם מסתיים הרכס בקרחון פינסטראר.
חררד פליישהאואר

חררד פליישהאואר (בהולנדית: Adele Jan Gerard Fleischeuer;‏ 1889, אוירסביק , דרום מזרח הולנד - 29 במרץ 1945, דכאו) היה פעיל המחתרת ההולנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם מהולנד שנספה בדכאו.

קורות חייו

פליישהאואר היה פקיד בשירות הציבורי בעירו אוירסביק וחבר המשמר האזרחי בהולנד .

פעילותו בתקופת השואה להצלת יהודים

מיד לאחר כיבוש הולנד בידי הגרמנים במאי 1940 החל פליישהאואר לפעול בשורות המחתרת ההולנדית. הוא פעל להסתרת יהודים נרדפים בביתו למרות שהיו לו חמישה ילדים. בסך הכל הסתיר בביתו עשרה יהודים. רובם לא יכלו לסייע בפרנסתם, ופליישהאואר קיים אותם על חשבונו.
בנובמבר 1943 הגיעו אנשי גסטפו לביתו של פליישהאואר, ככל הנראה עקב הלשנה, ועצרו שם את עשרת היהודים המסתתרים. גם פליישהאואר נעצר. הוא נשלח למחנה הריכוז פיכט ובמאי 1944 גורש לדכאו. במרץ 1945 נספה בדכאו. כל היהודים שהסתיר נרצחו באושוויץ.

הנצחה

בשנת 1965 התגלה קברו של פליישהאואר בדכאו וגופתו הועברה למסטריכט, שם נקברה מחדש.
בשנת 1982 הוענק לו צלב זיכרון ההתנגדות  - אות כבוד הולנדי שמוענק לאנשים שהיו חברי המחתרת ההולנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1990 הכיר יד ושם בחררד פליישהאואר ובאשתו, פילומנה קתרינה פליישהאואר-בטונוויל (Philomene Catharine Fleischeuer-Bettonville), בתור חסידי אומות העולם. 
בעיר מגוריו של פליישהאואר, אוירסביק, נקרא רחוב על שמו.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-41

הסרט הזר הטוב ביותר

Offret
שטר מחילה

אינדולגנציה (בלטינית: Indulgentia) - כתב מחילה או שטר מחילה הוא מונח ששורשיו במשפט הכנסייה הקתולית של ימי הביניים. לפיו נוצרי מאמין יכול לרכוש שטר זה כעדות מול האל לפטירתו מעונש על חטא שכבר נסלח.
המחילה מותנית ברצונו ואמונתו של המאמין, המחילה יכולה לפטור אותו מכל או רק מחלק מעונשיו. ביכולת המאמין לרכוש מחילה לעצמו או למתים.
מבחינה משפטית רואה הכנסייה הקתולית את עצמה בעלת הסמכות מישו והקדושים לנהל את "אוצר הסליחות" על פני אדמות. 
בתקופות מסוימות, נמכרו שטרות אלה לצרכים כלכליים גרידא, מה שהביא את מרטין לותר להוציא את 95 התיזות שלו, תחילת הרפורמציה הפרוטסטנטית. מנהג רכישת האינדולגנציה לא מקובל עוד בימינו, אך מונח המחילה כפטירה מעונש עודנו קיים.

העת העתיקה

בראשית דרכם האמינו הנוצרים כמו היהודים שכדי שאלוהים יסלח להם על חטאיהם עליהם לחזור בתשובה ולשנות את דרך חייהם. הטבילה סימלה מעשה זה של חזרה בתשובה. 
לאחר מכן שינתה הכנסייה הקתולית את תורתה והחליטה שחטאים קשים יסלחו רק אם בוצעו לפני הטבילה. גישה זו יצרה מקרים אירוניים כגון רצונו של הקיסר קונסטנטינוס הראשון להיטבל רק על ערש דווי.
על מנת לפתור את בעיית החטאים הקשים שנעשו לאחר הטבילה, היה ההגמון גוזר על החוטא ימי חזרה בתשובה. ימים של תפילה וצום בהם החוטא מנודה מהסעודה האלוהית או אף מהחברה. לאחר שריצה את ימי המחילה היה החוטא חוזר לחברה.
כן יכלו נוצרים אמידים לקנות זמן כפרה קצר יותר על ידי "מכתבי שלום".

העת החדשה

תופעה זאת הייתה הרקע עליו צמחה התנועה הפרוטסטנטית במערב אירופה. הרפורמיסטים חקרו את ספרי הקודש ולא מצאו בסיס לתורה זו. מרטין לותר במסתו הידועה "95 התזות" התנגד למכירת האינדולגנציות משום ששלל את האמונה לפיה ניתן "למכור" מחילה לאדם. אחת מטענותיו המרכזיות כנגד הכנסייה הקתולית הייתה כי היא משלה את המאמינים הנוצריים כי יזכו במחילה הודות למעשיהם, בעוד לדבריו המחילה האלוהית היא דבר קבוע מראש שאינו תלוי בהתנהגות האנושית.
ברפורמת הנגד של הכנסייה הקתולית היא מנעה כל סוג של שימוש לרעה בסליחות אך המונח עצמו עודנו בר קיימא.
כפר האורנים

היסטוריה

הגבעה שבה שוכן היישוב הייתה מיושבת עוד מתקופת מרד בר כוכבא (במקום נמצא מטבע מתקופה זו), ואולי אף קודם לכן. כמו כן ישנם בלב היישוב מערות מסתור וכן שרידי בית מרחץ מהתקופה הרומית. מצפון למערות נתגלה מקווה שתועד ונהרס בשל הבנייה במקום. בסמוך למקווה נמצאו מטבעות בר כוכבא. כק"מ דרומית נתגלו שרידי חווה חקלאית וגת, מהתקופה הביזנטית.
במלחמת העצמאות התחולל על הגבעה המזרחית של היישוב קרב חירבת כוריכור, כחלק מהמערכה לכיבוש לטרון, במבצע דני. שמונים ושניים לוחמי פלמ"ח נשלחו לחסום תגבורת שיריוניות של הלגיון הירדני. בקרב נפלו ארבעים וחמישה מהם.

הקמת היישוב

קבוצת יזמים בראשות משה דולגין לוחם האצ״ל, הקימה את היישוב. טקס הנחת אבן הפינה היה ב-1984 במעמד יצחק שמיר, אריאל שרון ומרדכי ציפורי.
קבוצת היזמים רכשה בשנת 1979 את הקרקע שעליה נמצאים היום 'כפר האורנים' והיישוב לפיד. ב-1981 החל תכנון של יישוב כפרי על השטח.
אבן הפינה הונחה ביולי 1983 בהשתתפות ראש הממשלה יצחק שמיר, ושם היישוב הראשוני נקבע לגבעת אהוד שונה ל"מנורה", על מנת להנציח את זכר מ"ה הנופלים בקרב חירבת כוריכור. בשל עיכובים משפטיים הקשורים לבעלות על הקרקע, התעכבה ההקמה עד לאמצע שנות ה-90.
בשנות התשעים הגיעה עמותה של לוחמי צה״ל והצטרפה ליזמים המקוריים. באותו זמן רכשה חברת "אופק רכסים" את הקרקע מ'ברטורא', והחלה ב-1995 לשווק את הגבעה בשם המסחרי "כפר אורנים".
בסוכות ה'תשנ"ח - אוקטובר 1997, נכנסה ליישוב המשפחה הראשונה, חודש אחר כך נכנסו 5 משפחות נוספות, ועד סוף 1997 גרו ביישוב כ-20 משפחות. בדצמבר 1998 נערכו בחירות ראשונות רשמיות לוועד היישוב, שמנה 80 משפחות. לאחר מכן נקבע שם היישוב סופית ל"כפר האורנים", כדי שהאותיות ה"מ ימשיכו להנציח את זכרם של 45 הנופלים במקום במלחמת השחרור.
ביישוב פועלת תנועת הנוער האיחוד החקלאי בתוך מתחם הנוער הכולל חדרי פעילות, מועדון ובית קפה לנוער.
נכון לשנת 2018 מתגוררות ביישוב כ-550 משפחות.
NGC 3377

היסטוריה

לגלקסיה בהירות מדרגה 10.38 והיא התגלתה ב-8 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, וקיבלה את הציון II.99 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1786, כשהיא מתוארת כבהירה למדי וקטנה. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים ורשם אותה כערפילית מספר 754 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833, בו הוא תיאר אותה כבהירה מאוד, עגולה עם מרכז שמתבהר בפתאומיות לצורה של כוכב. הוא הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 2201 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 3377, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, די גדולה, מאורכת ומתבהרת באופן חד במרכזה ליצירה של גרעין בהיר.

תכונות

גודלה הזוויתי של NGC 3377 הוא כ-5.2 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-55,000 שנות אור, מעט יותר מחצי קוטרו של שביל החלב. מסתה מוערכת בכ-‎2.8×10¹⁰‎ מסות שמש, כ-5% ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממנה היא מסת הכוכבים שבה, והשאר הוא חומר אפל שטיבו אינו ידוע. בדומה לגלקסיות אליפטיות אחרות, ב-NGC 3377 יש מעט מאוד מימן חופשי ומסתו מוערכת בפחות מ-‎4×10⁷‎ מסות שמש, כך שכמעט לא נוצרים בה כוכבים חדשים - פחות מ-5 מסות שמש ב-1,000 שנים, למעט במרכז הגלקסיה, שממנו נפלטים ספקטרום פליטה של מימן וקרינה בתחום העל-סגול, מה שמאפיין בדרך כלל אזורי H II שבהם נוצרים כוכבים חדשים. נראה שבמרכז הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי שמסתו סביב ‎1.1×10⁸‎ מסות שמש. את הגלקסיה מקיפים מאות צבירים כדוריים, כמו גם גלקסיית הלוויין הננסית NGC 3377A, שמרחקה ממרכזה של NGC 3377 הוא כ-65,000 שנות אור בלבד.
מונו נו אווארה

מונו נו אווארה (ביפנית: 物の哀れ), בתרגום מילולי "החמלה של הדברים", "אמפתיה כלפי הדברים" או "רגישות כלפי הבר חלוף", הוא מונח ביפנית עבור המודעות לארעיות (無常 - מו ג'ו) של הדברים, ונוגות עדינה לגבי חלוף הדברים יחד עם עצבות עמוקה יותר, אך עדינה אף היא, לגבי העובדה שהחיים הם גם ברי חלוף.

מקור המונח

המונח נטבע במאה ה-18 על ידי מוטואורי נורינגה, איש תרבות מוביל בתקופת אדו, שבמקור השתמש במונח בביקורת ספרותית על הספר מעשה גנז'י. בהמשך נעשה שימוש במונח לדון ביצירות ספרותיות יפניות חשובות אחרות, ביניהן הספר מניושו. המונח הפך למרכזי בפילוסופיה של נורינגה בנוגע לספרות ובסופו של דבר לתרבות היפנית.

אטימולוגיה

המונח מורכב מהמילים היפניות מונו (物), שפירושה "דבר", ואווארה (哀れ), שהיה ביטוי מתקופת הייאן להבעת פליאה (בדומה ל-'אה'), שמשמעו פתוס, חדות, תחושה עמוקה, רגישות או מודעות. הביטוי תורגם לעיתים קרובות כ-"'האהאיות' של הדברים", החיים והאהבה. המודעות לארעיות של הדברים מגבירה את ההערכה ליופי שלהם, ומעוררת עצב עדין לגבי חולפם. בביקורתו של מוטואורי על הספר מעשה גנז'י, הוא טען כי מונו נו אווארה הוא הרגש ההכרחי שסוחף את הקוראים. המונח אינו מוגבל לספרות יפנית, והפך לחלק מהתרבות היפנית באופן כללי (ראה סאקורה).

המונח בתרבות המודרנית

אומני מנגה ראויים לציון המשתמשים ברעיון של מונו נו אווארה בסיפורים שלהם כוללים את היטושי אשיננו, קוזואה אמנו, וקאורו מורי. בנוסף, הבמאי היפני יאסוג'ירו אוזו התפרסם בזכות יצירת תחושת מונו נו אווארה בסרטים שלו. לדוגמה, לעיתים קרובות אחת מהדמויות תגיד באופן מאופק "אי טנקי דסו נה" (いい天気ですね,"מזג אוויר נעים, הלא כן?"), לאחר אירוע משפחתי או חברתי מכונן, כמו חתונה של בת, לרקע של יפן משתנה בקצב מהיר. 
בספרו של איוואן מוריס על חיי החברה הגבוהה ביפן העתיקה, העולם של הנסיך הנוצץ, מונו נו אווארה מושווה למונח של ורגיליוס לקרימה ררום (Lacrimae rerum), בלטינית "הדמעות של הדברים". 
סופר המדע הבדיוני קן ליו זכה בפרס הוגו לסיפור הקצר הטוב ביותר לשנת 2013 על סיפורו "מונו נו אווארה". בהשראת יצירות כגון המנגה יוקוהומה קאידאשי קיקו, ליו שאף לעורר בקורא "תחושת אסתטיות המכוונת בעיקר ליצירת אמפתיה כלפי חולפם הבלתי נמנע של כל הדברים", וגם להכיר ב"חשיבות הזיכרון והמשכיות העבר". 
בספרו של בארי אייזלר תחייה בודדה, אחת הדמויות מתארת את המושג של מונו נו אווארה כ"העצב בלהיות אדם".
משטרת פינלנד

כלי רכב

הרכב הנפוץ ביותר של המשטרה בפינלנד הוא פולקסווגן טרנספורטר, בדרך כלל עם 2.5 מנועי דיזל. בשנת 2002, כשליש של מניידות המשטרה בפינלנד היו מדגם זה יותר בשימוש גם אצל משמר הגבול, רשות המכס וגוף המשטרה הצבאית (sotilaspoliisi). בשל האופי הדו-לשוני של המדינה, בצד ימין של הרכב נכתב בשפה פינית (POLIISI), בצד השמאלי נכתב בשפה שוודית (POLIS).
לאיוש באלינט

חייו

באלינט למד באוניברסיטאות בודפשט וברלין. הוא היה ממקימי אגודת תאליה שהחלה לפעול בשנת 1904 והיה מזכיר האגודה עד 1906. במקביל כתב מאמרים לכתב העת "שבוע". משנת 1910 היה מבקר התיאטרון של היומון מדיאר הירלאפ (בתרגום מהונגרית: 'חדשות הונגריות'), וביקורותיו פורסמו במדור האמנות בעיתון עד שנת 1915. בשנת 1915 התחיל את עבודתו בתיאטרון הלאומי בבודפשט, שם היה מזכיר התיאטרון והמחזאי (דרמטורג) שלו. במקביל, הפך למנהל הספרותי של ההוצאה לאור גניאוס. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 היה מנהל חברת תיאטרון קולקטיבי. בשנת 1935 פוטר מהתיאטרון הלאומי, ואחריו הועסק שאנדור הבשי (מנהל התיאטרון) גם כמחזאי של התיאטרון. הוא היה ממקימי הפעילות האומנותית של אומיקה, אותה אגודה שהעסיקה אמנים יהודיים שנדחקו לשוליים ונאסר עליהם להופיע בתיאטראות הונגריה בשל הרקע היהודי שלהם ויכלו להופיע עד 1944 רק בפני קהל יהודי בתיאטרון גולדמארק. בין 1947-1945 היה המזכיר המנהל של התאחדות הסופרים ההונגרית, ומשנת 1953 עד פרישתו היה סגן מנהל המשרד לזכויות היוצרים. כמה מהדרמות שלו הועלו על הבמה. כתביו על עולם האמנים זכו להצלחה אדירה.

תרגומים

הוא תרגם וערך למעלה ממאה יצירות פרוזה ופרוזה. אשתו, זמרת האופרה אני שפיגל, הקימה "טבעת זיכרון" למזכירי תיאטרון ומחזאים, שנמסרה לראשונה בשנת 1977 לרגל יום הולדתו של לאיוס באלינט.