טאגאלוג (עם)

טאגאלוג (באנגלית: Tagalog people) הם קבוצה אתנולינגוסטית העיקרית בפיליפינים. יש להם חברה מפותחת עם המרכז התרבותי במנילה, שנקבעה כעיר הבירה של הפיליפינים. רובם מתגוררים באזורי המטרופולין של מנילה וקלברזון בדרום האי לוזון, כמו כן הם מצויים גם במחוזות בולקאן, בטאן, זאמבאלס, נואבה אסיג'ה ואאורורה במרכז לוזון ובאיים נוספים. הטאגאלוג מונים כ־30 מיליון נפש. השפה הלאומית של הפיליפינים, נגזרת בעיקר משפת הטאגאלוג. בני הטאגאלוג הם בעיקר נוצרים קתולים, אך יש גם בניהם מאמיני דתות אחרות כולל דתות אתניות, בודהיזם ואסלאם.

היסטוריה

באתר הארכיאלוגי העתיק ביותר בפילפינים, מאויירים קירות הסלע בציורי סלע, שנחצבו על קירות האתר, ויש בהם כ 130 דמויות של חיות ואנשים. אלה כנראה נחצבו על ידי אבות אבותיהם של אנשי הטאגאלוג, בתקופה הנאוליתית המאוחרת לפני 4000 שנה. לדברי הארכאולוגים, הדמויות האנושיות על הקירות הן של תינוקות, שצויירו כנראה מתוך האמונה, שהציור על הקיר הקדוש להם, ייגן על הילדים ממחלות.
הרשומה המוקדמת ביותר של טאגאלוג היא מסמך בסוף המאה ה-9, הידוע בשם "לגונה קופרפלאט". הוא מיוחס לתאריך 21 באפריל 900 בלוח השנה הגרגוריאני. השפה של המסמך היא מלאית קדומה, ומכיל מספר רב של מילות מפתח מסנסקריט ואלמנטים של אוצר מילים לא מלזי. המסמך קובע כי הוא משחרר את המחזיקים בו מחוב של זהב בהיקף מסוים. המסמך וכל מה שנמצא סביבו מעידים על חברה מורכבת עם מנהגי קבורה בסרקופגים התפתחה בחצי האי בונדוק במחוז קויזון. כמו כן, הוקמו קהילות של טאגאלוג במנילה וטונדו, כולם ביובל נהר פאסיג. קהילות נוספות התפתחו במקומות נוספים. בתקופת שלטונו של סולטאן בולקיה בשנים 1485 - 1521 החליטה סולטנות ברוניי לשבור את המונופול של טונדו בסחר עם סין על ידי תקיפת טונדו והקמת סלרונג כמדינת בובה ברוניינית.
הנוסע טום פירס שהיה באזור, בראשית המאה ה-16, ציין כי אנשי האי לוזון היו "בעיקר כופרים" ולא מוערכים הרבה במלאקה בזמן שהוא שהה שם. עם זאת הוא גם ציין כי הם היו אנשים חזקים, חרוצים, ועוסקים ״בדברים שימושיים״. מסעו של פירס הוביל אותו לגלות שבארצם יש מספיק מזון, שעווה, דבש, זהב מסוג נחות. השליט של הטאגאלוג לא היה מלך, הם נשלטו על ידי קבוצה של זקנים. הם סחרו עם שבטים מבורניאו ואינדונזיה. היסטוריונים פיליפינים מציינים כי היו כ-80 שפות שונות מדוברות במלאקה. כאשר הספינה של מגלן הגיעה לפיליפינים, הוא ציין שהם אוספים אלמוגים הקשר עם שאר דרום מזרח אסיה הוביל ליצירת כתב ששימש מאוחר יותר בספר ״דוקטרינה כריסטיאנה״, שנכתב על ידי המתנחלים הספרדים מהמאה ה-16.
ב-19 במאי 1571 העניק מיגל לופז דה לגזפי את התואר "עיר" למושבה מנילה. התואר אושר ב־19 ביוני 1572. בהשפעת ספרד, הפכה מנילה למרכז הקולוניאלי שלה במזרח הרחוק. הפיליפינים הייתה מושבה ספרדית שחוסה תחת הסמכות של ספרד החדשה, ונוהלה על ידי המושל הכללי של הפיליפינים ששלט ממנילה. במשך 333 שנות השלטון הספרדי נכתב ספרי דקדוק ומילונים שונים של שפת הטאגאלוג על ידי אנשי כמורה ספרדיים. המילון החשוב הראשון של שפת טאגאלוג נכתב על ידי המיסיונר הצ'כי הישועי פאבלו קליין בתחילת המאה ה -18. המשורר המקומי פרנסיסקו באלאזר (1788–1862) נחשב כסופר טאגאלוג החשוב ביותר, העבודה הבולטת ביותר שלו הייתה בתחילת המאה ה-19 אפוס פלורנטה בלורה.
יוצאי אסיה המקוריים שהגיעו לאמריקה הצפונית לאחר תחילת ההתיישבות האירופית היו קבוצה של פיליפינים המכונה "לוזוניאנים" או ״אינדיאנים של לוזון״ שהיו חלק מצוות הספינה הספרדית Nuestra Sñora de la Buena Esperanza. הספינה הפליגה ממקאו ועגנה במפרץ מורו בחוף קליפורניה ב-17 באוקטובר 1587, כחלק ממסחר בין הודו המזרחית (השם הקולוניאלי של מה שיהפוך לפיליפינים) לבין ספרד החדשה (מושבות ספרד בצפון אמריקה). עוד מלחים פיליפינים הגיעו לאורך החוף בקליפורניה, כאשר שני המקומות היו חלק מהאימפריה הספרדית. ב-1763 הקימו "אנשי מנילה" או "טגלאס" יישוב בשם סנט מאלו בפאתי ניו אורלינס, לואיזיאנה.
לאנשי הטאגאלוג היה תפקיד פעיל ב־1896 במהלך המהפכה הפיליפינים ורבים ממנהיגי המהפיכה היו ממנילה או המחוזות שמסביב. [23] הקטיפונאן, ארגון המחתרת, התכוון לקרוא לפיליפינים בשם "קטגלוגן "או ״רפובליקת טאגאלוג״, והרחיב את משמעותו של השם לכל הילידים באיי הפיליפינים.
טאגאלוג הוכרזה כשפה הרשמית על ידי החוקה הראשונה בפיליפינים, החוקה של ביאק-בטו-נה בשנת 1897. בשנת 1935, בחוקה הפיליפינית החדשה, האנגלית והספרדית נשארו כשפות הרשמיות, אך נחקק חוק שמאמץ שפה לאומית משותפת המבוססת על אחת משפות הילידים הקיימות. לאחר לימוד ודיון, ה״מכון לשפה הלאומית״, וועדה המורכבת משבעה חברים שייצגו אזורים שונים בפיליפינים, בחרו בטאגאלוג כבסיס לאבולוציה ולאימוץ של השפה הלאומית של הפיליפינים. הנשיא מנואל קויזון, ב־30 בדצמבר 1937, הכריז על בחירת שפת הטאגאלוג שתשמשה כבסיס לשפה הלאומית של הפיליפיני. ב-1939, הנשיא קויזון שינה את השם של השפה הלאומית המבוססת על טאגאלוג כ"וויקאנג פמבנס " (שפה לאומית). בשנת 1959, שם השפה שונה עוד לשם פיליפינו. חוקת 1973 קבעה את ה"פילפינו "המבוססת על טאגאלוג, יחד עם אנגלית, כשפה רשמית והוחלט על פיתוח רשמי של שפה לאומית משותפת שתיקרא פיליפינית.

על הנפש

בני הטאגאלוג מאמינים באופן מסורתי בשתי צורות של הנשמה. הראשונה ידועה בשם kakambal (שמשמעו=״תאום״), שהיא נשמת החיים. בכל פעם שהאדם ישן, נשמתו יכולה לנדוד למקומות אחרים על פני הארץ. כאשר הנשמה נתקלת באירוע מזעזע היא מחוללת סיוטים בנפשו של האדם שאליו היא שייכת.
כאשר אדם מת, "נשמת החיים" שלו הופכת בסופו של דבר לצורה השנייה של הנשמה, לפי האמונה הטאגאלוגית, שנקראת kaluluwa (שמשמעו= "רוח"). במסורת הטאגאלוג ״רוחו״ של האדם נודדת ל״קאסאנאן״ (=לגיהנום, אם האדם היה רע בחייו) או ל״מאקה״ ("גן עדן", אם האדם היה טוב בחייו). מסע הרוח לאחר המוות נעשה בעזרת יצורים מקודשים או באמצעות התערבות אלוהית שהוא יוצר היקום.
נוסף על האמונה בקלואווה, נוצרה מסורת הנקראת פאנגאלולואה (Pangangaluluwa). זאת המסורת של עזרת רוחות האבות, לרוח של המת להגיע אל המקום הטוב - Maca או לפעול ולהשפיע על רוחו הרעה, שלא תגיע ״לגיהנום״, אלא ל"גן עדן" = למאקאה. בטקסים כאלה המסורת מועברת בדקלום ושירה, וישנם גם מינהגי נתינה ונדבה שמטרתם לעורר את הרוחות ולהעבירן למקום הנשמות הטהורות והטובות. מסורת זו של טקסים נספגה גם באמונות הנוצריות של הטאגאלוגים, וטקסים מתאימים נערכים בצורה מודרנית בין 27 באוקטובר ל-1 בנובמבר, אם כי ניתן לקיימם בכל יום בשנה. ישנם שירים מסורתיים ששרים או מנגנים בעת הטקסים האלה שמילותיהן עוסקות במצוות, בנדבות, בעולם הטוב, בשערי השמיים שנפתחים, בהזדמנות למעבר לעולם הטוב שאסור להחמיצה ועוד.

על החלומות

אנשי הטאגאלוג מאמינים כי כאשר אדם ישן, הוא יכול או לא יכול לחלום על האל בורא הכל (Bathala.) הסימני האלוהות הם כאילוזיות מעורפלות בתוך החלום, או בצורת יצורים חיים ומראות אפוקליפטיים מהעתיד. החלום לא משאיר עקבות אצל האדם החולם מהי הדרך שהוא צריך ללכת על מנת שהחלום יתממש. החלומות הן הבשורות והאזהרות והאפשרויות שנוסחו על ידי באתלה (האל הגדול)".
בנוסף, אדם עשוי לפעמים לחוות סיוטים בשנתו. ישנן שתי סיבות מדוע הם מופיעים: כאשר נשמתו של האדם הישן (kakambal) פוגשת אירוע טרגי בעת נדידתה מהגוף, או כאשר יצור דמוני שנקרא bangungot מתיישב בלילה על גבי האדם הישן כנקמה על כך שהאדם כרת את העץ ששימש למגורי הייצור הדמוני. רוב הסיוטים בלילה הם בשל נדידת הנשמה והתקלותה באירועים מפחידים.

על היקום

האמונה העתיקה של בני הטאגאלוג דגלה בכך כי האל הכל יכול (באטללה) ברא את השמש וגם את הירח, כי הוא קדום לכל דבר. בתקופות מאוחרות יותר הוענק תואר יוצר הלבנה לבתו האהובה, ״מאיארי״, בעוד שתואר האלוהות בורא השמש הועבר לנכדו של האלוהים ״אפולאקי״. אחת מבנותיו, ״טאלה״ יצרה את הכוכבים והיא האלוהות הראשית שלהם, ואילו ״הנן״ הוא אלוהות של הבוקר והעידן החדש (העתיד). האמונות הקוסמיות הטאגלוגיות אינן פטורות מהאמונות על ליקוי המאורות השוררת בקרב העמים האתניים השונים של הפיליפינים. אנשי הטאגלוג מאמינים שהגורם לליקויי חמה הוא דרקון מפלצתי, הנקרא לאהו. הדרקון מנסה לבלוע את הירח, אבל למרות היותו יצור חזק, הוא בקלות מובס על ידי Mayari ביתו של אלוהים יוצרת הירח, והעובדה היא כי הירח מוחשך זמן קצר בלבד במהלך הליקוי, כי בת האלוהים ניצחה את הדרקון והצילה את הירח.

שיטות קבורה

לאנשי הטאגלוג היו מנהגי קבורה רבים לפני הקולוניזציה הספרדית וההשפעה הקתולית. מנהגים אלה כוללים קבורה בתוך עץ, שריפה, קבורה בסרקופג וקבורה תת-קרקעית.
באזורים כפריים של אזור קוויט, עצים היו משמשים מקומות קבורה. האדם הגוסס היה בוחר את העץ מראש, ולכן כאשר הוא חלה במחלה סופנית או שהוא עמד למות בגלל זקנה, ביתו היה בנוי קרוב לעץ האמור. גופתו של המת הייתה מונחת אנכית בתוך גזע העץ החלול. לפני הכיבוש הספרדי, פסל המכונה likha היה מונח יחד עם המת בתוך גזע העץ. באזור Pila, לגונה, קיים מנהג קבורה בצורת שריפה, בו נותנים לגוף להתפרק תחילה. לאחר מכן היו מבצעים טקס מיוחד, שבו הגוף היה נשרף כי על פי אמונתם לאחר השריפה ״נשמת האדם מזוקקת כזהב״. פסלי ליקא נמצאו באתרי קבורה שונים. במולני, בקוזון ובאזורים סמוכים, קוברים את המתים בתוך סרקופגים של אבן גיר, יחד עם פסל ליקה, אך בפועל מנהג זה נעלם במאה ה-16 בעקבות הקולוניזציה הספרדית. בקלטגן, בטנגס והאזורים הסמוכים, המתים נקברים מתחת לפני האדמה עם פסלי ליקה, הפסלים, בגודל של 15–30 ס"מ. פסלי ליקא אינם מוגבלים רק לקבורה, הם משמשים גם בבתים, בתפילות, בחקלאות, ברפואה, בנסיעות ומקרים אחרים. פסלים כאלה המשמשים לצרכים אחרים, ידועים בשם larauan, שם שמשמעותו "דמות".
הפסלים שנקברו עם המתים נאספים לאחר מכן על ידי המשפחה, כנציגים של המתים אהובים. הפסלים משמשים כחיבור של בני התמותה לאלוהות ולחיים שלאחר המוות. כשהספרדים הגיעו, הם תיעדו פסלים כאלה בכמה רשימות. רשימה משנת 1582 מציינת כי היו בתים שהכילו "מאה או מאתיים פסלי אלילים כאלה". בשם הנצרות, הספרדים השמידו את הפסלים האלה בכל רחבי הארכיפלג. בתקופה זו נמצאים רק שני פסלים (עשויים אבן) במצב טוב, ושוכנים במוזיאון הלאומי של הפיליפינים במנילה.

בעלי חיים קדושים

בני הטאגאלוג האמינו כי ישנם שלושה סוגי בעלי חיים ושלושה סוגי צמחים הנחשבים קדושים. החיות המקודשות כוללות כלבים אשר בורכו על ידי האלים ונעשו בעלי ברית לאנושות. השני היו ציפורים כחולות שחורות, שנאמר עליהן שהן שליחות האלוהים. התנינים שנחשבו כשומרי ביצות הקודש, והן היו מלוות את נשמת הנפטר אל העולם שלאחר המוות.
שלושת הצמחים המקודשים כוללים את דקלי קוקוס המהווים את הצמחייה הראשונה הנובטת מתוך אפר המתים. השניים הם עצי פיקוס מסוימים שמהווים את ביתו של הכח העליון, והבמבוק הוא העץ שממנו האנושות התפתחה.
מספר ״שלוש״ היה מספר קדוש באמונות הטאגאלוג העתיקות. כאשר אלוהים וכוחות הרשע נלחמו במהלך היצירה הקוסמית, המלחמה נמשכה שלושה ימים ושלושה לילות. בנוסף לכך, לאלוהים - Bathala היו שלוש בנות אלוהיות (טאלה, מאיירי והנן) וישנן שלושה משכנות אלוהיים. כמו כן, היו שלושה יצורים אלוהיים במהלך היצירה הקוסמית וכאשר שניים מתוכם מתו במהלך יצירת הקוסמוס, הצטרפה אמם ואל נוסף ויצרו את השילוש המקודש עם האל הגדול. במיתולוגיה של הטאגלוג במהלך גלגול יצירת הייקום היו מספר התחלפויות של שלישיות אלים, שלקודמים מיועדים תפקידים או גורלות מיוחדים.
מחקר ארכאולוגי ב־2018 מצא כי הכלבים היו שכיחים מאוד אצל בני הטאגאלוג לפני הכיבוש הספרדי, והם טופלו כשווים לבני אדם. ממצאים אלה מגבים את הידע מהמסורת כי כלבים הם יצורים המבורכים על ידי האלים. כלבים נקברו תמיד בנפרד, ויש להם זכות למנהגי קבורה נאותים. באתר קבורה בסנטה אנה, במנילה, נמצא כלב שנקבר ראשון, ואחרי כמה שנים, מלווה הכלב, ילד אנושי, מת ונקבר מעליו. מעשה הממחיש את החשיבות שנתן האדם לכלבים באמונות העתיקות.

הקתוליות הרומית

הקתוליות הרומית הגיעה לראשונה לאזורי הטאגלוג בפיליפינים במהלך המאה ה-15, כאשר הספרדים הפילו את השלטון של טונדו ומאינילה לאורך נהר פאסיג. מאוחר יותר הם כפו את הדת האירופית, וניסו להחליף את מערכות האמונה השמאניות של הילידים. במאה ה -18, רוב הטאגלוגים דבקו בקתוליות הרומית, לעומת זאת, האמונות השמאניסטיות ומערכות אמונות אחרות של הטאגלוגים הועברו בחשאי על ידי הילידים לדורות הצעירים, תוך שמירה אפקטיבית על אמונותיהם ביצורים על טבעיים. עכשיו רוב בני טאגלוג ממשיכים לדבוק בקתוליות הרומית. התהלוכה הקתולית הגדולה ביותר בפיליפינים נחגגת ״בחג הנזארה השחורה״, אשר מתרחש בחיק הטבע.
עבור הקתולים מבני הטאגאלוג, אתרים קדושים כוללים קתדרלות, בזיליקות, כנסיות, ובתי קברות. עם זאת, בשל מערכות האמונה שהועברו מהמסורת בעבר, הרים מסוימים מוערכים גם כיום כאתרים קדושים, כגון הר Makiling והר Banahaw.

שפה וכתיבה

השפה המקומית של בני טאגאלוג היא טאגאלוג עתיקה, אשר הפכה לשפה מודרנית. בטאגאלוג המודרנית ישנם 5 דיאלקטים שונים, בהתאם לתערובת השפה האנגלית בתוכה, ובהתאם לשילוב שפות מקומיות אחרות בתוך הניב המסוים. צורת הכתיב המקורית של השפה נקראת בייביין (Baybayin). רק מעט אנשים יודעים היום לקרוא ולכתוב בבייביין. בשל כך, כתב היד העתיק של הטאגאלוג נחשב שנמצא על סף הכחדה. לאחרונה הוגשה הצעת חוק בקונגרס הפילפיני להפיכת הבייביין לכתב לאומי של המדינה, עם זאת, ההחלטה עדיין תלויה ועומדת בסנאט ובבית הנבחרים. כיום, הבייביין מתבטאת באופן אמנותי בקליגרפיה.
אנשי טאגאלוג היו דוברי ספרדית מיומנים מהמאות ה-18 עד ה-19 בעקבות תקופת הכיבוש הספרדי. כשהאמריקאים הגיעו, בסוף המאה ה-19, הפכה השפה האנגלית לשפה החשובה ביותר במאה ה-20. נכון לעכשיו, השפות של בני הטאגאלוג הן טאגלוג ואנגלית, ושילוב של השניים. השילוב ידוע כ"טאגאליש" (Taglish). מילים ספרדית ספורות עדיין נותרו בשימוש, אם כי משפט שלם בספרדית כבר לא נשמע.
הכובש הספרדי הביא את האלפבית הרומי כצורת הכתיבה של הפיליפינים במאה ה-16 לאחר שחיסל מסמכים רבים שהיו כתובים באותיות הבייביין. בסופו של דבר החליף האלפבית הרומי את בייביין לאחר שממשלת ספרד הטילה סנקציות, על כל הילידים שממשיכו להשתמש בכתב הילידי.