דורון מנשה

דורון מנשה (נולד ב-28 במאי 1964) הוא פרופסור חבר בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה, עורך ראשי של כתב העת דין ודברים, מגשר ובורר במסגרת המוסד הישראלי לבוררות עסקית והפדרציה לבוררות ועומד בראש התוכנית לתואר שני בתורת השפיטה וההליך הפלילי של אוניברסיטת חיפה. תחום מומחיותו הוא דיני ראיות והוא בין החוקרים הבולטים בעולם בתחום זה.

ביוגרפיה

דורון מנשה, בן אמצעי לשלושה בנים, גדל והתחנך בבני ברק. למד בתיכון עירוני בני ברק, והצטיין בלימודי המתמטיקה. שירת בצה"ל ביחידת מודיעין. הוסמך כעורך דין חבר לשכת עורכי הדין הישראלית בשנת 1991.
את לימודי התואר הראשון והשני (בהצטיינות יתרה) והשלישי (בציון מעולה) במשפטים עשה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. הוא גם בעל תואר מוסמך לפילוסופיה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת תל אביב. מנשה החל ללמד באוניברסיטת חיפה בשנת 2000 וכן לימד באוניברסיטת תל אביב ובמכללות אחדות. הוא מייסד של תוכנית המוסמך בתחום השפיטה וההליך הפלילי במסגרת לימודי ה-LL.M שבפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה בשנת 2006 והראש האקדמי שלה מיום היווסדה ועד היום.
שימש במשך שנים אחדות עורך כתב העת המשפטי המקוון הראשון בישראל "הארת דין" ומאז שנת 2018 משמש כעורך של כתב העת דין ודברים.
מנשה אדם דתי (חוזר בתשובה), נשוי, ואב לחמישה ילדים. מתגורר ברמת גן.

תהודה

מאמריו של דורון מנשה פורסמו בכתבי עת המתמחים בעיקר בראיות ובפרוצדורה, לרבות בכתבי העת של אוניברסיטת ברקלי, סן דייגו, פנסילבניה, צפון דקוטה, באפלו, ישיבה קרדוזו, International Community Law, International Commentary on Evidence, Criminal Law Quarterly, The International Journal of Evidence and Proof, Criminal Justice and Behavior.
מנשה הוא חבר מערכת (Editorial Board) של כתב העת International Commentary on Evidence, וכן של (Law Probability & Risk (Oxford. מאמריו פורסמו גם באוסטרליה, בסין (תורגמו לסינית) ובאיטליה (תורגמו לאיטלקית).
כתביו של דורון מנשה צוטטו בבית המשפט העליון הישראלי. לדוגמה: בפסק הדין על הערעור בפרשת הולילנד, בפסק הדין על הערעור בפרשת רצח תאיר ראדה, וכן בפסק הדין על הערעור בפרשת ניר סומך והערעור במשפטו של אלאור אזריה.

הגותו ומחקריו

תחום מחקרו העיקרי של דורון מנשה הוא התאוריה של דיני ראיות. הוא משלב היבטים תאורטיים-עקרוניים והביטים ישומיים-פרקטיים. כתיבתו עוסקת בהיבטים הלוגיים של דיני הראיות, לרבות ניתוח מתמטי של כללים, יישום של עקרונות כלכליים של המשפט ובאופן ספציפי בהקשר של תמריצים לגילוי אינפורמציה.
מנשה הוא בעל מומחיות בראיות הנוגעות לתחומים משפטים ספציפיים כגון משפט וטכנולוגיה, עבירות שוחד וצווארון לבן בכלל (ראו מאמריו בעניין פרשת דרעי ובעניין פרשת הולילנד בעניינו של אהוד אולמרט) ובהקשרים של מדע ובריאות, בפרט בהקשר של הוכחת "עוולות המוניות" עקב חשיפה לסיכון חשיפה לרעלנים (Toxic Torts).
מנשה עוסק גם של המקום שיש לתת לרחמים בשיפוט ובענישה וכן טבע ההוכחה המשפטית, בהמשגה של מושגי יסוד בדיני הראיות כגון ערך הוכחתי, קבילות, עדות כבושה, דרגות הוכחה, בניסוח אסטרטגיות הכרעה של קביעת ממצאים עובדתיים, בהתייחסות לקשיים תאורטיים ופרקטיים בזיהוי חשודים וביישום הגישה הכלכלית של המשפט על דיני הראיות.

תכלית דיני הראיות

בניגוד לגישה המסורתית-פורמליסטית של דיני הראיות לפיה מטרת דיני הראיות היא גילוי האמת רואה דורון מנשה בדיני הראיות תחום שחלים בו עקרונות שונים המצויים בקונפליקט זה עם זה כאשר גילוי האמת הוא רק אחד מהם. בנוסף לגילוי האמת חל על דיני הראיות עיקרון ההגנה על חפים ועיקרון זה מגביל על עיקרון גילוי האמת.
עיקרון גילוי האמת מנביע שיקולים אפיסטמולוגיים בעוד שעיקרון ההגנה על חפים מנביע שיקולים נורמטיביים וכך חולשים על דיני הראיות הן שיקולים אפיסטמולוגיים והן שיקולים נורמטיביים, כאשר השיקולים הנורמטיביים מגבילים את היקף החלות של השיקולים האפיסטמולוגיים.
השיקולים הנורמטיביים קובעים הן את הקצאת סיכוני המשגה של ההליך המשפטי בתוך כך פיתח מנשה רעיון הקרוי אסטרטגיית ההכרעה.

הקצאת סיכוני המשגה

במשפט פלילי הקצאת סיכוני משגה של ההליך המשפטי צריכה לשקף את האיזון בין עיקרון ההגנה על חפים לבין אכיפת המשפט הפלילי. היות ששיקולים נורמטיביים מצדיקים הגנה חזקה במיוחד לעיקרון ההגנה על חפים באופן שהרשעת החף חמורה מזיכוי האשם, הרי שהדבר מחייב הקצאת סיכוני משגה בלתי שוויונית לפיה יש ליטול סיכון גבוה למשגה בזיכוי וסיכון נמוך במידת האפשר למשגה בהרשעה. הסיכון למשגה בהרשעה צריך להיות נמוך במידת האפשר עד לצעד אחד לפני אי ההיתכנות של אכיפת המשפט הפלילי.
הקצאה זו של סיכוני המשגה חלה על כל ההליך המשפטי ולא רק על קריטריון הכרעת הדין בסוף ההליך. בכך חולק דורון מנשה על גישתו של לאודן, לפיה למעט בשלב ההכרעה הסופי, השיקול היחיד הרלוונטי הוא השיקול האפיסטמולוגי בדבר מקסום גילוי האמת.
לעומת זאת, במשפט אזרחי מוצדקת הקצאת סיכוני משגה שוויונית כנגזרת של עיקרון השוויון בין הגנה על תובעים להגנה על נתבעים.