google/wiki40b huggingface dataset:
קווין פרייסנביכלר

קריירת מועדונים

כיליד העיירה וייז, פרייסנביכלר הצטרף לקבוצת הילדים של המועדון המקומי SC וייז בגיל 5. ב-2008, עבר למחלקת הנוער של אוסטריה וינה הבכירה. אחרי שנה אחת בווינה, עבר למחלקת הנוער של אדמירה מודלינג. לאחר עונה אחת בלבד, ב-2010, עזב את אוסטריה לאחר שעבר לקבוצת הנוער של מועדון הפאר הגרמני באיירן מינכן. באיירן שילמה עבורו סכום גבוה יחסית לשחקן בן 16, כאשר רכשה את שורותיו תמורת 500,000 אירו. בקבוצת הנוער של באיירן מינכן עד גיל 19, כבש 27 שערים ב-37 הופעות.
אחרי 3 עונות ומספרים איכותיים בקבוצות הנוער, פרייסנביכלר קודם לקבוצת המשנה הבוגרת של המועדון, ששיחקה בליגות הנמוכות החצי-מקצועניות בגרמניה. לאחר עונה ראשונה פושרת, פרץ בעונתו השנייה בקבוצה בכירה, 2013-2014, כבש 15 שערים ב-22 משחקי ליגה, כאשר באיירן ב' סיימה בראשות טבלת הליגה הגרמנית הנמוכה. ב-22 במאי 2014, עבר לאלופת ליגת העל הפורטוגלית דאז, בנפיקה ליסבון בהעברה חופשית. ב-26 ביולי 2014, הוא כבש את שערו הראשון בפורטוגל, במשחק הבכורה שלו עבור קבוצת המילואים של בנפיקה בו ניצחה 4-3 את קבוצת המילואים של המועדון ההולנדי איאקס אמסטרדם.
ב-22 באוגוסט 2014, אחרי חודשיים בלבד בבנפיקה, פרייסנביכלר הושאל למועדון הפולני לכיה גדנסק, למשך עונה אחת. משחקו הראשון בפולין, היה גם למשחק הבכורה המקצועני הראשון שלו ונערך ב-31 באוגוסט 2014, בתיקו 3-3 מול רוך חוז'וב, בו כבש גם את אחד משערי קבוצתו החדשה.
ב-22 ביולי 2015, פרייסנביכלר הושאל לקבוצת נעוריו, אוסטריה וינה. משחקו הראשון בבונדסליגה האוסטרית עבור קבוצת נעוריו, שוחק ב-2 באוגוסט 2015, בניצחון 3-1 מול ריינדורף אלטאך. לאחר שנה בדיוק, נחתמה עסקת השאלה לעונה נוספת בקבוצה האוסטרית. ב-1 ביולי 2017, עבר רשמית לקבוצה. בשנת 2019 הושאל לוולפסברג.

קריירה בינלאומית

ב-14 באוגוסט 2009, פרייסנביכלר ייצג לראשונה את מולדתו, במשחק הנבחרת האוסטרית עד גיל 16 מול ליכטנשטיין. במשחק ניצחה אוסטריה 2-0 וקווין כבש צמד שערים. בהמשך, ייצג את אוסטריה גם בנבחרות הצעירות בשלל הגילאים עד גיל 21 אך לא התברג לנבחרת בוגרת.
סנפורד דול

שנים ראשונות

דול, בן למשפחת מיסיונרים פרוטסטנטית לבנה מניו אינגלנד שבארצות הברית, נולד בהונולולו שבהוואי. משפחת דול הייתה חלק מהאליטה של קהיליית המהגרים העשירה ממוצא אירופאי באיי הוואי שביססה נוכחות דומיננטית בפוליטיקה המקומית. בן דודו של סנפורד דול היה איל ההון וסוחר האננס ג'יימס דול שהצטרף לקרוביו בהוואי בתקופה מאוחרת יותר.
דול שרת את המלכים דייוויד קאלאקואה וליליואוקלאני כעורך דין וכידיד כשהוא מקדם ותומך בשילוב התרבות והחברה של הוואי בתרבות המערב. בטרם קיבל בחוסר רצון את תפקיד נשיא הממשלה הזמנית של הוואי שקמה לאחר ביטול המלוכה היה דול אחד משלושה שופטים בבית המשפט העליון של ממלכת הוואיי.

חוקת כידון הרובה

דול היה שותף להפיכה של 1877 שבה כפו אנשי עסקים ובעלי מטעים של קנה סוכר מקהיליית המהגרים המקומית ממוצא אירופאי על מלך הוואי קבלה של חוקה חדשה שכונתה אחר־כך "חוקת כידון הרובה". החוקה, שנכתבה על ידי לורין א. תורסטון - שר הפנים בממשלת הוואי, שללה באופן מיידי את זכות ההצבעה של כל המהגרים מאסיה, כמו גם של רוב ילידי הוואי על ידי דרישות סף של הכנסה ורכוש. בכך הגדילה את כוחם הפוליטי של הנתינים ממוצא אירופאי של הממלכה. החוקה גם צמצמה את סמכויותיו של המלך וחלקן הועברו לממשלה המלכותית. קאלאקואה מינה מאוחר יותר את דול לשופט בבית המשפט העליון של ממלכת הוואיי.

סוף עידן המלוכה

המלוכה בהוואי הסתיימה בינואר 1893 כאשר ארגון מהגרים מקומי שכינה עצמו ועדת הביטחון בצע הפיכה ללא שפיכות דמים והכריז על הקמת ממשלה זמנית במקום המלוכה. במהלך ההפיכה נעזרה ועדת הביטחון בפלוגה של חיל הנחתים האמריקני. הסיבה הישירה להפיכה היה ניסיונה של המלכה ליליואוקלאני לבטל את חוקת כידון הרובה, אבל הגורם הראשי הייתה שאיפה בלתי מוסתרת בקרב המהגרים האירופאיים לספח את האיים לארצות הברית. בתוך 48 שעות מההפיכה זכתה הממשלה הזמנית של הוואי להכרה דיפלומטית כממשלה חוקית של האיים, מכל המדינות להם היו קשרים דיפלומטיים עם ממלכת הוואיי.
נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד רצה תחילה להחזיר את המלכה ליליואוקלאני לשלטון. ב-16 בנובמבר 1893 הגיש נציגו, אלברט ויליס, הצעה למלכה על פיה היא תחון את כל המהפכנים בתמורה להחזרתה לשלטון. בתחילה סירבה המלכה ודרשה עונש מוות לכל המעורבים בהפיכה. ב-18 בדצמבר 1893, שינתה המלכה את דעתה בנוגע לענישתם של דול ותורסטון, אך אז כבר העביר קליבלנד את הנושא לקונגרס. ויליס הציג לממשלה הזמנית את דרישתו של קליבלנד שהמלכה תחזור לשלטון, אך הממשלה הזמנית סירבה. שנה אחר־כך ערכה הממשלה הזמנית כנס חוקתי וב-4 ביולי 1894 הקימה את הרפובליקה של הוואי.

נשיא הרפובליקה

לורין תורסטון דחה את ההצעה לכהן כנשיא הרפובליקה של הוואי ובמקומו נבחר דול להוביל את הממשלה. דול שרת כנשיא הראשון והיחיד של הרפובליקה מ-1894 עד 1900. כנשיא מינה דול את תורסטון כאחראי על השדולה שפעלה בוושינגטון הבירה על מנת להבטיח את סיפוח הוואי לארצות הברית.
ממשלת הרפובליקה ודול בראשה עמדו מול סדרת ניסיונות להחזיר את המלוכה, כולל ניסיון למרד מזוין שבו השתתף רוברט ויליאם וילקוקס. עונשם של וילקוקס וקושרים אחרים הופחת על ידי דול לאחר שנידונו למוות. דול הצליח גם כדיפלומט – כל המדינות שהכירו בממלכת הוואיי הכירו גם ברפובליקה של הוואי.

מושל ושופט

הנשיא ויליאם מקינלי מינה את דול למושל הראשון של הטריטוריה של הוואי לאחר שהתבצע סיפוחה של הוואי לארצות הברית. דול קיבל את המינוי ב-1900 אך התפטר ב-1903 על מנת לקבל מינוי כשופט מחוזי של ארצות הברית. הוא שרת במשרה זו עד 1915 ומת לאחר שבץ ב-1926. אפרו הוטמן בבית הקברות של כנסיית קאוויאואה בהוואי.
מצודת זאכרי טיילור

1845-1900

עבודות הקמת המצודה החלו בשנת 1845 כחלק מתוכנית לבניית מצודות צבאיות לאורך החוף הדרום מזרחי של ארצות הברית. בשנת 1850, נקראה המצודה על שם נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור (כמספר חודשים לאחר מותו של הנשיא).
עבודות ההקמה נתקלו בקשיים רבים בהם מגיפות קדחת צהובה שפגעה בעובדים, מחסור בחומרי בנייה, ומחסור במים באי (באי קי וסט, כמו ביתר איי הקיז, אין מעינות מים). בראשית מלחמת האזרחים של ארצות הברית, בשנת 1861 השתלטו כוחות האיחוד על הצמודה בפיקודו של קפטן ג'ון בראנון. המצודה הקשתה על כוחות הקונפדרציה להעביר אספקה מחופה הדרומי לחופה המזרחי של הקונפדרציה. עבודות הקמת המצודה נמשכו במהלך המלחמה והיא הושלמה בשנת 1866. במצודה נעשה שימוש רב בזמן המלחמה הספרדית-אמריקאית.

המאה ה-20

בשנת 1947 העביר צבא ארצות הברית את המצודה, שלא נדרשה לו, לצי ארצות הברית אשר הקים בחלק זה של האי קי וסט בסיסי צוללות. בשנת 1968 נערכה באתר חפירה ארכאולוגית, במסגרתה הוצאו מתוך החומות של המצודה תותחים מתקופת מלחמת האזרחים אשר נקברו בתוך החומות בעת הרחבת המצודה. בשנת 1971 נרשמה המצודה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, ובשנת 1973 הוכרזה המצודה כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.
בעבר שכנה המצודה לחוף הים, בקצה האי, אולם עם השנים הצטבר סחף וחול והמצודה נמצאת במרכז חוף ים וחורשה. שטחו הכולל של האתר ההיסטורי הוא 352,000 מ"ר.
עד שנת 1974 הייתה המצודה חלק מבסיס הצוללות שנקרא על שמה "מתחם זאכרי טיילור". בשל העובדה שנשיא ארצות הברית הארי טרומן התגורר במתחם (בבית הלבן הקטן) שונה שם המתחם ל"מתחם טרומן". בחוף המצודה הוסדר חוף רחצה מיוחד פרטי עבור הנשיא, אולם טרומן העדיף להתרחץ בחופי הרחצה הפומביים של האי.
בשנת 1974, עם סגירת הבסיס, הפך המתחם לשכונה פרטית, אולם מתאפשרת גישה למצודה ולחופיה לכל הציבור בשעות הבוקר.
כיום המצודה מהווה אתר תיירות, ונערכים בה שחזורים של קרבות מלחמת האזרחים. כמו כן, מיד שנה, לקראת האלווין מקושתת המצודה כ"בית רדוף רוחות" בתמה של מלחמת האזרחים.
עלומים (קיבוץ)

היסטוריה

הקיבוץ הוקם בשנת 1966 על ידי שני גרעיני נח"ל, בוגרי תנועת בני עקיבא משבטים עלומים ואורים, ומכאן שמו. שטחו של הקיבוץ הוא כ־7,000 דונם, ועוד כ־4,000 דונם הם שטחי פלחה בסביבת הקיבוץ. 
קיבוץ עלומים הוא חלק מתנועת הקיבוץ הדתי, תנועה המונה 23 קיבוצים ומושבים שיתופיים, כולם דתיים. הקיבוץ מנהל אורח חיים דתי ציוני במתכונת של שותפות כלכלית. 
הקבוצה מונה כיום כ-90 משפחות, רובן בוגרות גרעיני נח"ל, אשר במשך השנים הצטרפו לקבוצה. כרבע מהאוכלוסייה עלתה לארץ במסגרת גרעיני בני עקיבא מאנגליה, ונתח גדול שייך גם לבנים חוזרים שקבעו את ביתם במקום.

תעסוקה

פרנסת הקיבוץ מתבססת בעיקר מחקלאות, כשהמרכיב העיקרי הוא גידולי שדה, בהם: גזר, תפו"א לשוק המקומי וליצוא, בטטות ועוד. כמו כן פרדסי הדרים, מטע אבוקדו וחוחובה (לתעשיית הקרמים). חלק מהגידולים הם גידולים אורגניים, שהתפתחו בשנים האחרונות.
בעלומים קיימים 3 מערכי אריזה לתוצרת חקלאית: לגזר, תפוחי אדמה ופלפלים. בנוסף קיימים חדרי קירור לאחסנת תוצרת חקלאית. 
בית אריזה אורגני נחנך במרץ 2010. ניתנים בו שרותי מיון אריזה קירור ושילוח לנמלים. השירותים ניתנים למגדלים מצפון הארץ ועד דרומה. בית האריזה אורז כ-10,000 טון גזר בעונה. 
הרפת בעלומים היא מן הרפתות המקצועיות בארץ. החלב משווק לתנובה ומקצתו עובר ליצור פרטי של מוצרי חלב לחברי הקיבוץ.

שירותים

ביישוב קיים בית כנסת ובסמיכות לו בית מדרש עם ספריה. בנוסף קיימים בקיבוץ מכינה קדם צבאית לבנים ובנות "מכינת יונתן", וכן אירוח דתי למשפחות ולזוגות.
בחדר האוכל בקיבוץ יש ארבעה תבליטי קרמיקה גדולים של האמן משה סעידי מקיבוץ כפר מנחם.
משרד המשפטים (יפן)

משרד המשפטים (ביפנית: 法務省, תעתיק: הוֹמוּ-שוֹ) הוא משרד בממשלת יפן האחראי על המשפט ביפן. המשרד נוסד ב-1871, שנתיים לאחר רסטורציית מייג'י, אך תפקידיו השתנו תחת חוקת יפן ב-1952. סמכויות המשרד כוללות ניהול של הרשות השופטת ושל מערכת העונשין של יפן. הוא מייצג את ממשלת יפן בליטיגציה וכמו כן אחראי על רישום התושבים והנכסים במדינה.
משרד המשפטים אף אחראי על הוועדה לבחינות לשכת עורכי הדין, על הוועדה לביטחון הציבור ועל סוכנות המודיעין וביטחון הציבור. אף על פי שהתביעה האזרחית שייכת למשרד המשפטים מבחינה מנהלית, התביעה אינה נתונה תחת סמכות המשרד.
שר המשפטים הוא חבר בדיאט של יפן וממונה על ידי ראש הממשלה. נכון ל-17 באוגוסט 2015 ממלא יוקיו קמיקאווה תפקיד זה.
סואו"ד

סואו"ד או בשמה המלא המערכת המאוחדת לעיבוד נתונים על האויב (רוסית:СОУД; Система объединенного учета данных о противнике) היא המקבילה הרוסית לאשלון.

היסטוריה

החלטה על הקמת המערכת התקבלה ב-1977 בתקופת המלחמה הקרה והייתה משותפת לכל מדינות ברית ורשה, היא החלה לפעול ב-1979 לקראת אולימפיאדת 1980 במוסקבה. במערכת עשו שימוש שירותי הביון של צ'כוסלובקיה, בולגריה, רומניה, וייטנאם, קובה, מונגוליה, פולין והונגריה. בתקופה הסובייטית המינהל ה-16 בקג"ב ומינהל 6 בגר"ו הסובייטי הפעילו את המערכת, כיום המערכת מופעלת בידי פס"ב, שירות האבטחה הפדרלי וגר"ו.

תשתיות

בשונה מאשלון, סואו"ד הייתה מערכת חשאית מאוד שהתפרסמה במערב, בעקבות פרסומו של עריק הקג"ב, אולג גורדייבסקי . המערכת הכילה שני מרכזי מחשבים גדולים: הראשון במוסקבה, השני  - במזרח גרמניה. המערכת עבדה עד 1989, אז בעקבות איחוד גרמניה מרכז המחשבים הפך לרכוש של שירות הביון הפדרלי של גרמניה. בעקבות איבוד המחשב, המערכת איבדה חלק משמעותי מיכולותיה. אולם, הרשויות הרוסיות היו נחושות לשקם את המערכת; בתחילת שנות ה-90 שרידי מערכת סואו"ד הוקמו מחדש ונוסדה מערכת ביון רוסית חדשה, נבנו תחנות חדשות והתחנות הישנות שוקמו ושופצו. אחת מתחנות ההאזנה שהייתה נושא לחיכוכים בין האמריקנים לרוסים, הייתה התחנה בלורדס, קובה. במהלך כל שנות ה-90 התוכנית הופעלה על ידי פאפס"י - הסוכנות הפדרלית לתקשורת ממשלתית. המערכת מכילה שורת מתקני האזנה ברחבי העולם, כמו מתקן האזנה בקובה ובוייטנאם. עד שנת 2000 היה קיים הסכם בין רוסיה לקובה על אחזקת המתקן אך בשנת 2001 הבסיס בקובה נסגר וכל העובדים הרוסים פונו.
מגרון (מאחז)

הקמה

בשנת 1999 החלו בקיום חפירות ארכאולוגיות באזור. קבוצת נערים שעזרו בחפירות החלו לגור במקום ולאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה הוקמה במקום אנטנה סלולרית. לדברי אביגדור ליברמן, בטקס הנחת אבן הפינה ליישוב השתתפו שר הביטחון משה ארנס ואלוף פיקוד המרכז. לעומת זאת בדו"ח המאחזים תיארה טליה ששון את נסיבות הקמת המאחז על פי מידע שמסר לה מפקד חטיבת בנימין. על פי תיאורה, מגרון הוקם כמה ימים לפני מבצע חומת מגן בתקופה שבה אירעו פיגועים רצחניים וחמורים ברחבי המדינה. המתיישבים הגישו בקשה להקים אנטנה סלולרית בראש הגבעה וצה"ל לא יכול היה לסרב לבקשה שתשפר את הקשר עם המקום, במיוחד לצורך יצירת קשר דחוף עם נפגעים. לצורך הגנת האנטנה אושרה גם הקמת גידור מסביבה. בדיעבד התברר למח"ט, על פי הדו"ח, כי מדובר ב"עמוד עם תחפושת" המדמה אנטנה. בהמשך חוברה הנקודה לחשמל על ידי חברת החשמל, נפרץ כביש גישה למקום והוצבו בו 5 קראוונים. לדברי ששון, פעולות אלו נעשו ללא ידיעת המח"ט וחברת החשמל.
באפריל 2002 הורחב המאחז והחל לקלוט משפחות ובהן קבוצה של אברכים מישיבת הר המור תשתיות היישוב הוכשרו בתמיכת המדינה. על פי ששון, עלות הקמת התשתיות הייתה מעל 4 מיליון ש"ח שהגיעו ממשרד השיכון.
ראש הממשלה, אריאל שרון, התחייב בפני הממשל האמריקאי על פינוי המאחזים שהוקמו לאחר 2001. כיוון שמגרון אוכלס במשפחות רק בשנת 2002, נכלל המאחז ברשימת המאחזים שיש לפנותם, ודיבורים ראשונים על פינוי המקום נשמעו כבר לקראת סוף שנת 2003. בדצמבר 2003 נערך במגרון טקס הכנסת ספר תורה שבו השתתפו אלפים, בהם חברי כנסת של "הליכוד". עשרה חברי כנסת של "הליכוד" אף הודיעו שלא יקבלו עליהם משמעת קואליציונית אם מגרון יפונה.

המחלוקת הציבורית סביב המאחז

במקביל למחלוקת המשפטית סביב מגרון התעוררה גם מחלוקת ציבורית.
בנובמבר 2011 הודיע אביגדור ליברמן, שר החוץ ראש מפלגת "ישראל ביתנו", כי הימנעות מהריסת מגרון היא תנאי להמשך חברותה של מפלגתו בקואליציה. באופן דומה התבטא גם חבר הכנסת זבולון אורלב מסיעת הבית היהודי. שרים וחברי כנסת מהימין הביעו תמיכה בתושבי מגרון וקראו להסדרת מעמדו של המאחז.
בדצמבר 2011 הביע הראשון לציון, הרב שלמה משה עמאר, התנגדות להריסת מגרון. כ-200 רבנים נוספים, בהם יעקב אריאל, חיים דרוקמן, צבי טאו, זלמן נחמיה גולדברג, שלמה אבינר, יעקב יוסף, אליקים לבנון, אליעזר מלמד ואלי סדן, חתמו על מכתב הקורא לממשלה שלא לפנות את מגרון.
השר בני בגין תמך בהעברת מגרון למקום אחר, שבו יוכל היישוב להתפתח. במקביל התבטא נגד חקיקה פרטיקולרית, שכל מטרתה לאפשר את המשך קיומו של המאחז במקומו הנוכחי.
פסיקת בג"ץ בעניין מגרון הפכה אף היא נושא למחלוקת. חברי כנסת מסיעות הימין מתחו ביקורת על החלטה זו, ואילו חברי כנסת מסיעות השמאל בירכו עליה.
יהושע רינסקי

ביוגרפיה

עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר רינסקי מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ולחם במלחמת לבנון הראשונה. בהמשך השלים קורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה. בשנים 1990-1992 שימש כמפקד סיירת צנחנים, והוביל אותה בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון. בהמשך שימש במספר תפקידי פיקוד ובאינתיפאדה השנייה שימש כסגן מפקד אוגדת עזה. לאחר שנפצע אל"ם פנחס זוארץ שימש רינסקי כמפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה. לאחר מכן השתחרר מצה"ל.
משה בן-שאול

ביוגרפיה

בן-שאול גדל והתחנך בירושלים, דור שביעי בארץ. לאחר שסיים את בית הספר "תחכמוני", יצא ללימודי התיכון שלו לכפר הנוער בן-שמן. בעת מלחמת העצמאות השתתף בלחימה ובהגנה על בן-שמן, התגייס לשורות הפלמ"ח, ירד לקרבות השחרור של הנגב ונפצע בקרב. בשנת 1949, עם תום הקרבות, עלה עם חבריו לקיבוץ גבים שבנגב המערבי.
בשנת 1952 יצא בן-שאול לתל אביב, והחל לעסוק בעבודות עריכה. תחילה ערך את ירחון הנוער "ניבים", ואחר כך היה בין עורכי "דבר לילדים", שבועון ספרותי בשם "מבואות", והירחון הצבאי "במחנה נח"ל". בשנת 1954 היה בין פרחי המשוררים שייסדו את חבורת לקראת, שעם חבריה נמנו גם נתן זך, משה דור, בנימין הרשב, אריה סיון וגבריאל מוקד.
בשנת 1956 יצא לשטרסבורג שבצרפת ולמד שם ציור תפאורות, איור ותולדות התיאטרון. עם שובו ארצה, בשנת 1958, הצטרף למערכת עיתון "מעריב", וכיהן שם כסגן עורך, כעורך מדור "ערב ערב", ועורך "מעריב לנוער". בשנת 1981 התמנה לעורך המוסף הספרותי של העיתון. בשנות עבודתו ב"מעריב" כתב משה בן-שאול רשימות רבות, מאמרים, תגובות וטורים. בנוסף, היה יועץ לענייני תרבות בשגרירות ישראל בצרפת.
בשנת 1981 היה כתב את סדרת הטלוויזיה ארץ מולדת, יחד עם מוטי בהרב וחני נעמן.

יצירתו

בן-שאול היה אמן רב-תחומי, שיצר והשתתף ביצירה בתחומי אמנות שונים: הוא אייר ספרים וצייר תפאורות, עיצב במות וכתב מאמרי ביקורת על אמנות. הוא פרסם 13 ספרי שירה וכתב גם ספרי ילדים ונוער. בנוסף תרגם מצרפתית עשרות ספרים של גדולי השירה הצרפתית, בהם שירים של גיום אפולינר ומונולוגים של ז'אן קוקטו. בן-שאול גם תרגם מעברית לצרפתית, ובין השאר תרגם משיריה של המשוררת אנדה עמיר-פינקרפלד.
כמה משיריו של בן-שאול הולחנו וזכו לחשיפה גדולה, ביניהם "מנגן ושר" בביצוע אבנר גדסי, "מהן המילים" ו"אתמול חלפו הציפורים" בביצוע שלמה ארצי.
בשנים 1997–2000 ערך, יחד עם המשורר שגיא מעין, את כתב העת רביעייה חד-פעמית, שהוקדש לשירה עברית עכשווית, לפרוזה ולאמנויות. שני העורכים הפיקו בתקופה זו סדרה של ערבי ספרות שהתקיימו במועדון צוותא בתל אביב, בהם השתתפו משוררים, סופרים, שחקני תיאטרון ומוזיקאים. החל מסוף שנת 2003 שימש משה בן-שאול כעורך כתב-העת מאזניים היוצא מטעם אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל. במסגרת תפקידו פתח את כתב העת לכותבים צעירים ועמד מאחורי סדרה של ערבי שירה צעירה בבית הסופר, בהפקת המשורר הצעיר יחזקאל נפשי. המשורר רפי וייכרט ציין שכעורך "הוא היה קשוב לאנשים צעירים והיה שמח על כל גילוי של קול חדש. זה נדיר כיוון שהדור המבוגר בדרך כלל מבוצר בעמדותיו ולא מתעניין במה שאחריו."
בן שאול זכה בפרס ראש הממשלה, בפרס אקו"ם, בפרס למדן, בפרס יציב, בפרס ברנשטיין, ובפרס זאב לספרות ילדים, על מפעל חיים.
משה בן-שאול נפטר ב-6 בדצמבר 2007 ממחלת הסרטן. הותיר אחריו אשה, אילנה, ושני בנים.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב סוקולוב 17 בתל אביב.
מטריצה צמודה לעצמה

מטריצה צמודה לעצמה היא מטריצה אשר מקיימת  ,כלומר ,
כאשר מטריצה צמודה לעצמה מעל הממשיים(R) אז היא מהווה גם מטריצה סימטרית.
וכאשר מטריצה צמודה לעצמה מעל שדה המורכבים(C) היא נקראת מטריצה הרמיטית.
מסעודה משדרות

מסעוּדה משדרות הוא ביטוי סטריאוטיפי עברי-ישראלי, המשמש על פי רוב להתייחסות כלפי תרבות הצריכה של תושבי פריפריה, בעלי סטטוס חברתי נמוך.

מקור הביטוי

הביטוי נטבע על ידי אלכס גלעדי במאי 1993 סמוך לפני ההחלטה על בחירת הזכיינים לערוץ המסחרי החדש שעמד לקום אז במקום ערוץ 2 הניסיוני. גלעדי היה המנכ"ל הראשון של אחת הזכייניות, חברת הטלוויזיה הישראלית "שידורי קשת". הוא  הכריז בראיון, עוד לפני תחילת השידורים המסחריים של ערוץ 2, כי הזכיינית שבראשה עמד תספק טלוויזיה לכל העם, "בשביל מסעודה כהן משדרות וגם בשביל משה רבינוביץ' ביבנאל".

התגובות כלפיו

הביטוי עורר גל של ביקורת ופרשנויות, גם בהתייחס לניסוחו של גלעדי, וגם ביחס להשלכות עמדה זו על שידורי הטלוויזיה המסחרית בישראל. הביקורת התייחסה גם למרכיבי הביטוי וגם לשילובם יחד, כהנגדה למה שמיוצג בביטוי "העשירון העליון". הצירוף "מסעודה משדרות" נתפש כאפיון של אישה ממוצא מזרחי, מבוגרת יחסית, המתגוררת בעיירת פיתוח כמנוגד לבן "העשירון העליון" ברמת ההכנסה, אבל בבירור גם ברמת ההשכלה ובביקוש לסוגות תרבות-עילית. עבור "מסעודה משדרות", כפי שהשתמע מדברי גלעדי, מוצאה, מקום מגוריה ורמת ההכנסה שלה מגדירים גם את הדרישות הצרכניות והתרבותיות שלה והיא תהיה נכונה להסתפק במוצר טלוויזיוני זול ובאיכות נמוכה.
הביקורת לא התמקדה רק בנימות הגזעניות וברוח הפטרונות המתנשאת שהשתקפה, לכאורה, מדבריו של גלעדי, אלא התקשרה בעיני רבים גם לאופיים של שידורי הערוץ השני בתחילת דרכו, שהתאפיינה בשעשועונים ותוכניות אירוח דלי תקציב, שהערך המוסף שלהם מבחינה תרבותית היה דל. אמירתו של גלעדי קושרה לסוג תוכניות זה, ונתפשה בעיני רבים כמימוש בפועל של התפישה הפטרונית של ראשי הערוץ.
ורשאץ

ספורט

בעיר קיימת קבוצת כדורסל, המופארם ורשאץ המתמודדת בליגה הבכירה.

הקהילה היהודית

תיועד לנוכחות יהודים בוורשאץ קיים מ-1766. קהילה יהודית אשכנזית מאורגנת נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-18.  ב-1828 הוקם בית הכנסת של הקהילה ומ-1850 קיימות רשומות מישיבות הקהילה. ב-1852 הוקם בית הקהילה ובו שכנו משרדיה. בוורשאץ פעל תלמוד תורה עד 1871. במהלך התקופה האוסטרו-הונגרית חל בוורשאץ פיתוח כלכלי שהוביל לעלייה במספר תושביה ובכלל זה בני הקהילה היהודית. בשלהי המאה ה-19, הוקם בית עלמין יהודי. כלכלת בני הקהילה נסמכה על מסחר ומיעוטם היות תעשיינים ובעלי מקצועות חופשיים. לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת ממלכת יוגוסלביה, פקד את הממלכה משבר כלכלי חריף שהוביל להגירה פנימית ליישובים גדולים ומבוססים יותר, ותהליך זה לא פסח על בני הקהילה היהודית. במהלך השואה נרצחו מרבית בני הקהילה והיא לא שוקמה. ב-1966 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות היוגוסלביים. ב-1969 הועתק בית העלמין היהודי למיקום חדש.
סיג

סיג (ברבים: סיגים) היא פסולת זגוגית מתהליך הצריפה לייצור מתכות. חומר בעל תכונות מאחות המאפשרות שימוש כמלט. 
מתכות המצויות בהישג יד בטבע, לרוב אינם חומר יסוד אחד (הנקרא 'טהור') אלא מעורבים עם מתכות אחרות. בתהליך הצריפה בחום גבוה, ניתן לבודד במידה רבה את המתכת הרצויה, וחומרי הפסולת מהתהליך נקראים 'סיגים'. בתהליך הצריפה מקובל להוסיף מחמצנים שונים על מנת לשלוט בהרכב הסיגים, ובכך לשלוט בתהליך הצריפה והזיקוק, וכן כדי להגן על הציפוי הפנימי של הכבשן. 
בצריפת נחושת, כסף ועופרת - מקובל להרחיק את שאריות הברזל והסיליקה (צורן דו-חמצני), כסיגים, בעוד שבצריפת ברזל, מתוך השתדלות על שמירת הברזל, מרחיקים בעיקר מלחי סידן, צורן, חמרן ומגנזיום. בשעת הוצאת הסיגים מהכבשן שופכים עליו מים, המקררים אותו בבת אחת מחום של כ-1430⁰ צלזיוס, מתחיל שלב ההתגבשות, הכולל שרשרת תגובות כימיות שמביאים את הסיגים לתכונתם המאחה. החומר עם המים מובל בתעלות על אגן, שם המים מסוננים ומושבים למערכת, והסיגים, הנראים כמו גרגרי חול ים,  נותרים בו. נהוג כיום לגרוס סיגים אלו ולהכין ממנו אבקת מלט. 
בעת העתיקה חומר דמוי זכוכית ירוקה או כחולה שהתגבש על גבי הסיגים מתהליך הנחושת, הותך ושימש בתעשיית הזכוכית והתכשיטים, וכן שימש כאבקה בתערובת צביעה, לצורך צביעתם של כלי חרס וחרסינה. שימושים מסוגים אלו נמצאו בעתיקות מצרים. 
כיום, סיגים משמשים בתעשיית המלט בעיקר בתערובת עם צמנט פורטלנד. תוספת הסיגים מקטין את חדירת המים במלט, ומגביר את חוזקו לאורך זמן. השימוש בסיגים נחשב לידידותי לסביבה, בכך שמדובר במיחזור - שימוש בפסולת כחומר גלם.

סיגים בשפה ובתרבות

בתנ"ך הסיגים משמשמים כמשל ליסודות בלתי רצויים שיש להוציא מעם ישראל, ותהליך הצריפה הכואב, כלומר מלחמות או מחלות, הם המובילים למהלך הברירה, שבהם מי שאינו מחובר בחוזקה לעם, ובעיקר לתפיסה המוסרית שלו המתנגדת לעוול וניצול, עוזב.
ביהדות לאורך השנים היו ויכוחים בין גישות וקבוצות, שלעיתים גלשו לבקשות סינון הערב רב, וביטוי הסיגים התנ"כי שימש גם בו.
בציונות שימש הביטוי כור ההיתוך כביטוי חיובי לתהליך העובר על העולים והתושבים בארץ - תהליך שבו אמנם חם מאוד, אך בסופו של דבר כולם מתחברים יחד. תוצאה הפוכה לצריפה וסיגים.
בעברית כיום סיגים משמשים גם במובן של חלק בלתי רצוי בתהליך או במכשיר.
הגדרה עצמית

"הגדרה עצמית" (באנגלית: self-determination) היא מושג במשפט הבינלאומי שמשמעותו מתן אפשרות לעם או לאוכלוסייה מקומית להחליט באופן חופשי ובלא התערבות חיצונית על אופי השלטון הרצוי להם ועל האופן שבו הוא יתממש.
המושג מיוחס לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון, אם כי נעשה שימוש במושגים דומים גם לפניו. עקרון הזכות להגדרה עצמית עמד בבסיס הסכם ורסאי שנחתם אחרי מלחמת העולם הראשונה, והורה על הקמת מדינות לאום חדשות באירופה במקום האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית. מאוחר יותר עמד העיקרון הזה בבסיס הדרישה לדה-קולוניזציה, כלומר ביטול השלטון האירופי הקולוניאלי באפריקה ובאסיה.
המושג "הגדרה עצמית" התייחס מלכתחילה לאוכלוסייה בעלת שפה ותרבות משותפות ("לאום") היושבת בטריטוריה מוגדרת. מימוש ההגדרה העצמית נעשה באמצעות הכרזה על הטריטוריה ועל הציבור היושב בה כמדינת לאום, או כחלק אוטונומי בתוך פדרציה. תוך כדי מימוש עקרון ההגדרה העצמית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, התבררה הבעייתיות שבו - קבלת כל התביעות להגדרה עצמית איימה לפצל את אירופה למדינות זעירות וליצור עוד ועוד גבולות מדיניים שיחסמו מעבר חופשי של אנשים וסחורות. את הבעיה ניסו לפתור באמצעות הקמת פדרציות כגון יוגוסלביה, צ'כוסלובקיה ואחרות, אולם פתרון זה נחל כישלון, כיוון שהעמים שישבו במדינות אלה לא הצליחו לקיים שלטון משותף לאורך זמן. מלבד זאת, לא כל עם ישב בטריטוריה מוגדרת. יהודי אירופה, למשל, ישבו בקהילות קטנות יחסית בכל רחבי היבשת. ההונגרים היו מפוצלים בין הונגריה עצמה לבין מחוז טרנסילבניה שבלב רומניה.
יישום הזכות להגדרה עצמית נתקל בבעיות קשות אף יותר בתקופת ביטול השלטון הקולוניאלי, בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 ובשנות ה-60 של אותה מאה. הגבולות המדיניים באפריקה ובאסיה הוגדרו על-פי אינטרסים של המעצמות האירופיות, ולעיתים קרובות התעלמו ממאפייני התושבים המקומיים, כגון דת, מנהגים, שפה וכיוצא באלה. האו"ם, שקיבל את הזכות להגדרה עצמית כחלק מאמנת האו"ם (בתיקון משנת 1951), והמדינות החברות בו, ראו את מימוש הזכות בתוך הגבולות הקיימים, ובכך הביאו להקמת מדינות רב-לאומיות שמתקשות לקיים שלטון משותף.
באירופה, אחרי מלחמת העולם השנייה אוזנה הזכות להגדרה עצמית באמצעות הקמת ארגונים לשיתוף פעולה בינלאומי. החשוב שבהם הוא האיחוד האירופי שמאפשר מעבר חופשי של אנשים וסחורות בין המדינות החברות בו, וכן מסגרת חוקתית משותפת למדינות החברות. כל זאת, תוך כדי שמירת עצמאותה של כל מדינה חברה. המבנה הזה החזיק מעמד שנים רבות, אולם לאחרונה הוא עומד בפני אתגרים מסובכים: הגירה מסיבית ממדינות אפריקה ואסיה שמשנה את הרכב האוכלוסייה בחלק מהמדינות וכמו כן תופעת הגלובליזציה, כלומר פיתוח אמצעי תחבורה ותקשורת מהירים שיוצרים קהילות בינלאומיות ותאגידים מסחריים בינלאומיים שנוגסים בכוחן של מדינות הלאום והארגונים הבינלאומיים שהקימו.
התנועה הציונית העמידה, עם הקמתה, במרכז מטרותיה את זכות ההגדרה העצמית לעם היהודי בארץ ישראל.