עיקרי האמונה היהודית

יסודות התורה אצל חז"ל

גם אצל חז"ל ניכר הניסיון לקבוע יסודות לתורה. מפורסמים דברי הלל הזקן ורבי עקיבא, שראו בפסוק ואהבת לרעך כמוך כלל גדול בתורה (בבלי, שבת ל"א). פחות מפורסמים הם דברי בן עזאי שטען כנגד רבי עקיבא חברו: ""זה ספר תולדות אדם" זה כלל גדול מזה". רבי שמלאי (בבלי, מכות כ"ד) במאמר אגדי קבע שדוד העמיד את התורה על 11 עקרונות מוסריים, ישעיה על 6, מיכה על 3, ישעיה (במקום אחר) על 2, ועמוס על עיקרון אחד (ולדעה אחרת - חבקוק הוא זה שקבע עיקרון בסיסי אחד).
בא דוד והעמידן על אחת עשרה, דכתיב: מזמור לדוד, ה' מי יגור באהלך מי ישכון בהר קדשך.
הולך תמים – זה אברהם, דכתיב "התהלך לפני והיה תמים".
ופועל צדק – כגון אבא חלקיהו.
ודובר אמת בלבבו – כגון רב ספרא.
לא רגל על לשונו – זה יעקב אבינו, דכתיב "אולי ימושני אבי והייתי בעיניו כמתעתע".
לא עשה לרעהו רעה – שלא ירד לאומנות חבירו.
וחרפה לא נשא על קרובו – זה המקרב את קרוביו.
נבזה בעיניו נמאס – זה חזקיהו המלך, שגירר עצמות אביו במטה של חבלים.
ואת יראי ה' יכבד – זה יהושפט מלך יהודה, שבשעה שהיה רואה תלמיד חכם היה עומד מכסאו ומחבקו ומנשקו וקורא לו "אבי אבי, רבי רבי, מרי מרי".
נשבע להרע ולא ימיר כר' יוחנן, דאמר ר' יוחנן "אהא בתענית עד שאבוא לביתי".
כספו לא נתן בנשך – אפילו בריבית עובד כוכבים.
ושוחד על נקי לא לקח – כגון ר' ישמעאל בר' יוסי כתיב.
[...]
בא ישעיהו והעמידן על שש דכתיב:
הולך צדקות – זה אברהם אבינו, דכתיב "כי ידעתיו למען אשר יצוה".
ודובר מישרים – זה שאינו מקניט פני חבירו ברבים.
מואס בבצע מעשקות – כגון ר' ישמעאל בן אלישע.
נוער כפיו מתמוך בשוחד – כגון ר' ישמעאל בר' יוסי.
אוטם אזנו משמוע דמים – דלא שמע בזילותא דצורבא מרבנן ושתיק כגון ר"א ברבי שמעון.
ועוצם עיניו מראות ברע – כדרבי חייא בר אבא, דאמר ר' חייא בר אבא בזה שאינו מסתכל בנשים בשעה שעומדות על הכביסה, וכתיב "הוא מרומים ישכון".
בא מיכה והעמידן על שלש דכתיב: הגיד לך אדם מה טוב ומה ה' דורש ממך כי אם
עשות משפט – זה הדין.
ואהבת חסד – זה גמילות חסדים.
והצנע לכת – זה הוצאת המת והכנסת כלה [...]
חזר ישעיהו והעמידן על שתים שנאמר: כה אמר ה' שמרו משפט ועשו צדקה. בא עמוס והעמידן על אחת שנאמר:
כה אמר ה' לבית ישראל דרשוני וחיו. מתקיף לה רב נחמן בר יצחק: אמא דרשוני בכל התורה כולה? אלא בא חבקוק והעמידן על אחת שנאמר: וצדיק באמונתו יחיה.
אף לאלו הסוברים כי אין מספר מסוים של עיקרים, אמונות תורניות שונות כבר מצויות אצל חז"ל, וכבר במשנה הם קובעים למשל שתורה מן שמים ותחיית המתים הן אמונות יסוד של היהדות - שהכופר בהן אין לו חלק לעולם הבא.

ניסוחים המבוססים על מניינו של הרמב"ם

אני מאמין הוא נוסח מתומצת של שלושה עשר עיקרי האמונה היהודית שקבע הרמב"ם בהקדמתו לפירוש פרק חלק ממסכת סנהדרין. אמירת כל עיקר פותחת בלשון "אני מאמין באמונה שלמה ש...". הניסוח חובר על ידי מחבר אנונימי, והוכנס בראשית העת החדשה לתוך רבים מסידורי התפילה. גרסה זו לוקה באי-דיוקים קלים ביחס לדברי הרמב"ם. יש הנוהגים לומר אותו לאחר תפילת שחרית.
הפסקה השתים עשרה, העוסקת בביאת המשיח ("אני מאמין באמונה שלמה בביאת המשיח" וגו'), הולחנה כמה פעמים. בחסידות מודז'יץ נפוץ הניגון אני מאמין, שלפי המסורת הושר ברכבת מוורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה. קטע זה מושר פעמים רבות באירועים ממלכתיים־דתיים לאחר המנון התקווה.
עם הפופולריות שצבר קטע תפילה זה, שינו אותו אישים, תנועות וארגונים בהתאם להשקפותיהם, ו"אני מאמין" הפך לכינוי כולל למניפסטים.
גם הפיוט יגדל אלוהים חי מבוסס על מניין העיקרים של הרמב"ם, כאשר כל שורה בפיוט מציינת עיקר אחד. בקהילות רבות שרים את הפיוט לאחר סיום תפילת ליל שבת או חג, ויש הנוהגים לאומרו לפני תפילת שחרית או בסופה.

העיקרים במסורת החסידית

הבעל שם טוב הוסיף שני עיקרים: א. שבכל דור ודור יש צדיקים כמו שלושת האבות ושבעת הרועים ב. לפי גירסת הרב שמעון זעליחובער שכל המאורעות בעולם הם בשביל ישראל ולפי גירסת האדמו"ר מויז'ניץ-מונסי שכל המאורעות בעולם אף בדומם הם בהשגחה פרטית.

היחס בין העיקרים ביהדות ובין עיקרים בדתות אחרות

בניגוד לנצרות ולאסלאם, שניסחו את עיקרי האמונה שלהן עוד בשלבי התגבשותן, עיקרי האמונה היהודית לא פורטו כרשימה עד המאה העשירית לספירה, מועד שבו התעצם השיח הפילוסופי במקומות שבהם ישבו היהודים בשכנות לנוצרים ולמוסלמים. פרנץ רוזנצווייג הצביע על עובדה זו על מנת לבסס את הטענה שהיהדות במקורה איננה דת המדגישה עיקרי אמונה, וניסוח העיקרים ביהדות הוא אפולוגטיקה מאוחרת, מתוך אילוץ לעמת בין הדת היהודית לבין דתות יריבות.
י"ג העיקרים של הרמב"ם מנוסחים באופן דומה ל"קרדו" הנוצרי של ועידת ניקיאה הראשונה, אולי מתוך רצון ליצור פולמוס. הקרדו של ועידת ניקאה נוסח בשנת 325 לספירה, והפך לאחת התפילות הנוצריות המרכזיות, ולביטוי העיקרי לקבלת הדת הנוצרית. באסלאם מקובלת הצהרת אמונה קצרה יותר, המכונה "שהאדה" ("עדות"): "אין אלוהים מלבד אללה ומוחמד הוא שליחו". גם באסלאם הצהרת האמונה נחשבת לביטוי לקבלת הדת המוסלמית, והיא חלק מטקס ההתאסלמות.
י"ג העיקרים של הרמב"ם, כמו גם החיבורים הדומים האחרים, לא קיבלו ביהדות מעמד דומה למעמד ה"קרדו" בנצרות או ה"שהאדה" באסלאם. אף נוסח שלהם אינו נאמר כתפילה מחייבת, וגיור, או כל טקס יהודי אחר, אינו כולל קבלה מפורשת שלהם. ברוב הקהילות היהודיות נחשבים החיבורים האלה כהדרכה למאמין וכמסגרת התוחמת את האמונה היהודית, אך קבלת העיקרים לבדה אינה מספיקה כדי להפוך אדם ליהודי.

ביקורת

רבי יצחק אברבנאל, ובעקבותיו רדב"ז, ביקרו סידור של עיקרים ליהדות, מתוך אמונה שכל התורה ניתנה מפי הגבורה ושאין לאדם רשות לקבוע מה עיקר בה ומה טפל, וכן היא דעת המקובלים. משה מנדלסון טען כי תורת משה ניתנה כדי לחייב במצוות מעשיות, ולא בכדי לגלות עיקרי אמונה כלשהם, שכן אלה האחרונים ניתנים למשפט התבונה ואינם זקוקים להתגלות נבואית מיוחדת. רש"ר הירש טען כי "היהדות מכירה תרי״ג מצוות, לא פקודות-אמונה" ו"שאולי מבוססת עליהם היהדות, אך לעולם אינה מורכבת מהם". ישעיהו ליבוביץ טען כי האמונה איננה באה בדת היהודית כבסיס מוקדם לתורה ולמצווה, ולכן התקיימו במשך הדורות מחלוקות תאולוגיות עמוקות ומשמעותיות בין יהודים שונים, אך הדבר לא פסל אותם מלהיחשב יהודים כשרים כל עוד צייתו למרותה של ההלכה.