אמיל ליטרה

ילדות וצעירות

ליטרה נולד בשנת 1801  בפריז כבנו הבכור של מישל-פרנסואה ליטרה ושל  מארי- סופי לבית ז'ואנו. (Johanot)
האב היה בן של צורף בזהב מאווראנש, נורמנדיה וששירת בצעירותו כתותחן  בחיל הים של צרפת ואחר כך היה לפקיד,  ראש משרד ברשות למסים עקיפים. שני ההורים היו חושבים חופשיים. הבן הצעיר נקרא ברתלמי. בית ההורים נמצא ברחוב גאנז אוגוסטן 21 בפריז 
(rue des Grands Augustins). חלק לא מבוטל מהשכלתו רכש ליטרה מאביו שהחזיק בביתו ספרייה עשירה , למד שפות עתיקות, יוונית ואף סנסקריט.
המשך נשלח ליטרה ללמוד בתיכון  לואי הגדול , שבו התידד עם לואי אשט, לימים מוציא לאור מפורסם,  ועם אז'ן בירנוף, לימים חוקר בתרבות ההודית.
בסיום התיכון  לקח ליטרה פסק זמן שבו השתלם  בלימוד שפות: אנגלית, גרמנית, איטלקית, לטינית ויוונית. הגיע לשליטה זאת בהן שהיה מסוגל לכתוב בהן שירים.
ב-1823 הועלתה על ידי האקדמיה לכתובים ולספרות מועמדותו להיכנס לבית הספר הממלכתי למפות אך בסופו של דבר לא התקבל. באותה שנה יחד עם ברתלמי סנט אילר קיבל שיעורי סנסקריט מידידו, בירנוף, דבר שתרם להרחבת אופקיו בתחום ההגות.

לימודי הרפואה והתחלת פעילותו הפוליטית

לבסוף החליט בשנת 1822 להירשם ללימודי רפואה בפריז.  למשך 8 שנים הקדיש לכך את זמנו ועבר את כל השלבים, כולל הסטאז'ים וההתמחות, כשהיו לו כעמיתים את לואי-מרי מישון,אנטואן קונסטאן דאניו ונטליס גיו. עמד לסיים את עבודת הגמר לדוקטורט ברפואה כשלפתע בשנת 1827 נפטר אביו והאם נשארה ללא פרוטה. ליטרה ויתר מיד על הבחינה ועל אף ששמר את העניין ברפואה פנה למתן שיעורים פרטיים ללטינית וליוונית כדי לפרנס את המשפחה. 
ביעמי מהפכת יולי 1830 כחסיד להוט של הרפובליקה השתתף באופן פעיל עם רובה ביד בהתקוממות שגירשה את המלך שארל העשירי מראמבוייה. באותם ימים לבש מדי המשמר הלאומי עם כובע עגול על ראשו. ידידו ז'ורז' פארסי נפל בקרב על ידו וליטרה הביא את גופתו לביתו.

התרגום של כתבי היפוקרטס

האוסף ההיפוקרטי - "קורפוס היפוקרטיקוס -"  שרד על ידי העתקים שנעשו עד לימי הביניים. תוך כדי ההעתקות הופיעו טעויות והשמטות בטקסט המקורי עד כדי היווצרות קשיים רבים בהבנת חלק ממנו.  במאה ה-16 ניסו שני מלומדים בשם קורנריוס ופואס לעשות סדר במורשת כתובה זו, אך לא הצליחו להשלים את העבודה.
ליטרה אסף  גרסאות של 70 כתבי היד שנשמרו בספריות ברחבי אירופה והתעקב  אחרי השינויים בהם.
הצליח לאבחן טקסטים שהחליפו את הטקסט המקורי, קטעי כתבים זרים שהוכנסו  לתוכו, איחד ספרים שהופרדו באופן שרירותי והבחין בין ספרי הלימוד להערות בודדות שחוברו יחדיו ללא היגיון או קשר. בספרייה הלאומית בפריז גילה ליטרה תרגום ללטינית של" ספר השבועות" שנחשב מזהמאות שנים לאבוד . הספר היחיד שחסר  הוא "ספר האיפיונים והפצעים" . ליטרה סתר את התאוריות לפיהן היפוקרטס לא התקיים באמת והביא את העדויות של תקופתו - המאה של פריקלס - שאיששו את קיומו . מצד שני ברר ליטרה באגדות הרבות שנרקמו סביב דמותו של אבי הרפואה והסתפק להציג רק את העדויות המהימנות.
ליטרה הראה שמדובר לא רק בכתבי היפוקרטס עצמו אלא באוסף כתבי רפואה שההשתפו בו גם בנו של היפוקרטס, תסאלוס, של חתנו, פוליבוס, ואף ישנם בו כתבים של יריביו מאסכולת קנידוס.
על סמך עדויות נקבע בזמנו כי היפוקרטס היה זה שכתב "ספר המפרקים" "האפוריזמים" ו"הרוקחות הרפואית" . על ידי מחקרים מתוחכמים הוכיח ליטרה שעוד כתבים נוספים נכתבו על ידי היפוקרטס - ספר השברים, הפרוגנוזה, הספר הראשון והשלישי של "המגפות" " דיאטת המחלות החריפות", "הרפואה הקדומה" , ספר "האוויר, המים והמקומות".

המילון

אך עבודתו העיקרית הייתה ללא ספק המילון של השפה הצרפתית, אותו יזם מבעוד מועד, ב-1841 , בהסכמת ידידו, המו"ל לואי אשט, שעמד בראש ההוצאה לאור "אשט"(Maison HachetteÎ)  . הצליח להתחיל לעבוד עליו רק כעבור 8 שנים. 
עריכתו נמשכה בין 1847 ל-1865. הדפסת ארבעת כרכיו שהתחילה ב-27 בספטמבר 1859 נמשכה עד נובמבר 1872 אחרי הפסקה של כ-9 חדשים בשנים 1871-1870.
היקף העבודה מתבטא היטב במספר הרב של פתקאות -   415,636 ,  שסודרו בהרבה חווילות של אלף שהוכנסו לתוך  שמונה ארגזים מעץ ובבית הקיץ של ליטרה במניל-לה-רואה. בחודש אוגוסט 1870 בעקבות הצפי לקרבות בסביבות פריז, העביר ליטרה את הארגזים לפריז עצמה במרתפי ההוצאה לאור אשט, כדי להגן עליהם מפני הפגזות. זאת הייתה העבודה המילונאית הגדולה שנעשתה אי פעם על השפה הצרפתית.  
מותו של קונט שחרר את ליטרה מהחשש להכינס לעימות בשנותיו האחרונות של מורו ורבו, וב-1859 הרשה לעצמו לפרסם את רעיונותיו המקוריים  בParoles de philosophie positive (דברי פילוסופיה פוזיטיבית") וביריעה גדולה יותר בספרו " 'Auguste Comte et la philosophie positive' (אוגוסט קונט והפילוסופיה הפוזיטיבית) (1863). בספר זה חקר ליטרה את  מקורות  השקפותיו של קונט אצל הוגים קודמים כמו טורגו,  עמנואל קאנט וסן-סימון., סיפר  את חיי קונט במילות הערצה,  הציג את שיטתו הפילוסופית, את תוצאות מחקריו ואחר כך הציג  גם את חילוקי הדעות ביניהם. ליטרה הסכים לחלוטין עם ההגות של קונט, עם החוקים הגדולים של החברה שהוא ניסח ועם שיטתו הפילוסופית , עליהם סנגר בחום מול בקורותיו של ג'ון סטיוארט מיל, אולם הצהיר שבעוד שהוא מאמין בפוזיטיביזם, אינו מאמין בגלישה המיסטית של קונט ל"דת האנושות".
בשנת 1863 סיים ליטרה את תרגומיו מהיפוקרטס ומפליניוס ועדיין המשיך בצורה מאומצת בעבודתו על המילון של השפה הצרפתית. באותה שנה הוצגה מועמדותו לאקדמיה הצרפתית, אבל היא הוסרה בגלל התנגדותו של פליס דיפאנלו, הבישוף הקתולי מאורליאן, שהוקיע את ליטרה בחוברת "אזהרה לאבות המשפחות " בתור ראש המטריאליסטים הצרפתיים.  באותה תרופה הקים ליטרה יחד עם וירובוב  (וירובוף) את כתב העת "פילוזופי פוזיטיב" (Philosophie positive) שנועד להפיץ בקרב הציבור את התזות של ההוגים הפוזיטיביסטים  המודרנים. מאמר שפרסם ב-1870  "על המקורות האורגניים של המוסר"  עורר תשומת לב רבה  וסיפק ליריביו הקתוליים עילות לטענותיהם שהוא אתאיסט. באותה שנה תמך ליטרה באלמנתו של קונט במשפטה נגד מנהלי העזבון של קונט והתנגד לפרסום ספריו האחרונים של קונט אותם החשיב כלא רואיים

חייו הפוליטיים

נפילת האימפריה השנייה החזירה אותו לפוליטיקה. מכיוון שהרגיש די זקן כדי להתמודד עם מצוקות המצור על פריז בשנת 1870 נסוג ליטרה עם משפחתו לחבל ברטאן. בהמשך לאון גמבטה מינה אותו לפרופסור להיסטוריה ולגאוגרפיה בבית הספר הפוליטכני של בורדו. אולם כעבור זמן קצר פרש ליטרה מהחיים הפוליטיים מבלי לוותר על יתר עיסוקיו.
לא נשאר זמן רב מחוץ לזירה הפוליטית . ב-8 בפברואר 1871 נבחר מטעם מחוז סן לאספה הלאומית של צרפת במקום 33 מתוך 43 חברים כשזכה ל-87,868 קולות מקרב 328,970 מצביעים. התמקם באגף השמאלי של הפרלמנט והצביע בקביעות בעד רפובליקנים מתונים, למשל , נגד" השלטון החוקתי של האספה הלאומית, בעד הפיזור, נגד הפלתו של אדולף טייר ב-24 במאי בימי "שבוע הדמים" , נגד ה"ספטנאט" , נגד חוק ראשי הרשויות ונגד הכרזת העוצר, בעד  התיקון ואלון והתיקון דיפרא, שדרשו שהסנאט ייבחר בבחירות כלליות, בעד מכלול החוקים החוקתיים. בעת חידוש המועצות הכלליות התמנה ליטרה ב-15 באוקטובר 1871 לחבר המועצה הכללית של הקנטון סן דני ונבחר לסגן היושב ראש שלה. 
בישיבה מנ-30 בדצמבר 1871  בחרה בו האקדמיה הצרפתית כחבר במקום וילמן המנוח, על אפו וחמתו של הבישוף דיפנאלו שביקש להתפטר במחאה.  
באספה הלאומית,  ליטרה שהיה בעל כישורים פולמוסיים בעיקר בכתב,  העדיף לא לקחת חלק בדיונים, ולא עלה אף פעם לבמה. עם זאת הקפיד לבוא לישיבות בנסיעות יומיומיות מפריז ולוורסאי ובחזרה. 
באפריל 1873 צירף - במכתב לעיתון "לה טאן" - את תמיכתו לחסידי ה"רפובליקה השמרנית"  והתנגד למועמדות הרדיקלית של בארודה לראשות העיריית ליון.  
את המילון של השפה הצרפתית השלים בסוף שנת 1872. כל מילה זכתה בו להסבר ברור, לפי כל משמעויותיו בעבר, עם דוגמאות מיצירות ישנות ומודרניות. 
ב-15 בדצמבר 1875 בחרה בו האספה הלאומית לסנאטור לכל החיים, ה-52 מתוך 75, עם 343 קולות מתוך 676. 
גם בבית העליון  ייצג דעות של השמאל המתון. הצביע נגד פיזור הבית ב-1877
בעת המשבר מ-16 במאי התנגד לממשלה החדשה , תמך בשר דיפור, ותמך בסובלנות דתית יותר רחבה. בהצבעות לגבי החוק החדש של החינוך הגבוה נמנע מלהצביע.   הגיב בטאקט ובפשטות לפניות שריגשו אותו מצד אנשים מאמינים, דאג שלא לפגוע ברגשותיהם הדתיים שלא היה שותף להם, ואמר שאין לו רצון לאמין, ואין לו אף החרדה של  מישהו שאינו מאמין. "חקרת את עצמי לשוא, אינני חווה כלום ממה שהם חוו... אינני מצטער להיות מחוץ לאמונותיהם ואייני מגלה אצלי שום רצון לחזור אליהן".
כתב מאמרים פוליטיים שבהם תקף את בריתם של מחנה האורליאניסטים עם המלוכנים "הלגיטימיסטים"  והביע את תמיכתו ברפובליקה.  פרס מחדש רבים ממאמריו וספריו מבעבר, מהדורה חדשה של "שימור, מהפכה ופוזיטיביזם" שבו ויתר חלק מהרעיונות מיסודו של קונט. כמו כן פרסם  את החוברת "Pour la   (בפעם האחרונה) שבה הביע את השקפתו המטריאליסטית הבלתי מעורערת, 
I 
בשנת 1871 נבחר לאקדמיה הצרפתית. 
בשנת 1875 התפטר הבישוף  פליקס דיפאנלו (Dupenloup) מהאקדמיה הצרפתית במחאה על  בחירת אדם אגנוסטי כמו ליטרה.  דיפאנלו תקף את ליטרה בכמה הזדמנויות, בספרון "אזהרה לאבות של משפחות נגד המטריאליסטים והדרוויניסטים"  ובספר "עיון בבנייה החופשית" , שכוון נגד הבונים החופשיים.
בלחץ בני המשפחה על ערש דווי קיבל ליטרה בהכרה מלאה את הטבילה לנצרות, רבע שעה לפני מותו.

פעילותו במסגרת הבונים החופשיים

ב-8 ביולי 1875 התקבל ליטרה בטקס חגיגי בנוכחות אלפיים משתתפים ללשכת  "לה קלמנט אמיטייה" (הידידות הרחמנית")  של ארגון הבונים החופשיים "גראן אוריאן דה פארנס" (Grand Orient de France). באותו מעמד התקבלו בארגון גם ז'ול פרי ואונורה שאווה.  כחסיד הפוזיטיביזם שאף ליטרה לקדם את ביטול החובה להאמין באלהים  שהייתה רשומה בתקנון הלשכה.  חובה זו אכן בוטלה בכינוס בשנת 1877.

סוף חייו

כשנמצא על ערש דווי החליטו אשתו ובתו,  סופי, שהיו קתוליות אדוקות, להחזירו לדת. עוד לפני כן ניהל ליטרה לאורך זמן שיחות עם האב מילריו שהיה מחזיר בתשובה  קתולי ידוע ובזמנו הביע צער על בשורת מותו של  המטיף.  כרבע שעה לפני שנפח את נשמתו,  בלחצן של  אשתו , בתו  והנזירה שהשגיחה עליו ובסיועו של אב המנזר אנרי יובלן  (שהיה מורו הרוחני של שארל דה פוקו  חזר ליטרה לאמונה הנוצרית הקתולית 
שלוש הנשים הצהירו שליטרה היה עדיין בהכרה ושלא היה ספק שבעלה הסכים לכך והרשה לה על ידי כך לערוך לו  לווייה קתולית כהלכתה. 
ליטרה נפטר ב-2 ביוני 1881 בבית ברחוב אסא (Assas) מס' 44 והובא לקבורה בבית הקברות מונפרנאס.  אלמנתו נפטרה בשנת 1903.
לפני מותו ביקש שלא ישאו נאומי הספד בלווייתו. ארנס רנאן ואבל פאווה דה קורטיי כיבדו את רצונו זה, אך לא גרגואר וירובוף.

הנצחה

בית הספר התיכון באווראנש, יישוב המוצא של המשפחה , קיבל את השם "בית הספר התיכון הרב-מקצועי אמיל ליטרה"