google/wiki40b huggingface dataset:
פסגות

היסטוריה

בשנת 1976 נתפסו כ-3,000 דונם בפסגתו של ג'בל טוויל באמצעות צו תפיסה של אדמות לצרכים צבאיים. הצו, בשלב הראשון, לא הפקיע את האדמות אלא סגר את השטח ואסר על תושבי אל בירה לבנות במקום. ביולי 1981 התקבלה החלטת הממשלה על הקמת מרכז אזורי "פסגות" במקום, בו ימוקמו משרדי המועצה האזורית מטה בנימין, כמו כן הוחלט על הקמת מגורים זמניים למספר משפחות, לרבות מבנים זמניים של מוסדות חינוך. הקמת היישוב החלה באוגוסט 1981, בראש ההר הוצבו כמה קרוואנים ששימשו את המועצה האזורית, וסביבם הלך ונבנה היישוב. המשפחות המקימות היו חברות גרעין מישיבת כרם ביבנה ומשכונת בית וגן בירושלים.
לאחר שחמש המשפחות הראשונות עלו על הקרקע, הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי משפחות ערביות, שטענו לבעלות עליה, כמו כן טענו שמאז 1976 נאסרה על בעלי הקרקעות באזור בנייה מסיבה ביטחונית ומבנה משרדי המועצה אינו מבנה ביטחוני. בג"ץ הקפיא את המשך ההתיישבות במקום לחודשים. בסופו של דבר הוסרה העתירה. דורית ביניש, שהייתה אז מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה, ייצגה את רשויות המדינה בדיון בעתירה בבית המשפט העליון. מבני הקבע הראשונים ביישוב הושלמו בשנת 1986.
בשנות ה-80 התגורר בפסגות שלמה פילבר והוא שימש כמזכיר היישוב.

אירועים ביטחוניים

קרבתו של המקום לרמאללה-אל בירה הביאה לכך שהמצב הביטחוני בו ידע עליות ומורדות במהלך השנים. כבר מהשנים הראשונות היו היחסים בין תושבי פסגות לערבים שמסביבה מתוחים. דרך הגישה ליישוב עברה בלב אל-בירה ורמאללה (כביש 60 הישן) והשלכת אבנים על מכוניות ואוטובוסים שעשו דרכם ליישוב היו עניין שבשגרה. במספר מקרים אף נפצעו מהאבנים נוסעים יהודים. פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987 הביאה להחמרה בהשלכות אבנים ואף לירי על מכוניות ואוטובוסים. במרץ 1988, נשרף כליל אוטובוס להסעת תלמידים של היישוב מבקבוק תבערה שהושלך עליו.
עם פינוי כוחות צה"ל מהעיר רמאללה ומסירת העיר לרשות הפלסטינית ב־1996 נפתח כביש עוקף ממזרח ליישוב, המחבר את פסגות לצפון ירושלים דרך כוכב יעקב. כשפרצה האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, סבל היישוב מירי בלתי פוסק מכיוון רמאללה ואל בירה. בתים רבים ניזוקו, וקליעים חדרו לתוכם. נפגע רכוש רב אך לא היו נפגעים בנפש. מצב זה נמשך כשנה וחצי, עד שכוחות צה"ל, במסגרת מבצע חומת מגן, פעלו בשכונות רמאללה הסמוכות לפסגות ואשר מהן נורתה האש, עצרו מבוקשים ותפסו אמצעי לחימה. בעקבות הפעילות פחתו משמעותית מקרי הירי מרמאללה.
באוקטובר 2013 דקר מחבל שחדר ליישוב ילדה בת 9 לאחר שחזרה מפעילות פתיחת חודש ארגון. הילדה נפצעה קל ולאחר שלושה חודשים המחבל נתפס. במאי 2014 שוב נורתה אש לכיוון היישוב.

מוסדות היישוב

בפסגות נמצאים משרדי מועצה אזורית מטה בנימין, כולל ללימודי דיינות - מכון בני דוד פסגות, המועצה הדתית האזורית, המתנ"ס האזורי, ספרייה אזורית, בית הספר "צור ישראל"-תיכון אזורי בתוכנית "הילה", בית ספר יסודי, מכולת, מרפאה של קופת חולים כללית ועסקים שונים.
בשטח היישוב נמצאו ממצאים ארכאולוגיים, אשר מושכים למקום מדי שנה משלחת ארכאולוגית אמריקאית לא יהודית, בראשות פרופ' דוד לוינגסטון. משלחת זו משוכנעת כי פסגות היא העי המקראית. מכל מקום, הממצאים עד כה מעידים על התיישבות יהודית, לפחות בתקופת החשמונאים. למרגלות היישוב ממערב מצוי מעיין הקרוי "עין אלג'נן", ואשר הוצע לזהותו עם היישוב "עין גנים" הנזכר באונומסטיקון של אוסביוס (תחילת המאה ה-4 לספירה) כאתר הסמוך לבית אל.
רייני ניקל

רייני ניקל (באנגלית: Raney nickel) הוא זרז מוצק המורכב מאבקה אפורה-דקה של סגסוגת ניקל ואלומיניום. הזרז פותח בשנת 1926 על ידי מהנדס המכונות האמריקני מורי רייני, כאלטרנטיבה לזרזים שהיו מקובלים בזמנו בתהליכי הידרוגנציה של שמנים צמחיים. כיום הוא משמש כזרז הטרוגני במגוון סינתזות בכימיה-אורגנית, ובייחוד בתגובות הידרוגנציה.
בתהליך הכנת הזרז, בלוק סגסוגת ניקל-אלומיניום, מטופל בבסיס נתרן-הידרוקסיד מרוכז. כתוצאה מטיפול זה, שקרוי "אקטיבציה", מרבית האלומיניום מתמוסס החוצה מהסגסוגת, ומשאיר מבנה נקבובי בעל שטח פנים גדול ביחס לנפח, דבר המגדיל את הפעילות הקטליטית של הזרז. רייני ניקל המיוצר מסחרית כולל שטח-פנים של כ-100 מטר רבוע לגרם זרז. תהליך סילוק האלומיניום ניתן לתיאור במשוואה הבאה:
Al + 2 NaOH + 6 H₂O → 2 Na[Al(OH) )₄] + 3 H₂
כדי להבטיח את היווצרותו של [Na[Al(OH)₄ נעשה שימוש בריכוזי בסיס גבוהים, עד ל-5 מולר. בריכוזים נמוכים יותר עלול להיווצר אלומיניום הידרוקסיד, ששוקע כמוצק גבישי (גיבסיט) ועלול לסתום את הנקבוביות שנוצרות בזרז ולהפחית את יעילותו. בסיום תהליך ההכנה הזרז נשטף במים מזוקקים בטמפרטורת החדר, על מנת להרחיק שאריות של אלומיניום הידרוקסיד. הזרז מאוחסן על-פי-רוב במים שהחמצן המומס הוצא מהם, על מנת למנוע תהליכי חימצון שיפגעו ביעילות הזרז.
כמו סגסוגות אחרות, גם סגסוגת הניקל-אלומיניום מורכבת ממספר תרכובות שהיחס ביניהן נקבע לפי הטמפרטורה, הלחץ והרכב הסגסוגת, וניתן לתיאור בדיאגרמת פאזות. בתהליך האקטיבציה, האלומיניום מורחק מתוך פאזות NiAl₃ ו-Ni₂Al₃, כך שמרבית האלומיניום שנשאר לאחר הטיפול בבסיס קיים בתור התרכובת NiAl. נמצא, שפאזת NiAl מסייעת ליציבות הזרז. רייני ניקל הוא חומר יציב יחסית ואינו נוטה להתפרק, מה שמאפשר לאחסן אותו ולעשות בו שימוש חוזר לאורך תקופות ארוכות.
הפעילות הקטליטית הגבוהה של הזרז, יחד עם העובדה שהוא סופח מולקולות מימן לפני השטח הנקבוביים שלו, הופכים את הרייני-ניקל לזרז יעיל בתגובות הידרוגנציה רבות. עמידותו בטמפרטורות גבוהות, כמו גם יציבותו הרבה, מאפשרים את השימוש בו בתגובות שונות ובתנאי-תגובה מגוונים. נוסף על כך, העדר המסיסות של רייני ניקל במרבית הממסים שנמצאים בשימוש שוטף במעבדות (מלבד חומצות מינרליות), וצפיפותו הגבוהה (כ-6.5 g/cm3), מקלים על הפרדתו מהפאזה הנוזלית בסיום התגובה.
בשל שטח הפנים הגדול והיכולת לספוח כמויות גדולות של מימן, רייני ניקל יבש ומאוקטב הוא חומר דליק שצריך להישמר תחת אטמוספירה אינרטית, ולא באוויר רגיל. אפילו לאחר תום התגובה, הזרז עדיין מכיל כמות מימן גדולה, ועלול להתלקח ספונטנית במגע עם האוויר. חשיפה רבה לרייני ניקל עלולה לגרום לגירוי כלי הנשימה. בליעה עלולה להביא לעוויתות ובעיות במערכת העיכול, ומגע עם העין והעור עלול אף הוא לגרום גירוי. בנוסף, החומר מוגדר כגורם מסרטן אפשרי בבני אדם על ידי ה-IARC.
היום הבינלאומי למאבק בשחיתות

היום הבינלאומי למאבק בשחיתות נועד למאבק בשחיתות שלטונית ברחבי העולם. הוא מצוין מדי שנה ב-9 בדצמבר, מאז שהאמנה נגד שחיתות אומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-31 באוקטובר 2003.

רקע

העצרת הכללית של האומות המאוחדות אימצה ב-31 באוקטובר 2003 את האמנה נגד שחיתות, בה נאמר, בין השאר: "האו"ם מודאג מחומרת הבעיות והאיומים שמציבה שחיתות שלטונית ליציבות ולביטחון החברתי. השחיתות מערערת את המוסדות והערכים הדמוקרטיים, ומסכנת את ערכי המוסר והצדק, את הפיתוח בר-קיימא ואת שלטון החוק."
האו"ם קבע שבכל שנה ב-9 בדצמבר יצויין היום הבינלאומי למאבק בשחיתות, שמטרתו "קידום וחיזוק האמצעים למניעת שחיתות ולמאבק בשחיתות בצורה יעילה יותר ... וקידום יושרה, אחריות וניהול תקין של ענייני ציבור וניהול רכוש ציבורי."

קמפיין "הסירוב שלך חשוב"

האו"ם יזם קמפיין בינלאומי בשם "הסירוב שלך חשוב" (“Your NO counts”) שמטרתו העלאת המודעות לשחיתות שלטונית ולדרכים להיאבק בה.
בשנת 2009 הקמפיין התמקד בשאלה כיצד השחיתות בעולם פוגעת במאמצים לחיסול הרעב והעוני, השגת חינוך יסודי אוניברסלי, ומטרות נוספות שנקבעו בפסגת המילניום. כמו כן הובלטו הפגיעה ביסודות הדמוקרטיה ושלטון החוק, והשלכותיה על זכויות האדם. בקמפיין הוצגו גם דרכים בהן שחיתות יוצרת עיוותים בשווקים הכלכליים, שוחקת את איכות החיים ומאפשרת פשע מאורגן, טרור ואיומים אחרים הפוגעים בביטחון האישי.

בישראל

היום הבינלאומי למאבק בשחיתות מצוין בכנסת, וכן על ידי מספר תנועות בישראל, בהן שקיפות בינ"ל ישראל ותנועת אומ"ץ.
ויקטור חריאפה

קריירה

את הקריירה החל חריאפה בקבוצת חימיק אנגלס הרוסית, תחילה בנוער ולאחר מכן גם בבוגרים. באמצע עונת 1999-2000 עבר לקבוצת אוטודור סראטוב. בעונת 2000-2001 נבחר לתגלית העונה בליגה הרוסית. לאחר שתי עונות וחצי בסרטוב הצטרף חריאפה לצסק"א מוסקבה, איתה זכה בשתי אליפויות רוסיה, ב-2003 וב-2004. 
בדראפט 2004 נבחר חריאפה במקום ה-22 על ידי ניו ג'רזי נטס, והוא עבר בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס. בפורטלנד לא הצליח חריאפה להרשים, וקלע 4.2 נקודות למשחק בעונתו הראשונה ו-5.8 בשנייה. בסוף יוני 2007 עבר חריאפה בטרייד לשיקגו בולס יחד עם טיירוס תומאס, בתמורה ללמרקוס אלדרידג'. 
בשתי העונות בשיקגו איכזב חריאפה ושיחק רק 8 דקות בממוצע למשחק. בפברואר 2008 החליטה שיקגו לקנות את שארית חוזהו ולשחרר אותו, וכמה ימים לאחר מכן חתם על חוזה לארבע שנים וחצי בצסק"א, איתה זכה באליפות רוסיה וביורוליג ב-2008. הוא שיחק בקבוצה עד עונת 2018 ועזב לאחר 13 עונות בסך הכל בקבוצה. 
חריאפה נמנה עם סגל נבחרת רוסיה, והיה שותף בזכייתה באליפות אירופה ב-2007.
מנוע דיזל-חשמלי

מנוע דיזל-חשמלי או מנוע דיזל-חשמל הוא מנוע מורכב לכלי רכב המפעיל בשילוב מנוע חשמלי ומנוע דיזל. המנוע החשמלי משמש לסיבוב הגלגלים והפעלת כלי הרכב, בעוד שמנוע הדיזל משמש כגנרטור המספק חשמל למנוע החשמלי. כך שלמעשה כלי הרכב הוא רכב חשמלי הנושא עמו את תחנת הכוח שלו. שיטת הנעה זו נחשבת ליעילה יותר מהנעת דיזל ישירה בכלי רכב גדולים כדוגמת קטרי רכבת ואוניות, משום שרק מנועים חשמליים מסוגלים לספק מומנט כוח מלא במצב עמידה, דבר הקריטי ברכבות ואוניות בשל גודלן, ואשר מנועי דיזל אינם מסוגלים לעשות. בישראל מנוע דיזל-חשמלי מכונה לעיתים בטעות מנוע היברידי, אם היא איננה בהקשר של קטרים וציוד נייד רכבתי וכן בספנות (במיוחד בתחום הציוד מכני הנדסי), גם בגלל השימוש במנוע בעירה פנימית ומנוע חשמלי, וגם כי במקרים שבהם נעשה שימוש מסורתי בהנעת דיזל ישירה בציוד כבד (כמו בכלי צמ"ה), הדבר עשוי אף לתת את היתרון של החיסכון בדלק המזוהה עם הנעה היברידית בנוסף למומנט כוח מלא במצב עמידה.
קטרי הדיזל-חשמל הם קטרי הדיזל הנפוצים ביותר בעולם. בקטרים הללו מנוע הדיזל יוצר חשמל בעזרת גנרטור הנמצא בתוך הקטר. החשמל שנוצר בגנרטור מניע את המנועים החשמליים שבתורם מסובבים את הגלגלים. כך שלמעשה, קטר דיזל חשמלי הוא קטר חשמלי הנושא עליו את תחנת הכוח שלו.
באוניות נעשה שימוש במנוע הדומה לזה של קטרי דיזל, רק ששם הגנרטור אשר מייצר את חשמל למנועים החשמליים המניעים את הספינה מופעל תכופות על ידי טורבינת גז ולא על ידי מנוע דיזל (חוץ מבספינות קטנות יותר או במעבורות). גם אוניות קיטור השתמשו בטורבינות הקיטור למטרה זו. בצוללות לא גרעיניות, מנוע דיזל מפעיל גנרטור להטענת המצברים וכן להפעלת המנועים החשמליים של הצוללת, כאשר היא מעל למים, וכאשר הצוללת נמצאת מתחת למים, המנועים החשמליים שמניעים את הצוללת מופעלים מהמצברים.
בשנת 2009 השיקה חברת קטרפילר את ה-CAT D7E, דחפור דיזל-חשמלי. לטענת קטרפילר מנוע הדיזל חסכוני בדלק בשל גודלו וכן העובדה שהוא עובד במהירות סיבוב קבועה ומשפר את התפוקה בכ-10%.
עיצורים משופתתים

עיצורים מְשׂוּפְתַּתִים (Labialized), הם עיצורים הנחתכים בשפתיים בנוסף לבסיס החיתוך הראשי שלהם כך שבעת הגיית העיצור ישנו כיווץ השפתיים. המשופתתים נפוצים בשפות הקווקזיות הצפון-מערביות (כצ'רקסית ואבחזית), ובשפות ממשפחת השפות אתבסקה שבצפון אמריקה.
באלפבית הפונטי הבינלאומי מסומנים העיצורים המשופתתים באמצעות רישום סימן w מוקטן [ʷ] לימין האות. לדוגמה: [kʷ] היא הגרסה המשופתתת של [k]. כדי לבטא את העיצור [kʷ], נדרש לבטא את הצלילים [k] ו-[w] בו זמנית. באנגלית הצליל הקרוב לעיצור וילוני משופתת, סותם, אטום [kʷ] הוא Q במלה Queen או Squirrel, אך במלים הללו הצליל הוא [kw] ושני העיצורים [k] ו-[w] אינם מבוטאים בו זמנית.
שון קיני

חייו

עוד בגיל 9 תופף עבור להקה בשם "The Cross Cats" שסבו היה חבר בה.
קיני הצטרף לאליס אין צ'יינס בתקופה שבה יצא עם אחותו של מייק סטאר. סטאר הכיר בינו ובין ג'רי קאנטרל, שהכיר בינו ובין ליין סטאלי. הוא תופף בכל אלבומיה של אליס אין צ'יינס וכן באלבום Boggy Depot של ג'רי קאנטרל. ב-2005 התאחד קיני עם ג'רי קאנטרל ומייק אינז לשם הופעה בקונצרט התרמה לנפגעי אסון הצונאמי. ב-2006 התאחדה הלהקה שוב לשם קיום סיבוב הופעות.
אפקט במבי

אפקט במבי (אנגלית: The Bambi effect) הוא ביטוי ליחס שונה לבעלי חיים והתנגדות לפגיעה בהם, כאשר הם נתפסים כגדולים ונערצים כמו פילים, סוסים, אריות, או כ"חמודים". בעלי החיים ה"חמודים" הם למשל עופרים, דולפינים, כלבלבים,  דובי פנדה ועוד; בשעה שקיימת אדישות רבה יותר לפגיעה בבעלי חיים אחרים.

ההשראה למונח: במבי

המונח נטבע בהשראת סרט האנימציה "במבי" שהופק על ידי אולפני וולט דיסני בשנת 1942, ובו מופיעה באופן בולט האנשה של דמות בעל חיים. "במבי" בסרט זה הוא עופר איילים צעיר, שאפו חמוד ועיניו גדולות. אחת הסצנות המפורסמות בסרט, לדוגמה, היא זו שבה במבי עוקב בתמימות ובסקרנות אחרי פרפר המעופף ומתיישב על חוטמו. במבי הצעיר נותר לבדו, יתום, בשלג, לאחר הריגת אמו בידי ציידים, וסצנה קורעת לב בסרט היא שיטוטיו ביער וקריאתו "אמא, אמא", ללא מענה.

השפעה

אפקט במבי משמש כדוגמה לכוחו הרב של הקולנוע ושל עולם הפרסום בהשפעה על תפיסתנו את המציאות, בעולם שבו רוב האנשים בתרבות המערבית אינם מכירים את חיות הבר, אלא מקבלים מציאות מדומה דרך הטלוויזיה או הקולנוע, שם מדובר ביצורים קטנים וחמודים שכביכול דנים בסוגיות של רומנטיקה ונאמנות של חברים.
רבים רואים באפקט במבי ביטוי לצביעות. יש המציינים כי לדמות "במבי" בסרט נוסף מראה תינוקי, בדמות עיניים גדולות וריסים, והדמויות מדובבות בקולות ילדים מתוקים. בנוסף, בסרט "במבי" אין ביער טורפים טבעיים כלל, שלא כמו במציאות, והאדם-הצייד הוא היחיד ההורג את בעלי החיים. הצירוף של מתיקות, האנשה וסילוק הטורפים הפך את "במבי" לנקודת-ציון היסטורית: המושג "אפקט במבי" שגור הן בקרב ציידים, והן בקרב תומכי זכויות בעלי חיים, לגינוי אנשים המפגינים קשר רגשי לחיות בר בגלל היותן "חמודות", וההזדהות שמעורר הסרט עם חיות בר אינה מבוססת על הבנה ריאליסטית של כוחות הטבע, אלא על התקשרות רגשית עם חיות ילדותיות וחמודות, בתוך עולם חלומי.
גאוגרפיה של טורקיה

מבנה פיזי

בטורקיה ניתן למצוא נופים מגוונים כרמת אנטוליה מצד אחד, והרי הפונטוס, הטאורוס והאנטי-טאורוס מצד שני. הנקודה הגבוהה ביותר בטורקיה היא פסגת הר אררט בגובה 5,166 מטר. כ-85% משטח המדינה כולה נמצאים מעל גובה 450 מ'.

מים

טורקיה היא מדינה עשירה במים, בתוכה כ- 1,200 ק"מ של נהרות, כאשר הגדולים והחשובים מביניהם הם נהרות הפרת, החידקל והקיזילאירמאק. בנוסף להם זורמים במדינה נהר הקורה, נהר הדודן, נהר הצ'ורו, נהר המנדרס, נהר הקופרו (נהר הקופרולו) ועוד. בשטחה של טורקיה נמצאים שני מיצרים שחשיבותם קריטית למסחר ולתעבורה העולמית- הבוספורוס והדרדנלים, המחברים בין הים האגאי לים השחור . מבחינה היסטורית, פעם עברה בטורקיה "דרך- המשי", בדרך מסין לאירופה.

גאולוגיה

טורקיה נמצאת על לוח טקטוני קטן, הממוקם בצומת לוחות טקטוניים שבה תנועה מרובה. הלוח הערבי נכנס תחת לוח אנטוליה ודוחף יחד עם הלוח האפריקאי את טורקיה לכיוון הלוח האירו-אסיאתי. תופעה זו היא שהפכה את 80% מהשטח במדינה לשבור והררי, והיא זו שגורמת למספר גדול של רעידות אדמה והתפרצויות געשיות באזור. בשנת 1999 התרחשה במדינה רעידת אדמה קטלנית באיזמיט, שגבתה כ- 25,000 קורבנות, 44,000 פצועים והרסה כ- 100,000 בתים. על פי התחזיות, בשנים הקרובות צפויה רעידת אדמה הרסנית נוספת באזור, ועם התקדמות הבניה לגובה ועליית הצפיפות בערים הגדולות, גדל החשש לאסון נוסף שיגבה המוני קורבנות.
יוחנן המטביל (דה וינצ'י)

יוחנן המטביל (איטלקית: San Giovanni Battista) הוא ציור שמן על גבי עץ אגוז של לאונרדו דה וינצ'י. 
הציור הושלם בין השנים 1513 ל-1516, בתקופה בה הרנסאנס הגבוה החל גלגולו לקראת הזרם המנייריסטי, ונחשב לציורו האחרון של האמן.
גודלו המקורי של הציור הוא 69X57 סנטימטר וכיום הוא מוצג במוזאון הלובר שבפריז, צרפת.

תיאור היצירה

בציור מתואר יוחנן המטביל בבידוד. יוחנן לבוש פרוות, שערו ארוך ומקורזל, ובת צחוק מסתורית מעטרת פניו (המזכירה את חיוכה של המונה ליזה).
יוחנן מוצג כדמות נשית, ידו מונחת על החזה בחינניות ותווי פניו מעוגלים, אלו עוררו מחלוקת בקרב הקהילה הנוצרית.
יוחנן אוחז בידו השמאלית בצלב עשוי קנה סוף ובידו הימנית הוא מצביע לכיוון גן עדן (בדומה לאנה הקדושה בציורו "הבתולה והנער עם אנה הקדושה ויוחנן המטביל")
הצבעתו לכיוון גן עדן מסמלת את חשיבות הגאולה המושגת על ידי ההטבלה, אותה מיצג יוחנן.
בנוסף נטען כי הצבעה זו לכיוון גן עדן מרמזת על בואו של ישו.

השפעה

רבים מתלמידיו של לאונרדו דה וינצ'י יצרו עותקים ליצירה זו (ביניהם סיליאס וברנרדינו לואיני) ואלו מוצגים כיום בגלריות רבות.
יתר על כן, מוטיבים רבים מן הציור אומצו על ידי ציירים אחרים, בעיקר מתקופת הרנסאנס המאוחר והמנייריזם.
לורנה ווטסון

ביוגרפיה

ווטסון הייתה אחת המנחות של התוכנית "Spy School". היא שיחקה בתפקידים שונים בסדרת המערכונים "Rush Hour", ו-"The Wrong Door". יחד עם השותפה שלה אינגריד אוליבר הן כיכבו בסדרה "ווטסון ואוליבר". השתיים נפגשו בבית הספר לבנות טיפין בקינגסטון אפון תמז. עוד גילמה דמות בשם "Thingy" בפרק "fashion phonies" בסדרה לילדים "Hotel Trubble" של ערוץ CBBC. ווטסון הושפעה מתוכניות כגון "פרנץ' וסונדרס" ו"קטעים עם פרי ולורי". במרץ 2012 הופיעה בתוכנית "Let's Dance for Sport Relief" יחד עם אינגריד אוליבר, והן רקדו את מחול ה"בולרו" של טורוויל ודין Torvill and Dean.
ב-2013 גילמה ווטסון את הנזירה בוניפייס בפרק "The Bride of Christ" בסדרה "האב בראון", והשתתפה בתוכנית הבישול "The Great British Bake Off".
ב-2015 כיכבה בתפקיד בודיקיאה בפרק בסדרה "Horrible Histories".
עכו חלומות

עלילה

עזאם (היית'ם עומרי), הוא במאי תיאטרון ערבי תושב הגליל, המביים מחזה אוטוביוגרפי המתרחש בשנת 1947, סוף תקופת המנדט הבריטי בפלסטין. ההצגה מגוללת את סיפור אהבתם של סבתו, הזמרת הפלסטינית לילה (לירז צ'רכי), וסבו, ד"ר אלפסי, הרופא והתושב היהודי האחרון שנותר בעיר בתקופת המלחמה. עזאם בוחר לבצע היפוך תפקידים ומלהק שחקנים ערבים לתפקיד היהודים ושחקנים יהודים שיגלמו את הדמויות הערביות. ההצגה נתקלת בהתנגדות מצד גורמים יהודים וערבים ולא זוכה לעלות על במת התיאטרון. הסרט "עכו חלומות", שעקב ותיעד את העבודה על המחזה השנוי במחלוקת, הוא העדות היחידה לסיפורו האמיתי של עזאם.

הפקה

הסרט נכתב על ידי וקסמן ביחד עם בנו דוד וקסמן ואורנה עקאד. הוא הופק על ידי ג'ירייס קופטי, טוני קופטי, כנען הפקות סרטים ופרסקו פילמס, ויצא בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי.
טאיסיי יוקוסאנקאי

מקורות

תחילה הגה קונואה את רעיון הארגון כמפלגת רפורמה, שתפקידה לגשר על הפערים בין הביורוקרטים, הפוליטיקאים ואנשי הצבא. בקיץ 1937 מינה קונואה שלושים ושבעה חברים, מכל הקשת הפוליטית, לוועדה הכנה. הוא הציע שההתאחדות תפעל בגישת סינדיקליזם לאומני, ושחברים חדשים יצטרפו למחלקה מסוימת על פי תחום התמחותם, ובתורם יפתחו ערוצים להשתתפות הציבור בסיוע לשלטון הקיסרי.
אולם, מתחילת דרכה לא הושגה הסכמה כללית בוועדה מכיוון שהכילה גורמים מכל צידי הקשת הפוליטית, ובסופו של דבר נוצר הארגון על פי חלוקה גאוגרפית ועל פי המפה הפוליטית. לפיכך, כל המנהיגים המקומיים של כפרים, עיירות וערים קיבלו תפקיד במפלגה המקביל לתפקידם המקורי.

אידאולוגיה

עוד לפני הקמת ההתאחדות העביר קונואה את חוק הגיוס הלאומי, שלמעשה הלאים את כל התעשיות האסטרטגיות, ורתם את התקשורת ואת האיגודים המקצועיים לקראת מלחמה כוללת בסין.
הממשלה הייתה יכולה לעקוף את האיגודים המקצועיים ולגייס פועלים למפעלים חשובים למאמץ המלחמתי. החברה היפנית בכללותה גויסה ועברה אינדוקטרינציה באמצעות התנועה הלאומית לגיוס רוחני, אותה הקים קונואה, שארגנה אירועים פטריוטיים והפיצה ססמאות שהביעו תמיכה במיליטריזם היפני. 
בנוסף על תמיכה במלחמה בסין ובאוקיינוס השקט, סייעה ההתאחדות בשמירה על הסדר הציבורי ובסיוע לאזרחים. היא הייתה אמונה גם על העלאת המורל בתעשייה ולשיפור היצרנות, חלוקת מזון וארגון הגנה אזרחית. 
להתאחדות אף היה פן צבאי. חברי ההתאחדות לבשו מדים בצבע חאקי, ולקראת סוף המלחמה עברו חבריה אימונים צבאיים, שכן הם יועדו לחבור למיליציה האזרחית, במקרה של פלישה אמריקאית.

התפתחות

באוקטובר 1940, הגתה התאחדות את רעיון הטונאריגומי (隣組, "איגוד שכונתי"), מערכת לאומית של איגודי שכונות, שמטרתו הייתה חלוקה של כל המדינה ליחידות קטנות, שקל יותר לשלוט בהן ולתעל אותן למטרות שונות. 
בפברואר 1942 התאחדו כל ארגוני הנשים ביפן ל"התאחדות הנשים של יפן הגדולה," שהצטרפה להתאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי במאי, וכל אישה נשואה מעל גיל עשרים הייתה חייבת להצטרף. כמו כן, ביוני כל תנועות הנוער ביפן התאחדו ל"איגוד הנוער של התאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי של יפן הגדולה," בהתבסס על הדגם הגרמני של הנוער ההיטלראי.
ראש ממשלת יפן הידקי טוג'ו ניסה במרץ 1942 לבטל את השפעתם של פוליטיקאים נבחרי הציבור על ידי יסוד ועדה שתקבע מי יהיה המתמודדים בבחירות. מכיוון שהוועדה נתמכה על ידי ממשלתו של טוג'ו, היא אסרה על אישים שלא זכו לתמיכת הממשלה להתמודד בבחירות. לאחר הבחירות הכלליות של 1942 נדרשו כל חברי הדיאט של יפן להצטרף להתאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי, דבר שלמעשה הפך את יפן למדינה חד-מפלגתית. אולם, מכיוון שהפוליטיקאים הוותיקים שמרו על מקומם ועל השפעתם, ולאו דווקא תמכו בהתאחדות, לא הגיעה יפן למצב של טוטליטריזם מוחלט. ההתאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי התפרקה באופן רשמי ב-13 ביוני 1945.
במהלך תקופת הכיבוש האמריקאי, טיהרו הרשויות האמריקאיות את המערכת הפוליטית של יפן, והרחיקו ממנה את כל חברי ההתאחדות לשעבר.
סירקה טורקה

סירקה טורקה (פינית: Sirkka Turkka; נולדה ב-2 בפברואר 1939 בהלסינקי) היא משוררת פינית.

ביוגרפיה

סירקה טורקה פרסמה את ספר שיריה הראשון בגיל שלושים וארבע. במשך השנים שחלפו מאז, היא פרסמה יצירה אחת בפרוזה, "בבטן הלוויתן" (1975), ושנים-עשר ספרי שירה: "חדר בחלל" (1973), "זאת אני" (1976), "הלילה נפתח כמו דגן" (1978), "האיש שאהב את אשתו יותר מדי" (1979), "השליט היפה" (1981), "אף-על-פי שקיץ" (1983), "שובי, שובי, שבא הקטנה" (1986), "קול הכוח" (1989), "אח לנפש" (1993), "בית השמש העולה" (1997), "באתי דרך יער כהה" (1999) ו"כה קשה הכתה הרוח" (2004). ספר הכולל יותר משמונה-מאות עמודים ואוצר את כל כתביה ראה אור בשנת 2005. 
שירת טורקה זכתה להערכה ולמספר פרסים. בשנים 1980 ו-1984 קיבלה המשוררת את פרס פינלנד, בשנת 1986 היא הייתה האישה הראשונה והמשוררת היחידה עד אותו זמן שזכתה בפרס פינלנדיה, ובשנת 1994 הוענק לה פרס רשות השידור הפינית. אסופות של שירתה תורגמו לעשרות שפות, ביניהן עברית.

יצירתה

יצירותיה של סירקה טורקה חוללו שינוי בשירה הפינית, כיוון שהייתה בהם שבירת מוסכמות מבחינת התוכן, הלשון והצורה. היא שזרה בשיריה יסודות פגניים ונוצריים, שפת תפילה ואמירות מקראיות בעלות נימה רצינית לצד משפטים בשפה מדוברת הלקוחים מלהיטים נדושים, פתגמים פיניים לצד מילים בשפות זרות, ועוד, ואת כולם שילבה באופן מקורי. לעיתים מתייחסים לשילוב כזה כאל כתיבה פוסט-מודרניסטית, אך טורקה לא רואה עצמה ככזאת, והיא מבטאת קול ייחודי משלה. עם זאת, טורקה מושפעת ממקורות ומשוררים רבים, כמו פדריקו גרסיה לורקה, פרננדו פסואה, אונו קיילאס ואווה-ליסה מנר, ומשתמשת בהגדים שאינם תמיד מקוריים. 
נושאי השירים שלה אינם ממוקדים, והתמונות בהם נעות במהירות רבה. בשיריה היא עוסקת באהבה, בכמיהה, במחלה, במוות ובאובדן. יצירתה כוללת הן שירי טבע קצרים והן שירים ארוכים. עירוב הסגנונות והתכנים וערבוביית המשלבים והמקצבים משמשים אותה להדגיש את הפער בין המוחלט לבין היחסי, בין האלוהי לבין הארצי, בין המוות לבין החיים. המקצב בשיריה מהווה תפיסה ביחס לשפה ולאפשרויותיה. אמצעי נוסף שטורקה עושה בו שימוש הוא ההקבלה והשילוב בין החריג, המוזר והחד-פעמי לבין היומיומי, המוכר והשגרתי, למשל השילוב בין המלט וחלוק-רחצה. בשירתה חוזרת ונשנית גם האנשה, המטשטשת את הגבול בין המופשט למוחשי. 
שירתה מתאפיינת במחאה אישית, חברתית ואקולוגית, שיצרה לה תדמית של מוזרוּת וחריגוּת, שכן בניגוד למשוררים פינים חשובים בני-זמנה כמו פנטי סאריקוסקי ופאבו האביקו, שהביעו מחאה לפי דפוסים מקובלים, לא גילתה טורקה מעולם שום נאמנוּת לרעיון כלשהו פרט לנאמנותה לעולמה הפנימי. נראה כי חריגות זו שימשה אותה להבעת השפה הייחודית בשיריה.

תרגום שירתה לעברית

תרגומי שיריה של סירקה טורקה התפרסמו בעברית החל משנת 1989 במוסף "תרבות וספרות" של עיתון "הארץ" ובמוסף הספרות של "מעריב", וכן במספר כתבי-העת, באנתולוגיות של פסטיבל המשוררים משכנות שאננים בשנים 1993 ו-2006, ובספר "חופשית ברוח" מאת שי גינות (1999). האסופה הראשונה של שירתה בעברית, "מהר, לבד ועכשיו", יצאה לאור ב-1998. האסופה השנייה, "עמוק בלב היער", יצאה ב-2006, וכוללת בנוסף על כל חומרי האנתולוגיה הראשונה, גם שירים רבים שלקוחים מעשרת קובצי השירה הראשונים שלה, שלא פורסמו בעברית קודם לכן, וכמו כן אוסף משני קובצי השירה האחרונים שלה, שראו אור רק אחרי פרסום האנתולוגיה העברית הראשונה.