תרבות קולעי הסלים

תרבות קולעי הסלים (באנגלית: Basketmaker culture) הייתה תרבות חומרית פרה-קולומביאנית בדרום-מערב ארצות הברית של ימינו. בני תרבות זו ישבו בדרום מדינות יוטה וקולורדו של ימינו, בצפון אריזונה, ובצפון ובמרכז ניו מקסיקו, בתקופה שבין שנת 1500 לפני הספירה ועד בערך שנת 750 לספירה, אז מתחילה תקופה המכונה "תקופת פואבלו I". התרבות הפרהיסטורית מכונה "קולעי הסלים" בשל כמות הסלים הגדולה שנמצאו באתרים ארכאולוגיים שמלפני 2,500 ועד לפני 1,250 שנים.

האנשים

מומיות שנמצאו במערות יבשות נשמרו היטב, והן מספקות תובנה על קולעי הסלים הקדמונים. הנשים היו בגובה מטר וחצי והגברים היו גבוהים מהן ב-8 עד 10 סנטימטרים. פניהם היו צרות וארוכות וגופם גוץ עד בינוני. גוון העור שלהם נע מחום כהה לחום בהיר ושערם ועיניהם היו חומים או שחורים. הגברים התקשטו בתסרוקות מפוארות והנשים לעיתים רחוקות. השיער של הנשים נגזז קצר. התגלו כמויות משמעותיות של חבלים עשויים משיער אדם שהגיע כנראה מהנשים כיוון שלגברים היו תסרוקות מפוארות.
קולעי הסלים נעלו סנדלים עשויים מסיבי יוקה ארוגים או רצועות של עלים. יש מעט ראיות לבגדים מלבד כמה אזורי חלציים שנמצאו באתרים ארכאולוגיים. נשים אולי לבשו סינרים בהזדמנויות מיוחדות. עורות או שמיכות עשויות סיבי יוקה ופרוות ארנבות נועדו כנראה לשמירת חום.
הן גברים והן נשים ענדו שרשראות, צמידים ותליונים עשויים מצדפים, אבן, עצם ופירות מיובשים. את הצדפים מהסוגים אוזן הים (הסוג Haliotis של חלזון הקרוי גם אָבָּלוֹן), חרוט (Conus) ו-Olivella מחוף האוקיינוס השקט הם השיגו באמצעות סחר חליפין.

כרונולוגיה

הכרונולוגיה הראשונית של החלוקה לתקופות של תרבות קולעי הסלים הקרויה סיווג פקוס (Pecos Classification) התבססה על השינויים בסגנונות האדריכלות, האמנות, הקדרות והשרידים התרבותיים. חלוקה זו נקבעה ב-1927 בכנס ארכאולוגי בעיירה פיקוס בניו מקסיקו שאורגן על ידי הארכאולוג האמריקאי אלפרד קידר (Alfred V. Kidder). החלוקה המקורית לא ציינה תאריכים, ותקופת תרבות קולעי הסלים חולקה לשלוש תקופות משנה שקיבלו את הכינויים: תקופת קולעי הסלים I, תקופת קולעי הסלים II ותקופת קולעי הסלים III. חוסר בהוכחות פיזיות לקיומה של תקופת קולעי הסלים I גרם לביטול הגדרה זו והיא צורפה לסוף תקופה הארכאית באמריקה הצפונית, או יותר נכון לסיווג המשנה של התקופה הארכאית של דרום-מערב ארצות הברית המכונה תרבות אושארה (Oshara tradition). במקביל פוצלה תקופת קולעי הסלים II לשתי תת-תקופות ונקבעו תאריכים לתחילת וסוף כל תת-תקופה.

תקופת קולעי הסלים II התחתונה (1,500 לפנה"ס – 50 לספירה)

תקופת קולעי הסלים II המוקדמת (Early Basketmaker II Era‏; 1,500 לפנה"ס – 50 לספירה) מוגדרת כתקופה הראשונה בכרונולוגיה של דרום-מערב ארצות הברית אחרי התקופה הארכאית. ראשית התקופה מוגדרת בהתחלת גידול התירס בצפון דרום-מערב ארצות הברית, אף שבני התקופה לא היו תלויים למחייתם בחקלאות עד סביב שנת 500 לספירה. המאפיינים המבדילים בין בני תקופה זו לבין בני התקופה הארכאית הם גידול התירס, אורח חיים פחות נוודי, צורת קליעת הסלים, הסמלים המופיעים בפטרוגליפים, נוהגי הקבורה והגידול בסחר החליפין.
התושבים המשויכים לתקופת קולעי הסלים II המוקדמת אינם קשורים ככל הנראה לקבוצה ייחודית של אנשים, אלא הם משקפים הגירה של ילידים שעסקו בחקלאות מהדרום, ואימוץ החקלאות על ידי האוכלוסיות הארכאיות המקומיות. לשם השוואה, התושבים על שולי מגיון בניו מקסיקו גידלו תירס ואימצו אורח חיים פחות נוודי לפני תחילת תקופת קולעי הסלים.
ברוב התקופה היו בני תקופה זו ציידים-לקטים שנדדו ברחבי רמת קולורדו בקבוצות קטנות שליקטו צמחים בר אכילים וצדו חיות בר. הנדודים הפגישו בין הקבוצות שהתחברו, סחרו ולעיתים התחתנו ביניהם. גידול התירס הפך למשמעותי סביב שנת 500 לפנה"ס, והוא השפיע על ניידותם.

חקלאות

החקלאות ביבשת אמריקה החלה לפני למעלה מ-8,700 שנים, כאשר תושבים באזור דרום-מערב מקסיקו של ימינו החלו לגדל תירס ודלעת. בין 2,000 ל -1,000 לפנה"ס החלו לגדל תירס ודלעת על רמת קולורדו. סביב שנת 500 לפני הספירה גידלו באזור תירס באופן קבוע, והוא הפך למקור העיקרי של המזון בתזונה של קולעי הסלים. גידול התירס אפשר לקולעי הסלים לשלוט באספקת המזון שלהם. הם גידלו את מה שהם היו צריכים ואחסנו את עודף תירס הטחון לצריכה מאוחרת יותר. בתחילה לא שינה התירס באופן משמעותי את אורח החיים הנוודי שלהם. לאחר שקולעי הסלים הקדומים זרעו את התירס, הם המשיכו לנדוד, לצוד חיות בר וללקט צמחים. בדיוק כפי שנהגו לעקוב אחרי מחזורי גידול העונתיים של צמחי הבר, כמו למשל התקופה שבה ניתן היה ללקט צנוברים, הם חזרו לקצור את יבול התירס שלהם כאשר הוא היה בשל לקטיף.
עם זאת, בזמן שהם נדדו נאכלו היבולים שהיו נטולי השגחה על ידי איילים, עופות ומכרסמים. בשל כך נאלצו קולעי הסלים להתגורר בסמוך ליבול שלהם ולהגן עליו עד שהיה מוכן לקציר. ברגע שקצרו את התירס הם יצרו בורות אחסון על מנת להגן על הזרעים, שנועדו לשמש ליבולים של השנה הבאה וכמזון עודף, בפני חרקים ומכרסמים. הבורות היו מחופים ומכוסים בלוחות אבן ובקליפת עצים ונאטמו בטיט שהתייבש.

מגורים

בני התקופה התגוררו במערות ובמחסות אחרים שנבנו מתחת לקרקע וחופו באבן. השימוש בבתים חפורים החל ככל הנראה בשנת 400 לפנה"ס, כשהאתר העתיק ביותר שנתגלה היה הר יוט, כיום בשטח שמורת שבט יוט של הרי יוט.

סלים

קולעי הסלים השתמשו בטכניקה של "חבילה ושתי מוטות" (two-rod and bundle) על מנת לקלוע סלים מבערך 1 לספירה ועד שנת 700. הסל היה עשוי מחבילות של זרדים וסיבים דקים וגמישים של יוקה. החבילות כופפו לצורת ספירלה וקובעו באמצעות תפירה של רצועות של עלי יוקה ברוחב 3 מילימטרים. הסלים שימשו לאסוף, לאחסן ולבשל מזון.

תקופת קולעי הסלים II העליונה (50 – 500 לספירה)

תקופת קולעי הסלים II העליונה (Late Basketmaker II Era‏; 50 – 500 לספירה) מתאפיינת במגורים בבתים חפורים, גידול תירס ודלעת, קליעת סלים מיומנת והכנת כלים. בני התקופה השלימו את התזונה בציד חיות בר וליקוט מזונות מהבר כדוגמת צנוברים.

מגורים

בתחילת התקופה התגוררו חלק מהתושבים במחסות סלע טבעיים, אבל המגורים העיקריים בתקופה זו היו בתים חפורים עגולים שנבנו על פני השטח ובחלקם מתחת לפני השטח. הכניסה לבתים הייתה ממזרח או מדרום. גזעי עצים וסלעים שימשו כבסיס למגורים. חומרי הבניין לקירות כללו גזעי עצים, מוטות ושיחים. במרכז המגורים היה בור למדורה ומעליו היה פתח בתקרה ליציאת עשן. לוח אבן הגן על המדורה מהרוח שנכנסה מהפתח.

תקופת קולעי הסלים III‏ (500 – 750 לספירה)

תקופת קולעי הסלים III (Basketmaker III Era‏; 500 – 750 לספירה), המכונה גם "תקופת קולעי הסלים המשופרים" (Modified Basketmaker period), בשל סדרה של שיפורים בחקלאות ובאיכות המוצרים שהכינו, הייתה התקופה השלישית שבה תושבי הפואבלו הקדמונים גידלו מזון בעצמם, החלו לייצור כלי קדרות וחיו במקבצים מתוחכמים יותר של מגורים בבתים חפורים. הציד הפך קל יותר לאחר האימוץ של חץ וקשת.

חקלאות ומזון

לראשונה החלו בני התקופה לגדל שעועית בנוסף לתירס ודלעת שהיו הגידולים האופייניים לבני התקופות הקודמות. הם גם בייתו וגידלו תרנגולי הודו, הן עבור הנוצות והן כמקור למזון. המזון אוחסן בסיסטים (cists), בורות בקרקע שחופו וכוסו בלוחות אבן. בנוסף נהגו התושבים לצוד וללכוד חיות בר, ללקט צנוברים, צמחים ופירות.

מגורים

אנשים המשיכו להתגורר בבתים חפורים בתקופת קולעי הסלים III, אבל האדריכלות השתנתה. כעת היו הבתים גדולים, כולל חלוקת המרחב למקטעים, כירה מרכזית גדולה, תוספת של פרוזדורים והקירות חופו בלוחות אבן.
מרבית הבתים החפורים נבנו בשטח פתוח על פסגות הרי השולחן. בתים חפורים נבנו בעומק של מטר ומעלה וקוטר בין 2.5 ל-6 מטרים. מסגרת מגזעי עצים הוקמה כדי לתמוך בקירות הצדדיים ובגג שכוסו במחצלות ארוגות ובעשב, ולבסוף בבוץ כדי להגן ממזג האוויר. במרכז הגג היה פתח ששימש לאוורור ולכניסה לבית המגורים. לחלק מהבתים החפורים היה חדר אחסון צמוד.

תרבות ודת

בתקופה זו היה המבנה החברתי והפוליטי בלתי רשמי, וראשי משקי הבית קיבלו החלטות בהסכמה.
במהלך תקופה זו נחרתו פטרוגליפים של אנשים וחיות בפארק הלאומי פטריפייד פורסט.

קדרות

בני תקופת קולעי הסלים III היו הראשונים להשתמש בקדרות באזור זה, והיכולת לייצר כלי קדרות אפשרה לצמצם את כמות הסלים שארגו ולבטל כליל את הכנת השקים הארוגים. כלי קדרות אפורים פשוטים היו כלים יעילים יותר לבישול, לאחסון ולנשיאת מים. התושבים באזור הפארק הלאומי פטריפייד פורסט ייצרו כלי קדרות מהסגנון המכונה "חום אדמנה" (Adamana Brown), הנחשבים כלי הקדרות המוקדמים ביותר ברמת קולורדו.