google/wiki40b huggingface dataset:
ירח כחול

ירח כחול הוא שם הניתן למופע ירח מלא בשני מקרים שונים (ירח כחול חודשי וירח כחול עונתי). למרות שמו, בפועל אין צבע הירח שונה במועדים אלה, ואין לבלבל עם תופעה אופטית ידועה שבה צבעו של הירח משתנה עקב אפר געשי או כתוצאה משריפות הפולטות עשן לאוויר.

ירח כחול חודשי

על פי רוב, ירח מלא מופיע רק פעם אחת במהלך חודש. ההפרש בין מופעים של ירח מלא הוא 29.5 ימים. בלוח שנה שמשי, בו החודשים לא מבוססים על הירח, מחזור הירח זז בכל חודש. בלוח הגרגוריאני מרבית החודשים הם בני 30 או 31 יום, כך ששני ירחים מלאים יכולים ליפול בחודש אחד. המאורע הזה מתרחש כל שנתיים וחצי בממוצע. בלוחות שנה ירחיים או ירחיים-שמשיים, כגון העברי, המוסלמי או הסיני הדבר לא אפשרי.

ירח כחול עונתי

מופע ירח מלא שלישי בעונה קלנדארית שבה ארבעה מופעי ירח מלא.

ירח כחול נראה

קיימת תופעה בה פליטה של גזים לאוויר הלילה משנה את תכונות האופטיות שלו, כך שהירח נראה גוון כחול. ירחים כחולים הופיעו בשנת 1983, לאחר התפרצותו של הר הגעש אל צ'יצ'ון (El Chichon) במקסיקו. כמו כן נתקבלו דיווחים על ירחים כחולים, שהופיעו אחרי ההתפרצות סנט הלנס ב-1980 ופינטובו ב-1991 ובעקבות שריפות שהשתוללו בביצות באלברטה ב-1950.

מקור השם

האמריקאים הילידים חילקו את השנה לפי מופעי הירח המלא, כאשר בכל שנה יש 12 ירחים מלאים, ובכל עונה יש 3 ירחים מלאים. השמות שניתנו לכל ירח מלא היו קשורים לזמן ולעונה שבה הופיע. כדי שלוח השנה לא ישתבש בשנה שבה יש 13 ירחים מלאים, נחשב הירח הכחול כירח יוצא דופן ולכן קיבל שם שונה מהשאר (בדומה לשנה מעוברת בלוח השנה העברי). גם החוואים האמריקאים אימצו שיטה זו והיא הפכה להיות נפוצה במאה ה-19 וה-20.
מקור השם הוא (כנראה) לא הצבע הכחול אלא המילה "belewe" שמשמעותה "לבגוד". בנצרות, התענית שלפני חג הפסחא נקבעת לפי הירח המלא האחרון של החורף, ומסתיימת בירח המלא הראשון של האביב. לכן אם יופיע ירח כחול בין שני אירועים אלה הירח כאילו "בוגד" במאמינים וגורם להם לצום חודש נוסף.
מני יעיש

ביוגרפיה

מני יעיש נולד וגדל בבת ים במשפחה שומרת מסורת ומתגורר בה עד היום. הוריו ילידי טורקיה, והוא האמצעי בין שני אחים. בצעירותו אהב לצפות בסרטי פעולה של ברוס לי, צ'אק נוריס, ואן דאם וסטיבן סיגל ושאף לביים סרטי פעולה. בשלב מאוחר יותר של חייו הושפע מסרטיהם של פרנסיס פורד קופולה, קוונטין טרנטינו ומרטין סקורסזה. בגיל 16 עבד בשיפוצים כדי לממן את קניית מצלמת הווידאו הראשונה שלו. הוא צילם סרטי פעולה ופשע עם חבריו מהשכונה. בעקבות צפייה בסרטו של מל גיבסון "לב אמיץ", החליט לשרת בקרבי. בצה"ל שירת בגדוד 51 של גולני.
יעיש התחיל ללמוד קולנוע בבית הספר קאמרה אובסקורה והמשיך במנשר לאמנות. במסגרת מנשר ביים שני סרטים קצרים: הראשון הוא "אליקו" (2007), סרט הגמר שלו והשני הוא "חניה בדם" (2010).
ב-2012 יצא לבתי הקולנוע "המשגיחים" - סרטו העלילתי הארוך הראשון. בשנת 2016 יצא סרטו השני "אבינו", סרט פשע, שזכה לשבחים רבים.
יעיש נשוי לבמאית קרן ידעיה, אצלה למד קולנוע במנשר. לשניים יש שני ילדים. מתגורר בבת ים.
הדיוויזיה ה-33 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1936 בדרמשטדט, כחלק מהרחבת הוורמאכט ל-36 דיוויזיות, והועמדה תחת פיקוד אויגן פון שוברט, שהוחלף ב-4 בפברואר 1938 על ידי הרמן פון שפק. במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס ה-9 במסגרת הארמייה הראשונה. ב-29 באפריל 1940 מונה רודולף זינצניך למפקד הדיוויזיה, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת הארמייה השישית. ב-5 באוקטובר 1940 מונה פרידריך קיהן למפקד הדיוויזיה, וב-11 בנובמבר 1940 פורקה הדיוויזיה והפכה להיות דיוויזיית הפאנצר ה-15.
ספר אבישע

התרשמות מהספר

בשנת 1928 נאותו השומרונים להראות ליצחק בן צבי את ספר אבישע. הוא הוזמן לצפות בספר לאחר תפילת מנחה ביום השבת בבית הכנסת השומרוני בשכם העתיקה. כאשר הסתיימה התפילה והתפזרו האנשים, הוגפו התריסים ואנשי העדה הוציאו את ספר התורה מארון הקודש ושמו אותו על השולחן.

וכך הוא מתאר את הספר: 
הספר כתוב על קלף בצורת מגילה. הוא עטוף כמה עטיפות, זו על גבי זו, ועליהן רקומות שמות המנדבים באותיות שומרוניות. משגוללו לפני את ספר אבישע כולו, מראשיתו ועד סופו - מ"בראשית ברא" ועד "לעיני כל ישראל", נוכחתי על נקלה, שהספר מורכב מחלקים שונים, ישנים גם חדשים, טלאי על גבי טלאי. החלקים הישנים בלטו לעין לפי צבע הקלף, שהיה שחור משחור, כצבע הדיו ממש, עד שבקושי אפשר היה להבחיו באותיות. עם זאת היו ניכרים יפה הגווילים, שהודבקו או נתפרו מבפנים ומאחור לשם השלמת הקטעים החסרים במקור. מחמת קדושת השבת לא רשמתי דבר.
— יצחק בן צבי, ספר השומרונים, עמ' 235
תוכנית חומש (ברית המועצות)

השפעותן של תוכניות החומש הראשונות על החקלאות הסובייטית

משטרו של סטלין כפה על האיכרים קולקטיביזציה של החקלאות. התוכנית נועדה להחליף את החקלאות המבוזרת בחוות קטנות, המשתמשות באמצעים פרימיטיביים, בחקלאות ריכוזית, המאורגנת בקולחוזים וסובחוזים, המשתמשת באמצעים מודרניים, בחוות גדולות, כך שניתן יהיה לייצר אוכל באופן יעיל יותר. בפועל גרמה התוכנית להרס מעמד איכרים שלם, ירידה דרסטית ברמת החיים של האוכלוסייה כולה והאוכלוסייה הכפרית במיוחד, עד כדי רעב המוני, ולהתנגדות אלימה לשלטון בקרב מעמד זה.
סטלין האשים את האיכרים העשירים, המכונים "קולאקים", בירידה בייצור המזון, וכינה אותם פרזיטים קפיטליסטיים שאירגנו התנגדות לקולקטיביזציה. מעמד זה דוכא בשיטות אכזריות של הרג והגליה למחנות עבודה במזרח הרחוק כמו באזור קולימה הידוע לשימצה. אף שההגדרה המקורית של המילה "קולאק" התייחסה לבן מעמד האיכרים האמידים, נעשה בה שימוש תעמולתי כלפי כל מי שהתנגד לקולקטיביזציה או נחשד כמתנגד לה, ובהם איכרים רבים שהיו רחוקים מלהיות עשירים.
הקולקטיביזציה הכפויה גרמה לרעב המוני באזורים רבים והביאה למותם של מיליונים רבים בשנים 1932 ו-1933, במיוחד באגן הוולגה התחתון באוקראינה (הולודומור). דובר אף על קניבליזם כתוצאה מן הרעב.
לבנון במשחקים הפאראלימפיים

היסטוריה

המשלחת הראשונה אותה שלחה לבנון למשחקי הקיץ הפאראלימפיים הייתה משלחת של שני ספורטאים, גברים שניהם, שנשלחו אל המשחקים שנערכו בסידני בשנת 2000, אך חזרו בידיים ריקות לאחר שלא הצליחו להגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים.
לאחר היעדרות מהמשחקים באתונה, שבה לבנון להשתתף במשחקים שנערכו בבייג'ינג בשנת 2008 כששלחת משלחת של ספורטאי בודד, רוכב אופני היד אדוארד מעלוף שהיה ללבנוני הראשון שקוטף מדליה פאראלימפיות, כשזכה בשתי מדליות ארד.
משה דימנטמן

ביוגרפיה

למד בתיכון יבנה בירושלים. גר בשכנות לרב אברהם שפירא ברחוב עובדיה שם למד איתו חברותא ואף הביאו ללמוד במשך מספר שנים בישיבת מרכז הרב שם קיבל הסמכה לרבנות מהרב יצחק אריאלי. במהלך שנים אלו נתקרב מאוד גם לרב יחזקאל אברמסקי.
בשנת תש"כ החל ללמד בישיבת כרם ביבנה ובשנת תשכ"ב החל לשמש כר"מ בישיבה, בהמשך דרכו נהפך לר"מ הוותיק ביותר ולאחד מראשיה. במשך שנים רבות תחום לימודי העיון בישיבה היה תחת אחריותו, בשנים אלו התפרסמה שיטתו העיונית והלמדנית, שיעוריו מתאפיינים בחקירות, קושיות רבות, פלפולים וירידה לעומק והבנת הסוגיה, הוא דוגל לא רק בהעברת החומר העיוני אלא בשיתוף עם התלמידים ושמיעת דעתם המהווה חלק מרכזי בהעברת השיעור, פעמים רבות נוצר מפגש חי וקרוב עם התלמידים. בחלק מהשיעורים נשען על שיטת בריסק. שיעוריו נתפרסמו בציבור הדתי לאומי ובמהלך השנים הוזמן בקביעות להעביר שיעורים בישיבות רבות ביניהן ישיבת מרכז הרב, ישיבת הכותל, ישיבת בית אל, ישיבת שדרות, ישיבת ההסדר ראשון לציון, ישיבת ירושלים לצעירים, ישיבת בני צבי, כולל דיינות 'אוהל שלמה' בבאר שבע ובמקומות נוספים. כמו כן, העביר באופן קבוע שיעורים בירחי כלה בישיבת פוניבז. שמע שיעורים רבים מפי הרב שמואל רוזובסקי והרב ישראל זאב גוסטמן ואף הביא תלמידים מישיבת כרם ביבנה שישמעו שיעורים מפיהם.
בשנת תש"מ נשלח על ידי הרב חיים יעקב גולדוויכט לעמוד בראשות ישיבת שילה יחד עם הרב מיכאל ברום כדי לחזקה, בתפקיד זה שימש עד שנת תשמ"ב. לאחר מספר שנים החל במקביל לישיבת כרם ביבנה לשמש כראש כולל יד ברודמן ללימודי הוראה ודיינות. בשנת תשס"ד הפסיק ללמד בישיבת כרם ביבנה. לאחר מספר שנים צירף אליו לראשות הכולל את תלמידו הרב מאיר ברקוביץ, ר"מ במכון הגבוה לתורה ובוגר הכולל, המשמש כרב קהילת 'אוהל חיים' וכרב בית כנסת בעיר רחובות, בנוסף עומד בראש כולל לבעלי בתים בבית הכנסת "בית היימפלד" בקרית דוד בעיר.
בעבר במשך עשרות שנים שימש כאחד מבכירי העורכים באנציקלופדיה תלמודית ובמכון התלמוד הישראלי השלם.
פרסם עשרות מאמרים בעיקר בכתבי העת 'אבני משפט' ו'קטורת שילה'.
נשוי לעטרה. היה נשוי לרבקה (נפטרה בשנת תש"ס). מתגורר ברחובות. אב לארבעה בנים.
יונה עטרי

תחילת הדרך

עטרי נולדה בשם חממה (יונה בערבית) בצנעא שבתימן כבת בכורה לשלום ונעמי עטרי במשפחה בת חמש אחיות ושני אחים. שדרנית הרדיו שוש עטרי והזמרת גלי עטרי הן אחיותיה הקטנות.
עלתה לארץ ישראל עם הוריה בהיותה תינוקת בת שלושה חודשים, וגדלה בשכונת שעריים ברחובות. אביה החזיק דוכן ירקות בשוק העירוני ושימש כחזן בבית כנסת, ואמה עבדה בעבודות מזדמנות, ובהמשך אף סיימה קורס בסיעוד ועסקה בקליטת עולים חדשים.
לאחר ששירתה הרשימה את בעלת הבית, בו עבדה אמה כעוזרת, החליטה האם לשלוח את יונה ללמוד נגינה, אולם האב גילה זאת והוא אסר עליה להמשיך, כי לימודי נגינה ותיאטרון נחשבו בעיניו כ"עבודה זרה".
בגיל 10 בלבד נאלצה עטרי להפסיק את לימודיה בבית הספר והיא החלה לעזור בפרנסת המשפחה כמטפלת בתאומים ברחובות. מאז ועד גיל 14 עבדה במשק בית ומאוחר יותר עבדה בכריכיית ספרים.
בגיל 15 עזבה את ביתה ועברה לתל אביב, שם התגוררה בכרם התימנים אצל חברה. המלחין והפסנתרן נחום נרדי, צרף אותה למקהלת הבנות שהקים, לאחר שאת ההיכרות ביניהם יזמה הזמרת אסתר גמליאלית.

קריירה

ב-1950 עם הקמתה של להקת הנח"ל הצטרפה עטרי ללהקה והייתה לכוכבת הראשונה שלה. היא למדה משחק בשנים 1951 -1955 בסטודיו הדרמטי של תיאטרון הבימה בהדרכת צבי פרידלנד.
ב-1957 הייתה עטרי חברת להקת "בצל ירוק", ולאחר מכן השתתפה ב-1958 בהצגה המוזיקלית "תל אביב הקטנה" שכתבו חיים חפר ודן בן אמוץ, שם ביצעה שירים שהפכו ללהיטים כמו "רינה" ו"טיטינה".
ב-1961 הופיעה יחד עם יוסי בנאי ואבנר חזקיהו במופע "יוסי-חזקי-יונה", עם שירים שהלחין סשה ארגוב. הלהיט הגדול שלה באותה תקופה היה "המורה לזמרה".
ב-1964 כיכבה עטרי יחד עם אילי גורליצקי ורחל אטאס במחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" שזכה להצלחה רבה והפך לקלאסיקה. היא גילמה את דמותה של נעמה אשת שלמי וביצעה את השירים "זה לא בשבילי" "שיר המריבה" ו"שיר הפיוס" שהפכו ללהיטי התקופה.
ב-1965 השתתפה עם אילי גורליצקי במופע המוזיקלי "שוק המציאות", עם שירים שכתב נתן אלתרמן כגון "קונצרטינה וגיטרה" ו"אלימלך".
לאחר מכן לא הקליטה יותר שירים והתמקדה במשחק בתיאטרון. היא שיחקה בהצגות:
"הדיבוק", "מדיאה", "אופרה בגרוש", "מעיינה", "הביצה" ו"אגדת שלושה וארבעה" (מאת חיים נחמן ביאליק).
באוגוסט 1977 השתתפה יחד עם אילי גורליצקי, ששי קשת ונירה רבינוביץ במופע הריוויו "זהו בידור", בהפקתו ובימויו של דני ליטאי (הגרסה הטלוויזיונית בבימויו של דוד גרינברג) ושרה גרסה מחודשת של "הטנדר נוסע" (בוצע במקור על ידי אסתר גמליאלית בתיאטרון המטאטא).
ב-1982 שבה לגלם את נעמה בגרסה השנייה של "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" שעלה למספר הופעות מצומצם.
בשנים 1983– 1987 השתתפה בסדרת הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום" בטלוויזיה החינוכית בתפקיד יונה השכנה ברחוב, ובשנים 1999–2001 השתתפה בסדרה הקומית בערוץ 2 "משפחת עזאני" בתפקיד כרמלה, אמהּ של נורית עזאני (אותה גילמה אחותה גלי עטרי).
בקולנוע הופיעה עטרי בסרט "השכונה שלנו" (1968) בתפקיד אשתו של ז'אקו (שייקה אופיר) ובסרט "צדק מוחלט" (1998), שהתבסס על פרשת ילדי תימן הנעדרים, בתפקיד אמהּ של רוני שרון (עפרה חזה).

חיים אישיים

ב-1960 עטרי נישאה לאיש חיל האוויר הישראלי וקברניט אל על אורי יפה ולהם בן ובת. ב-10 ביוני 2012 היא התאלמנה ממנו. 
ב-11 במרץ 2019 הלכה עטרי לעולמה בגיל 85, לאחר שנאבקה בשנים האחרונות לחייה במחלת האלצהיימר. ביום למחרת הוצב ארונה בתיאטרון הקאמרי, ולאחר מכן היא נטמנה בבית העלמין ירקון.
פלוגה מסייעת

פלוגה מסייעת היא פלוגה לוחמת הקיימת בגדודי חיל הרגלים וחיל השריון (ערך מורחב: מסייעת שריון), אך חייליה אינם עוסקים במקצועות חיל הרגלים הנפוצים. הפלוגה מורכבת ממספר מחלקות מקצועיות בתחומן, שמטרתן לסייע לשאר הכוחות הלוחמים של הגדוד באש, ניווט או בתצפית. בנוסף, קיימות פלוגות לוחמות נוספות הנקראות ״פלוגה רובאית״ והיא קיימת בחיל הרגלים וחיל ההנדסה הקרבית.

הרכב ותפקידים

מטרת הפלוגה המסייעת היא לספק למפקד הגדוד יכולת סיוע אש או תצפית לכוחותיו האחרים (הפלוגות המבצעיות). בעוד שמדובר אמנם ביכולות סיוע מצומצמות יחסית, יתרונן הוא בכך שהמג"ד יכול להפעילן מיידית, ואינו נדרש לבקש אותו מהרמה הממונה (באמצעות הגדס"ר החטיבתי, שתפקידו לסייע לכלל גדודי החטיבה). כך יכול המג"ד להפעיל, למשל, מאמץ סיור בקדמת כוחות הגדוד, או לתת סיוע-אש לפלוגותיו באמצעות מחלקת המרגמות מבלי לבקשו מכוחות תותחנים מסופחים (קשה בדרך-כלל לשנות תוכנית הפעלת-אש ארטילרית ברמה החטיבתית, וגם לצורך הכוונתן נדרשים לידע מוקדם ולמקצועיות).
בשל תפקידיה של הפלוגה המסייעת, בדרך-כלל מפקד הפלוגה ותיק יותר ממפקדי הפלוגות האחרות בגדוד, וכלל חיילי הפלוגה הם לוחמים ותיקים שהחלו את שירותם בפלוגות המבצעיות ("פלוגות מסלול") ועברו לפלוגה המסייעת (לכן כונו בעבר הפלוגות המסייעות בצה"ל "פלוגות הרב"טים").

הווי

כיוון שבעבר חיילי הפלוגה המסייעת בצה"ל היו לוחמים ותיקים בדרך-כלל, הפלוגה התאפיינה באווירה חופשית יותר ובמשמעת רופפת יחסית לשאר פלוגות הגדוד. אך כיום החיילים מגיעים לפלוגה לאחר סיום תקופת ההכשרה, כמו לשאר הפלוגות הרובאיות.
עיטור האומץ

היסטוריה

בשנת 1972 חוקק חוק העיטורים משטרת ישראל ובמסגרתו יוסד עיטור האומץ. העיטור הוענק לראשונה בשנת 1975 ל-16 שוטרים ואנשי משמר הגבול. בשירות בתי הסוהר הוענק העיטור לראשונה בשנת 2005.
כמה מקבלי עיטור האומץ ידועים הם: המפכ"ל לשעבר אסף חפץ שקיבל עיטור זה על פעולתו בזמן הפיגוע בכביש החוף, עמוס יעקב ויעקב שבתאי שקיבלו עיטור זה יחד עם שני שוטרי מג"ב נוספים על חלקם בקרב כנגד מחבלים ביישוב גדיש בשנת 2003, פסקל אברהמי, לוחם הימ"מ ובועז גולדברג שקיבלו עיטור זה על הריגת חוליית מחבלים בקרב ב-1990, צ'רלי שלוש שנדקר למוות על ידי מחבל בירושלים ויעקב ברמן, קצין בימ"ס שעוטר גם בעיטור העוז של צה"ל.

עיצוב העיטור וענידתו

את העיטור עיצב נתן קרפ. מדליית העיטור היא עיגול בקוטר כ-4 סנטימטרים עליו יש צורה של מנורת שבעה קנים. מתחת למנורה שני ענפי זית וביניהם סמל המשטרה או השב"ס. העיטור מחובר לסרט סגול ברוחב 4 סנטימטרים ובו שני פסים אדומים דקים. העיטור עשוי כסף ומשקלו כ-25 גרם.
את העיטור מנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.
אות העיטור הוא סגול ובו שני פסים אדומים דקים. כאשר אדם זכאי ליותר מעיטור מופת אחד הוא עונד תג בצורת הפארה על אות העיטור ודין תג זה כעיטור נוסף. אות העיטור על הצד השמאלי של החזה והעיטור עצמו, כאשר הוא נענד, הוא נענד בצד ימין.
אנואר שאול

אנואר שאול (בערבית: أنور شاؤول, 1904, אל-חלה - 14 בדצמבר 1984), משורר ועיתונאי עיראקי ממוצא יהודי, יליד אל-חלה.

קורות חיים

בין השנים 1924–1925 ערך את העיתון הציוני העיראקי "אל-מצבאח" ("המנורה"). באותה תקופה כתב גם שירים המבטאים את אמונתו בלאומיות היהודית. במשך שלוש שנים שימש כמזכיר הקהילה היהודית בבגדאד, אך אז החל מתנכר לקהילה היהודית, וב-1937 אף חתם על הצהרה אנטי-ציונית.
שאול היה העיראקי הראשון שעסק בבעיות עממיות ודרש לבטל את הרעלה וכן שיפור מעמדן של הנשים. סיפוריו הראשונים פורסמו ב-1930 באנתולוגיה "היבול הראשון". ליקט ב-1937 אנתולוגיה של סיפורים קצרים מתורגמים בשם "סיפורי המערב". ספריו האחרים הם "בהמולה של העיר", 1955 וכרך שירים, "לחישות הזמן", 1956.
שאול ראה עצמו יהודי עיראקי, בן העם הערבי-עיראקי; תחילה לא עלה לישראל עם גל העלייה הגדול של יהדות עיראק ב-1951, אך אחרי 20 שנה, בשנת 1971, עזב את עיראק לישראל בשל רדיפת השלטון העיראקי אחר היהודים שנותרו. בישראל כינס ופרסם את שיריו בערבית, וכן כתב ופרסם בשנת 1980 את האוטוביוגרפיה "סיפור חיי בארץ הנהריים", אשר פורסם בערבית ולא תורגם לעברית. 
נפטר ב-1984 בקיראון שליד תל אביב והוא בן 80.
אינוקנטיוס השני

ביוגרפיה

גרגוריו פפרסקי נולד ברומא, למשפחת אצולה מקומית. האפיפיור אורבנוס השני מינה אותו לקרדינל דיאקון ב-1088, ובתפקיד זה, הוא התלווה לאפיפיור גלסיוס השני כשנסע לצרפת. הוא נבחר על ידי האפיפיור קאליקסטוס השני למשימות חשובות וקשות, כמו זו שבה נשלח לוורמס לסיום קונקורדט וורמס, הסכם השלום שנעשה עם הקיסר היינריך החמישי בשנת 1122, והסכם השלום עם ממלכת צרפת בשנת 1123, עם המלך לואי השישי.
ב-1130, כשהאפיפיור הונוריוס השני שכב גוסס, החליטו הקרדינלים להפקיד את הבחירות בפני ועדה של שמונה אנשים ובראשם הקנצלר האפיפיורי היימריק, שהמועמד שלו, הקרדינל גרגוריו פפרסקי, נבחר בחופזה לאפיפיור אינוקנטיוס השני, וב-14 בפברואר, יום לאחר מותו של הונוריוס, הוא הוכתר. הקרדינלים האחרים הודיעו כי אינוקנטיוס לא נבחר בבחירה חוקית, והקרדינל פייטרו פיירליוני, רומאי שמשפחתו הייתה אויבת של היימריק, נבחר ונטל את השם אנקלטוס השני. קבוצת תומכיו של אנקלטוס הייתה חזקה דיה להשתלט על רומא, בעוד שאינוקנטיוס נאלץ לברוח צפונה. בהתבסס על רוב פשוט של מכללת הקרדינלים כולה, אנקלטוס היה האפיפיור הנבחר בקאנו, ואינוקנטיוס היה אנטי-אפיפיור. עם זאת, כלל זה השתנה על ידי המועצה הלטראנית השנייה בשנת 1139, ולכן אינוקנטיוס נחשב לאפיפיור לגיטימי.
ברנאר מקלרבו נלחם לטובת האפיפיור אינוקנטיוס, ובכך הוא זכה לתמיכתם של צרפת ואנגליה נתמכת; אולם אלנקלטוס, שנתמך על ידי הנורמנים הסיציליאנים, זכה לעמדה חזקה יותר של כוח בתוך איטליה. המלך הגרמני לותר השלישי לא התלבט בשאלה האפיפיורית, ועל פי התעקשותו של נורדברט מקסנטן, ארכיבישוף מגדבורג, תמך באינוקנטיוס ואף עבר עם צבאו לאיטליה. ב-4 ביוני 1133 הוא הוכתר ברומא לקיסר על ידי אינוקנטיוס, אבל החגיגות התקיימו בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, מאחר שבזיליקת פטרוס הקדוש הייתה כבושה על ידי אנקלטוס השני.
בשנת 1134 גייס אינוקנטיוס את בישופי לונד בהנהגת הקיסר לותר השלישי, ובכך זכה לתמיכת הכנסייה הסקנדינבית וארכיבישוף המבורג-ברמן. לאחר שובו של לותר לגרמניה, גורש אינוקנטיוס לפיזה, שם נשאר עד ה-25 בינואר 1138, עד מותם של אנקלטוס ויורשו, האנטי-אפיפיור ויקטור הרביעי.
ב-29 במרץ 1139 אישר האפיפיור אינוקנטיוס בבולה אפיפיורית את הקמת מסדר האבירים הטמפלרים. באותה שנה התקיימה המועצה הלטראנית השנייה, שאותה גינו רוג'ר השני, מלך סיציליה. קצת מאוחר יותר, אינוקנטיוס עמד בראש צבא נגד רוג'רו, אבל נתפס בשבי והוצרך להכיר בדרישות רוג'רו. אחר כך, עם זאת, אינוקנטיוס היה יכול לחזור לרומא, שם הוא השיג בשנותיו האחרונות תחייה תרבותית של העיר. הוא מת ב-24 בספטמבר 1143, וסלסטינוס השני נבחר במקומו.
ג'וניצ'ירו טניזאקי

ג'וניצ'ירו טניזאקי או ג'וּנְאִיצ'ירו טניזַאקי (ביפנית: 谷崎 潤一郎, באותיות לטיניות Jun'ichirō Tanizaki, ‏ 24 ביולי 1886 - 30 ביולי 1965) היה סופר יפני, אחד הסופרים הגדולים של הספרות היפנית המודרנית, הרומנים שלו נמנים עם הפופולרים ביותר בארצו. רבים מספריו מתארים עולם של מיניות ותשוקות ארוטיות הרסניות, אחרים, משקפים בצורה מעודנת את דימניקת חיי המשפחה בהקשר השינויים המהירים שעברה החברה היפנית במאה ה-20. לעיתים קרובות ברקע לסיפוריו עומד החיפוש אחרי זהות תרבותית תוך כדי חפיפת המודלים התרבותיים המערבי והמסורתי היפני.
חייו התנהלו במשך שלוש תקופות מתולדות יפן המודרנית (מייג'י, טאישו, ושואווה). טניזאקי נרשם לחוג הספרות של האוניברסיטה הקיסרית בטוקיו, אך בשנת 1910 ויתר על לימודיו הפורמליים כדי להקדיש את עצמו לכתיבה.
בין השאר הוא תרגם ליפנית מודרנית את הרומן הקלאסי "מעשה גנז'י" שנכתב על ידי הסופרת מורסקי שיקיבו
בתחילת המאה ה-11.
הרומן הארוך שלו "Sasameyuki" (שלג קל) (1948) שתורגם לשפות זרות תחת הכותרת "האחיות מקיוקה", נכתב לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה ומספר את חייה של משפחה בורגנית באוסאקה דרך דמויותיהן של ארבע אחיות.
בשנת 1956 פרסם טניזאקי את הרומן "המפתח" אודות בני זוג המתכתבים ביומנים אותם משאירים פתוחים לקריאה הדדית.
הלופרידול

שימושים רפואיים

התרופה משמשת בעיקר לטיפול בפסיכוזה חריפה ובמחלות נפש המלוות בפסיכוזה, כדוגמת סכיזופרניה ומאניה. התרופה משמשת במקרים נדירים יותר גם לטיפול בתסמונת טורט, הפרעה דו-קוטבית, שיטיון, היפראקטיביות, הפרעות אישיות וטיקים. כמו כן התרופה משמשת לעיתים גם לטיפול במחלות שרירים שונות, בהפרעות שונות במערכת העצבים, באגרסיביות, בפסיכוזה שמקורה בשימוש בסמים ובהקלה בתסמיני גמילה מאלכוהול וסמים אופיאטיים.

תופעות לוואי

להלופרידול תופעות לוואי רבות, וזהו חסרונה העיקרי של התרופה. תופעות הלוואי השכיחות ביותר של התרופה כוללות כאבי ראש, ישנוניות, עלייה במשקל, תנועות בלתי-רצוניות, רעד, נוקשות שרירים, סחרחורות והפרעות בתפקוד המיני. תופעות לוואי נדירות יותר של התרופה כוללות בין השאר התכווצויות שרירים, חום גבוה, בלבול, סינקופה, פריחה ועייפות קיצונית.
במקרים נדירים מאוד עלולה להופיע צהבת או תסמונת ארנב בעקבות שימוש ממושך בתרופה.
מסגד הים (טבריה)

תולדות המסגד

המסגד נבנה ב-1702 על חוף הכנרת, והיה אז המסגד היחיד בעיר. בשנות הארבעים של המאה ה-18 שופץ המסגד והורחב על ידי חאג' יוסף, אחיו של שליט הגליל דאהר אל-עומר, במקביל לבניית מסגד א-זידאני. המסגד עמד סמוך ל"שער הדייגים" ושימש בעיקר את דייגי העיר, אשר נהגו לקשור את סירותיהם בקמרון הצלבני המוצף שצמוד אליו מצפון. לאחר השטפון שפקד את העיר בשנת 1934 ופינוי הריסותיה לעבר הכנרת, נוצרה הטיילת של העיר, ומאז שוב אין המסגד גובל בקו המים. 
לאחר מלחמת העצמאות בו עזבו ערביי טבריה את העיר נותר המסגד נטוש. החוג לחקר עתיקות טבריה ביקש לנצל את המסגד למוזיאון ולבקשת ראש העיר, משה צחר, נתן השיך טהאר סברי את הסכמתו לכך. חוזה להקמת המוזיאון אושרה ביולי 1952 על ידי מועצת עריית טבריה והמוזיאון נחנך במאי 1953 עם מוצגים מתקופת היוונים, הרומאים, הביזנטים והערבים. בשנת 1978 הכירו משרדי הממשלה בצורך לשפץ את מבנה המסגד, אך לא נמצא לכך תקציב. בשנת 1979 יצאה מנהלת המוזיאון, אלישבע בלהורן, לגמלאות, מוצגי המוזיאון הועברו לאגף העתיקות והמוזיאון נסגר.
כיום עומד המסגד שומם.
מאגר ניר עם

מאגר ניר עם הוא אגם אגירה מלאכותי, הממוקם ממערב לקיבוץ ניר עם שבנגב המערבי, במרחק קצר מהגבול עם צפון רצועת עזה.
המאגר, בשטח של כ-40 דונם ובנפח של 1.5 מיליון מטר מעוקב, נבנה בשלהי שנות השמונים על ידי הקרן הקיימת. הוא נבנה במסגרת מפעל קו המים השלישי לנגב של חברת מקורות, אשר הופעל בשנת 1989. קו זה מזרים לנגב לצורכי חקלאות מי קולחין מגוש דן, אשר טוהרו במכון השפד"ן.
המאגר מתמלא ממי הקו השלישי במהלך עונת החורף, שבה צריכת המים לחקלאות נמוכה יותר. בעונות האביב, הקיץ והסתיו שואבת מקורות מים מן המאגר באמצעות תחנת השאיבה הממוקמת בצידו, והם מוזרמים לשימוש חקלאי. 
בקרבת המאגר שוכן מוזיאון המים והביטחון בנגב.
אנציקלופדיה מעיין

אנציקלופדיה "מַעְיָן" היא אנציקלופדיה לילדים ולנוער בעריכת ז. אריאל (שלמה זלמן אריאל) שיצאה לאור בישראל בהוצאת יוסף שרברק מאמצע שנות ה-50 ועד שנות ה-60 במספר מהדורות. האנציקלופדיה הוקדשה לזכרה של בתו היחידה של המו"ל יוסף שרברק, ברוריה, שמתה ב-1934, בגיל 10 (בראש כל כרך נכתבה הקדשה לזכרה).
האנציקלופדיה הייתה מאוירת ומנוקדת, וכללה שלושה עשר כרכים בנושאים שונים - "טכניקה", "גדולי עולם", "גדולים בישראל", "מורשת אבות", "עולמנו", "האדם בתבל", "מעייני האמנות" ועוד. כל כרך כלל מאמרים בני מספר עמודים בנושא הכרך, שחולקו לפרקים. בסוף כל כרך ניתן תוכן עניינים, אך לא ניתן אינדקס לכרך או לאנציקלופדיה בכללותה.
כל כרך כלל למעלה מארבע מאות עמודים, רובם מאוירים. לאנציקלופדיה תרמו מספר כותבים קבועים, כיצחק ספיבק, דב כיטוב, שרגא פייבל קלעי ואהרן דובניקוב.
האנציקלופדיה נועדה לדור הצעיר, מתוך מגמה חינוכית ברורה. כך, למשל, קובעת ההקדמה "לקורא הצעיר", בכרך "גדולים בישראל" - "מגמת המחברים בספר זה היא להעשיר את אוצר ידיעותיך, הקורא הצעיר, וגם להבליט לנגד עיניך את אורח חייהם של גדולי הרוח בעמנו, את דרך חינוכם ואת שאיפתם אל האמת אשר בנפשם, שבה ראו מטרת חייהם. לא פעם ולא אחד מהם שבעו לעג וקלס בראשית צעדיהם, נכשלו ונתאכזבו, אבל הם התגברו על העלבונות וההתקלסות, והאמת שלהם עלתה ותהי לבאר מים חיים לעמם ולברכה לכל אדם".
בצד מאמרים בנושאים "רציניים" ו"חשובים" כקורות חיי פילוסופים או דמויות היסטוריות, ונושאים טכנולוגיים שונים, ניסתה האנציקלופדיה לכלול נושאים מושכים ומרתקים, שיעניינו את בני הנוער. כך, למשל, כלל הכרך "גדולים בישראל" מאמרים הנוגעים לדמויות בנות התקופה, כגון יצחק שדה וזאב ז'בוטינסקי, והכרך "טכניקה" כלל מאמרים בנוגע ל"רקטות ומטוסי דחף", "הפצצה האטומית וקורותיה", "הטלוויזיה" (כעשרים שנה לפני תחילת שידורי הטלוויזיה במדינת ישראל) ואף "אנשים מכונות" (רובוטים).
אנציקלופדיה מעיין זכתה להצלחה, ויצאה במספר רב של מהדורות במשך כעשר שנים. בשל השפה הבהירה בה היא כתובה, ומבחר איוריה, יש המשתמשים בה גם כיום.
קבוצת הכלבים הלא ספורטיביים של מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית

קבוצת הכלבים הלא ספורטיביים היא קבוצה של גזעי כלבים המשמשת את רוב מועדוני הכלבים המורכבת מכלבים לא ספורטיביים. ראה קבוצת הכלבים הלא ספורטיביים למידע המקושר לרוב מועדוני הכלבים.
מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית ממיינת את גזעי הכלבים בתוך הקבוצות בסדר אלפביתי כדלקמן:
דף צ'ונקי

שנים מוקדמות

בנות "דף צ'ונקי" גדלו ברחובות שם הכירו ליד בנק מרכנתיל. את השם "דף צ'ונקי" נתן להן אביה של קמינסקי שפירושו ברוסית זה "בנות".

השפעות מוזיקליות

בנות הלהקה מנו את להקת בליינד מן דף בוי (Blind Man Deaf Boy), את להקת ביקיני קיל (Bikini Kill) ותנועת הריוט גירל (Riot Girrrl) כהשפעות המוזיקליות שלהן.
כריסטיאנה הנרייטה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן

ביוגרפיה

כריסטיאנה הנרייטה נולדה ב-16 בנובמבר 1725 בריבוויל שהשתייכה לממלכת צרפת, לכריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן, ולקרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן, בתם של לודוויג קראפט, רוזן נסאו-זארבריקן ופיליפינה הנרייטה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג.
ב-12 באוגוסט 1741 התחתנה קרולינה עם קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט, ממנו נולדו לה 7 ילדים. בשנת 1763 מת בעלה קרל אוגוסט, ובנה פרידריך קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו, תוך שכריסטיאנה הנרייטה משמשת בתחילה כעוצרת. בין השנים 1764–1778 שיפצה כריסטיאנה הנרייטה את הטירה בארולזן, והשיפוץ נערך על ידי פרנץ פרידריך רוטווייל.
כריסטיאנה הנרייטה נחשבה לבעלת השכלה גבוהה באמנויות ובמדעים, והיא הייתה חברה קרובה של האנתרופולוג יוהאן פרידריך בלומנבאך. בנוסף היה לכריסטיאנה הנרייטה ספרייה מקיפה, אשר בשנת 1788 כללה כ-6,000 כרכים.
ב-11 בפברואר 1816 מתה כריסטיאנה הנרייטה בארולזן, ונקברה בחצר הטירה החדשה בארולזן.
פרלוד לחולית

קדימונים לסדרת חולית של פרנק הרברט

האירועים בתחילת טרילוגיית פרלוד לחולית מתרחשים כשלושים וחמש שנים לפני תחילת האירועים בחולית. הטרילוגיה נותנת הרבה מידע על דמויות רבות המופיעות בסדרה של פרנק הרברט. בעוד שחלק מן המידע המוצג בטרילוגיה תואם למידע שניתן בספריו של פרנק הרברט, חלק ממנו סותר אותו ישירות.
הטרילוגיה מציגה את עברן של דמויות רבות. הברון ולדימיר הארקונן, דנקן איידהו וגורני האלק המשועבדים אצל ההארקוננים, הדוכס לטו אטריידיס הצעיר, הגבירה ג'סיקה בתור מתלמדת במסדר בנות גשרית, שאדם הרביעי בצעירותו ועוד.
הטרילוגיה תורגמה לעברית על ידי דורית לנדס.