google/wiki40b huggingface dataset:
באר "מצאנו מים"

באר "מצאנו מים" (ע"ש יוסף פיינברג) היא הבאר הראשונה בה נמצאו מים בראשון לציון. חפירת הבאר הושלמה ב-23 בפברואר 1883, עם ההגעה לעומק של 48 מטרים. הקריאה "מצאנו מים!", שעלתה ממעמקי הבאר, נחקקה בסמל העיר והעניקה לבאר את שמה. לצד הבאר נבנו בית מרחץ ומקווה, בריכות מים ומגדל מים. ב-1977 נפסקה השאיבה מהבאר, וכיום היא משמשת כאתר תיירותי במסגרת מוזיאון ראשון לציון. מבנה הבאר הוא אתר מורשת מוכרז.

רקע

עם העלייה לקרקע התמודדו מייסדי המושבה ראשון לציון עם מצוקת מים קשה. תחילה ניסו להשתמש במי "עיון קרא" שבחולות, אך זה היה מזוהם והשימוש בו הביא לתחלואה בקדחת. אספקת המים השוטפת בוצעה בחביות ממקווה ישראל ובית דג'אן. ניסיון ראשון לחפירת באר בוצע במעלה הגבעה שבה התיישבו, במקום בו נמצאת כיום כיכר המייסדים. הבאר התמוטטה אחרי חפירה של כ-20 מטרים וננטשה.

חפירת הבאר

ניסיון חפירה שני בוצע בחלקה התחתון של הגבעה (פינת רוטשילד–זד"ל של ימינו). החפירה נעצרה לאחר שנגמרו הכספים שהוקצו למשימה זו. ב-15 באוגוסט 1882 (ל' באב תרמ"ב) נשלח יוסף פיינברג לאירופה על מנת לגייס כספים למושבה. לפנייתו נענה הברון רוטשילד, שהלווה לתושבים 25,000 פרנק להמשך החפירה ולמטרות נוספות. על מלאכת החפירה הופקדו פקיד הברון האגרונום ז'סטין דיגור והביל"ויים, שזה עתה הגיעו למושבה. החפירה התבצעה באתים ומכושים, את האדמה הוציאו החופרים בדליים, תוך כדי שימוש בגלגלת, ובניית הדפנות נעשתה מלמעלה למטה עם התקדמות החפירה.
בנובמבר–דצמבר 1882 (כסלו תרמ"ג) עמד עומק הבאר על כ-30 מטרים. לזירוז החפירה נרכשו שני מקדחים, האחד בעל קוטר צר, מיפו, והשני מקדח ארוך מפריז. בינואר 1883 (שבט תרמ"ג) הגיע המקדח מפריז. כאחראי מקצועי על החפירה מונה יעקב פאפו, והוחל בבחינת דרכים אפשריות להוצאת המים מהבאר עם הימצאם.
בהגיעם לעומק של 46 מטרים נתקלו החופרים בשכבת סלע קשה, עליה גברו בתום 12 ימים. ב-23 בפברואר 1883 (ט"ז באדר א' תרמ"ג), לאחר כ-6 חודשי חפירה, נמצאו מים בעומק של 48 מטרים, ומן הבאר עלתה הקריאה "מצאנו מים!". המאורע הונצח בסמל העיר, המציג באר ותחתיה הכיתוב "מצאנו מים". עבור שתיית כוס המים הראשונה מהבאר תרם צבי ליבונטין 40 פרנק.

המבנים והפעילות במתחם

שאיבת המים מהבאר התבצעה באמצעות משאבת קיטור. ב-1884 הוקם מעל הבאר בית באר ובו מקווה לטבילה ובית מרחץ. המבנה המקורי נבנה מאבני כורכר בחיפוי טיח. לצדה של הבאר הוקמו בריכה סגורה עם מים לשימוש ביתי ובריכה פתוחה כשוקת לבהמות וכבריכת שחייה. ב-1888 נחפרו תעלות השקיה מהבריכה הפתוחה אל שדה הניסויים ופרדס המושבה הסמוכים. מגדל מים, ובראשו בריכה סגורה עם מי שתייה, נבנה לצד הבאר ב-1898.
ב-1927 עברה הבאר, יחד עם מפעלי מים נוספים בראשון, לידי חברת "אביבה", שקיבלה זיכיון לאספקת המים במושבה למשך 20 שנה.
ב-1967 הוחלט להעביר ממקומו את בית המרחץ שפעל במקום. השאיבה מהבאר נפסקה ב-1977. 
ב-1987 שוקם המבנה. שיקום חיצוני נוסף התבצע בשנים 2009–2010. האתר הוא חלק ממוזיאון ראשון לציון, שמפעיל בו מיצג אורקולי על הבאר. מבנה הבאר הוא אתר מורשת מוכרז. בחלקו הצפוני של המבנה, שפונה לחזית מדרחוב רוטשילד, נמצא סניף מקדונלד'ס.
מייסה

תכונות

מייסה הוא כוכב זוגי במרחק של כ-1,100 שנות אור המורכב מזוג כוכבים כחולים וחמים. את מייסה מקיפה טבעת של גז בין-כוכבי מיונן מעוצמת הקרינה של מייסה, בקוטר של כ-150 שנות אור. לא ברור אם מקור הגז הוא בחומר הבין-כוכבי שממנו נוצר מייסה או שמדובר בשרידים של כוכב נוסף במערכת שהתפוצץ כסופרנובה לפני מספר מיליוני שנים.

תכונות מייסה A

מייסה A הוא ענק כחול בעל סיווג ספקטרלי O8 עם מסה של כ-25 מסות שמש ורדיוס של כ-7 פעמים רדיוס השמש. טמפרטורת פני הכוכב היא כ-35,000 קלווין כך שאף על פי שעוצמת הארתו הכוללת היא פי 65,000 מעוצמת השמש, כמעט כל הקרינה היא בתחום העל-סגול, כך שבאור נראה הוא מאיר "רק" פי 4,100 מהשמש.
בשל מסתו העצומה צפוי הכוכב לסיים את חייו כסופרנובה.

תכונות מייסה B

מייסה B הוא כוכב הסדרה הראשית כחול חם למדי מסוג ספקטרלי B0.5. הוא נמצא במרחק זוויתי של כ-4 שניות קשת ממייסה A, שמהווה כ-1,350 יחידות אסטרונומיות. בהירותו הנראית היא מדרגה 5.6, וניתן להבחין בו באמצעות טלסקופ חובבים. עוצמת הארתו הכוללת היא פי 5,500 מעוצמת השמש, אך רק כעשירית מעוצמה זו היא בתחום הנראה לעין, מה שמביא לעמימותו.
מסתו של מייסה B מוערכת בפחות מ-10 מסות שמש, כך שככל הנראה הוא יסיים את חייו כננס לבן מסיבי המורכב מחמצן וניאון.
ויז'ה אנחלה

רקע

ויז'ה אנחלה נוסדה ב-24 במאי 1910 על ידי חוליו אוליסס מרטן וקרלוס גרונייסן. היא בעבר כונתה בשמות כמו El pueblito, Punta de rieles ו-km 95 כשהייתה בגדר כפר, ושמה כיום הוענק לה כמחווה לאשתו של מרטן, אנחלה חוסטנס.
בשנת 1908 התיישב הגרעין הראשון בוויז'ה אנחלה, שהיה פזור בקבוצות קטנות באזור שבו חיו שבט המוקובי. כשנתיים לאחר מכן מרטן וגרונייסן רכשו חלקת אדמה, ומאז אותה הרכישה הם חילקו ומכרו מגרשים לצורכי דיור בקרבה למקום שבו מאוחר יותר הוקמה תחנת רכבת. בהמשך, בין השנים 1910-1917 התאכלס הגרעין השני. בשנת 1924 התארגנה הוועדה העירונית הראשונה, וכשנה לאחר מכן התיישבה באזור שמקיף את הכפר והחלה לגדל תירס, חמניות וכותנה על מנת לעודד הגעה של חלפני צמיגים ולהרחיב את ענף מסילות הברזל. לאחר מכן החקלאות החלה להיות מתורגלת על ידי מהגרים, שהפכו לעמוד התווך של הכלכלה באותו האזור.
בוויז'ה אנחלה מתקיים מדי שנה קרנבל הנחשב לאחד מהקרנבלים הטובים במדינה, שמתחיל מאמצע ינואר ונמשך עד תחילת מרץ. לעיר ניסיון רב בחגיגות מן הסוג הזה, שכן הן החלו להתקיים מ-1950.
עבדאללה מנסור

עבדאללה מנסור הוא מנהיג המפלגה האסלאמית של טורקיסטן (ידועה גם בשם תנועה מוסלמית טורקיסטנית), ארגון טרור אויגורי-מוסלמי בדלני במדינת שינג'יאנג שבצפון-מערב סין. מטרתו המוצהרת היא עצמאות של מזרח טורקיסטן. הקבוצה פעילה מזה זמן רב בעיקר בסכסוך בשינג'יאנג. בין 2008 -2013 
מנצור היה עורך של העיתון הרבעוני "טורקיסטן האסלאמית", לפני ששימש בהנהגת הארגון.
על פי "IntelCenter", מנסור נצפה בוידאו ב-2008, כשהוא מחזיק רובה סער ואמר: "אנחנו, חברי טורקיסטן האסלאמית, מכריזים מלחמה על סין. אנחנו מתנגדים לכיבוש הסיני של מולדתנו, מזרח טורקיסטן, המהווה חלק מהעולם האסלאמי." הוא איים בהתקפות במהלך אולימפיידת בייג'ינג 2008.
באוגוסט 2009 אמר למרכז המדיה אל פאג'ר: "עלינו לכבוש את המדינה שלנו ולטהר אותה מכל הכופרים. לאחר מכן, אנחנו צריכים לכבוש את מדינות הכופרים ולהפיץ את האסלאם".
ארנסטו נתן

ארנסטו נתן (Ernesto Nathan; ‏ 5 באוקטובר 1848, לונדון - 9 באפריל 1921) היה מדינאי ופוליטקאי איטלקי ממוצא יהודי ומי שכיהן כראש עיריית רומא מנובמבר 1907 עד לדצמבר 1913.

ביוגרפיה

נולד בלונדון למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. אמו, שרה לוי, הייתה אנגליה ואביו, מאיר משה נתן, היה ממוצא גרמני. הוא היה החמישי מבין 12 ילדים. הוריו היו תומכים של ג'וזפה מציני. אביו נפטר כשהיה בן 14. את נעוריו בילה בפירנצה, לוגאנו, מילאנו ובסרדיניה, שם היא ניהל שם מפעל כותנה. באותן שנים הושפע מאוד מרעיונות רפובליקני-איטלקיים ומהפוליטיקאי האיטלקי ג'וזפה מציני. בשנת 1870, כשהיה בן 25, עבר לרומא, שם ניהל את העיתון של מציני, La Roma del Popolo. ביתו באיטליה נהפך למרכז של סופרים ואינטלקטואלים. בשנת 1877 נבחר לפרלמנט האיטלקי ובשנת 1888 קיבל אזרחות איטלקית.
בשנת 1889 ייסד נתן את אגודת דנטה אליגיירי, אשר שמה למטרה לקדם את התרבות האיטלקית.
הוא נבחר לראשות עיריית רומא בשנת 1907. במהלך הקדנציה ניסה לקדם את ההשכלה החילונית על פני מערכת ההשכלה שנוהלה בעיקר על ידי הכנסייה הקתולית עד אז. כמו כן הוא פיקח על פתיחתם של 150 גני ילדים.
בדעותיו היה ליברל, פרוגרסיבי ואנטי-קלרקלי וניסה להחליש את כוחו של האפיפיור באיטליה. בנאום בשנת 1911 ביריד האמנות הבינלאומי ברומא, הוא השווה בין רומא המודרנית, שהיא "עיר שהיא דוגמה ומופת לחופש מחשבה" לבין רומא של האפיפיור שהיא "מבצר של דוגמה דתית, היכן שמאמצים רבים נעשים כדי לשמור על שלטון של בורות".
בשנים 1914-1915 שימש כשליח המפלגה הליברלית האיטלקית בארצות הברית וליריד הבינלאומי שנערך לחגיגות השלמת תעלת פנמה.
בשנת 1887 הצטרף למסדר האיטלקי של הבונים החופשיים ועמד בראשו בין השנים 1896-1904 ו-1917-1919. העובדה שנולד בחו"ל ולא באיטליה, היה יהודי, בונה חופשי, ורפובליקאי, יחד עם דעותיו הליברליות והתקפותיו על הממסד הקתולי הפכה אותו למטרה לחצי הביקורת של הקתולים השמרנים.
פאני מנדלסון

חייה

פאני מנדלסון נולדה בהמבורג בשם פאני צפורה מנדלסון והייתה הבכורה מתוך ארבעה אחים. משפחתה הייתה משפחה יהודית מתבוללת ובעלת ייחוס משני הצדדים: אביה, אברהם, היה בנו של משה מנדלסון, פילוסוף יהודי. אביה שינה מאוחר יותר את שם המשפחה למנדלסון-ברתולדי. אמה, לאה לבית סולומון, הייתה נכדתו של היזם דניאל איציג והייתה מוזיקאית חובבת ברמה גבוהה.  בשנת 1816 הוטבלה פאני מנדלסון על ידי אביה לנצרות פרוטסטנטית.
אמה של מנדלסון העניקה לה את שיעורי הפסנתר הראשונים שלה. בגיל 13 מנדלסון יכלה לנגן בעל-פה את כל 24 קטעי הפרלוד מתוך "הפסנתר המושווה" של באך. היא ביצעה אותם לכבוד יום הולדתו של אביה בשנת 1818.  
מנדלסון נהנתה מחינוך וטיפוח מוזיקלי כאחיה פליקס. בפאני, בדומה לאחיה, התגלו כשרונות מוזיקליים עילאיים כבר כילדה, והיא החלה להלחין מוזיקה. היא ואחיה חלקו יחדיו מספר מורים, בכללם קרל פרידריך צלטר, שהדריך אותם כיצד להלחין החל משנת 1819. אורחים בני ביתם של המנדלסונים, בכללם איגנץ מושלס וסר ג'ורג' סמארט, התרשמו עמוקות משני האחים במידה שווה. ייתכן כי הושפעה משתי הדודות מדרגה שנייה שלה, פאני פון ארנשטיין ושרה לוי, ששתיהן היו חובבות מוזיקה. פאני פון ארנשטיין הייתה פטרונית של סלון ספרותי, ושרה לוי הייתה נגנית כלי מקלדת (פסנתר, צ'מבלו ועוד). 
היא הוגבלה בשל הגישה ששררה בעת ההיא כלפי נשים, ושהייתה גם נחלתו של אביה, שהיה סובלן, יותר מאשר תומך, של פעילויותיה כמלחינה. אביה כתב לה ב-1820 "מוזיקה כנראה תהפוך למשלח ידו [של פליקס, אחיה], בעוד שלך זה יכול להיות וחייב להיות רק כקישוט". מאידך, אחיה תמך בה, כמלחין וכמבצע, אומנם בזהירות (לדבריו מסיבות משפחתיות) בפרסום עבודותיה תחת שמה שלה, אם כי מספר שירים שהלחינה יצאו לאור תחת שמו שלו. בתמורה, פאני מנדלסון סייעה לאחיה בביקורת בונה של יצירותיו. 
בשנת 1829, לאחר תקופת חיזור של שנים מספר, נישאה מנדלסון לצייר וילהלם הנזל, אשר תמך בהיותה מלחינה. ב-1830 נולד בנה היחיד, סבסטיאן לודוויג פליקס הנזל. לבסוף, עבודותיה נוגנו לעיתים קרובות לצד אלו של אחיה בבית המשפחה בברלין בקונצרטים שנערכו שם. 
הופעת הבכורה שלה נערכה בשנת 1838 כשהיא ניגנה את יצירתו של אחיה "הקונצ'רטו לפסנתר מספר 1". ב-1846 החלה לקבל הזמנות ממו"לים. 
פאני מנדלסון-הנזל נפטרה בברלין בשנת 1847 כתוצאה מסיבוכים של שבץ שבו לקתה בעודה מבצעת את אחת מהאורטוריות של אחיה, "ליל הוואלפורגיס הראשון". 
מותה הפתאומי קטע באיבה את הקריירה המוזיקלית שלה. אחיה, שהיה שבור ממותה, חיבר יצירה לזכרה - רביעיית המיתרים בפה מינור "אופוס 80", יצירה מלאה ברגשות סוערים ועצב. הוא מת פחות מחצי שנה לאחר מותה, גם הוא מאותה הסיבה. בעלה חדל מלצייר לאחר מותה. 
בשנים האחרונות נודעה המוזיקה שלה תודות למספר קונצרטים שנערכו ויצאו כדיסקים. המוניטין שלה קודם גם על ידי חקר היצירתיות המוזיקלית הנשית, שהיא אחת מהדוגמאות הבודדות שלה מן המאה התשע עשרה שתועדו בצורה מספקת.
אנטוניו נוצ'רינו

קריירה

נוצ'רינו החל לשחק ב-1997 בקבוצת הנוער של יובנטוס, אך לא הצליח להשתלב בקבוצה הבוגרת והושאל לקבוצת אבלינו.
עונה לאחר מכן הוא עבר לגנואה בבעלות משותפת בעסקה שכללה את דומיניק קרישיטו ופרנצ'סקו וולפה. גנואה שילמה כ-450,000 אירו על חצי מכרטיסו. בעונת 2006 חתם בפיאצ'נצה ואחרי עונה טובה חזר ליובנטוס.
בעונת 2008 חתם בפאלרמו בעסקה הכללה את אמאורי. הוא הפך לחלק חשוב בקישור של פאלרמו.
נוצ'רינו חתם ב-2011 במילאן וכעבור פחות מחצי עונה נהיה שחקן הכרחי למועדון. נוצ'רינו הגיע בסכום נמוך של חצי מיליון יורו, מאחר שזוהי הייתה השנה האחרונה לחוזהו, והישארותו בפאלרמו הייתה גורמת לעזיבה בחינם בסוף העונה. הוא הפך להיות שחקן חשוב ואחת מהפתעות העונה של הקבוצה, כשגם הצליח להבקיע שערים, דבר אותו לא ציפו ממנו לעשות. בעונה זו נוצ'רינו היה אחד הכובשים הבולטים של מילאן באותה שנה, עם 11 שערים רשמיים (הכובש בשני בטיבו במילאן באותה עונה לאחר זלאטן איברהימוביץ'). 
לאחר שהושאל ממילאן לווסטהאם מהפרמייר ליג, טורינו ופארמה, בפברואר 2016 חתם באורלנדו סיטי האמריקאית מה-MLS. 
נוצ'רינו שיחק בנבחרת איטליה עד גיל 20 באליפות העולם לצעירים בשנת 2005, בנוסף שיחק בנבחרת הצעירה של איטליה בטורניר בשנת 2007, ואז עבר לנבחרת הבוגרת בה שיחק 9 משחקים רשמיים וכן 11 משחקים באולימפיאדה.
הפנרפיירדיר

היסטוריה

משמעות שמה של העיר הוא "מפרץ (פיורד) הנמל" ומקורו במפרץ הטבעי שסביבו היא שוכנת. העיר נזכרה לראשונה בימי הביניים ב"ספר היישובים" האיסלנדי (Landnámabók), והעדויות הראשונות מאת נוסעים למקום הן מהמאה ה-14. ב-1553 הוקמה בעיר הכנסייה הלותרנית הראשונה באיסלנד. סוחרים אנגלים הגיעו לעיר במאה ה-15 ובעקבותיהם הגיעו סוחרים גרמנים אשר ירשו את מקומם. סוחרי ההנזה המשיכו במגעים מסחריים עם היישוב עד 1602 מועד בו הנהיגה דנמרק מונופול דני עם איסלנד כולה. בשנת 1793 התיישב ביארני סילוורטסן בעיר והיה לסוחר ואיש עסקים. בהשפעתו התפתח המסחר בעיר והוא נודע מאז כ"אביה של הפנרפיורדור" ומכונה "סייר ביארני". התפתחות נוספת במשק הדייג המקומי הביאה לסלילת הכביש בין העיר לרייקיאוויק ב-1898, ולהכרזתה של הפנרפיורדור לעיר ב-1908.

תרבות

בעיר מתקיים ביום הארוך בשנה פסטיבל ויקינגי שנתי, ובו משוחזרות אמנות ותרבות ויקינגית. האמונה העממית האיסלנדית כי הארץ מיושבת גם על ידי יצורים ננסיים המכונים "אלפים" (álfar) רווחת בהפנרפיירדיר באופן מיוחד. לפי אמונה זו מתגוררים האלפים מתחת לסלעים ובנקיקי הלבה שעליהם יושבת העיר. לעיר מפת תיירות רשמית המציינת היכן ניתן לנסות ולצפות באלפים, ומתקיימים בה סיורים מודרכים בנושא זה.
אלקטרה (נימפה)

במיתולוגיה היוונית, הפליאדה אלקטרה (יוונית Ηλέκτρα ) היא אחת משבע הבנות של אטלס ופלאיונה.
לפי האגדה, אלקטרה עוברה על ידי זאוס וילדה את יאסיון ואת דראדנוס שהיה מייסד טרויה ומאבותיו של פריאמוס. לפי אחד המקורות, היא הפליאדה האובדת, שנעלמת בשל היגון שאחז בה לאחר חורבן טרויה. משמעות שמה ביוונית הוא "ענבר", "נוצץ" ו"בוהק".
על שמה נקרא כוכב מקבוצת שור.
מודיעין משטרתי

המודיעין המשטרתי או המודיעין הפלילי מתייחס למונח בסיסי בעבודת המשטרה, שתפקידה לחשוף פשעים ולאסוף מודיעין פלילי על מנת למנוע פשיעה. תפקידים נוספים הוא השגת ראיות או מידע מפליל על חשודים (על מנת להרשיעם) ומידע מודיעיני לסיכול ומניעת טרור.
אמצעי איסוף המודיעין שמפעילה המשטרה כוללים סוכנים סמויים, בלשים, חוקרי זיהוי פלילי, אמצעים טכנולוגיים כגון אמצעי האזנות סתר ומצלמות נסתרות, וכן שוטרים המומחים בתחומי המחשבים והסייבר להשגת מודיעין אותות ומידע דיגיטלי מתוך מחשבים, מאגרי מידע, רשתות אינטרנט ותקשורת ופעילות מקוונת. בנוסף מקבלת המשטרה מודיעין משירותי ביטחון וארגוני ביון ממשלתיים נוספים, כגון ארגוני ביון האחראים על ביטחון המולדת, ביטחון הפנים וסיכול טרור. 
קציני המודיעין או מנתחי מודיעין פלילי חוקרים אילו פשעים עתידים לצאת אל הפועל, איך, מתי, היכן ועל ידי מי. לאחר מכן, הם מספקים המלצות כיצד ניתן לעצור או לרסן את העבירות. במסגרת זו, הם מייצרים פרופילים של בעיות פשיעה בנושאים מסוימים תחת שתי אסטרטגיות: אחת כללית, לטווח ארוך, ואחת טקטית, לטווח קצר. הערכות אלה והפרופילים משמשים כדי לפקח על הפשיעה ולחזות פשע פוטנציאלי. עבודת המודיעין המשטרתי מתבצעת בכל הרמות, החל מתחנות המשטרה המקומיות שמתמודדות עם הבעיות העירוניות, חלוף בפשיעה במחוז, וכלה בפשע הבינמדינתי. 
קציני מודיעין במשטרה חלקם בוגרי אקדמיה וחלקם קציני משטרה בדימוס. רובם בעלי ניסיון בעבודה בתחום ניתוח מידע. הם מסתייעים רבות במחשבים וטכנולוגיית מידע (כגון מאגרי מידע) ולעיתים קרובות הם עובדים בשיתוף פעולה הדוק עם גופי אכיפת חוק אחרים.

בישראל

המודיעין המשטרתי הוקם לראשונה כחלק מאגף במשטרה הבריטית.
בישראל, משטרת ישראל משתפת פעולה עם שירות הביטחון הכללי בכל הנוגע למלחמה בטרור, אך היא גם מפעילה יחידות מודיעיניות משלה כגון אגף החקירות והמודיעין וכן יחידות שטח כמו יחידת הגדעונים.
עיבוד נתונים ממוחשב

עיבוד נתונים, ובשמו המורחב עיבוד נתונים אוטומטי (או בקיצור ענ"א), הוא תהליך ממוכן הממיר נתונים למידע, כלומר קורא נתונים ומפיק מהם תמצית בעלת משמעות ותועלת. עיבוד נתונים נעשה בימינו באמצעות מחשב, אך קודם לשימוש הנרחב במחשבים הוא נעשה באמצעות מכונות פשוטות יותר - ציוד לעיבוד נתונים, שעיבדו נתונים שנרשמו על-גבי כרטיסים מנוקבים. כדי להדגיש את הפן המעשי שלהן, מערכות עיבוד נתונים נקראות לרוב מערכות מידע, מכיוון שהן מציגות נתונים באופן ברור ומעובד.
בהקשר של עיבוד נתונים, נתונים מוגדרים כמספרים או תווים המייצגים פרטים כלשהם מהעולם האמיתי. נתון אחד הוא פרט אחד מהעולם האמיתי. המידע מתקבל מהנתונים על ידי הפעלת אלגוריתם, הסקה לוגית או חישוב סטטיסטי. מידע, בהקשר זה, מוגדר כתשובה בעלת משמעות לשאילתה כלשהי, או כתוצר ביניים שניתן לגלגלו לשאילתות נוספות.
בתחומי המדע וההנדסה, המונח ניתוח מידע משמש לתיאור עיבוד הנתונים. לרוב, בתחומים אלה נעשה שימוש באלגוריתמים ייחודיים ותחשיבים סטטיסטיים מדויקים שאינם שכיחים בתחומים העסקיים. בעוד שבתחומים העסקיים מקובל לייצג את הנתונים במספרים שלמים, נקודה קבועה או במספרים בינאריים, הרי שבתחומי המדע וההנדסה הנתונים הם לרוב מספרים ממשיים המיוצגים בנקודה צפה.
HARP

פרויקט HARP (ראשי תיבות: High Altitude Research Project) היה מיזם שאפתני, במימונן של ארצות הברית וקנדה, שהוביל המהנדס ג'רלד בול. מטרתו של המיזם, הייתה ליצור תותח-על שבאמצעותו יהיה ניתן לשגר לוויינים לחלל.
הישג השיא של הפרויקט נרשם במהלך ניסוי שבוצע בשנת 1966. במסגרת הניסוי שוגר פגז במשקל 180 ק"ג לגובה של 180 ק"מ. זהו שיא שלא נשבר עד היום.
הפרויקט בוטל בעקבות רצונה של קנדה להיבדל מארצות הברית, שהייתה מסובכת במלחמת וייטנאם.

רקע ופיתוח הפרויקט

פרק זה דורש שכתוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולשכתב אותו. הסיבה לכך: ניסוח לא אנציקלופדי.
ב-23 במרץ 1918, בעת מלחמת העולם הראשונה, פיצוצים עזים הלמו סמוך לכיכר הרפובליקה בפריז. כעבור שעה, נחת פגז נוסף. תחילה, סברו כי היו אלו פגזים שנורו מספינות אוויר, וסיורים של הצבא לא הצליחו למצוא את המקור לכך. כעבור כשישה ימים, הלם שוב פגז גרמני ברחובות פריז, הפגז, פגע ישירות בכנסייה וגרם למותם של תשעים ואחד אנשים. לאחר סיום המלחמה, הבינו הצרפתים מה הלם ברחובות פריז, התברר, כי היה זה תותח פריז. הצבא הגרמני הפעיל שלושה תותחים כאלו. לכל תותח כזה, היה טווח של 128 ק"מ והפגזים שירה נסקו לגובה של 42 ק"מ. במשך שנים, לא ניתן היה להשיג מידע על תותחי העל האלו, ולא ידוע מה עלה בגורלן של מפלצות פלדה ענקיות אלו, ששקלו מעל ל-250 טון.
בשנת 1965, הגיעה אישה גרמנייה לקנדה, במטרה לפגוש חוקר בן 37, שמו היה ג'רלד בול, שעבד במכון למחקר החלל באוניברסיטת מקגיל במונטריאול. בול, היה דמות שנויה במחלוקת, כולם הסכימו כי היה מאוד מוכשר, ויש שהגדירו אותו עילוי. בגיל 23 הוא קיבל תואר דוקטור, והפך לדוקטור הצעיר ביותר שקיבל את התואר באוניברסיטה קנדית. חלומו היה אחד - בניית תותח ענק, שיוכל לשגר פגזים למרחק של מאות קילומטרים, ואף לוויינים.
הגרמנייה, הייתה קרובת משפחתו של פריץ ראוזנברגר, ראש מחלקת הפיתוח בחברת קרופ, שייצרה את התותח. היא הביאה לבול כתב יד, שגילתה בתוך הארכיון המשפחתי, שבו היה מפורט תיאור של התותח הגדול, מפרט של חלקיו ושל אופן פעולותיו. בול השתמש במסמך זה, יחד עם מידע רב שמצא הצבא האמריקאי על תוכנית הV-3 של הצבא הגרמני כבסיס לספר שכתב בנושא תותחי העל הגרמנים.
אך תאבונו גבר, והספר לא השביע אותו. בול הצליח לגייס את תמיכת ממשלת ארצות הברית וממשלת קנדה. הם מימנו עבור בול מאות עובדים ושטח ניסוי באי הקריבי ברבדוס. הוא הציב שם תותח ענק, באורך של 36 מטר והחל בניסויים.

ניסויי ירי

ב-1961 החל בול לבצע ניסויי ירי בתותח בקוטר של 130 מ"מ. במהלך הניסויים, התותח ירה פגז ניסוי לגובה של כ-39,000 מטרים (130,000 רגל).
בשנת 1962 הצליח התותח לירות פגז במשקל של כ-150 ק"ג, לגובה של 66,000 מטר, במהירות לוע של כ-3000 מטר בשנייה.
בשנת 1965, נבנה תותח על בקוטר של 44 ס"מ, עם אורך קנה של כ-5 מטרים, שהועמד כמעט במאונך. במהלך שנת 1966, נבחנה אמינות הכלי ובוצעו בכלי ניסויים אינטנסיביים.
שיאו של הפרויקט היה ב-18 בנובמבר 1966, כאשר במהלך הניסוי, נורה פגז מדמה לווין. הפגז, שקל 180 ק"ג והגיע לגובה עצום של כ-180 ק"מ. זהו שיא שלא נשבר עד היום. לאחר הניסוי, בול טען, שאם יחמש את התותח בטיל בעל דלק מוצק, יוכל לירות טיל במשקל 90 ק"ג למרחק של 4000 ק"מ, או לגובה של 250 ק"מ. למעשה, בכך טען, כי התותח שלו מגיע ליכולות של טיל בליסטי לטווח בינוני.
חיל המשמר

חיל המשמר (ה-חי"ם) היה אחד מיחידות ההגנה שהוקם ב-1939 ותפקידו העיקרי היה הגנה נייחת על היישובים היהודיים. הוא הופקד על משימות הגנה ושמירה, והורכב מחיילים שנקבעו לכך בגלל גיל גבוה, כושר בריאותי לקוי וכדומה.

הקמה

כלקח מלקחי מאורעות תרצ"ו תרצ"ט, הוחלט בפיקוד "ההגנה" להקים כוח מקרב צעירי הארגון בשם חיל השדה שימשיך בדרך הפו"ש שקדמה לו, ויאורגן בפלוגות ובגדודים לפעולה במרחב גם מחוץ לאזור מגוריהם, ואילו הבוגרים יותר יאוגדו בחיל משמר (חי"ם) להגנת יישוביהם.
חברי החי"ש ולאחר מכן חברי הפלמ"ח ביצעו משימות שדרשו ממבצעיהם כוח פיזי, זריזות יתר ואימון מקיף יותר. זאת הסיבה לכן שגויסו למשימות אלה בני הגילים הצעירים יותר, בעלי כושר גופני טוב יותר, שכן מדובר ביחידות בעלות אופי אקטיבי יותר. 
אופי המשימות של חברי החי"ם היה פחות אקטיבי, אך באותה רמת אחריות. הגיל הגבוה יותר של מרבית חבריו (שהיו בני 35-50) התאימם לתפקידים ה"אפורים" יותר של עבודת השמירה בעמדות, המחייבים סבלנות ואורך רוח. יש הטוענים שסיבה נוספת להקמת החי"ם, הייתה בשורשיו של הלוחם שקישרוהו עם המקום שעליו היה צריך להגן, שלרוב היה זה מקום מושבו שלו ושל משפחתו וחבריו, דבר שהגביר את הרצון והמוטיבציה להגן ולעמוד על המשמר כאשר חייהם של היקרים לו בידיו.

מבנה הארגון

הפעילות בחי"ם הייתה תלוי בעיקר במצב הביטחוני בארץ, כאשר ימי מתיחות עוררו את האנשים לפעולה ובימי שקט הייתה הפעילות יורדת ופוחתת, אבל הנכונות להתייצב ולפעול הייתה קיימת תמיד.
ארגונו של החי"ם היה טריטוריאלי, ואנשיו התחלקו לפי אזורי מגוריהם. החי"ם לא הוקם כחיל בפני עצמו אלא לצורכי מנהל כ"א. החוליה הייתה היחידה הקטנה ביותר, היא מנתה 3-4 אנשים והייתה הקשורה לעמדה מסוימת. האזור, שכלל יישוב אחד או כמה יישובים סמוכים, היה יחידת הפיקוד היסודית.
יש להבדיל בין חיל המשמר בנפות שמחוץ לשלוש הערים הגדולות לבין החיל שבשלוש הערים הגדולות-חיפה, תל אביב וירושלים. בנפות הכפריות - טבריה, צפת, עפולה ונהריה, ובייחוד ביישובים הקטנים וביישובי ההתיישבות העובדת, כמעט כל איש המסוגל לשאת נשק נחשב לחבר הארגון בכוח, ובשעת הצורך- אף בפועל. במושבים ובקיבוצים הייתה החברות ב"הגנה" אוטומטית. חברותם בארגון ניתנה להם בלי שיצטרכו להחליט על כך אישית, אלא כחלק ממשטר החיים במקומות אלה.
אנשי החי"ם הוצאו לסדרות אימון מרוכז של ארבעה ימים, ברובה וברימון. האימונים נערכו בעיקר בעונת הקיץ. בסוף מלחמת העולם השנייה נכללו במחוזות העירוניים כ-6,300 איש (בירושלים כ-1,700, בחיפה כ-1,800 ובתל אביב - כ-2,800), ובכל החיל כ- 30,745.

החי"ם בהתיישבות

כוחות החי"ם בהתיישבות העובדת נקראו פל"מ ראשי תיבות של "פלוגות משמר" או "פטרול לוחם". פלוגות אלה שולבו שולבו מאוחר יותר בחי"ש.
קמור

במתמטיקה, הקְמוֹר של גוף, או של אוסף של גופים, הוא הגוף הקמור המינימלי המכיל אותם. במקרה הפרטי, שבו אוסף הגופים הוא אוסף של נקודות, עקומות וצורות דו-ממדיות, במישור הדו-ממדי, ניתן לדמות את הקמור לגומייה, שנמתחה כך שתקיף את כולם, ולאחר מכן שוחררה. המקבילה של הגומיה במרחב התלת-ממדי, היא יריעה אלסטית מתוחה, שמקיפה אוסף של עצמים גאומטריים. הקמור של אוסף נקודות, קטעים ומצולעים במישור, הוא מצולע. הקמור של אוסף נקודות, קטעים, מצולעים ופאונים במרחב התלת-ממדי, הוא פאון.
ישנם מספר אלגוריתמים העוסקים במציאת גוף קמור, הן במקרים המיוחדים של שניים ושלושה ממדים, והן במקרה של מספר ממדים כלשהו. שני אלגוריתמים ידועים למציאת קמור של אוסף נקודות במישור הדו ממדי הם הסריקה של גראהם והצעדה של ג'ארביס. החסם התחתון על זמן מציאת הקמור של אוסף בן  נקודות במקרה הגרוע הוא . ניתן להצדיק חסם זה על ידי כך שבאמצעות אלגוריתם שמוצא קמור ניתן למיין סדרת נקודות, והוכח כי מיון חסום מלמטה במקרה הכללי (בו אין מידע נוסף על האלמנטים הממוינים) על ידי . עבור מרחב מממד  החסם התחתון הוא  בשל סיבוכיות הפאון שיווצר.

שורש המילה

המילה מופיעה לראשונה בספרות יהודית בתלמוד בבלי במסכת עירובין, בדף פ"ח עמוד א' במשנה: "חצר שהיא פחותה מארבע אמות, אין שופכין בתוכה מים בשבת אלא אם כן עשו לה עוקה מחזקת סאתים מן הנקב ולמטה. בין מבחוץ בין מבפנים, אלא שמבחוץ צריך לקמור, מבפנים אין צריך לקמור", ורש"י פירש: "אלא שמבחוץ צריך לקמור - לכסות פיה בנסרים שיפלו המים מידיו לתוך מקום פטור".
יעל אבי-יונה

יעל אבי-יונה (נולדה ב-1941, נפטרה ב-24 באוקטובר 2012) הייתה ציירת ישראלית. אבי-יונה הייתה בוגרת האקדמיה לאמנות "בצלאל" וחברה באגודת הציירים והפסלים.

קורות חיים

אבי-יונה נולדה בירושלים, והיא בתו של פרופסור מיכאל אבי-יונה. בילדותה התגוררה כשנתיים בקבוצת שילר. בין השנים 1959–1963 למדה באקדמיה לאמנות "בצלאל".
בשנת 1983 זכתה בציון לשבח בתחרות עיצוב אמנותי בנושא "ירושלים כסמל" לאמנות יהודית.
בשנת 1984 הקימה את "גלריה אבי-יונה" ומאז ניהלה את הגלריה.
בשנת 1994 התחתנה אבי-יונה עם האמן דב לדרברג, והחלה לשתף עמו פעולה בתערוכות.
אבי-יונה הציגה את התערוכה "דיוקנאות סופרים ישראלים בני זמננו" ביריד הספרים הבינלאומי בירושלים, וכן את התערוכה "השיטתיות שבמסתורין" בוושינגטון די. סי. שבארצות הברית.
אבי-יונה ציירה את היצירה "שנים עשר השבטים" עבור בית הכנסת "יד מרדכי" שבירושלים.
What It Feels Like for a Girl

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי מדונה עצמה, גיא סיגורסוורת ודוד ת'ורן והופק על ידי השניים הראשונים עם ביחד עם מארק סטנט. מבחינה מוזיקלית השיר הוא שיר אלקטורני-קצבי בשילוב סינת'פופ, בס, צלילים עמומים ועוד. 
מבחינה לירית השיר מדברת על היחס של החברה כלפיי נשים ועל מיתוסים שיש כלפיי נשים. על מנת להדגיש את המסר הפמיניסטי של השיר הוא נפתח בקטע מתוך נאום של השחקנית שארלוט גינסבורג אותו אמרה בסרט "The Cement Garden".

ביקורת והצלחה

השיר זכה לביקורות חיוביות רבות ממבקרי המוזיקה שכינו את השיר כגולת הכותרת של האלבום ובנוסף הם גם טענו שזה אחד מהשירים הבוגרים ביותר שלה מבחינה מוזיקלית. 
מבחינה מסחרית השיר זכה להצלחה בעולם כאשר הגיע למקום ה-8 במצעד האירופאי הכללי, למקום ה-2 בקנדה, למקום ה-15 בניו זילנד ולמקום ה-6 באוסטרליה. בארצות הברית הצלחתה שיר הייתה פחותה כאשר הגיע למקום ה-23 אך הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס.

וידאו קליפ

הקליפ לשיר בוים על ידי בעלה לשעבר גיא ריצ'י והוא הופץ ב  במרץ 2001. בקליפ נראית מדונה שהיא חוטפת אישה מבוגרת ויוצאת איתה למסע של סדרת פשעים. הקליפ זכה לביקורות שליליות והוא הואשם במסרים של התעללות ואלימות מה שגרם ל-MTV לאסור אותו לשידור לפני השעה 7 בערב. 
הקליפ ראה אור גם ב DVD ובפורמט VHS ומכר 6200 עותקים בשבוע הראשון שלה מה שהביא לשבירת שיא גינס.

הופעה

השיר בוצע בסיבוב ההופעות "Drowned World Tour", ובנוסף גם זכה לגרסת כיסוי על ידי הקאסט של הסדרה גלי.