google/wiki40b huggingface dataset:
אבי נאור

יו

אבי נאור נולד בעיר חיפה וגדל בקריית טבעון.
בשנת 1982 היה שותף, יחד עם בועז דותן, להקמת חברת "עורק אינפורמיישן" מקבוצת עורק, לימים חברת "אמדוקס". בחברה זו שימש כסמנכ"ל ולימים מנכ"ל.
בשנת 1997 ייסד את עמותת "אור ירוק" לזהירות בדרכים, לאחר שבנו רן נהרג בתאונת דרכים ב-1995, בגיל 19. 
הוריו שכלו גם הם בן בתאונת דרכים - ראובן, שנהרג עוד לפני שנולד אבי.
ב-2010 מונה ליו"ר חברת "ריטליקס".
אבי נאור הוא מייסד קרן נאור ויושב ראש קרן שח״ף, שותפות פילנתרופית התומכת בתנועה של 200 קהילות צעירים משימתיות המתיישבות בפריפריה הגאו-חברתית ופועלות לצמצום פערים חברתיים. 
נאור הוא התורם המוביל בישראל ביחס להונו ותורם כ-4% מהונו העצמי מדי שנה. 
זכה בעיטור הנשיא לשנת 2013. בשנת 2014 הוענק לו פרס ישראל למפעל חיים.
נאור נשוי לאתי נאור, עובדת אמדוקס לשעבר.
המהלך החדש בספרות העברית

"המהלך החדש" הוא שמה של תנועה ספרותית שהחלה להתפתח בספרות העברית בסוף שנות השמונים, ראשית שנות התשעים של המאה ה-19, ויצרה שינוי גדול בפואטיקה של הספרות העברית. החידוש בקווי היסוד של התנועה הספרותית החדשה לעומת הסגנון ששלט בספרות ההשכלה הוא, בשימת הדגש על פיתוח פסיכולוגי של הדמויות ותוספת עומק נאטורליסטי לכל המארג העלילתי.

הרקע להתפתחות "המהלך החדש"

בשנות השמונים של המאה התשע עשרה התעוררה בקרב הסופרים ואנשי הספרות, ובראשם ראובן בריינין, ביקורת שלילית על מה שהם כינו דלות העומק הפסיכולוגי ורדידות בעיצוב הגיבורים של ספרות ההשכלה. הגיבורים של אברהם מאפו, למשל,  כונו "גלמים בלא רוח חיים" אשר פועלים כביכול כבובות המופעלות על ידי המפעיל-הסופר, ולא על פי מבנה נפשי מתפתח שקיים בסיפור. הדמויות נחלקות לשני חתכים, הצבועים בשני גוונים עיקריים: דמויות "שחורות" שליליות, ודמויות לבנות חיוביות. שני החתכים מייצגים תכונות אנושיות דומיננטיות, בין שליליות ובין חיוביות; רוע מוחלט מול טוב-לב מוחלט, פחדנות מול אומץ לב, בגידה מול נאמנות, יהירות מול צניעות וכדומה. לדמויות אלו לא ניתן למעשה כל כיסוי פסיכולוגי משכנע, או תיאור ריאליסטי של הווייה ביתית יומיומית כלשהי.

התקבלות "המהלך החדש" על ידי הביקורת

רוב התגובות לפרסומי המהלך החדש לא היו אוהדות, וזאת בלשון המעטה. אחד העם, שהיה העורך של כתב העת "השילוח", (גם הוא בהוצאת "אחיאסף") פרסם כבר בגליונו הראשון של כתב העת את דעתו כנגד פרסום יצירות ספרותיות שיש להן ערך אסתטי-אמנותי בלבד, ללא קשר כלשהו לעניין היהודי. ברור, אפוא, שהוא היה נגד המהלך החדש. גם לאחר שעזב את עריכת "השילוח" ויוסף קלוזנר החליף אותו, ועודד את הספרות כאמנות, ואף פרסם את יצירותיהם של אנשי המהלך החדש - כתב אחד העם, לאחר עשר שנים, מאמר נוקב בגנותה של הספרות העברית והתפתחויותיה המאוחרות. המאמר, שגם נקרא: "אחר עשר שנים", והתפרסם ב"לוח אחיאסף" ביכה את ניוונה והתפתחותה של הספרות לכיוונים לא רצויים, כאשר קיומן של "חברות ספרותיות" שמחייבת את היוצרים לעבוד על פי תכתיבים קבוצתיים, רק תורמת לדיכוי היצירה האישית.
אפרים גרשון דיינארד כתב במאמרו: "עת לדבר":  "הנני קורא ספר חדש או מכתב עתי, וטרם קראתיו אגישהו לאפי, ואני מרגיש ריח שקר, עזות, חוצפּה, או סכלות עתיקה צבועה בששר מליצת אץ קוצץ לפי רוח העת, ולזאת יקראו "מודרני" "המהלך החדש" הסגנון החדש, העברי החדש, עד כי לא נשאר עוד באמתחתם שם חדש אף בעד "השקר החדש", וכשהוא לעצמו הוא הוא ההומבוג העתיק בנעלים חדשים, רק אין איש אשר יקראהו בשמו הנכון.  והעם, הצאן ילך אחריהם מבלי דעת כי רועיו הרעים ינהלוהו לגיא תפתה" וזוהי רק דוגמה אחת מני רבות למאמרים שהתפרסמו בגנות המהלך החדש.
לעומתם, כמובן שסופרי המהלך החדש דיברו בשבחו, והיו גם מעטים מחוץ למעגל הסופרים המדוברים, שהצטרפו למחנה האוהדים. יוסף קלוזנר למשל, כתב בשנת 1900 בעיתון "הצפירה" מאמר בשם:  "ישן וחדש; הרהורי ספרות", ובו הוא מאשים את כל מבקרי "המהלך החדש" בכך שהם שמרנים החוששים מחידושים ודבקים בישן ובמוכר להם.  "אל תאמרו 'הימים הראשונים היו טובים מאלה', כי לא מחכמה דברתם זאת, כי אם מזקנה". גם נחום סוקולוב, עורך הצפירה, אירח בעיתונו את הסופרים הצעירים מחבורת המהלך החדש, ובכך נתן במה חשובה לפרסומיהם.
ברכת אבות

ברכת אבות היא הברכה הראשונה בתפילת העמידה. היא הראשונה מבין שלוש ברכות השבח שבתחילת התפילה. הברכה עוסקת בשבחו של האל ובתאריו. שמה של הברכה נובע מפתיחתה בנושא שלושת האבות.

נוסח הברכה

בָרוּךְ אַתָה ה', אֱלוֹהֵינוּ וֵאלֹהֵי אֲבוֹתֵינוּ, אֱלֹהֱי אַבְרָהָם, אֱלֹהֵי יִצְחָק, וֵאלֹהֵי יַעֲקֹב, הָאֵל הַגָּדוֹל, הַגִּבּוֹר וְהַנּוֹרָא, אֵל עֶלְיוֹן, גּוֹמֵל חֲסָדִים טוֹבִים, וְקֹנֵה הַכֹּל, וְזוֹכֵר חַסְדֵי אָבוֹת וּמֵבִיא גוֹאֵל לִבְנֵי בְנֵיהֶם לְמַעַן שְמוֹ בְּאַהֲבָה. מֶלֶךְ עוֹזֵר וּמוֹשִיעַ וּמָגֵן. בָּרוּךְ אַתָה ה', מָגֵן אַבְרָהָם.

הלכות הברכה

ברכת האבות היא הברכה היחידה בתפילת העמידה אשר פותחת במילים "ברוך אתה ה'", המילים המציינות פתיחה של ברכה. שאר הברכות רק נחתמות במילים אלו, אך לא נפתחות בהן. הדבר נובע מההלכה על-פיה ברצף ברכות, המכונה בהלכה  "ברכה הסמוכה לחברתה", כפי שמתקיים בתפילת העמידה, רק הברכה הראשונה (במקרה זה ברכת אבות), נפתחת ב"ברוך". מצב כזה מתקיים גם במקומות נוספים, כגון ברכת המזון.
נהוג להשתחוות (או במונח המדויק יותר "לכרוע") בתחילת ברכת אבות ובסופה. המתפלל כורע על ידי כיפוף הברכיים והטיית פלג גופו העליון כלפי מטה במילים "ברוך אתה", ואחר כך מזדקף ואומר את שם ה'. פעולה זו נעשית הן במילים "ברוך אתה ה'" הפותחות את הברכה, והן במילים אלו בסיומה.
בשל היותה הברכה הראשונה, על המתפלל להתכוון בברכת אבות כדי לצאת ידי חובת תפילה. זאת בניגוד לשאר הברכות, בהן הכוונה אינה מעכבת. על פי הרמב"ם, על המתפלל לחזור על תפילתו אם לא כיוון בברכה זו. ברם, לדעת רוב הפוסקים אין לחזור בשל העדר כוונה, כי קרוב לוודאי שהמתפלל לא יתכוון גם בפעם השנייה.

שלילת תארים

כל הברכה נאמרת בלשון תיאורית, המתארת את גדולתו ומעשיו של האל, ולא בלשון בקשה, דבר המתאים לסיווגה כ"ברכת שבח". הברכה מתאימה לתורת שלילת התארים, הגורסת שאין לייחס לאלהים תארים, מלבד תיאור מעשיו ותיאורי שלילה. ניתן להבחין כי אכן, מרבית התארים מתייחסים למעשיו של ה', ולא לתכונותיו העצמיות. לדוגמה, התואר "גומל חסדים טובים", לא מתייחס לתכונה של ה', אלא למעשה שהוא עושה – הוא גומל חסדים. 
בתלמוד, מובא סיפור על אדם ששימש חזן לפני רבי חנינא, שהפריז בתארים חיוביים בברכת אבות ואמר "האל הגדול הגבור והנורא והאדיר והעזוז והיראוי החזק והאמיץ והודאי והנכבד", ועל כך ננזף על ידי ר' חנינא. ר' חנינא אמר כי התארים "הגדול הגיבור והנורא", אותם אנו בכל זאת מזכירים, נאמרים משתי סיבות: ראשית, הדברים נאמרו בתורה מפורשות, בספר דברים כפי שהוזכר לעיל; ושנית אנשי הכנסת הגדולה, תיקנו שיש לאמרם בתפילה. הרמב"ם מוסיף כי אנשי הכנסת הגדולה היו נביאים, ונבואתם היא שהקנתה להם את הזכות לשלב תארים אלו בתפילה.
תיאטרון מוזיקה

תיאטרון מוזיקה (באנגלית: Music Theater) הוא מונח, שמרבים להשתמש בו להגדרת אופרה, שבהפקתה מושם דגש רב יותר על ראווה ורושם דרמטי מאשר על יסודות מוזיקליים טהורים. המונח נכנס לשימוש בהגדרתו זו בשנות ה-60 של המאה העשרים, לתיאור יצירות מוזיקליות-דרמטיות בקנה מידה קטן, שכתבו בעשור זה מלחינים מן הדור שלאחר מלחמת העולם השנייה באירופה המערבית ובצפון אמריקה.
מלחינים מתקדמים רבים ויתרו בשנות ה-60 על שלל הקישוטים והשכלולים של בתי האופרה בכלל והגרנד אופרה בפרט וביכרו על פניהם אמצעים צנועים יותר, בדרמה ובמוזיקה, במקרים רבים בשילוב יסודות שירה, מחול ופנטומימה, שאפשר להתאימם למגוון רחב של אולמות ובמות. אסתטיקה, כלכלה ופוליטיקה חברו יחדיו לקדם סוגה זו בשנות ה-60 וראשית ה-70 של המאה ה-20. הסוגה יצאה מן האופנה בה במהירות שהופיעה, אך ליצירות הבולטות שנכתבו בתקופה זו, על ידי מלחינים כמו ליגטי, בריו, הנצה, ברטוויסל ודייוויס, שמור מקום ברפרטואר והן ממשיכות להגדיר את הפאראמטרים שלה.
תקדימים היסטוריים רחוקים יותר לתיאטרון המוזיקה אפשר למצוא ב"פיירו הסהרורי" של שנברג, ב"מעשה בחייל" של סטרווינסקי, ב"עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" מאת וייל ואפילו, אם להרחיק מאוד בשנים, ב"טאנקרדי וקלורינדה" של מונטוורדי, אך בתקופה שלאחר המלחמה חלה עליה ברורה במגמה, שלקיומה היו אחראים במידה מסוימת נסיונותיהם של מספר מלחינים להתמודד עם הדרישות המחמירות של סריאליזם מוחלט וליישב אותן עם שאיפתם לחקור את השילובים החדשים-ישנים של מוזיקה ותנועה, הן כמחאה נגד הראייה המסורתית של האופרה כמייצגת הממסד המוזיקלי השמרני והן, ביתר שאת, כתגובה מעשית על בעיית העלות הגדלה והולכת של הפקות אופרה.
ב-1968 קרא בולז להרס בתי האופרה, משום שראה בהם מייצגי "תרבות מוזיאונית", המהווה איום על המגמה הרדיקלית של מלחינים בני דורו והדורות הבאים. זאת על אף עבודתם של מלחיני אוונגרד כמו נונו ובריו ושובו של צימרמן למסורת האופראית, ש"לולו" של ברג הביאה לקצה. רוב בני דורו של בולז המשיכו לבחון את האפשרויות השונות של האופרה ולא פעם השתמשו בתיאטרון המוזיקה, שבולז הגדיר אותו ב-1992 "אופרה לעניים", כשלב בנסיונותיהם הראשונים בסוגה.
כמונח, שימש תיאטרון המוזיקה להגדרת יצירות שונות באופיין, מאופרות קאמריות, שלביצוען נדרשו טכניקות ווקאליות מסורתיות ומידה רבה של וירטואוזיות, ועד ליצירות כמו Herbstmusik ו-Musik im Bauch של שטוקהאוזן, שתוכנן המוזיקלי הגלוי היה מינימלי, במקרה הטוב. ליגטי כתב יצירות קונצרטיות, שרק לאחר זמן, כאשר עמד על המשמעויות התיאטרליות הצפונות בהן, צירף להן תסריט מרומז. קגל הצמיד את התואר "תיאטרון מוזיקה" גם ליצירות, שנכתבו לכאורה לסוגות מקובלות. יצירתו "תיאטרון ממלכתי" (1967-70), שנכתבה בהזמנת האופרה הממלכתית של המבורג, עושה שימוש בכל המערך של בית האופרה כדי להעמיד בספק הנחות יסוד מקודשות בנושא מסורות ההצגה האופראית, יותר משהיא מרחיבה את טווח האמצעים למיזוג מוזיקה ותנועה.
קשמיונקי

היסטוריה של כרייה

אורכו של אזור הכרייה 4.5 קילומטרים ורוחבו בין 25 ל-180 מטרים, והוא משתרע על שטח של 785 דונם. ישנם יותר מ-4,000 פירי כרייה ידועים שעומקם הממוצע בין 5 ל-6 והמקסימלי 9 מטרים עמוק וקוטרם בין ארבעה ל-5 מטרים. חלק מהפירים מחוברים על ידי מעברים אופקיים קצרים לשם גישה או לניקוז. רוחבם עד 70 סנטימטרים וגובהם בין 55 ל-120 סנטימטרים. על הקירות של חלק ממעברים אלו נחרתו ציורים נדירים מהתקופה הנאוליתית.
הכרייה של הצור בקשמיונקי נמשכה מהאלף הרביעי עד האלף השני לפני הספירה על ידי בני התרבויות הקדרות הקווית (Linear Pottery), האמפורה הכדורית ומייז'נוביצה (Mierzanowice) שחצבו צור בעיקר על ידי גרזני אבן. צור מפוספס מקשמיונקי שימש בעיקר לייצור גרזנים ואזמלים. כמויות גדולות של כלים אלו נסחרו עד למרחק של 660 קילומטרים מהמכרות בקשמיונקי. התקופה העיקרית של ניצול המכרות הייתה בין שנת 2,500 לשנת 2,000 לפנה"ס. כריית צור בקשמיונקי החלה להצטמצם בין 1,800 ל-1,600 לפנה"ס. האתר ננטש ויער כיסה את האזור, מעט מאוד מבקרים הזדמנו לאזור מה ששימר את האתר הפרהיסטורי. הכפר שבסמוך למכרות מתועד לראשונה ב-1509 כשייך לאדם בשם יאקוב משידלובייץ. מחצבות אבן הגיר הקטנות הרבות שבאזור שימשו לייצור סיד במחצית הראשונה של המאה ה-20.

היסטוריה של מחקר מדעי ותיירות

המכרות התגלו בשנת 1922 על ידי הגאולוג יאן סמסונוביץ' (Jan Samsonowicz). חפירות ארכאולוגיות בראשותו של הארכאולוג סטפן קרוקובסקי (Stefan Krukowski) החלו בשנת 1923. לאחר מלחמת העולם השנייה, ראש הצוות המדעי היה טדאוש ז'ורובסקי (Tadeusz Żurowski) שחקר את המכרות בקשמיונקי במיוחד בשנים 1958–1961. בשנת 1967, הוגדרו מכרות קשמיונקי שמורה ארכאולוגית, וב-1995 כשמורת טבע.
קבוצות קטנות של תיירים ביקרו במכרות קשמיונקי משלהי שנות ה-50 של המאה ה-20. המכרות נפתחו לביקורים של קבוצות גדולות ב-11 ביוני 1985 (במסלול תת-קרקעי הקרוי נתיב תיירות מספר אחד). ב-10 ביוני 1990 נפתח מסלול תת-קרקעי שני, ומוזיאון ארכאולוגי פתוח נחנך ב-1992. מסלול התיירות התת-קרקעי הוא באורך 465 מטרים, והוא מגיע עד לעומק של 11.5 מטרים בנקודה העמוקה ביותר.
יוסף סקוביץ

רבי יוסף ב"ר רפאל סקוביץ (בכתיב יידי: סאַקאָוויץ; כונה: ר' יוֹסֶלֶ'ה מורה-הוראה; ה'תקע"ה, 1815 - א' בתמוז ה'תר"ן, 19 ביוני 1890) היה דיין ומו"צ בווילנה, מחבר הגהות "פורת יוסף" על התלמוד הבבלי שנדפסו בש"ס וילנא.
רבי יוסף ב"ר רפאל שימש כראש המו"צים בווילנה במשך עשרות שנים, משנת ה'תר"ה (1845) ועד לפטירתו, כשבהמשך הצטרף אליו ידידו הצעיר ממנו, רבי בצלאל הכהן. הם גם היו חברים לבית הדין הווילנאי כשלצידם הדיין השלישי, הרב אליהו אליעזר גרודזנסקי, ומאוחר יותר, רבי שלמה הכהן.
ביחד עם ידידו, חתם על הקונטרס "הוראת היתר" שבו הכשירו את אתרוגי קורפו בעת הפולמוס עליהם בשנות ה-70 של המאה ה-19; נתנו הסכמה לספרו ההלכתי של רבי ישראל מאיר הכהן, ה"משנה ברורה"; ואסרו את השימוש בספר "סדרי טהרות" של האדמו"ר רבי גרשון חנוך הניך ליינר מראדזין.
הוא כיהן כרבו של בית המדרש של הגר"א בווילנה, והיה מכונה "זקן ההוראה". נהג להתהלך עטור בטלית ובתפילין לאורך כל היום, גם בלכתו ברחוב. חתנו היה הרב אפרים זלמן סלוצקי שהתמנה לאחר פטירתו בשנת ה'תר"ן לשמש במקומו כמורה ההוראה בווילנה.
המרכז למורשת הצ'רקסית

המוזיאון הצ'רקסי

הצ'רקסים שלטו במשך אלפי שנים בהרים של צפון-מערב הקווקז, אך בעת החדשה מצאו את עצמם חיים בפזורה ברחבי העולם, כולל בישראל. המוזיאון מספק הצצה לחייהם.
המוזיאון הצ'רקסי שוכן בבית ישן שנבנה בשלהי המאה ה-19 וממוקם בלב השכונה העתיקה של כפר כמא. המבנה, שהיה ביתה של אחת המשפחות הוותיקות בכפר, עבר שימור כללי והותאם לצורכי המוזיאון. כל מרכיביו כבית צ'רקסי נשתמרו להפליא, ומשמשים היום להמחשה, כגון: המבואה, המטבח, חדר האורחים המיוחד, בור המים, חדרים פנימיים והאגף שמשמש היום כמרחב לתצוגות המוזיאון שהייתה החצר האחורית שהתקיימה כחלק בלתי נפרד מכל בית צ'רקסי, וכן החומה הגבוהה שסביב המבנה, הבנויה כולה באבני בזלת שחורה.
אגף התצוגות עשיר ומכיל פריטים נדירים ביותר שמקורם בהרי הקווקז, כמו כלי הנשק המיוחדים של האביר הצ'רקסי, בגדיו ושלל הציוד ששימש אותו במוכנותו לקרב. כן מוצגים בגדיה הססגוניים של האישה הצ'רקסית ביחד עם פריטי לבוש נוספים, בדים עם רקמה מיוחדת וקישוטים מחרוזים, כמו גם כלי הנגינה הצ'רקסיים ועוד. חלק מהמוצגים המעניינים ביותר הם העריסה וההליכון, ששימשו בעבר לגידול תינוקות ולהכנתם לעצמאות מגיל צעיר.
הביקור במוזיאון כולל הרצאה מול מצגת וסיור מודרך בין המוצגים.

מקימי המוזיאון

חזונם של זכריה תחאוחא וזוהיר תחאוחא, שגדלו בכפר כמא על פי המסורת הצ'רקסית, התבסס על שני עקרונות: האחד הוא להחזיר את המודעות לשורשים הצ'רקסיים ולאפשר לדור הצעיר הצצה אל העבר הרחוק של העם הצ'רקסי, והשני הוא פתיחת מרכז הסברה לתושבי חוץ ולהציג בפניהם את העולם הצ'רקסי.
זכריה תחאוחא הוא אוצר ותיק שלאורך שנים דאג לאסוף פריטים עתיקים מחצרות הכפר. מטרתו הייתה להציל פריטים יקרי ערך ולהביאם למוזיאון. זכריה הוא הוגה רעיון הקמת מוזיאון צ'רקסי בישראל, שבו יוצגו הפריטים שמאפיינים את הצ'רקסים.
זוהיר תחאוחא הוא מעצב גרפי במקצועו שחבר אל זכריה ועיצב את המוזיאון תוך כדי שילוב בין תרבות צ'רקסית לבין תרבות מקומית. מעבר לתפקידו כמנהל המוזיאון, זוהיר היה המדריך הראשי במוזיאון אשר שילב סיורים מודרכים בלב הכפר.

המרכז למורשת הצ'רקסית כיום

כיום המרכז למורשת הצ'רקסית מנוהל ומתוחזק על ידי המועצה המקומית כפר כמא. למרכז מגיעים מדי חודש מאות מבקרים הנחשפים להיסטוריה ולתרבות של העם הצ'רקסי. בימי חג ואירועי שיא של הרשות, לובש המרכז למורשת חג ומשלב מופעי מחול ססגוניים, שהחשוב בהם הוא הפסטיבל הצ'רקסי השנתי שמתקיים מדי שנה בחודש יולי.
מחברת מנחם בן סרוק

מחברת מנחם בן סרוק היא מילון ללשון המקרא שנכתב בידי מנחם בן יעקב אבן סרוק בשנים 960-950 בעידודו של חסדאי אבן שפרוט.

הקדמה

שלשיות השורש העברי לא הייתה ידועה עדיין במאה העשירית וראשוני המדקדקים ללשון העברית (רס"ג, יהודה בן קוריש, דוד בן אברהם אלפסי ומנחם בן סרוק) לא השתיתו את חיבוריהם על שלשיות השורש. רק בשלהי המאה העשירית פיתח ר' יהודה חיוג' את תורת שלשיות השורש העברי ומצא את התנהגותן הפונטית של אותיות אהו"י החלשות.

שיטת מנחם לשורשים עבריים

בהקדמה למילון, כתב מנחם אחדים מהכללים הנוגעים לתורת השורש: כגון שאות הנמצאת במילה אך בהיקרויות אחרות של המילה האות חסרה, אות זו אינה שורשית. כך המילה נָפַל שורשה הוא פ"ל משום שבהיקרות יִפּוֹל הנו"ן נעדרת מהמילה.
שורש המילה נָטָה הוא ט' בלבד משום נפילת הנו"ן והה"א בצורה יֵט.
שורש של מילה יהיה מורכב אך ורק מהאותיות היציבות במילה בכל נטיותיה.
לאותיות וי"ו ויו"ד הוסיף מנחם כלל נוסף: הן תחשבנה לשורשיות רק אם הן הגויות כעיצור בכל ההיקרויות של הערך אך אם לערך מסוים יש היקרות שבה אחת האותיות הללו נהגית כאם קריאה - האות אינה שורשית. במילה תָּוֶךְ הוי"ו אינה שורשית משום ההיקרות בְּתּוֹךְ.
שיטה זו שהייתה נקוטה בידי מנחם הביאה לכך שמילים שאין ביניהן שום קשר סמנטי, כתובות במחברת בשורש אחד.
כך למשל השורש א"ם הוא שורשן של אִם, אֵם, אָמָה (שפחה), אַמָּה (זרוע), אוּמָה מבלי שיש שום קשר לקסיקלי, סמנטי או מורפולוגי בין ההוראות השונות, והמכנה המשותף היחיד הוא היותן שייכות לשורש אחד המורכב מאותן שתי אותיות יציבות א"ם, הנמצאות במילים הללו בכל נטיותיהן.
מנחם ראה את המקרא כטקסט מקודש ולא הסכים לשום שינוי בו. הוא יצא חוצץ נגד פרשנים שביארו מילים על פי חילוף אותיות (למעט אותיות אהו"י) או על פי שיכול אותיות.

קרי וכתיב

במילים שיש לפי נוסח המסורה קרי וכתיב, מנחם נצמד לכתיב ולא לקרי גם כשפירושו הוא בניגוד להלכה. אין ללמוד מכך שהוא חלק על דעת חז"ל אלא רצה לומר שההלכה היא הלכה ואינה חייבת להיות נקבעת על פי הכתיב ואילו הוא מבאר את המקרא על פי הכתוב. דרכו זו של מנחם הביאה את דונש בן לברט להאשימו בנטייה לקראות. מנחם ביאר את המילים שבמקרא על ידי מציאת שורש המילה, ביאור השורש ועל פי זה ביאר את המילה.
כך למשל, המילה 'טוטפות', שחז"ל פירשוה כתפילין של ראש, נגזרת לפי מנחם מהמילה "וְהַטֵּף אל דרום" ושורשה הוא ט"ף שמשמעה אמירת חוק.
היצמדותו של מנחם לכתיב ולא לקרי וביאוריו שאינם תמיד לפי דעת חז"ל, היו בין הגורמים שהביאו את דונש בן לברט לרמוז בהשגותיו על המחברת, על נטייתו של מנחם לקראות.

מילים ארמיות

המילים הארמיות שבמקרא נמצאות במילון בין המילים העבריות ולא בחטיבה נפרדת. פסוקי דוגמה לערכים שונים הובאו הן מהעברית המקראית הן מהארמית המקראית. יש במחברת שימוש בארמית (בארמית מקראית, בארמית התרגום ובארמית של חז"ל) לצורך ביאור מילים עבריות וכן ההפך. כמעט שאין השוואה ללשון המשנה לצורך ביאור מילים משום שמנחם ראה רק בלשון המקרא את לשון המופת ולשון מקרא לעצמה ולשון חכמים לעצמה. השוואה לערבית אין בכלל והמחקר כיום נוטה לתלות את ההימנעות מההשוואה לערבית בסיבות לאומיות. יצוין שיש חוקרים הסבורים שמנחם השווה לערבית בסתר אך נראה שאין הדבר כך.
יחסי מלטה–פנמה

יחסים כלכליים

בשנת 2016 ייצאה מלטה לפנמה סחורה בשווי 328 אלף דולר אמריקאי. הסחורה כללה בעיקר אוכל, כאשר חלק ארי ממנו היה מים בטעמים, אורז, ודגנים אחרים. חלק ארי אחר של הסחורה היה ציוד מדעי ותרופות, שמלטה ייצאה למדינה המתפתחת שבאמריקה הצפונית. החלק השלישי הגדול ביותר בסחורה היה הנפט.
באותה השנה ייצאה פנמה למלטה סחורה בשווי 17 אלף דולר אמריקאי בלבד, חלק הארי שלה היה מחשבים ואלקטרוניקה, החלק השני בגודלו היה טבק מגולגל (סיגריות). יוצאה גם חליפה אחת לנשים וחלקי פלסטיק ממוחזר.
We Are the World

We Are the World: 25 For Haiti

בשנת 2010, למעלה מ-75 אמנים אמריקאיים השתתפו בגרסה מחודשת לשיר שנקראה "We Are The World 25 For Haiti".
הקלטת השיר תוכננה לתאריך ה-28 בינואר 2010 לציון יום השנה ה-25 להקלטת השיר המקורי, אך בעקבות רעידת האדמה בהאיטי נדחתה הקלטת השיר והוא הוקלט לבסוף ב-1 בפברואר, בערב טקס פרסי הגראמי.
השיר הוצג לראשונה בטקס הפתיחה של אולימפיאדת החורף בוונקובר וההכנסות ממנו יועדו לשיקום האיטי לאחר רעידת אדמה. בין האמנים שהשתתפו בגרסה האנגלית ניתן למצוא את בונו, ג'נט ג'קסון, אנריקה איגלסיאס, האחים ג'ונאס, סלין דיון, מיילי סיירוס, קניה ווסט, ברברה סטרייסנד, פינק, ג'סטין ביבר, אקון, פרגי, ויליאם אדמס ועוד.
כמו כן, בפזמון הראשון של הגרסה החדשה ישנו קטע מהוידאו קליפ המקורי בו שר מייקל ג'קסון, 25 שנה לפני כן.
באותו הזמן יצאה גרסה מחודשת לשיר בשפה הספרדית שנקראה "Somos El Mundo 25 Por Haiti". הקלטת השיר התקיימה ב-19 בפברואר 2010, ויציאתה הרשמית הייתה ב-1 במרץ, באותה השנה. בדומה לגרסה בשפה האנגלית, ההכנסות ממנו יועדו לשיקום האיטי לאחר רעידת אדמה שפקדה שם את המקום.
בין האמנים שהשתתפו בגרסה הלטינית ניתן למצוא את שאקירה, טליה, חואנס, גלוריה אסטפן, דדי יאנקי, טאבו, פיטבול, ניקי ג'אם, פאולינה רוביו, צ'איאן, לואיס מיגל, דייוויד ארצ'ולטה, לואיס פונסי, בלינדה פרגרין סצ'ואל, חוזה פליסיאנו, ריקי מרטין ועוד. כמו כן, מנצחי השיר היו אמיליו וגלוריה אסטפן וקווינסי ג'ונס.
משה סמבטיון

ד"ר משה סמבטיון (ליפסטאק); 22 ביולי 1913 - ספטמבר 1986, מונטריאול, קנדה)  היה סופר, הוגה דעות וחוקר תלמוד יהודי.

ביוגרפיה

סמבטיון נולד בכפר דונדושאנו, בבסרביה שברומניה למשפחה רבנית. אביו היה הרב אהרן ליבסטאג, צאצא רחוק של הבעל שם טוב, ואמו אסתר לאה הייתה בעלת ייחוס רבני. הוא קיבל בבית חינוך מסורתי בחדר ובישיבה ונחשב לעילוי. 
בנעוריו החל להתעניין בהשכלה כללית ובשירי ביאליק. כשהיה בן 13 התפרסם שירו הראשון בעיתון "העולם" הלונדוני. אחר כך ערך ירחון בשם "סמבטיון" בישיבת קישיניב שם למד. הוא גורש מהישיבה עקב התעניינותו בהשכלה ונדד לבודפשט, למד אצל הרב יונתן שטייף ובגיל 18 קיבל הסמכה להוראה. הוא החל ללמוד יהדות ופילוסופיה באוניברסיטת בודפשט. בגיל 19 קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה על עבודתו "עקרונים פילוסופים בתלמוד".
הוא הוציא ספר אוטוביוגרפי בשם "חיי סמבטיון", שתורגם לצרפתית וזכה להצלחה. הספר יצא בעברית בשנת 1946.
ב-1932 עמד בראש "ברית סמבטיונים", ארגון הגנה יהודי חשאי נגד פרעות הקוזקים ברומניה.
בשנת 1934 הוא עלה לארץ ישראל, התיישב בחיפה והחל לעבוד בבניין. הוא הוציא בארץ "שמון עברי", בן עשרה כרכים, המכיל את כל השמות העבריים שהצליח לאסוף ואת מקורותיהם. ב-1936 פרסם ספרון בשם "מנשר הנוער היהודאי להאומה הבריטית", בו הוא קורא למרד נגד שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל. בעקבותיו נעצר לשבוע ביפו.
בשנת 1939 האשים סמבטיון את ש"י עגנון בסדרת מאמרים בכתב העת הרוויזיוניסטי המשקיף בכך שגנב את ספרו ימים נוראים מספריו של הרב האמריקני שמריהו הלוי הורוויץ. הסופר ברוך קרופניק הגן על עגנון בעתון הארץ וקרא לסמבטיון לחזור בו מהאשמותיו, אך ללא הועיל.
בשנת 1941 יצא ספרו "לשון נופל על לשון" אשר עסק במחקר בלשני. ב-1943 יצא ספרו "עברית סמבטיונית". בשנת 1945 פרסם את הספר "חיי סמבטיון: אפוס אדם עליון", וב-1949 יצא ספרו "שפינוזה גנב ספרותי".
בשנת 1950 פרסם סמבטיון את ספרו "לקסיקון תולדותי-ביקורתי של סופרי מופת ישראליים מכל התקופות ובכל הלשונות" (בהוצאת פע"ן, קלוב ישראלי עולמי אשכולון).
פרסם את לקסיקון הסופרים העבריים שכתב והוציא לאור לבדו, "סופרון עברי". את עצמו הגדיר סמבטיון בלקסיקון בתור "גדול הסופרים העבריים בארץ-ישראל וגדול הסופרים העבריים בעולם".
סמבטיון זכה לביקורות מצוינות מהמבקרים ובמיוחד מזלמן שניאור שכתב עליו: "צייר אמיתי, זה דבר של ודאי שיש לך כשרון בריא, לשון טובה ועין רואה".
כתב בעיתונים "דבר", "הבוקר", "הצופה" ו"משמר".
אריה בן ציון

ביוגרפיה

בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1977) ובעל תואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב (2010). במאי טלוויזיה החל משנת 1980.
בן ציון שימש כבמאי הראשי של הטלוויזיה החינוכית החל משנת 2006 ועד שנת 2016.
בן ציון ביים את הסדרות ללימוד האנגלית בטלוויזיה החינוכית "Candy Can Do It" ו-"Seven in Heaven", וכן פרקים בסדרות: "20 פלוס", "זהו זה!", "לשון המראות", "פרפר נחמד", "רחוב סומסום" (פרס יפן 1998), "חטף פתח", "ההפסקה הגדולה", "שניים אוחזין", "על מלי ולמה", "צמר ויעלי", "תיק תקשורת", "חוצה ישראל" (זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה ארבע פעמים) ותוכניות רבות נוספות.
בערוץ הופ! ביים את התוכניות "דפנה ודודידו", "המופע של גורו וגוגול", "נחשון כל יכול" ו"פרפרים של שבת".
ברשות השידור ביים את התוכניות "ג'ינג'י" ו"פלאי קלעים" (פרס ראשון לתוכנית דרמה לנוער בפסטיבל שיקגו 1997).
בשנת 2018 זכתה התוכנית "בחצר של פופיק", אותה יצר וביים, בפרס האקדמיה הישראלית לתוכנית הטלוויזיה הטובה ביותר לגיל הרך לשנת 2017.
יעקב בירב

תולדות חייו

נולד לרב משה בעיר מקדה, הסמוכה לטולדו, אשר בקסטיליה, ספרד. למד בצעירותו תורה מפי רבי יצחק אבוהב (גאון קסטיליה) עד שגורש בגירוש ספרד, בהיותו בגיל שמונה עשרה, והגיע לצפון אפריקה. תוך זמן קצר הבחינו בכישרונו והוא הפך להיות רבה של הקהילה היהודית הגדולה בפאס שבמרוקו. בשנת ה'רנ"ג (1493) עבר לעיר תלמסאן, שבאלג'יריה. 
עם פלישת צבאות הספרדים למגרב בשנת 1510, עבר למצרים, שם היה אחד מחברי בית הדין של הנגיד רבי יצחק שולאל. מעט לאחר מכן (עוד בטרם הכיבוש העות'מאני, 1516) עלה לירושלים, וקרוב לוודאי ששימש כראש ישיבה בירושלים עד 1519, אז חזר למצרים בשל מצוקה כלכלית קשה. במצרים עסק גם במסחר עד שעלה שוב לארץ ישראל והתיישב בצפת ב-1524 (ייתכן ועלה אף לפני שנה זו). 
בצפת עמד בראש ישיבה והיה הדמות המרכזית בחיי הרוח של העיר עד לפטירתו בשנת ה'ש"ו (1546). היה רבם של כל רבני צפת בדורו. ביניהם, רבי יוסף קארו, ורבי משה מטראני (המבי"ט). 
ב-1538 ביקש לחדש את הסמיכה, ובעקבות כך פרץ פולמוס גדול (להלן), בעטיו עזב לדמשק.
מרצ'לו טגאליאנו

מרצ'לו טגאליאנו (באיטלקית: Marcello Tegalliano, בלטינית: מרקלוס - Marcellus) כיהן בתפקיד הדוג'ה - שליט העיר ונציה שבצפון איטליה בין השנים 717–726, והיה השני שכיהן בתפקיד זה.
ככל הנראה טגאליאנו היה שר הצבא (מגיסטר מיליטום - magister militum) של הדוג'ה הראשון של העיר פאולו לוצ'יו אנאפסטו, ולאחר מותו של אנאפסטו עלה לשלטון בעיר.
ישנם היסטוריונים הסבורים כי מרצ'לו היה שר צבאו של פאלוס שליט העיר ראוונה ולא סגנו של אנאפסטו.