google/wiki40b huggingface dataset:
רוזוול (סדרת טלוויזיה)

עלילה

הסדרה התמקדה בהרפתקאותיהם של בשלושה חייזרים דמויי אנוש שחלליתם התרסקה ברוזוול שבניו מקסיקו ובמערכת היחסים שבין החייזרים לאוכלוסייה המקומית.
את שלושת החייזרים מגלמים ג'ייסון באר (בתפקיד מקס אוונס), קת'רין הייגל (בתפקיד איזבל אוונס) וברנדן פיהר (בתפקיד מייקל גרוין).
משמר הכנסת

היסטוריה

קצין הכנסת הראשון בשנים 1952-1953 היה ירחמיאל בלקין.
ב-29 באוקטובר 1957 יידה אדם מעורער בנפשו בשם משה דואק רימון יד במליאת הכנסת. השר חיים משה שפירא נפצע קשה, ראש הממשלה דוד בן-גוריון וגולדה מאיר נפצעו קל. בעקבות המקרה הוקם, בשנת 1958, משמר הכנסת, אשר בתחילה היה חלק מהמשטרה. סמכותו ומעמדם של אנשיו נקבעו בחוק משכן הכנסת, רחבתו ומשמר הכנסת, תשכ"ח-1968. לתפקיד קצין הכנסת במתכונתו החדשה מונה יונה חצור.
כיום חמושים מאבטחי משמר הכנסת ברובה ה"גליל", אשר נבחר משום שהוא נשק ישראלי. בשנת 2012 החלו רובי התבור והמיקרו-תבור, אף הם מפיתוח ותוצרת ישראל, להיקלט במשמר הכנסת.
בשנת 2005 שודר בערוץ הכנסת סרטה התיעודי של הדס לוי סצמסקי, "המשמר יעבור לדום", המתעד את פעילות משמר הכנסת.

ביתן פלומבו

ביתן פלומבו הוא מסוף הכניסה למשכן הכנסת. המסופנים, אנשי משמר הכנסת האחראים על ביתן פלומבו, בודקים את הבאים בשערי הכנסת ומאשרים את כניסתם.
הביתן נקרא על-שם דוד פלומבו, פסל ירושלמי שעיצב את שערי החצר, שלושה שערי ברזל שניצבו במשך כארבעים שנה בכניסה לרחבת הכנסת ומוצבים היום מימין לשערי הזכוכית של הרחבה. בעקבות השלכת עוגה על ראובן ריבלין בשנת 2001 במתחם הכנסת, חל איסור על הכנסת עוגות למתחם הכנסת.

מדי משמר הכנסת

ככלל, משמר הכנסת נחשב לגוף ייחודי וייצוגי שתפקידו להוות "חלון ראווה" של מדינת ישראל וסמליה. אי לכך, נקבעו מדים וקוד לבוש ייחודי לו שאינו קיים בשום גוף מקביל. כך נוצר מצב בו שומר בדרגה נמוכה ילבש מדים שבדרך כלל ישמשו אוכלוסיית קצינים בכירים. לצורך הדוגמה, דרגות השומרים נענדות על שרוול ימין של חולצת המדים או המקטורן.
מדי המשמר נחלקים לשניים: מדי א' תקניים ומדי ייצוג.
מדי א' - כוללים חולצה לבנה, שרוך כחול, מכנסיים כחולים, וכובע קצינים עם סמל מוכסף. בלוויות או במשימה אחרת ייענדו שרוך מוזהב, וסמל מוזהב.
מדי ייצוג - מדים אלו משמשים לייצוג המדינה בטקסים ממלכתיים (טקסי זיכרון ממלכתיים, בערב יום העצמאות, ובכל מסגרת אחרת המחייבת זאת). כוללים חולצה לבנה, עניבה חלקה כחולה, מקטורן כחול, מכנסיים כחולים, ושרוך מוזהב, כובע קצינים עם סמל מוזהב.
קיימים גם מדי ב' ייעודיים לכלבנים, סיירים, חבלנים, ועוד.
איבן טריצ'קובסקי

קריירת מועדונים

אחרי ששיחק בוארדאר סקופיה וברבוטניצ'קי עבר בשנת 2007 להכוכב האדום בלגרד.
בקיץ 2009 הושאל לאנוסיס נאון פראלימני לעונה אחת שם הוא הבקיע 8 שערים ב-29 הופעות, מאזן שהרשים את מאמן אפואל ניקוסיה ובמאי 2010 עבר לאפואל ניקוסיה. בעונתו הראשונה זכה עם המועדון באליפות, ובקיץ 2011 העפיל עם המועדון לשלב הבתים של ליגת האלופות. ב-28 בספטמבר 2011 הבקיע את שערו הראשון במסגרת אירופית בתיקו 1-1 נגד שחטאר דונייצק בדונבס ארנה. טריצ'קובסקי אף הבקיע בדו-קרב בעיטות עונשין מ-11 מטרים נגד אולימפיק ליון במסגרת שמינית הגמר, והבקיע את הפנדל האחרון לזכות אפואל שבסיום ההתמודדות הפתיע רבים והעפילה לראשונה בתולדותיה לרבע הגמר.
ביוני 2012 עבר לקלאב ברוז' תמורת 1.2 מיליון אירו. ב-20 ביולי 2013 הושאל לואסלנד-בוורן עד לסיום העונה.

קריירה בינלאומית

בצעירותו שיחק טריצ'קובסקי בכל נבחרות מקדוניה הצפונית הצעירות. בפברואר 2008 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת, אך הוא שוחרר עקב פציעה. ב-29 במאי 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1-3 נגד אזרבייג'ן.
יוסף בן עוליאל

יוסף (חוֹסֶה) בן עוֹליאל (בספרדית: José Benoliel;‏ 1858–1937) היה פרופסור יהודי מרוקאי לשפות רומאניות, שידוע במיוחד עבור עבודת האיסוף והשימור שערך עבור הניב הצפון-אפריקאי של לדינו הידוע בשם חכיתיה. הוא גם היה סופר, משורר ומתרגם, וכיהן במשך 3 שנים כראש קהילת יהודי טנג'יר.

קורות חייו

יוסף בן עוליאל נולד בשנת 1858 בעיר טנג'יר שבצפון מרוקו. בצעירותו נסע ללמוד בצרפת, ולאחר מכן שהה תקופה מסוימת גם בארץ ישראל, ולימד בבית ספר "מקוה ישראל" ביפו. בהמשך חייו הגיע לפורטוגל, שם המשיך בלימודיו והתמנה לפרופסור לשפות רומאניות באוניברסיטת ליסבון, ובמשרה זאת החזיק עד יום מותו. במקביל הוא גם נשא תפקידים מרכזיים בוועד המנהל ("החונטה") של הקהילה היהודית של טנג'יר, ובמשך 3 שנים כיהן כראש הקהילה.
מפעלו החלוצי והחשוב ביותר היה איסוף, שימור, העלאה על כתב וניתוח בלשני של שפת החכיתיה, ניב של לדינו שהיה מדובר בעיקר בצפון מרוקו בקרב הצאצאים של מגורשי ספרד. מפעלו היה בעל חשיבות רבה לשימור השפה, שכן החל מתחילת המאה ה-19 היא עברה תהליך שקרוי "רה-היספניזציה". בעקבות כניסתה של צפון מרוקו לשליטה ישירה או עקיפה של ספרד, הקהילות היהודיות באזור החלו לזנוח את החכיתיה לטובת הספרדית המודרנית. כתוצאה מתהליך זה החכיתיה עצמה הושפעה מהספרדית המודרנית ובאופן הדרגתי אבד הרבה מן אוצר המילים והייחוד הלשוני שלה. עבודתו של בן עוליאל הצילה מן השכחה פרטים רבים בתחום הדקדוק (תורת ההגה והצורות), בתחום המורשת התרבותית (טקסטים בעל פה, פתגמים, רומנסות) ובתחום אוצר המילים. על פי פרופ' יעקב בן טולילה, פרסומיו האקדמיים של בן עוליאל מהמחצית הראשונה של המאה ה-20 מהווים את רוב המניין ומסד הבניין לכל מה שידוע היום על החכיתיה. חיבוריו של בן עוליאל על החכיתיה יצאו לאור בהמשכים במשך 26 שנה (1926-1952) מעל הבימה המכובדת Boletín de la Real Academia Española. בשנת 1977 החוקר רפאל בן אזרף אסף את המאמרים והוציא אותם לאור כספר. בשנת 2009 החוקר יעקב גרשון הוציא לאור מילון של החכיתיה בהתבסס על עבודתו של פרופ' בן עוליאל.
פרופ' בן עוליאל היה מחבר פורה גם בתחומים נוספים. הוא תרגם שירה עברית מימי הביניים ומהעת החדשה לספרדית ופורטוגזית (כולל את התרגום הראשון של התקווה לפורטוגזית), חיבר ספרות ושירה, כתב פרשנויות לכתבי הקודש, וכתב חיבורים על נושאים אקטואליים כגון אנטישמיות. את חיבוריו הוא כתב במספר שפות; ספרדית, פורטוגזית, חכיתיה, צרפתית, ועברית, ודבר גם ערבית.
בשלוש שנותיו כראש קהילת יהודי טנג'יר הוא הנהיג רפורמות באוריינטציה ציונית ודמוקרטית. הוא תמך בהבאת מורים לעברית מהיישוב היהודי בארץ ישראל ובתגבור לימודי העברית בקרב בני הקהילה. כמו כן הוא הנהיג רפורמה ארגונית במוסדות הקהילה היהודית והפך אותם לדמוקרטיים וייצוגיים יותר מבעבר.
שריר הזרוע והחישור

תיאור

תחילתו של שריר הזרוע והחישור ברכס הָרוּם עֶלְיִי הצידי (Crista supracondylaris lateralis) של עצם הזרוע.
חלקו המרוחק של השריר נאחז בפן הצידי המרוחק של עצם החישור בסמוך לשורש כף היד.

עצבוב

שריר הזרוע והחישור מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים החמישי, השישי והשביעי (C5,C6,C7) דרך עצב החישור (Nervus radialis).
Dollhouse (אלבום)

רקע

ב-7 באפריל 2014, דוח על ידי חברת "Marketwired", כי מרטינז חתמה בחברת התקליטים איילנד רקורדס. וכמו כן הוכרז כי תוציא מיני-אלבום בכורה שלה ב-19 במאי 2014, ותצא לסבב הופעות מיני שיחל ב-4 ביוני, זאת על מנת  לקדם את האלבום.

סיבוב הופעות

כדי לקדם את האלבום, יצאה מרטינז ב-4 ביוני 2014, לסיבוב ההופעות הראשון שלה, "Dollhouse Tour". סבב הופעות זה הסתיים ב-24 ביוני.
יוסף זעירא

ביוגרפיה

זעירא נולד בירושלים וגדל ברחובות וגבעתיים. שירת בצבא בחיל התותחנים והגיע לדרגת רב-סרן. למד לתואר ראשון ושני במתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 1984 סיים דוקטורט בכלכלה באוניברסיטה זו ולאחר מכן פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרוורד וב-MIT. מאז שימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות הרוורד, בראון, כרתים וברנדייס, וב-1985 מונה למרצה באוניברסיטה העברית. בשנת 2007 עלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 2008 מונה בנוסף לפרופסור לכלכלה באוניברסיטת LUISS ברומא.
יוסף זעירא נשוי בשנית לענת זעירא, פרופ' לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית. לזוג שתי בנות, והם מתגוררים בירושלים.

תחומי מחקר

זעירא מתמחה במקרו כלכלה ונמנה עם בכירי המקרו-כלכלנים בישראל. בתחום זה הוא מתמחה בצמיחה כלכלית, במדיניות מוניטרית ובכלכלת ישראל. מחקריו היו חלוציים, וכך למשל באחד מהם הראה כי תהליכי למידה מצרפיים יכולים להסביר תופעות כלכליות רבות. עבודתו המפורסמת בתחום זה מראה כי למידה כזו יכולה להסביר גם את תופעת ה"בועות" בשוקי הון, וכי אלו תופענה בעיקר בעת חידושים טכנולוגיים וליברליזציות פיננסיות. כיוון מחקר חשוב אחר הוא אי-שכלולים בשוק ההון והשפעתם על הצמיחה הכלכלית. בתחום זה כתב עם עודד גלאור מאמר פורץ דרך שהתפרסם בשנת 1993 בכתב העת Review of Economic Studies, שהראה כי אי שוויון יכול לפגוע בצמיחה הכלכלית. מאמר זה נכלל ברשימת 11 המאמרים החשובים שפורסמו בכתב עת זה, והשפיע רבות על המשך המחקר בתחום של אי-שוויון.
תחום נוסף אותו חוקר זעירא בשנים האחרונות הוא ניתוח השיפורים הטכנולוגיים במאתיים השנים האחרונות, בהיבט של מכונות המחליפות עבודה אנושית במגוון הולך וגדל של תפקידים. רעיון זה מסייע בהבנת תופעות כלכליות רבות ומתחיל לצבור השפעה.
זעירא חוקר גם את הדרך למדוד את ההתכנסות וההתבדרות של ארצות במהלך הצמיחה הכלכלית.
מחקריו של יוסף זעירא על ישראל התמקדו במדיניות התקציבית (פיסקאלית) ובניסיונות להבין את השינויים שחלו בה על פני זמן. במחקר שהתפרסם בשנת 2011 ונכתב עם חתן פרס נובל לכלכלה תומאס סרג'נט, מראים הכותבים כי אפשר להסביר את הקפיצה הגדולה באינפלציה ב-1983 על ידי הסדר המניות הבנקאיות שאירע באותה שנה.
בשנים 2011–2012 עמד זעירא בראש הצוות הכלכלי בצוות ספיבק-יונה של המחאה החברתית בישראל 2011, וכתב והתראיין בנושא המדיניות הכלכלית של הממשלה.ב-2018 הוא מונה לחבר הנהלת המועצה האקדמית של מכון המחקר של הסתדרות העובדים הכללית החדשה.
לפקח ולהעניש

סקירה

בספר מתחקה פוקו אחר השינויים שהתחוללו בדרך בה חברות מענישות את מי שהן מגדירות כפושע. זהו מחקר הבוחן את המכניזמים החברתיים והתאורטיים שעומדים בבסיס השינויים הנרחבים שהתרחשו בשיטות הענישה ובמערכת הכליאה במערב בעידן המודרני. עיקר המאמץ של פוקו מופנה לניתוח מסמכים מגנזכים צרפתיים, ואולם הנושאים אשר מועלים לדיון נוגעים לכל חברה מערבית מודרנית. בנוסף, טען פוקו, מטרת הספר אינה נעוצה בעבר אלא בעיקר בהווה; כיצד נוצרו התנאים שאפשרו את טכנולוגיות הכוח שמופעלות על הגוף בהווה? כיצד הגענו ממצב של עינויים גופניים מזוויעים בעבר למצב של כליאה שקטה בהווה? ממצב שבו החברה ביקשה להעניש את הפושעים, למצב בו החברה מבקשת "לתקן" אותם?
הספר הוליד מגוון רחב של פיתוחים ומחקרי המשך על ידי חוקרים ואמנים מדיסציפלינות שונות. לפקח ולהעניש נחשב לאחת העבודות החשובות, אם לא החשובה ביותר, מבין מחקריו של פוקו.
פוקו מבקר ומאתגר בספר את הדעה הרווחת לפיה הפך בית הסוהר לצורה המקובלת של ענישה הודות לעניין ההומניטרי שגילו רפורמיסטים דואגים, אף כי אין הוא מבטל את השפעת דאגתם. פוקו עורך את ביקורתו דרך איתור דקדקני של השינויים התרבותיים אשר הובילו לעליונות בית הסוהר כמודל הענישה המערבי, תוך התרכזות בפרקטיקות הענישה, בשכלול הפיקוח על גוף הפושע ודרך עיסוק בשאלות של כוח/ידע. בית הסוהר הוא צורה בה משתמשות "דיסציפלינות" שונות, כוח טכנולוגי חדש אותו ניתן למצוא, טוען פוקו, גם בצורת בית הספר, בית החולים, מחנות הצבא וכדומה. את הרעיונות המרכזיים של הספר לפקח ולהעניש ניתן לקבץ לארבעה סעיפים: עינויים, ענישה, דיסציפלינה ובית סוהר.

עינויים

פוקו פותח את הספר בהנגדת שתי צורות ענישה: ראשית מתואר העינוי הפומבי האלים והכאוטי של רובר-פרנסואה דאמְיֶן (Robert-Francois Damiens), שהורשע ברצח המלך בשלהי המאה ה-18, ונקבע כי הוא 
"יושם ויובל בעגלה...כשבידו לפיד עם שעווה בוערת...אל פלאס דה גְרֶב, שם על גרדום שיוקם, ייתלש בשרו מעל חזהו, זרועותיו, ירכיו ושוקיו באמצעות מלקחיים לוהטים...ידו הימנית...תיצרב על ידי גופרית, ועל המקומות שמהם נתלש הבשר ייווצקו עופרת מותכת, שמן רותח, שרף בוער שעווה וגופרית שהותכו יחדיו"
— Discipline and Punish, p. 3. מצוטט אצל: שרה מילס, מישל פוקו, תרגום: אהד זהבי, רסלינג, עמ' 64.
מול תיאור זה מציב פוקו פסקה מתוך רשימת הכללים השיטתית להסדרת זמן שהייתם של פושעים בבית כלא, בראשית המאה ה-19. דוגמאות אלו מספקות המחשה לשינוי העמוק שעבר על מערכת הענישה המערבית בתוך פחות ממאה. פוקו מוביל את הקוראים לתהות מה הביא לשינויים אלו; כיצד השתנתה התרבות המערבית כל כך?
כדי לענות על שאלות אלו מתחיל פוקו לבחון את העינוי הציבורי כשלעצמו. הוא טוען שמחזה העינויים הפומבי היה צורה תיאטרלית ששרתה במכוון ולא במכוון כמה מטרות חברתיות. אחת המטרות המכוונות הייתה  שיקוף אלימותו של הפשע המקורי על גופו של הפושע כדי שהכל יראו וייראו.
אורית אברמוביץ'

ביוגרפיה

אברמוביץ' נולדה וגדלה בחדרה. בגיל 11 עברה עם משפחתה לנתניה היא למדה בבית ספר יסודי ביאליק בנתניה. היא התאמנה בקבוצת הפועל חדרה בהדרכתו של שורה רפפורט. 
בכינוס הפועל התשיעי שנערך במאי 1971 קבעה אברמוביץ בקפיצה לגובה שיא נערות חדש של 1.60 מטר. בתחרות בינלאומית שנערכה באתונה שביוון ביוני אותה השנה היא קבעה שיא נערות חדש של 1.65 מטר, 2 ס"מ פחות מהשיא הישראלי.

שיאנית ישראל

בתחרות שנערכה במערב גרמניה ב-26 ביולי 1971 קבעה אברמוביץ' בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.68 מטר, שיפור לשיא בן ה-6 שנים של מיכל למדני (1.67 מטר).

אלופת המכביה

בתחרות האתלטיקה של המכביה התשיעית ביולי 1973 זכתה אברמוביץ' במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.60 מטר, לפני רות זלוצ'נקו מישראל (1.55 מטר) ואיירן מלך מישראל (1.50 מטר).
בתחרות שנערכה במכון וינגייט ב-13 באפריל 1974 קבעה אברמוביץ' בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.73 מטר. באליפות בתי הספר העל יסודיים שנערכה בפירנצה שבאיטליה בתחילת יוני אותה שנה היא קבעה בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.74 מטר.

אלופת אסיה

בתחרות האתלטיקה של משחקי אסיה שנערכה ב-11 בספטמבר אותה שנה זכתה אברמוביץ' במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 1.78 מטר, לפני מיקיקו סון מיפן (1.78 מטר) ווו פוסאן מסין (1.74 מטר). שיא זה נשבר בשנת 1984 על ידי גבי רוזן (1.79 מטר).
בכינוס הפועל העשירי שנערך ב-5 במאי 1975 זכתה אברמוביץ בקפיצה לגובה במדליית כסף בתוצאה של 1.68 מטר, אחרי וירג'יניה יוהאן מרומניה (1.75 מטר).

תארים והישגים

ב-2010 הוענק לאברמוביץ' מטעם הכנסת עיטור כבוד על "פעילות והישגים באתלטיקה קלה".
זילוח

זילוח (פרפוזיה) הוא מעבר של נוזל בכלי דם או לימפה בכיוון איבר או רקמה, ובפרט אספקת דם דרך מצע נימים לרקמה. הזילוח נמדד כקצב שבו הדם מגיע לרקמה, או בצורת נפח הדם ביחידת זמן עבור מסת רקמה. היחידה הבינלאומית למדידת זילוח היא , בעוד היחידה המקובלת בפיזיולוגיה למדידת זילוח לרקמה היא . פגיעה בזילוח עלולה להביא לאיסכמיה ולנקרוזה, כפי שמתרחש למשל במחלות לב וכלי דם, כגון אוטם שריר הלב, שבץ מוחי ומחלת עורקים היקפיים.
הדסון יוטיליטי קופה

תא המטען

בתוך תא המטען של הרכב הייתה קופסת פלדה שהונחה על מסילות הזזה (בדומה למגירות של ארגז הכלים). קופסת הפלדה נשענה על דלת אחורית. ידיות היו מחוברות לקצה הקופסה, אשר שימשו להחלקת הקופסה פנימה והחוצה. כשהקופסה נשלפה החוצה, היו שתי נקודות שבהן ניתן היה להרחיב אותה, דבר שהביא להעמסה ולפריקה של המטען. היכולת למשוך את התיבה החוצה הוא מה שעשה את "הדסון יוטיליטי קופה" להיות בשימוש כמו טנדר.
העומס המקסימלי של תא המטען הגיע עד 500 ק"ג.
אם לא היה צורך בשימוש הקופסה, אפשר היה להחליק את הקופסה לתא המטען. לאחר שנסגר את תא המטען, נראה כלי הרכב של הדסון כמו מכונית רגילה בתצורת קופה.
ראלף סטיינמן

חייו

סטיינמן נולד וגדל במונטריאול. סבו מצד אמו, נתן טקפמן, היה נשיא חברה קדישא בני יעקב במונטריאול.
סטיינמן קיבל תואר ראשון בשנת 1963 באוניברסיטת מקגיל במונטריאול. בשנת 1968 השלים לימודי רפואה באוניברסיטת הרווארד. לאחר מכן התמחה בבית החולים הכללי במסצ'וסטס, לפני שמונה לפרופסור זוטר (מרצה בכיר ב-1970, פרופסור חבר ב-1976) במרכז לחקר הלוקמיה באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק. בשנת 1988 מונה שם לפרופסור לפיזיולוגיה ואימונולוגיה. מאז 1998 כיהן גם כמנהל מרכז בראון כריסטופר לאימונולוגיה ומחלות חיסוניות.
בשנת 2011 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה במשותף עם המדענים ברוס בויטלר וז'ול הופמן, הודות לגילוי התא הדנדריטי ותפקידו במערכת החיסון הנרכשת. סטיינמן מת שלושה ימים לפני פרסום ההודעה על זכייתו בפרס מסרטן הלבלב, שאובחן אצלו ארבע שנים קודם לכן. חברי ועדת נובל לא ידעו על פטירתו בעת הפרסום, ועל אף שהפרס ניתן בדרך כלל לאנשים חיים בלבד, החליטה לבסוף הוועדה שהיות שההחלטה "התקבלה בתום לב", סטיינמן יקבל את הפרס לאחר מותו. בתו של סטיינמן סיפרה כי אביה התבדח על כך לפני פטירתו: "אני יודע שאני חייב להחזיק מעמד כי הם לא נותנים לך את זה לאחר פטירה".
היה נשוי לפאולין ניומרק סטיינמן.

תרומתו

סטיינמן גילה בשנת 1973 את התאים הדנדריטיים יחד עם זנביל א' כהן, ותיאר אותם כתאים שמסייעים בשלב הבא בתגובה של מערכת החיסון, כאשר המיקרואורגניזם מנוקה מהגוף. סטיינמן ניתח בפרסומיו השונים את מערכת התאים הדנדריטיים, ותפקידם בתגובה החיסונית במחלות שונות, לרבות דחיית השתלות, מחלות חיסון עצמי ומחלות זיהומיות, לרבות איידס. עבודותיו שימשו בסיס למחקרים נוספים על חיסון של מחלות חיסון עצמי, וכן אפשרו לפתח חיסונים טובים יותר לגידולים סרטניים. סטיינמן עצמו הצליח להאריך את חייו בעזרת מחקריו. 
סטיינמן כיהן כעורך של כתב העת לרפואה ניסויית ("Journal of Experimental Medicine"). בנוסף כיהן כחבר בוועדה המדעית המייעצת של כתבי עת רבים אחרים, כולל ב-PNAS.
רטופה דוגוני

תיאור

לרטופה דוגוני זנב ארוך וגוף צר. אורך הראש והגוף נעים בין 35 סנטימטרים ל-58 סנטימטרים ואורך הזנב יכול להגיע עד 60 סנטימטרים. משקלם הוא בערך 3 ק"ג. צבע הגב, האוזניים והזנב הוא חום כהה עד שחור, והבטן בצבע מעט בהיר יותר. כל המינים אשר שייכים לסוג הרטופה סנאי גדול שחור הוא הגדול ביותר במשפחת הסנאיים.

מחייה

לרטופה דוגוני מגוון רחב של אזורים למחיה והמשותף להם הוא סביבה המיוערת. טווח המפלס שבו הם יכולים לחיות הוא מגובה הים ועד לפחות 1400 מטרים. בשנים האחרונות, הרטופות הדו-צבעיות סובלות מהתערבות במחייתם על ידי התיישבות האדם (כריתת עצים, בניית בנייני מגורים וכו') שגרמה להיעלמות של 30% מאוכלוסיית הרטופות בעשר השנים האחרונות. לעומת זאת, ישנם מקומות ובהם הרטופות מוגנות מפני ציידים וחיות טורפות על ידי חוקים ומסורות.

התנהגות

רטופה דוגוני פעיל ביום ובעיקר בצמרות העצים, ומדי פעם יורד מן העצים על מנת לאכול על האדמה. הרטופה נכנסת במקרים נדירים לשטחי מגורים של בני אדם ומעדיפה את הטבע. הרטופה ניזונה מזרעים, אצטרובלים, פירות ועלים. הרטופה חיה כמעט תמיד לבדה, ומולידה בין 1-2 צאצאים, שאותם היא מגדלת במעין קן שהיא בונה בין ענפי העצים.
הדרך

העלילה

"הדרך" -  עוקב אחרי אב ובנו (שמותיהם לא מוזכרים לכל אורך הרומן) ההולכים לעבר האוקיינוס במשך מספר חודשים, דרך מרחב פוסט-אפוקליפטי, שנים ספורות לאחר אסון עצום ולא מוסבר. 
אמו של הילד, שהייתה בהריון בזמן האסון ילדה את הבן אך לאחר חודשים של נדודים בסכנת חיים וללא תקווה, התאבדה. האם הבינה כי אפסה התקווה צפתה כי תיאנס וביחד עם משפחתה תשמש כמזון של כנופיות שורדים אלימים. 
אהבת האב לבנו -  האב, גיבור הסיפור נאלץ להמשיך לגדל את בנו לבדו וממשיך לחיות במטרה אחת ויחידה, להגן על חיי בנו האהוב. האב נושא איתו אקדח עם שני קליעים אותם הוא שומר לצורך הריגת בנו ועצמו, לאותו רגע בו יפלו בשבי הקניבלים.
רובו של הסיפור מתרחש כאשר הילד בן שש לערך. בגיל זה הבן מבין את משמעות הסכנה לחייהם ומשמעות הנפילה בשבי. יתר על כן, הבן מבין את דילמת ההתאבדות שעומדת בפני האב ומסכים ליישמה בעת הצורך.
"אם אמות מה תעשה", שואל הילד. "אלך לכל מקום שתלך, אתה כל עולמי" עונה האב. 
הילד משתתף עם האב בתכנון המסע דרומה אל האוקיינוס בתקווה ששם ימצאו את מעט האנשים הטובים ששרדו, ובתקווה לחמוק ממזג האוויר הקר והגשום למקום חמים ונעים.
המסע -  הציוויליזציה הושמדה, ורוב המינים הוכחדו. השמש מוסתרת באופן תמידי על ידי אובך קבוע, והאקלים השתנה והתקרר באורח קיצוני. צמחים אינם גדלים. כשהאב והבן עוברים לאורך הנוף, הם נתקלים בסצנות זוועה, הכוללות צבא קניבלים עם עבדים ושפחות מין, עולל צלוי על גבי מדורה, ומרתף ובו נשמרים, בכאב איום, עבדים שאבריהם נקצרים שלב אחר שלב לשם אכילה.
האב והבן, לעומת הדמויות האכזריות בהן הם נתקלים, שומרים על צלם אנוש: הם אינם פוגעים במי שלא פוגע בהם ואינם אוכלים בשר אדם. הבן מוודא תמיד שהמזון אותו הם בוזזים מאחוזות  נטושות אינו שייך לאף אדם, והוא אף מבקש מאביו שוב ושוב לעזור לאנשים חסרי ישע אותם הם פוגשים.
דילמת האב -  בהמשך המסע, האב מתחיל לגנוח דם, והוא יודע שמותו קרב. השניים מגיעים לאוקיינוס ומגלים שתקוותם למצוא שורדים טובים ומזג אוויר נעים התבדתה, האב חולה מאוד מותו קרב והדילמה גדולה מתמיד, האם עליו להרוג את בנו טרם ימות האב בעצמו? האם ראוי לחיות בכל מחיר גם במחיר עבדות ועינויים?
כשהאב קרוב למותו, והשניים עוברים בעיירת חוף נטושה חץ נורה אליהם ממארב. האב מחפה על בנו בגופו ונפצע קשות מהחץ ברגלו. הם ממשיכים במסע ולאחר מספר ימים מגיעים לחנות בחלקת יער. במהלך הלילה האב גוסס שעות רבות ולבסוף מת בזרועות בנו חסר האונים. לאחר שעות רבות של בכי וייאוש מגיע גבר אחר, שמציג עצמו כנציג קומונה של אנשים טובים שככל הנראה עקבו אחרי האב והבן במשך זמן מה וצפו בהם מרחוק. הבן נאסף בידי הגבר ומצטרף לחבורה שכוללת עוד ילדים ואישה. עתידו של הילד בסוף הסיפור, כמו גם זה של העולם כולו, נותר לא ברור.

ביקורות

הדרך זכה לשבחים ולסופרלטיבים רבים בביקורת האמריקאית מיד עם יציאתו לאור. במרץ 2007 הוכרזה בחירתו של הספר למועדון הספרים של אופרה וינפרי. באפריל זכה הספר בפרס פוליצר. ב-2009 בחר המגזין טיים ברומן כספר העשור.

עיבוד לסרט

הרומן עובד לתסריט בידי ג'ו פנהאל, ובוים בידי ג'ון הילקוט. בסרט מככבים ויגו מורטנסן כאב וקודי סמית-מק'פי כבנו. הסרט הופק בלואיזיאנה, אורגון ופנסילבניה. הסרט יצא לאקרנים ב-2009.
שלוחות

היסטוריה

הקיבוץ נוסד בתאריך 10 ביוני 1948, במהלך מלחמת העצמאות, והוא הקיבוץ הראשון שהוקם לאחר קום המדינה.
ראשיתה של שלוחות באביב 1941, כאשר התכנסו כחמישים בוגרי עליית הנוער הדתי בקריית שמואל והקימו גרעין התיישבות. הבחירה בשם זה סימלה את רצונם להיות שלוחה של תנועת הקיבוץ הדתי. חברי הקבוצה התחנכו בקבוצת רודגס ששהתה בכפר אברהם, בשדה יעקב ובמוסדות שונים של עליית הנוער. בשנת 1943 עברה הקבוצה למחנה רודגס בכפר אברהם שהתפנה, ושנה לאחר מכן לרמת השומרון שבפרדס חנה שהתפנתה עם עלייתה של בארות יצחק לנגב. בעת שיצאו כתגבורת לסכל את המצור על גבעת חיים, נהרגו שניים מחברי שלוחות, אילה טננבוים ונפתלי שטיינפלד, ושמונה נפצעו.
משנת 1945 נחשבה שלוחות כגוף מתאים להתיישבות חדשה. חבריה קיבלו הצעות שונות אך רק בקיץ 1948 הועלתה ההצעה לעלות לאדמת אשרפייה שליד בית שאן, ובכך לעבות את גוש ההתיישבות של הקיבוץ הדתי בעמק בית שאן. בתחילה הוקם היישוב במחנה משותף עם קיבוץ רשפים החילוני הסמוך, וביוני 1949 נחלקו לשני יישובים סמוכים, המופרדים על ידי שטח חקלאי, עם המעבר של חברי רשפים לנקודת הקבע שלהם.
ניקולא הקטן (סדרת טלוויזיה)

תקציר העלילה

הסדרה עוסקת בנער שובב בשם ניקולא. בכל פרק ניקולא עובר הרפתקאות חדשות ומצחיקות יחד עם חבריו לכיתה.

משחק וידאו

משחק וידאו בשם "Le Petit Nicolas: La Grande Course" (ניקולא הקטן: המירוץ הגדול) פותח על ידי Bulkypix והופץ בטלפונים החכמים ובטאבלטים של אנדרואיד ואפל בשנת 2013. המשחק כיום אינו זמין.
מירי פליישר

ביוגרפיה

מירי פליישר נולדה בחיפה בשנת 1947. אביה, הנס אורי אברהם, עלה לארץ-ישראל מגרמניה במסגרת "עליית הנוער" ושימש כפועל בבית החרושת לקרמיקה "קדר" בעיר. בבית היה ייצוג של פסלי בית החרושת שעוצבו בידי אמנים ישראליים. לאחר מכן עבד כשוטר. אמה נעמי, בת למשפחה הונגרית, עזרה בפרנסת הבית על ידי עבודת פוליטורה על רהיטים.
בנעוריה למדה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, בעזרת כספי שילומים שקיבל אביה על הפסקת לימודיו. במחצית הראשונה של שנות ה-70 של המאה ה-20 למדה קדרות ועיצוב קרמי בבצלאל והחלה לעסוק בפיסול. בשנת 2000, לאחר פטירת הוריה, החלה תקופה יצירתית ביצירתה. בעבודותיה מאותה עת בולטים מוטיבים של התפוררות ובנייה מחדש, המלווים בעירוב של היבטים פוליטיים, ביוגרפיים וארס-פואטיים. בעבודה "יפו" (2012), לדוגמה, יצרה פליישר שלושה מבנים המחברים שברי קרמיקה פלסטינית ופורצלן ישראלי-אירופי, שנקנו מחנויות ביפו ועוצבו לכדי דימוי אדריכלי. עבודה זו נרכשה ומוצגת באוסף אמנות הקרמיקה של הכנסת.
יצירותיה מן העשור השני של המאה ה-21 חוזרות לעיסוק מסורתי בקדרות. יצירות אינטימיות אלו, מאופיינות בשילוב בין עבודת אובניים מסורתית, לבין מהלכים פיסוליים אקספרסיבים והם מושפעים מעיצוב ספלי השתייה של טקס התה היפני. הכלים, הנשרפים בטמפרטורה גבוהה (1200° צלזיוס), עושים שימוש לא מסורתי בזיגוג (גלזורה) בוחנים את גבולות החומר, את השימושיות שלו ואת הדימוי שלו כאובייקט אמנותי.
חיה ופועלת ברמת השרון.
ג'יין מנספילד

ביוגרפיה

מנספילד נולדה בשם וירה ג'יין פאלמר בברין-מור שבפנסילבניה וגדלה בפיליפסבורג שבניו ג'רזי. כשהייתה בת 3 נפטר אביה מהתקף לב בזמן שנהג, כאשר אשתו ובתו היו במכונית. לאחר מותו עבדה אמה של מנספילד כמורה בבית ספר. ב-1939 נישאה אמה שנית והמשפחה עברה לדאלאס, טקסס.
מגיל צעיר חלמה מנספילד להיות שחקנית ולאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, החלה ללמוד דרמה ופיזיקה באוניברסיטת "Southern Methodist" ובאוניברסיטת טקסס באוסטין.
ב-22 באוקטובר 1953 הופיעה מנספילד לראשונה על במה במחזהו של ארתור מילר, מותו של סוכן.
כאשר התגוררה בטקסס, זכתה מנספילד במספר תחרויות יופי. מנספילד הייתה נערת חודש פברואר 1955 של המגזין "פלייבוי".
ב-3 במאי 1956 חתמה מנספילד על חוזה עם חברת הפקת הסרטים, פוקס המאה ה-20. היא כיכבה במספר סרטים הוליוודים ששמו דגש על דמותה כבלונדינית חטובה ופרובוקטיבית.
ב-1956 זכתה מנספילד בפרס עולם התיאטרון האמריקני על הופעתה בהצגת הקומדיה, "Will Success Spoil Rock Hunter?". ב-1957 זכתה מנספילד בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "תגלית השנה".
הצלחתה של מנספילד לא האריכה ימים, ועד מהרה עברה להשתתף בסרטים דלי תקציב ומאוחר יותר להופיע במועדוני לילה ברחבי ארצות הברית. 
בגיל 34 נהרגה בתאונת דרכים.

חיים אישיים

ב-28 בינואר 1950, כאשר הייתה בת 16, נישאה ג'יין בחשאי לפול מנספילד. הזוג ערך חתונה מתוקשרת ב-10 במאי 1950. לזוג נולדה בת אחת בשם ג'יין מארי מנספילד, ב-8 בנובמבר 1950. הזוג התגרש ב-8 בינואר 1958.
ב-13 בינואר 1958 נישאה מנספילד לשחקן מיקלוס הרגיטאי בקליפורניה. לזוג נולדו שלושה ילדים: מיקלוס (1958), זולטן (1960) ומרישקה (1964). הזוג התגרש במקסיקו במאי 1963. בתחילה, הגירושים לא היו תקפים בקליפורניה, אך לאחר מאמציה של מנספילד הם הפכו לתקפים חוקית באוגוסט 1964.
ב-24 בספטמבר 1964 נישאה מנספילד לבמאי הסרטים מאט קימבר. לזוג נולד בן בשם אנטוניו ב-17 באוקטובר 1965. הזוג נפרד ב-11 ביולי 1965, והתגרש ב-20 ביולי 1966.
בתה של מנספילד מנישואיה להרגיטאי, מרישקה הרגיטאי, פיתחה קריירת משחק מצליחה.