google/wiki40b huggingface dataset:
וורן קילואה

ביוגרפיה

קילואה נולד בהונולולו, הוואי. 
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) היה קילואה השחיין הצעיר במשלחת האמריקאית וזכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:15.2 דקות, לפני בן ארצו ריימונד קג'ריס (1:16.8 דקות) וז'ראר בליץ היהודי מבלגיה (1:19.0 דקות). בשלב חצי הגמר השני הוא שיפר את השיא האולימפי שקבע קג'ריס במשחה הראשון (1:17.8 דקות) וקבע שיא עולם חדש של 1:14.8 דקות. באותם משחקים אולימפיים השתתף פואה קילואה שזכה בשתי מדליות, זהב וכסף, אך לשניים אין קשר משפחתי. 
בתחרות שחייה שנערכה בהונולולו באפריל 1924 קבע קילואה במשחה ל-100 מטר גב שיא עולם חדש של 1:12.4 דקות. 
באולימפיאדת פריז (1924) הגן קילואה על תוארו. הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא אולימפי חדש של 1:13.2 דקות, לפני בן ארצו פול ווייט (1:15.4 דקות) וקארוי ברטה מהונגריה (1:17.8 דקות). בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אולימפי חדש של 1:13.2 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בהונולולו בשנת 1926 קבע קילואה את שיאו העולמי האחרון במשחה ל-100 מטר גב. שיא זה החזיק מעמד יום אחד בלבד ונשבר על ידי וולטר לופר במסגרת מסע תחרויות שחייה באירופה שנמשך 23 ימים ב-21 ערים, קילואה ניצח בכל התחרויות פרט לאחת וקבע 4 שיאי עולם חדשים.
קילואה התקשה יותר להגיע לתחרויות מאשר לנצח אותן ולא הצליח להתברג בפעם השלישית למשלחת האמריקאית והפעם לאולימפיאדת אמסטרדם (1928). "זה לא היה קל עבור שחיינים מהוואי להגיע לאולימפיאדה באותם ימים," אמר קילואה, "אולי היה לי סיכוי להגיע לאולימפיאדה השלישית שלי בשנת 1928". "היינו צריכים לשבור שיא עולמי לפני שהם יכלו להרשות לעצמם לשלוח אותנו אל היבשת", הוא אמר, "ואז כשהגענו בסירות בחוסר כושר, היינו צריכים לנצח את כל המשתתפים בחוף המערבי, בשיקגו, ושוב בניו יורק לפני שסוף סוף נבחרנו למשלחת האולימפית."
ברוך פדה

ביוגרפיה

פדרסקי נולד בשנת 1908 בבלארוס, ולמד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג ועם סיום לימודיו בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. הוא היה רופא של "חברת האשלג הארץ-ישראלית" בסדום, וכן רופא כללי בעפולה, בגליל ובעמק הירדן. בשנת 1938 נסע לארצות הברית והשתלם שם בהמטולוגיה. עם שובו כעבור שנתיים, שימש רופא בגליל העליון ומאוחר יותר בבית חולים עפולה.
בהגנה שימש פדה בתפקיד הרופא הנפתי בחבל הנגב. במסגרת תפקידו הקים פדה בית חולים צבאי - "בית חולים מס' 1" שהוקם באוהלים בקיבוץ ניר-עם. 
בשנת 1948 התגייס לצה"ל ושימש סגן קצין רפואה ראשי בנוסף לתפקידיו כאחראי רפואי לחזית הדרום וקצין המבצעים של שירות הרפואה (לימים חיל הרפואה). בשנת 1949 פרש מן הצבא והתמנה למנהל מחלקה פנימית בבית חולים תל השומר (לימים בית חולים שיבא). בשנת 1955 נתמנה גם לסגן מנהל בית החולים. בשנת 1956 מונה לקצין רפואה ראשי ושירת בתפקיד זה במשך מלחמת סיני ועד סוף שנת 1962. עם  כניסתו לתפקיד קרפ"ר החליט על ביטול בתי החולים הצבאיים והוחלט לאשפז חיילים בבתי החולים הממשלתיים. הטיפול השוטף ניתן במרפאות החוץ הצמודות לבתי חולים אלה על ידי רופאים מומחים.
לאחר פרישתו מן הצבא מילא תפקידי הוראה, מחקר וניהול. בין השאר שימש בין השנים 1971–1974 מנכ"ל משרד הבריאות. בין הסיבות לפרישתו מתפקידו נמנו על ידו תחושת ריחוק בינו לבין הדור הצעיר של רופאים. לכך נוספו השמצות על פעילות המשרד שפורסמו באותה עת בעיתונות בניסיון להציג הישגים מקצועיים ככישלונות. ב-1972 מונה לחבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
בשנים 1974–1976 מונה למנהל בית החולים פוריה (הנושא כיום את שמו). עם פרישתו לגמלאות היה רופא כללי בחצור הגלילית ויותר מאוחר במרפאת היישוב קצרין.
במשך חייו המקצועיים זכה להערכה רבה מצד עמיתיו והממסד הממלכתי והרפואי ובין השאר היה חתן פרס מאיר (1955), חתן פרס יגאל אלון (1983), חתן פרס ישראל תשמ"ה לרפואה (1985), מעוטר אות הנשיא למתנדב (1988), וכן עיטור אות שר הבריאות על מפעל חיים (1999). בית החולים פוריה נקרא על-שמו, והמרכז הגריאטרי בבית חולים שיבא נקרא על שמם של פרופסור פדה ורעייתו.
פרופסור ברוך פדה לקה במחלת הסרטן. רעייתו, תחיה לבית תלמי, הייתה חולת לב ואושפזה תקופה ארוכה במהלך שנת 2001. בעקבות החמרה במצבו החליטו הוא ורעייתו לשים קץ לחייהם. 
ברוך פדה נפטר ב-18 ביוני 2001, בביתו בשכונת צהלה, בגיל 93, ממנת יתר של תרופות אותן נטל יחד עם רעייתו.
בנם של בני הזוג, פרופ' שי פדה הוא רופא ילדים ומומחה בראומטולוגיה המנהל את מחלקת הילדים בבית חולים ספרא בתל השומר וכן את המרפאה הראומטולוגית ילדים ומרכז ארצי לחולי קדחת ים תיכונית משפחתית (FMF). נכדתם, הדס פדה, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה בעבר.
סמבורו (קבוצה אתנית)

ביגוד

בשבט הסמבורו אשר בקניה, יש קוד לבוש ייחודי ושונה לגברים ונשים. גברים לובשים בד סביב המותניים, לעיתים קרובות בצבע ורוד או שחור, בד זה דומה מאוד לחצאית סקוטית. הם מעטרים את עצמם עם שרשראות, צמידים, צמידי רגל, כמו אנשי המסאי. הלוחמים של השבט בדרך כלל שוזרים את השיער בצמות ארוכות ובגיל מבוגר יותר הם מגלחים אותן. נשים נוהגות ללבוש שתי חתיכות של בד בצבעים כחול או סגול, חתיכה אחת כרוכה סביב המותן והחתיכה השנייה עוטפת את החזה. נשים בדרך כלל מגלחות את שיערן, ועונדות הרבה שרשראות וצמידים. בעשור האחרון, השתנו סגנונות הלבוש המסורתי. הגברים עשויים ללבוש את הלבוש המסורתי, או שהם עשויים ללבוש בד משובץ בצבע ירוק/כחול כהה סביב המותן הנקרא קיקוי (kikoi), כאשר מתחת לבד זה הם לובשים מכנסיים. הלוחמים כיום לובשים בד שעשוי להיות בצבע פרחוני או בצבעי הפסטל. יש נשים כיום שעדיין עונדות שתי חתיכות של בד כחול או אדום, אך כיום אופנתי יותר ללבוש בגדים עם דפוסי חיות או פרחים. נשים גם לעיתים קרובות עשויות ללבוש גופיות קטנות וחצאיות משובצות.

מזון וחברה

אנשי הסמבורו הסתמכו על עדריהם כמזון וכרכוש שניתן לסחור בו כדי לקבל בתמורה מזון אחר משכניהם. לפני התקופה הקולוניאלית, חלב פרות, עזים וכבשים היה מצרך יומיומי. במאה העשרים ואחת, בקר ובהמות בית ממשיכים להיות חיוניים לכלכלת אנשי הסמבורו ולמערכת החברתית שלהם. אנשי הסמבורו משתמשים בחלב בתזונה היומיומית שלהם בתצורות שונות- טרי, מותסס או מוחמץ. לעומת החלב, בשר נאכל בעיקר באירועים טקסיים או כאשר הפרה קרובה למותה. בנוסף, אוכלים גם קמח תירס לרוב בתצורה של דייסה. שתיית תה היא מרכיב עיקרי בתזונה ונהוג לשתות אותו עם כמויות רבות של סוכר וחלב. אנשי הסמבורו משתמשים גם בדם של בעלי החיים ששוחטים ומייצרים ממנו ארוחה שלמה.

הדת של אנשי הסמבורו

אנשי הסמבורו מאמינים כי אלוהים הנקרא בשם נקאי (Nkai) מהווה מקור של הגנה מפני כלל הסכנות הקיימות. במקרים מסוימים אלוהים יכול גם להעניש. דוגמה לכך היא כאשר תלמיד מבטא חוסר כבוד כלפי אחד מזקני השבט ובתגובה המבוגר מקלל את התלמיד. הכעס של המבוגר נתפס כפנייה לאלוהים, והוא זה שמחליט אם הקללה אכן מוצדקת. בעקבות ההתנהגות של חסר הכבוד למבוגר השבט, התלמיד צריך להגיש מנחה ולבקש בדרך זו את ברכתו של המבוגר. פעולה זו מרגיעה את הכעס של מבוגר השבט ומחזירה את ההגנה של אלוהים. למרות זאת, המקרה שמבוגר השבט מקלל תלמיד לא כל כך נפוץ, ומתבצעת רק במקרים מאוד קיצוניים.
לפי המסורת הדתית של אנשי הסמבורו נקאי מהווה תפקיד פעיל וחשוב בחייהם. זה לא נדיר עבור ילדים צעירים, ובמיוחד נשים, לחוות חזיונות של האל. חלק מילדים אלה, כאשר גדלים לאורך חייהם מקבלים את המוניטין של נביאים. חוץ מנביאים אלו, לאנשי הסמבורו יש אנשי פולחן אשר נקראים לויבונוק (loibonok) אשר תפקידם להדריך לוחמים, לבטל מזל רע ולמצוא את הגורמים למחלות.
רבי תחליפא בר מערבא

רב תחליפא בר מערבא היה אמורא ארצישראלי שלמד תחת רבי אבהו.
היה נוסע באופן תדיר לבבל. נראה שנקרא בשם "בר מערבא" כדי לבדלו מרב תחליפא הבבלי.
מרגו מרטינדייל

קריירה

היא שיחקה בתפקידי משנה בסרטים: "פסק דין" (1996), "קסם מעשי" (1998), "השעות" (2002), "מיליון דולר בייבי" (2004), "גבר מת מהלך" (1995), "הפירמה" (1993), "השמן של לורנצו" (1992), "חדרו של מרווין", "יתומה" (2009), "האנה מונטנה: הסרט" (2009), "אוגוסט: מחוז אוסייג'" (2013) ועוד.
ב-2004, מרטינדייל הייתה מועמדת לפרס טוני על תפקידה במחזה "חתולה על גג פח לוהט". בשנת 2009 שיחקה בקומדיה "עונה מנצחת" לצד סם רוקוול. 
בשנת 2011 החלה לשחק בתפקיד ראשי לצד פטריק וילסון בסדרת הטלוויזיה של CBS "איש מחונן", שלא האריכה ימים וירדה מהאוויר לאחר 16 פרקים. באותה שנה שיחקה בסדרה "צדק פרטי", ובאותה שנה זכתה על תפקידה בפרס אמי לשחקנית המשנה בסדרת דרמה.  
בשנת 2013 החלה לגלם את קלאודיה בסדרה "האמריקאים". בשנים 2013 ו-2014 הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה, ובשנים 2015 ו-2016 זכתה לפרס האמי בקטגוריה זו. 
באוגוסט 2015 החלה לשחק בסדרת הפשע "סניקי פיט" ברשת אמאזון. ב-2018 שבה לשחק בעונתה השנייה, וב-2019 שבה לשחק בעונתה השלישית והאחרונה. 
בשנת 2016 דיבבה בסרט "כל התיכון שלי שוקע אל תוך הים", ושיחקה בדרמה "זמן משפחתי" בבימויו של ג'ון קרסינסקי.   
בשנת 2017 שיחקה בדרמה הקומית "שולחן 19" לצד אנה קנדריק, ושיחקה בסרט "לחיות בקטן" לצד מאט דיימון.   
בשנת 2018 שיחקה בדרמה הקומית "פתאום משפחה" לצד מארק וולברג. ושיחקה בעונה השנייה של הסדרה "הטובות לקרב". ב-2019 שיחקה בדרמת הפשע "קיטצ'ן" בכיכובה של מליסה מקארתי.  
מרטינדייל מדובבת דמות המבוססת על עצמה בסדרת האנימציה למבוגרים של נטפליקס, בוג'ק הורסמן.
באראן

היסטוריה

באראן נזכרה בכתובות היסטוריות לראשונה בשנת 1518. באותו זמן, האזור כולו היה חלק מטריטוריית פולין.
בשנת 1772, במהלך החלוקה הראשונה של פולין, הועברה באראן לשטחה של רוסיה לפלך מוהילב, שבירתה הייתה העיר מוהילב - כיום בבלארוס. משנת 1924 הייתה באראן חלק מאורשה, שהייתה שייכת לאוקרוג ויטבסק של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. בשנת 1935 הפכה באראן ליישוב עירוני.
ב-15 בינואר 1938 הוקם מחוז ויטבסק, ואורשה עם שטחי מחוז המשנה שהיא בירתו כולל באראן הועברה לאובלסט זה. אולם רק בשנת 1960 הפכה אורשה לעיר בעלת חשיבות אובלסטית, ובאראן עברה להיות כפופה לעיר אורשה. ב-1972 הפכה באראן ממעמד של כפר למעמד של עיירה.

בשואה

ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בבאראן כ-80 יהודים, רובם היו קרובי משפחה. לפני הכיבוש הגרמני, בימי השלטון הסובייטי הם עסקו בעיקר במלאכה ובחקלאות. הגרמנים כבשו את באראן ב-16 ביולי 1941. 
בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בשני בתים דו-קומתיים ונאסר עליהם לצאת מהם בשעות הערב והלילה. היהודים סבלו מרעב. הם החליפו חפצים תמורת מזון, וכשאזל רכושם נאלצו לחיות מנדבות שכניהם. 
ב-8 באפריל 1942 נרצחו כל היהודים סמוך לעיירה. רק שני נערים הצליחו להימלט.
מחברת

מחברת היא אוסף דפי נייר הכרוכים ביחד לצורך כתיבה בהם. המחברת משמשת בעיקר תלמידים בבית ספר, אך גם לצרכים משרדיים, וכותבים בה בכתב יד באמצעות מכשירי כתיבה. בעבר נעשה בה שימוש נרחב בתחומים רבים ומגוונים בחיי היום-יום, אך עם חדירת המחשב והמדפסת לכל תחומי החיים, מתמעט בה השימוש.

המחברת והתלמיד

המחברת מזוהה בעיקר עם בית הספר והתלמידים המשתמשים בו. היא כלי עיקרי לביצוע מטלות שונות במסגרת הלימודים, הכוללות העתקה מהלוח ושיעורי בית. גם בעידן המחשב, עדיין מהווה המחברת פריט הכרחי בכל ילקוט של תלמיד בית ספר. 
הכתיבה במחברת מתחילה כבר בכיתה א' ונמשכת עד כיתה י"ב, ובכל השנים הללו כותבים בה התלמידים בעט או בעיפרון - שיעורי בית, סיכומי שיעורים, תקצירים של נושאים, עבודות, בחינות, ותרגילים בכל התחומים הנלמדים בבית הספר. המחברות נקראות על שם השיעור בו הן עוסקות. כך מכיר אותן התלמיד הכותב בהן כ"מחברת לשון" או "מחברת גאוגרפיה" או "מחברת אלגברה". גם במערכות החינוך הגבוהות יותר, המכללות והאוניברסיטאות, עדיין נעזרים בה הסטודנטים להכנת סיכומי הרצאות ורישומים שונים, אם-כי במערכות אלה עיקר המטלות נעשות באמצעות מחשבים ומדפסות.
בחיי היום יום התמעט השימוש במחברת, אך עדיין היא נחשבת כציוד משרדי או כלי שנעזרים בו לכתיבה במקום בו אין מחשב, וכן על ידי אנשים שמסיבות שונות מעדיפים לכתוב בכתב יד ולא באמצעי המקובל היום – מעבד תמלילים.

כריכה

למחברות שתי צורות עיקריות של כריכת הדפים: במכלב ובספירלה.

גודל

גודל המחברת הסטנדרטית הוא A5 ומספר הדפים בה כולל שלושה סוגים עיקריים: 12 דפים, 40 דפים ו-72 דפים. מחברות משרדיות נמכרות גם בגודל 90 דפים או יותר.

מחברות אופנתיות

בשנות ה-50 ובשנות ה-60, המחברות יוצרו במראה אחיד, כרוכות עם סיכות בנייר עבה בצבע חום. על הכריכה האחורית של מחברות החשבון נהגו להדפיס את לוח הכפל, בו נעזרו התלמידים בימים שלפני המחשבונים. על מחברות אחרות הודפסו פתגמים ומשפטים חינוכיים. המחברות החומות עדיין נמכרות בחנויות, ויצרנית המחברות הגדולה "דפרון" ששיווקה אותן הוסיפה להן תכנים שונים כעזרה לתלמיד, כמו: תקצירי מידע, נוסחאות מתמטיות, וציורי טבע ונוף. 
כיום, יצרנים ויבואנים נוספים חדרו לשוק, ומוכרים לתלמידים מחברות מצועצעות שכריכותיהן עטורות בציורים שונים, או ממותגות בתמונות של ידוענים ודמויות מסרטים וסדרות טלוויזיה.

פנקס

בדומה למחברת, הפנקס הוא דפים מאוגדים לצורך כתיבה, פנקסים רבים מותאמים לתלישת דפים לצורך כתיבת פתקים. הוא מיועד בעיקר לרישומים זמניים תוך כדי עבודה או עיסוק אחר. הוא מוכר במקורות, "הפנקס פתוח והיד רושמת" כשייך לחנווני. "חנווני נאמן על פנקסו".

שימושים נוספים במחברת

המחשב, מעבד תמלילים, המדפסת וכלי עזר טכנולוגיים אחרים כמו מכונת צילום - דחקו את המחברת מחיי היום-יום ורק מעטים עושים בה שימוש. אך עד סוף המאה ה-20, היה לה תפקיד חשוב בתחומים שונים: סופרים ומשוררים כתבו בה את כתב היד המקורי של יצירותיהם, פקידי משרד ומנהלים עשו בה שימוש נרחב לרשימות משרדיות, חנוונים במכולת רשמו בה את החובות של לקוחותיהם, תקצירניות רשמו בה פרוטוקולים, אנשים כתבו בה יומני חיים, מתכונים, מילים של להיטים, הגיגים שונים ועוד. מחברות העבר הן פריט נוסטלגי הנמצא בבתים רבים, ובין כל חפצי העבר יש למחברת ערך נוסטלגי הקשור בזיכרונות אישיים מבית הספר ומחוויות שקרו למי שהעלה אותן על הכתב.
יחסי ליכטנשטיין–קוסטה ריקה

היסטוריה

בין נסיכות ליכטנשטיין לבין רפובליקת קוסטה ריקה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. היחסים שבין שתי המדינות כוננו ב-12 בינואר 2000 כאשר שגרירותה של קוסטה ריקה בשווייץ היא האמונה על היחסים.
אזרחי קוסטה ריקה המעוניינים להיכנס, לבקר ולשהות בליכטנשטיין אינם נדרשים להנפיק אשרת כניסה לפני הגעתם למדינה והם יכולים לשהות בה באופן חופשי למשך תשעים ימים. גם אזרחי ליכטנשטיין המעוניינים להיכנס, לבקר ולשהות בקוסטה ריקה אינם נדרשים להנפיק אשרת כניסה לפני הגעתם למדינה והם יכולים לשהות בה באופן חופשי למשך תשעים ימים.
יצחק אוירבך

הרב יצחק אוירבך (י"ב באב תרל"ז, יולי 1877 - כ"ח באדר א' תשי"א, 5 באפריל 1951) היה מרבני ישיבת עץ חיים ורב ומו"ץ שכונת רוחמה בירושלים.

קורותיו

נולד בירושלים, בנו של הרב מנחם נתן נטע אוירבך ונינו של הרב מאיר אוירבך. אמו, צירל יכט, הייתה בתו של קרוב משפחתו הרב יהושע פלק אוירבך, אב"ד קלצ'בה שבפולין. למד בישיבת עץ חיים והיה מתלמידי הרב אליעזר דן רלב"ג והרב משה נחמיה כהניו.
בשנת תרנ"ד (1894) נישא לסימה, בת הרב חיים יעקב נפתלי זילברברג. בין השנים תר"פ – תר"צ היה ראש ישיבה בישיבת עץ חיים. לאחר פטירת אביו, בשנת תר"צ (1930), התמנה תחתיו כרב ומורה צדק של שכונת רוחמה.
עסק בהדפסת ספרי אביו "זכות אבות", "ענף אבות" ו"אורח נאמן", שאותו אף הגיה.
נפטר בשנת תשי"א, ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
בנו הרב אברהם בנימין אוירבך כיהן כרב בברוקלין. אחותו שפרה הייתה אשת אברהם ברנט, בנו של זרח ברנט, ואחותו הנדל הייתה אשת מרדכי זוננפלד, בנו של הרב יוסף חיים זוננפלד.
כריסטיאן סמואל וייס

חייו

וייס נולד בלייפציג ובגיל 16 החל ללמוד רפואה באוניברסיטה בעיר, אלא שהמדעים המדויקים, בייחוד פיזיקה, כימיה ומינרלוגיה עניינו אותו יותר והוא עבר לברלין לצורך השלמת לימודים בתחומים אלו. בין השנים 1803 ל-1808 הוא שימש כמרצה לפיזיקה באוניברסיטה של לייפציג. ב-1810 הוא התמנה לראש החוג למינרלוגיה באוניברסיטת ברלין (כיום אוניברסיטת הומבולדט) והמשיך בתפקיד זה במשך 46 שנים.
את העניין בקריסטלוגרפיה עוררו בו מחקריו של המינרלוג הצרפתי רנה ז'יסט אאיאי, ווייס תרגם לגרמנית את המסה על קריסטלוגרפיה של אאיאי. בין תרומותיו להתפתחות הקריסטלוגרפיה ניתן לציין את קביעת סיווג הגבישים על פי הסימטריה החיצונית שלהם. וייס היה הראשון שסיווג את הגבישים על פי הסימטריה של המבנה הגבישי כדוגמת אורתורומבי, איזומטרי, טטרגונלי וכדומה.
The First Vision

רקע

אלבום הווידאו כולל את כל ארבעת הקליפים הראשונים של מריה, גרסת הופעה חיה לשיר "Vanishing", קטעים מתוך השיר "There's Got to Be a Way", קאבר בהופעה חיה לשיר "Don't Play That Song (You Lied)" של הזמר בן אי קינג ואף תיעוד של הפעם הראשונה בה קארי נחשפה לעיני התקשורת.
גרסת הדי וי די של אלבום הווידאו כוללת גם הופעות חיות לשירים "Love Takes Time" ו-"Vision of Love".
במהלך הקטעים מאחורי הקלעים נראית קארי מתכוננת להופעה ב-SNL, אותה ביחד עם החבר שלה טריי לורנז, אותה מבצעת קאברים לשירים של חמישיית הג'קסונים וראיונות שלה בהם היא מדברת על החלומות שלה, על המוזיקה שלה ועל חייה האישיים.
מכ"ם חודר קרקע

מכ"ם חודר קרקע (באנגלית: GPR, Ground-penetrating radar) הוא מערכת גאופיזיקלית המשתמשת במכ"ם למיפוי שכבות תת-קרקעיות. מדובר בתהליך לא פולשני שמתבצע באמצעות שידור לקרקע של קרינה אלקטרומגנטית בטווח מיקרוגל (UHF/VHF), המכ"ם קולט את החזרי הגלים מהשכבות התת-קרקעיות ויוצר תמונת קרקע דו-ממדית או תלת ממדית.
יכולת המכ"ם חודר הקרקע תלויה במוליכות האלקטרומגנטית ובשדה האלקטרומגנטי של שכבת הקרקע וכן בהספק הקורן במערכת. ככל שהמוליכות האלקטרומגנטית של הקרקע גבוהה יותר כך יכולת המיפוי קטנה, כיוון שהגלים מתפזרים מהר יותר בקרקע.
יכולת החדירה מגיעה עד עומק של 15 מטר בתנאים מתאימים, יעילה מול הרכבי קרקע שונים כגון: סלע, אדמה, קרח, אריחים, ובעלת יכולת לזהות עצמים, חללים וסדקים מתחת לקרקע. אולם בקרקע בעלת מוליכות גבוהה עומק החדירה יהיה סנטימטרים ספורים בלבד.
האנטנה של המכ"ם יכולה להיות מחוברת לקרקע לקבלת החזר גל חזק יותר, אך ניתן גם להציב אותה מעל הקרקע.
מקוק שחור

מאפיינים

גודלו של המקוק הוא כחמישים וחמישה סנטימטרים, וצבעו שחור. הדבר המאפיין אותו בעיקר היא ציצת השער מעל ראשו כאשר הוא כועס מזדקפת הציצה עקב תזוזת המצח. משקל הזכר כ-10 קילוגרם ומשקל הנקבה כ-6 קילוגרם.
משך ההריון של המקוק הוא 5 חודשים וחצי, ובסיומו ממליטה האם ולד אחד. פניו ורודים וצבעם משתנה לאחר מספר חודשים. המקוק מגיע לבגרות מינית בגיל 2-4 שנים. ואורך החיים הממוצע שלו כ-20 שנה והוא יכול להגיע אף לכשלושים שנה. המקוק חי בקבוצת המונות עד כ-15 מקוקים. המקוק ניזון מפירות, עלים, חרקים, וירקות שונים.
מספר הפריטים של המקוק השחור הולך ופוחת והוא מוגדר כעת בסכנת הכחדה חמורה, עקב כריתת היערות, וציד לצורך מסחר. כמו כן תושבי אינדונזיה מגדלים את המקוק כחיית בית.
מסה קריטית (סוציולוגיה)

בסוציולוגיה, המושג מסה קריטית (באנגלית: Critical Mass) מתייחס לסף מינימלי של אנשים הנחוץ כדי ליצור תופעה חברתית מסוימת. המונח בא לתאר את קיומו של מומנטום במערכת חברתית, אשר חזק דיו כדי לשמר את עצמו ולהוביל לגדילה נוספת. שניים העומדים מאחורי גיבוש המושג והגדרתו הם מומחה בתורת המשחקים Thomas Schelling והסוציולוג Mark Granovetter. שניהם עשו שימוש במושג הקיים לראשונה בהקשר החברתי בשנות ה-70 של המאה ה-20, וגיבשו את הגדרתו.
הגורמים החברתיים המשפיעים על מסה קריטית עשויים להיות העוצמה, ההדדיות והרמה של תקשורת בחברה או באחת מתתי-התרבויות שלה. גורם נוסף עשוי להיות סטיגמה חברתית, או האפשרות של הגנה חברתית שמגיעה בעקבותיה. מסה קריטית עשויה להיות קרובה יותר לקונצנזוס של הרוב בחוגים פוליטיים, אשר בהם העמדה המשפיעה ביותר היא לרוב גם זו אשר מחזיקים בה רוב האנשים בחברה. במובן זה, שינויים קטנים בקונצנזוס הציבורי יכולים לעורר שינויים מהירים בקונצנזוס הפוליטי, עקב ההשפעה של רעיונות מסוימים, התלויים בדעת הרוב, ככלים בדיון הפוליטי.
המושג מסה קריטית בא לידי ביטוי בהקשרים חברתיים שונים. אחד ההקשרים המרכזים הוא חידושים במדיה אינטראקטיבית כמו טלפון, מייל, רשתות חברתיות באינטרנט. המאפיין של חידושים חברתיים בתחום זה בהשוואה לתחומים אחרים הוא קשר והשפעה הדדית אחד על השני, שמביא לכך שניתן להגיע במהירות גדולה מאוד למסה קריטית באמצעים טכנולוגים אלה, כמו גם ניתן להוריד מסה זו לאפס ולהפסיק את קיומו של החידוש. המדיה האינטראקטיבית, כמו הרשתות החברתיות השונות, הן בעצמן חידוש חברתי, הקיים תודות למסה קריטית מספקת (למשל פייסבוק קיים כי יש לו מסה מספקת של משתמשים, לעומת רשתות חברתיות אחרות שנעלמו). אבל הן גם כלי יעיל לגיוס מסה קריטית למען מטרה וחידוש חברתי אחר. דוגמה לכך היא רכיבה קבוצתית על אופניים המתקיימת במקומות שונים בעולם, ביניהם גם בישראל. מטרת הרכיבה היא להביא מסה קריטית של רוכבי אופניים, שיפגינו ברכיבתם למען שיפור יחס המדינה והנהגים כלפיהם. קבוצה זו שמכונה מסה קריטית, עושה שימוש בפייסבוק ובטוויטר על מנת להביא לרחובות את המסה הדרושה לשינוי.
סטלה גולדשלאג

סטלה גולדשלג קיבלר איזאקזון (בגרמנית: Stella Goldschlag Kübler Isaacksohn; ‏10 ביולי 1922–1994) הייתה יהודייה גרמנייה שהואשמה בשיתוף פעולה עם הגסטפו, הן על ידי השלטונות הסובייטיים והן על ידי האמריקנים.

חייה האישיים

גולדשלאג נולדה בברלין למשפחה מתבוללת. אביה, גרהרד גולדשלאג, היה בין היתר עיתונאי, קומפוזיטור ומנצח. אמה הייתה בעיקר זמרת קונצרטים. לאחר עליית הנאצים לשלטון בינואר 1933 היא חיה כמו יתר יהודי גרמניה תחת משטר של טרור והטרדות קשות מצד השלטון הנאצי.
היא התחתנה במהלך חייה חמש פעמים: לאחר "גירושו" של בעלה הראשון, ב–9 באוקטובר 1944 היא התחתנה שוב, והפעם עם משתף פעולה יהודי אחר, בשם רולף איזאקסון (Rolf Isaaksohn). נישואיה השלישיים היו עם פרידהיים שלנברג (Friedheim Schellenberg), הרביעיים עם נהג מונית צעיר כבן עשרים, והחמישיים עם מנצח ברלינאי, שהלך לעולמו בשנת 1984. בשנים אלו סבלה מבדידות ומדיכאונות שמקורם ככל הנראה בתחושת אשמה על המעשים שביצעה במהלך המלחמה. בשנת 1994, בגיל 72 שמה קץ לחייה בקפיצה מחלון דירתה.

מלחמת העולם השנייה

זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה נישאה גולדשלאג למוזיקאי היהודי מנפרד קובלר (Manfred Kübler). יחד עם קובלר אף הועסקה כעובדת כפייה במפעל האלקטרוניקה Ehrich & Graetz שבברלין. בתחילת שנת 1943 נמנתה עם אחרוני היהודים שנותרו בעיר ברלין. קצת לאחר תחילתה של "אקציית בית החרושת" (הכינוי שהוענק לגירוש הגדול של יהודי גרמניה למחנות ההשמדה), באביב 1943 ירדה למחתרת ובאמצעות מראה הארי (שערה הבלונדיני ועינייה הכחולות) ומסמכים מזויפים שונים הסתירה את זהותה היהודית. 
באביב של אותה שנה נלכדה עם הוריה על ידי הגסטפו באחת מנקודות המפגש שלהם. לאחר עינויים קשים ועל מנת להימנע מגירוש שלה ושל הוריה למחנות ההשמדה היא הפכה ל"לוכדת" יהודים בעבור הגסטפו. לצד חסינות מפני גירוש (שניתנה לה ולהוריה) הבטיח לה הגסטפו שכר של 200 רייכסמארק על כל יהודי שתסגיר לידיו. במהלך תקופה זאת, כשהיא מצוידת על ידי הגסטפו באקדח ובעיקר במיומנות היוצאת מגדר הרגיל שרכשה לה כאשת מחתרת לשעבר, החלה גולדשלאג בפעילותה. 
על פי הערכות שונות במהלך תקופת פעילותה בשירות הגסטפו הייתה גולדשלאג אחראית על זיהויים והסגרתם של בין 600 ל-3,000 יהודים. ככל הנראה אחד מן הראשונים שהוסגר על ידה היה בעלה שבמהלך 1943 הועלה על אחת הרכבות לאושוויץ יחד עם משפחתו. הוריה, שהובטח לה על ידי מפעיליה כי ייהנו מחסינות, לא שרדו את המלחמה. לאחר שהות בגטו טרזיינשטט הם נשלחו לאושוויץ באוקטובר 1944 שם נרצחו בתוך זמן קצר. למרות זאת גולדשלאג לא חדלה מלשתף פעולה עם הנאצים, והיא המשיכה בפעילות זאת עד שלהי המלחמה בחודש מאי 1945. 
בשנת 1945, במהלך הקרב על ברלין התיישבה סטלה גולדשלאג במזרח גרמניה, בעיר ליבנוולד. בחודש דצמבר של אותה שנה היא נעצרה ונכלאה בליבנוולד לאחר שאחות בבית חולים דיווחה שערכה השוואה מקוממת כביכול בין המשטרה החשאית הרוסית לבין הגסטאפו. לאחר שהצהירה על זהותה האמיתית נכלאה בבית הכלא המשטרתי באלכסנדרפלאץ, שלאחריו הועברה לידי הממשל הצבאי הסובייטי. ביוני 1946 היא הובאה בפני בית משפט צבאי סובייטי. על שיתוף הפעולה שלה עם הגסטפו היא נשפטה לתקופת מאסר של 10 שנים שאותה ביצעה במספר בתי כלא ברחבי גרמניה. 
לאחר שחרורה היא שבה לברלין והתיישבה בחלקה המערבי שנשלט על ידי בעלות הברית. בשנת 1957 עברה שוב רדף אותה. באותה שנה היא הועמדה לדין שוב והפעם תחת אישומים של "סיוע לרצח" ו"שלילת חירות" למספר לא ידוע של אנשים. גם הפעם היא נידונה לעשר שנות מאסר והפעם על ידי השלטונות האמריקאים. אלא שמאחר שריצתה תקופת מאסר דומה על ידי השלטונות הסובייטים עם סיום המלחמה, פטר אותה בית המשפט ממימוש העונש בפועל.
מונבז השני

מונבז השני או מונבז המלך, היה בנם של הלני המלכה ומונבז הראשון, מלך חדייב. הוא התגייר כמו אמו ואחיו הצעיר, איזטס השני.
לאחר מותו של אחיו איזטס, בערך בשנת 55 לספירה, מונבז הפך למלך חדייב. תאריך מותו אינו ידוע, אך ידוע שהוא שלט כמלך בזמן המרד הגדול ברומאים (70-66 לספירה), ואף נתן סיוע למורדים היהודים נגד האימפריה הרומית.
ההיסטוריון דיו קסיוס מזכיר בספרו את מונבז, אולם בדומה לטקיטוס, אינו מזכיר את התיהדותה של שושלת המלוכה של חדייב.
במשנה מסופר שמונבז עשה ידיות מזהב לכל כלי יום הכיפורים בבית המקדש.
בגמרא במסכת בבא בתרא מסופר על צדקותו הגדולה במצוות צדקה, הון עתק שירש מאבותיו בזבז עבור כך, ונימק: אבותי חסכו למטה ואני למעלה, אבותי חסכו לאחרים ואני חסכתי לעצמי, אבותי שימרו במקום שניתן לגנוב ואני שימרתי במקום שלא ניתן לגנוב.
בופרופיון

היסטוריה של התרופה

מולקולה זו סונתזה על ידי נרימן מהטה בשנת 1966  וקיבלה את  השם אמפבוטמון (Amphebutamone). 
נרשמה על ידי חברת התרופות גלקסו סמית' קליין רק בשנת 1974. מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) אישר שיווקה כתרופה נוגדת דיכאון בשנת 1985.
בגלל גילוי של תופעות לוואי פרכוסיות (קונבולסיביות) במיוחד לחולות בולימיה נרבוזה ואנורקסיה נרבוזה עם הקאות יזומות, ובמינונים של 450-600 מ"ג, הוסרה מהשוק בשנת 1986. לאחר מכן התרופה הוחזרה לשימוש בשנת 1989 אחרי שנקבעו המינונים שהם גם מועילים ושהסיכון שלהם לגרימת פרכוסים הוא קטן (2% אחרי המינון המרבי של 450 מ"ג).
החל משנת 1997 אושר השימוש בתרופה זו לצורך גמילה מעישון טבק. בשנת 2006 הורחבה ההתוויה הרשמית של התרופה גם לדיכאון עונתי (Seasonal Affective Disorder - SAD).
בארצות הברית הבופרופיון היא התרופה האנטי-דיכאונית הרביעית לפי תפוצת השימוש.
בשנת 1996 הומצאה בארצות הברית גרסה עם שחרור מושהה (Wellbutrin SR)
הניתנת בשתי מנות יומיות. בשנת 2003 הומצאה גרסה עם שחרור עוד יותר איטי (Wellbutrin XL) ו- Wellbutrin XR הניתנת במנה אחת ביום. גרסה זו אושרה לטיפול בהפרעה אפקטיבית עונתית (SAD) על ידי ה- FDA.
מוצאים את נמו (זיכיון)

סרט שלישי

ביוני 2016 אולפני דיסני הודיעו כי החברה עובדת על סרט שלישי.

היכרות עם השונית

היכרות עם השונית (במקור: exploring the reef) הוא סרט תיעודי קומי שביים ז'אן מישל קוסטו על ריף ועל שוניות אלמוגים. הסרט אורך 7 דקות ועלילתו מתרחשת לאחר עלילת הסרט הראשון. עלילת הסרט היא שז'אן מישל קוסטו מנסה לביים את הסרט, ולחקור את הריף, ונמו, אביו ברדג ודוגי מפריעים לז'אן מישל קוסטו לביים את הסרט. בסוף, הדגים משתלטים על הסרט והופכים להיות הבמאים שלו. ז'אן מישל קוסטו מודיע שדבר כזה מעולם לא קרה לו. הסרט שוחרר בארצות הברית ב-4 בנובמבר בשנת 2003.

גרסת תלת מימד

לאחר הצלחת גרסת תלת המימד של הסרט מלך האריות, החליטו חברת וולט דיסני ופיקסאר ליצור גרסת תלת מימד גם לסרט מוצאים את נמו. הסרט שוחרר ב-14 בספטמבר 2012. בסוף השבוע בו שוחרר הסרט, הכניס הסרט 16.7 מיליון דולר בצפון אמריקה בלבד. גרסת תלת המימד של 'מוצאים את נמו' דורגה במקום השני ברשימת הסרטים הרווחיים ביותר בצפון אמריקה בשבוע הראשון בו הוקרן הסרט בקולנוע. הסרט הראשון ברשימה היה Resident Evil: Retribution. בסך הכל, הכניס הסרט 72.1 מיליון דולר בעולם כולו (41.1 מיליון דולר בארצות הברית ו-31 מיליון דולר מחוץ לארצות הברית).