google/wiki40b huggingface dataset:
אלכסנדר סמסונוב

ביוגרפיה

סמסונוב נולד במחוז חרסון, כיום באוקראינה, בגיל צעיר סיים בית ספר צבאי בקייב והשתתף במלחמה העות'מאנית רוסית (1877–1878). לאחר המלחמה למד באקדמיה הצבאית בסנקט פטרבורג והחל לטפס בדרגות ובתפקידים צבאיים.
במרד הבוקסרים בשנת 1900 פיקד על יחידת פרשים. הוא השתתף כמפקד בריגדת פרשים במלחמת רוסיה-יפן (1904–1905) והסתכסך קשות עם עמיתו, גנרל פאול פון רננקמפף בהאשימו אותו בחוסר הגשת עזרה ליחידתו.
ב-1906 מונה למפקד הצבאי של מחוז ורשה וב-1909 מונה למושל מחוז טורקיסטן.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה סמסונוב למפקד הארמייה השנייה. ביחד עם פון רננקמף, מפקד הארמייה הראשונה פלש לפרוסיה. בתחילה נחל הצלחה והגנרל הגרמני מקסימיליאן פון פריטוויץ הורה על נסיגה של הצבא הגרמני עד לויסלה ולמעשה הסכים לוותר על פרוסיה. הוא הודח ובמקומו הוזעקו לחזית הגנרלים פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף. הם הצליחו ליירט את כל ההודעות הרוסיות ונוכחו לדעת שאין שיתוף פעולה בין סמסונוב ורננקמפף.
ב-22 באוגוסט 1914 החל הקרב ליד העיירה טננברג. למרות שסמסונוב היה בעדיפות מספרית על הגרמנים הוא לא הבחין שהוא נכנס למלכודת. הארמייה השמינית הגרמנית סגרה על צבא סמסונוב והחלה להשמידו. רק 10,000 הצליחו לפרוץ את המצור. השאר נהרגו, נפצעו או נשבו.
סמסונוב שידע שעליו לתת את הדין בפני הצאר ניקולאי השני, לא יכל לעמוד בכך. הוא יצא ליער ליד מפקדתו וירה בעצמו.
בשנת 1916 העבירו הגרמנים את גופתו לרוסים באמצעות הצלב האדום.
קרב טננברג והתאבדותו של סמסונוב מתוארים בספרו של אלכסנדר סולז'ניצין, אוגוסט 1914.
אנריקו בומביירי

קריירה

בומביירי פרסם את מאמרו המתמטי הראשון ב-1957, כשהיה בן 16. ב-1963, בגיל 22, קיבל תואר ראשון (Laurea) במתמטיקה מאוניברסיטת מילנו תחת הנחייתו של ג׳ובני ריקי, ולאחר מכן למד ב-טריניטי קולג׳ (קיימברידג׳) עם הרולד דוונפורט.
בומביירי היה פרופסור חבר (1963-1965) ולאחר מכן פרופסור מן המניין באוניברסיטת קליארי, באוניברסיטת פיזה ב-1966–1974 ובScuola Normale Superiore di Pisa ב-1974–1977. מפיזה היגר ב-1977 לארצות הברית ושם היה לפרופסור בבית הספר למתמטיקה במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג׳רזי. ב-2011 היה לפרופסור אמריטוס.
על מחקרו בתורת המספרים, גאומטריה אלגברית ואנליזה מתמטית, זכה בומביירי בפרסים בינלאומיים רבים - מדליית פילדס ב-1974 ופרס בלצן ב-1980. ב-2010 זכה בפרס המלך פייסל הבינלאומי (במשותף עם טרנס טאו). כמו כן היה דובר מליאה בקונגרס המתמטיקאים הבינלאומי ב-1974 בוונקובר. בומביירי הוא חבר, או חבר זר, בכמה אקדמיות נודעות, ביניהן האקדמיה הצרפתית למדעים (נבחר ב-1984), האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) (נבחר ב-1996) וAccademia dei Lincei (נבחר ב-1976). ב-2002 נעשה Cavaliere di Gran Croce al Merito della Repubblica Italiana. 
משפט בומביירי וינוגרדוב הוא אחד השימושים העיקריים של שיטת הנפה הגדולה.
פוסאקו שיגנובו

חייה המוקדמים

פוסאקו שיגנובו נולדה ב-28 בספטמבר 1945 במחוז סטאגאיה שבטוקיו. אביה היה מורה באחד מבתי הספר של הטרקויה בו למדו ילדים עניים מהאי קיושו, ומאוחר יותר היה למייג'ור בצבא הקיסרי היפני, ושירת במנצ'וריה. לאחר שסיימה את לימודי התיכון, פוסאקו שיגנובו עבדה בתאגיד קיקומן והחלה ללמוד באוניברסיטת מייג'י, שם סיימה את לימודי התואר הראשון בכלכלה פוליטית והיסטוריה. 
במהלך לימודיה באוניברסיטה היא הצטרפה לתנועת הסטודנטים שמחתה באותה עת כנגד העלאת שכר הלימוד, ובהמשך הייתה לאקטיביסטית במסגרת תנועות סטודנטים שמאלניות, ולבסוף הפכה לאחת המנהיגות הבולטות בתנועות אלה.

הצבא האדום היפני

בפברואר 1971 נסעה יחד עם פעיל שמאל נוסף, צויושי אוקדירה, למזרח התיכון על מנת ליצור קשרים בינלאומיים עבור סיעת הצבא האדום היפנית, אך עם הגעתם למזרח התיכון היא עזבה את סיעת הצבא האדום בשל מחלוקות אידאולוגיות, וסכסוך אישי בינה לבין מנהיג הארגון צונאו מורי. לאחר מכן, סיעת הצבא האדום חברה לפלג מאואיסטי של המפלגה הקומוניסטית של יפן ויחד הקימו את הצבא האדום המאוחד. מששמעה פוסאקו שיגנובו על טיהורים פנימיים שבוצעו בצבא האדום המאוחד בחורף 1971–1972, היא הביעה זעזוע וצער על כך.
פוסאקו שיגנובו נשארה במזרח התיכון במשך 30 שנה. ההגירה שלה התבססה על רעיונות של סולידריות מהפכנית בינלאומית, לפיהם תנועות מהפכניות מכל העולם צריכות לשתף פעולה על מנת להוביל בסופו של דבר מהפכה קומוניסטית עולמית. מטרתה העיקרית בזמן שהותה במזרח התיכון הייתה לתמוך במאבק הפלסטיני. בתחילה היא הצטרפה לחזית העממית לשחרור פלסטין, אך בהמשך הצבא האדום היפני הפך לארגון עצמאי. במספר מכתביה היא מציינת שמטרתה הייתה "לגבש ברית מהפכנית בין לאומית נגד האימפרליסטים של העולם".
במהלך חייה במזרח התיכון נולדה מיי שיגנובו, ביתה של פוסאקו שיגנובו ושל פעיל בכיר בחזית העממית לשחרור פלסטין. כיום מיי שיגנובו היא עיתונאית יפנית.

מעצר

פוסאקו שיגנובו שבה ליפן ביולי 2000. היא נעצרה באוסקה ב-8 בנובמבר באותה שנה. עם הגעתה לטוקיו חיכו לה מספר כתבים והיא צעקה לעברם "אני אמשיך להילחם" כשהיא מרימה את אגודליה.
היא נשפטה על 3 עבירות: זיוף דרכון, סיוע לחבר נוסף בצבא האדום היפני בזיוף דרכון וניסיון לרצח על תכנון ההשתלטות החמושה על שגרירות צרפת בהאג וחטיפת יושביה בשנת 1974. היא נמצאה אשמה בשתי העברות הראשונות, אך מעורבותה בהשתלטות על השגרירות לא הוכחה. בין העדים שהגיעו להגן עליה במשפטה הייתה ליילה ח'אלד. ב-8 במרץ 2006 גזר עליה בית המשפט 20 שנות מאסר בפועל, ובשנת 2010 בית המשפט העליון אישר סופית את פסק הדין. בפסק הדין ציין השופט שעל אף שלא הושגו ראיות מכריעות בנוגע למעורבותה בהשתלטות החמושה על השגרירות הצרפתית בהאג, או לכוונות רצח, פסק הדין מתייחס גם לאפשרות של קשירת קשר להשתלטות על השגרירות.
בדצמבר 2008 אובחן אצלה סרטן המעי הגס, ובמסגרת הטיפולים בסרטן עברה שלושה ניתוחים.
אי הטיבר

היסטוריה

כבר בעת העתיקה חובר האי לשתי גדות הנהר באמצעות גשרים, ומכאן כינויו של האי Insula Inter-Duos-Pontes - "האי בין שני הגשרים". גשר ארבעת הראשים - העתיק בגשרי רומא, מקשר את האי לשדה מרס בגדתו הצפונית (הימנית) של עיקול הנהר וגשר קסטיוס מקשר את האי לטרסטוורה, בגדתו הדרומית (השמאלית) של עיקול הנהר.
על פי האגדות הרומיות, ההמון הסוער שהפיל את הטירן לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס בשנת 510 לפנה"ס זרק את גופתו לנהר הטיבר, הגופה שקעה לתחתית הנהר, והעפר שהצטבר סביבה הפך להיות האי. האי, שהיה בראשית הרפובליקה הרומית מחוץ לעיר, הפך לאזור מקודש לאחר שב-291 לפני הספירה נבנה בו מקדש לאל הרפואה אסקלפיוס.

הקמת מקדש אסקלפיוס

בעקבות מגפה שאירעה ברומא בשנת 293 לפנה"ס פנה הסנאט הרומי לסיבילה וזו הציעה להקים מקדש לאסקלפיוס, אל הרפואה היווני. משלחת יצאה לאפידראורוס להביא את פסלו של האל, אולם הביאו עמם נחש (המייצג את האל). בהגיע ספינתם לרומא, נמלט הנחש מהספינה ושחה לעבר האי, ולכן האמינו אנשי המשלחת שאסקלפיוס בחר באי כאתר מקדשו.
במהלך השנים שונתה צורת האי לצורת ספינה על מנת לסמל את מסעו של הנחש אל רומא. במהלך המאה הראשונה לספירה נוספו רציפי אבן טרוורטין שיצרו את צורת חרטום הספינה וירכתיה ואובליסק הוצב במרכז האי לדמות את חרטום הספינה. אובליסק זה הוסר מאוחר יותר וכיום נמצא במוזיאון בנאפולי.
לאחר הקמת מקדש אסקלפיוס, הוקמו על האי מקדשים נוספים ליופיטר, גאיה, סמו סנקוס דיוס פידיוס, פאונוס, ויוויס, טיברינוס ובלונה.

ימי הבניים והעת החדשה

בשנת 998, אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בנה בסיליקה באי - בזיליקת סן ברטולומאו אולאיסולה על הריסות מקדש אסקלפיוס, ובעקבות הקמת הבזיליקה שונה שם האי לאיסולה די סן ברטולומאו. בתקופת השלטון הפשיסטי הוחזר שמו המקורי של האי. 
על אף השינויים הרבים שעברו על האי, שמר על אופיו הרפואי, ובשנת 1584 הוקם באי בית חולים הפועל עד ימינו.

אירועים תרבותיים

מדי שנה, בחודשי הקיץ, נערך באי פסטיבל הסרטים "איסולה דל סינמה". במסגרת הפסטיבל מוקרנים הסרטים על מסכים גדולים שמוקמים באי, תחת כיפת השמים.

יהודי האי

האי היה מרכז יהודי חשוב מימי הקיסרות הרומית. הריכוז היהודי הגדול בעיר היה בשכונת טרסטברה, בקרבת אזור הנמל העתיק של האי. מאזור זה היה מעבר למרכז רומא היה דרך האי והאזור היה למרכז חיים יהודי. תולדות היהודים באי באו לידי ביטוי בה 2,000 שנה .
בשנת 1881 הוקם באי בית חולים יהודי עקב קרבתו של האי לאזור שהיה גטו רומא. המיוחד בבית חולים זה היה, מלבד האוכל הכשר, גם היעדר סמל ישו הצלוב מעל לכל מיטת חולה. ליד הבית חולים היה גם מושב זקנים. בית החולים עבר לאזור אחר ברומא.
היום קיימת מרפאה במקום הנושאת את שם בית החולים : Ospedale Ebraico. בית חולים עצמו יחד עם בית האבות היהודי הועבר למקום אחר ברומא. במבנה בית-החולים לשעבר קיים גם בית כנסת שבו מתפללים רק בשבתות ובחגים לפי נוסח ספרד המקובל בארץ ישראל.
במלאת יותר מיובל להקמת בית החולים הוצגה פעולתו של בית החולים תחת הכותרת: Medicina e Solidarieta Alla'Isola Tibertina 2005.
הסכם ראש-באגוט

הסכם ראש-באגוט או חוזה ראש-באגוט (באנגלית: Rush–Bagot Treaty), או פירוז ראש-באגוט (Rush–Bagot Disarmament), היה הסכם שנחתם בין ארצות הברית ובריטניה בדבר הגבלת החימוש הימי באגמים הגדולים ובאגם צ'מפליין, בעקבות המלחמה של 1812.
הסכם זה אושרר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-16 באפריל 1818, ואז אושר על ידי קנדה, בעקבות איחוד הפדרציות של קנדה, בשנת 1867. ההסכם אפשר את פירוזם של האגמים לאורך הגבול הבינלאומי, שלאורכו נותרו מבצרים רבים של הצי הבריטי. ההסכם קבע כי ארצות הברית וצפון אמריקה הבריטית (המושבה הבריטית אשר לימים תהפוך לקנדה) יוכלו, כל אחת, להחזיק כלי שיט צבאי אחד (בעל נטל של לא יותר מ-100 טונות נטל), ותותח אחד (שפגזיו לא עולים על שמונה קילוגרמים) באגם אונטריו ובאגם צ'מפליין. ביתר האגמים הותר לארצות הברית ולבריטניה הצפון אמריקאית להחזיק שני כלי שיט צבאיים בלבד בנטל זהה ובעלי כוח אש זהה. אמנה זו, והסכם 1818, הניחו את הבסיס ואפשרו את פירוז הגבול בין ארצות הברית וקנדה.

היסטוריה

מקורו של הסכם ראש-באגוט בהתכתבות בין מזכיר המדינה של ארצות הברית ריצ'רד ראש לבין שגריר בריטניה בארצות הברית סר צ'ארלס באגוט שנשלחו ב-27 וב-28 באפריל 1817. לאחר שתנאי ההסכם סוכמו במכתבים, ההסכם הוכר באופן לא רשמי על ידי שתי המדינות.
ב-6 באפריל 1818, ההסכם הוגש לסנאט של ארצות הברית ואושרר ב-16 באפריל 1818.
ההסכם הוביל לאמנת וושינגטון ב-1871, אשר השלימה את פירוק הנשק ופירוז הגבול בין ארצות הברית וקנדה לכל אורכו.
בשנת 1946 הסכימו ארצות הברית וקנדה, בחילופי אגרות דיפלומטיות, על שינוי תנאי הסכם ראש-באגוט, ואפשרו הצבת ספינות חיל ים לצורכי אימון באגמים לאורך הגבול, בתנאי שלכל ממשלה תינתן הודעה מראש על כך.
בשנת 2004, החליט משמר החופים של ארצות הברית לחמש את 11 ספינות המשמר שלו המוצבות באגם אירי ובאגם הורון במקלעי 7.62 מ"מ במטרה למנוע הברחות, וכן בשל חשש מטרור לאחר מתקפות ה-11 בספטמבר 2001. 
ממשלת קנדה החליטה כי חימוש זה לא הפר את ההסכם, מאחר שהרובים נועדו לאכיפת החוק ולא לפעילות צבאית. בהתאם להסכם, לקנדה שמורה הזכות לחמש את זרוע אכיפת החוק שלה בכלי נשק דומים.

תוצאות ההסכם

ההסכם הביא לפירוז אזור האגמים הגדולים ואגם צ'מפליין. כמו כן ארצות הברית ובריטניה הסכימו על שליטה משותפת בטריטוריית אורגון. ההסכם יצר למעשה גבול מפורז שאורכו 5,527 ק"מ, שהיה הגבול המפורז הארוך בעולם.
למרות הקשיים שגרם ההסכם לצי האמריקאי במהלך מלחמת העולם הראשונה, תנאיו לא שונו. קשיים דומים התעוררו לפני מלחמת העולם השנייה, אבל מזכיר המדינה של ארצות הברית קורדל האל לא הסכים להפר את ההסכם בגלל חשיבותו ההיסטורית. בשנים 1939 ו-1940 קנדה וארצות הברית הסכימו לפרש את ההסכם כך שנשק יכול להיות מותקן על ספינות בתוך האגמים הגדולים, אבל לא יכול להפוך פעיל עד שהספינות עזבו את האגמים. ב-1942 ארצות הברית הצטרפה למלחמה (וקנדה כבר השתתפה במלחמה), והן הסכימו כי עד סוף המלחמה נשק יכול להיות מותקן על ספינות באגמים, ואף יכול להיבדק בעת שכלי השייט באגמים.

אנדרטאות 

קרן המורשת של אונטריו הציבה שלט זיכרון להסכם בקינגסטון, אונטריו (44°13′48″N 76°27′59″W). שלט נוסף עומד באתר בו הייתה שגרירות בריטניה בוושינגטון הבירה (38°54′13.7″N 77°3′8.4″W) במקום בו התנהל המשא ומתן לקראת חתימת ההסכם.
אנדרטה נוספת נמצאת במצודת ניאגרה הישנה (43°15′48″N 79°03′49″W), והיא מציגה תבליטים של ראש ובאגוט, וכן את מילות האמנה.
כלכלת חלחול

תולדות המושג

המונח "כלכלת חלחול" מתאר רעיון בסיסי שנשמע הגיוני: כדי לייצר צמיחה בת קיימא, על הממשלה להעניק הטבות לבעלי ההון, והם ישקיעו את הכסף במפעלים וחברות חדשות. באופן זה יווצרו מקומות עבודה חדשים, וכל שכבות האוכלוסייה יוכלו ליהנות מהצמיחה.
על אף שתאוריה זו נראית דומה לתאוריות כלכליות אחרות, פעם אחר פעם הוכח שהיא איננה נכונה. כבר בשנת 1896 הציג המועמד הדמוקרטי לנשיאות ארצות הברית, ויליאם ג'נינגס ברייאן, את תאוריית כלכלת החלחול באור שלילי: "קיימות שתי גישות לנושא המיסוי. יש כאלה שמאמינים שאם תחוקק חוקים שיקדמו את האמידים, אז השגשוג שלהם יטפטף לשכבות הנמוכות. לעומתם, הרעיון הדמוקרטי הוא שאם תחוקק חוקים שיעזרו להמונים לשגשג, אז השגשוג שלהם ימצא את דרכו כלפי מעלה, לכל השכבות שנשענות עליהם."
הבדרן וויל רוג'רס אמר בתקופת השפל הגדול: "כל הכסף מוזרם לשכבות העליונות בתקווה שהוא יחלחל מטה, לנזקקים." אמירה זו נחשבה אז לאירונית.

השימוש במושג כמונח ביקורתי

הכלכלן ג'ון קנת גלבריית ציין כי תאוריית כלכלת החלחול נוסתה בארצות הברית כבר בשנת 1890, וכונתה אז "תאוריית הסוס והדרור." לפי תאוריה זו, "אם תיתן מספיק גרעיני דגן לסוס, יישארו על הדרך כמה גרגרים עבור הדרורים." גלבריית הראה שתאוריית הסוס והדרור הייתה אחד מהגורמים למשבר הכלכלי שפקד את ארצות הברית בשנת 1896 .
לאחר שהנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון החליף את הנשיא הדמוקרטי לינדון ג'ונסון בארצות הברית, אמר ג'ונסון: "הרפובליקאים פשוט לא יודעים איך לנהל את כלכלת ארצות הברית. הם כל כך עסוקים בניסיונות לממש את כלכלת החלחול, ונותנים לתאגידים העשירים כל כך הרבה הטבות מס, שכל הכלכלה פשוט הולכת לעזאזל."
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1992, המועמד העצמאי רוס פרו השתמש במונח "כלכלת חלחול" וכינה אותה "וודו פוליטי".
בניו זילנד, מנהיג מפלגת העבודה הניו זילנדית אמר "העשירים משתינים על העניים" בהציגו את תאוריית כלכלת החלחול.
בשנת 2011 מספר חוקרים מאוניברסיטת אוקספורד חקרו את הפערים הכלכליים בין הכנסות העשירון והמאיון העליונים ב-22 מדינות, מתחילת המאה ה-20. תוצאות המחקר הראו שמשנת 1976 חל גידול עקבי בהכנסות של המאיון העליון, ולעומתו דריכה במקום של מעמד הביניים והעניים.
מחקר נוסף שערכה קבוצת משפטנים בשנת 2012 העלה שהקלות מיסוי על עשירים אינן גורמות לכסף לחלחל מטה ואינן גורמות לשיפור המצב הכלכלי. רווחי המס של העשירים נוטים להצטבר במקלטי מס, ומשפיעים לרעה על המצב הכלכלי של שאר משקי הבית.
בשנת 2013 ביקר האפיפיור פרנציסקוס את הכלכלנים התומכים בכלכלת חלחול, בהצהרה רשמית מטעמו.
גם בדו"ח של קרן המטבע הבינלאומית משנת 2015 נאמר שהקלות מיסוי אינן גורמות לעושר לחלחל כלפי מטה, אלא גורמות לעשירים להתעשר יותר. בדו"ח נאמר: "אם נתח ההכנסה של 20 האחוזים העליונים (העשירים) גדל, אז צמיחת התמ"ג למעשה יורדת בטווח הבינוני, דבר המצביע על כך שהרווחים אינם מחלחלים מטה. לעומת זאת, גידול בנתח ההכנסות של 20 האחוזים הנמוכים (העניים) גורם לצמיחת תמ"ג גבוהה."

ביקורת על המונח

בנאום בקונגרס בשנת 1992 הכחיש הסנטור האנק בראון את הטענה שהמפלגה הרפובליקנית דוגלת בכלכלת חלחול, ואמר שהשימוש במושג זה בדיון ציבורי הוא לא מדויק והוא "מרעיל" את הדיון.
גם הכלכלן תומאס סואל כתב מאמר בו הוא ציין ש"כלכלת חלחול" איננה תאוריה כלכלית אמיתית, ואף כלכלן רציני לא דוגל בתאוריה זו.
איי הודו המערבית הבריטיים

איי הודו המערבית הבריטיים (באנגלית: British West Indies) היה שמן של הקולוניות באיי הים הקריבי ובחופיו ביבשת שהשתייכו לאימפריה הבריטית. ב-1912 כללו איי הודו המערבית הבריטיים שמונה קולוניות: איי בהאמה, ברבדוס, גיאנה הבריטית, הונדורס הבריטית, ג'מייקה (עם מושבות החסות שלה איי טרקס וקייקוס ואיי קיימן), טרינידד וטובגו, איי וינדוורד ואיי ליוורד הבריטיים.
בין השנים 1958–1962 אוגדו כל האיים (מלבד איי הבתולה הבריטיים, איי בהאמה, הונדורס הבריטית וגיאנה הבריטית) בפדרציה של איי הודו המערבית. המחשבה הייתה, כי הפדרציה תהפוך לימים למדינה אחת עצמאית, אך בשל סמכויותיה המוגבלות, העדר תמיכה ציבורית ובעיות מעשיות רבות היא פורקה בסופו של דבר.
מרבית הטריטוריות, לרבות כל הגדולות שבהן, הן כיום מדינות עצמאיות נפרדות החברות בארגונים בינלאומיים שונים כגון האומות המאוחדות, ארגון מדינות אמריקה, איגוד מדינות הים הקריבי, ארגון הסחר העולמי, הקהילייה הקריבית, חבר העמים הבריטי, הבנק הקריבי לפיתוח ועוד. היתר הן טריטוריות בריטיות שמעבר לים.
נמל התעופה הבינלאומי אליניקון

תולדות הנמל

נמל התעופה נפתח ב-1938 כשבעה קילומטרים מדרום למרכזה של אתונה. בתחילה נקרא קלמקי (Kalamaki). בהמשך נקרא על שם הכפר אליניקו שלידו שכן.
במהלך הכיבוש הגרמני של יוון במלחמת העולם השנייה השתמש החיל האוויר הגרמני בשדה. לאחר המלחמה התירה ממשלת יוון לחיל האוויר של ארצות הברית להשתמש בו, ונוכחות זו נמשכה עד לשנת 1991.
פאתו המערבית של נמל התעופה גבלה בחוף הים. הוא שימש בבסיס פעולה מרכזי של חברת אולימפיק איירליינס היוונית. היו בו שני טרמינלים: הטרמינל המערבי שירת את חברת אולימפיק והטרמינל המזרחי, שתוכנן על ידי האדריכל אירו סארינן, שירת את יתר החברות שפעלו בנמל.
הנמל נסגר בחודש מרץ 2001, עם הפעלת נמל התעופה החדש של אתונה, שהוקם ממזרח לעיר. ערב סגירתו עברו בנמל כ-13.5 מיליון נוסעים מדי שנה והוא שירת 57 חברות תעופה שונות.

הנמל לאחר סגירתו

לאחר סגירת הנמל הועבר ניהול המתחם לידי חברת Hellinikon SA. בחלק משטח המתחם הוקמו מתקני ספורט לצורך אירועי אולמפיאדת אתונה. גם אחד ממוסכי המטוסים בנמל הוסב למטרה זו.
בשנת 2005 נערכה תחרות מתכננים בינלאומית להסבת שטח הנמל לפארק מטרופוליטני. תוכנית זו טרם מומשה, בין השאר משום ששלטונות יוון שוקלים לפתח את הנמל במקום זאת לאזור מסחרי.
בשנת 2011 נפתח במבנה הטרמינל המערבי מוזיאון של חברת אולימפיק איירליינס. אוספו כולל גם שלושה מטוסים שחנו בנמל מאז שנסגר.
במהלך משבר ההגירה באירופה השתכנו במבני הנמל הסגור מהגרים ופליטים מאפגניסטן, פקיסטן, איראן, מרוקו וממדינות אחרות. במרס 2016 שהו בו 4,120 אנשים.

תאונות ופעולות טרור

מספר תאונות אוויריות התרחשו בנמל ובסביבתו במהלך שנות פעילותו. בחמורה שבהן התרסק ב-8 בדצמבר 1969 מטוס של חברת אולימפיק איירליינס (מטוס DC-6 בטיסה 954 מכרתים) לתוך הר במהלך גישה לנחיתה בנמל. כל 90 יושבי המטוס ניספו.
ב-26 בדצמבר 1968 ירו מחבלים בנמל התעופה לעבר מטוס של חברת אל על שהתכונן להמריא מהנמל. אדם אחד נהרג ואחרת נפצעה קשה.
ב-27 ביוני 1976 נחטפה טיסה 139 של אייר פראנס מתל אביב לפריז על ידי מחבלים שעלו עליה במהלך חניית ביניים בנמל. המטוס החטוף נחת באנטבה שבאוגנדה, חלק מנוסעיו שוחררו על ידי המחבלים. מרבית האחרים, ישראלים, שוחררו על ידי צה"ל במבצע יונתן ב-4 ביולי.
ב-23 בנובמבר 1985 נחטף מטוס של חברת איג'יפטאייר שהמריא מהנמל אל קהיר שבמצרים והונחת באי מלטה. פעולת קומנדו מצרית להשתלטות על המטוס במלטה ב-25 בנובמבר הסתיימה במותם של רוב נוסעי המטוס.
נקר בלוטים

תיאור

ראשו, גבו, כנפיו וזנבו של נקר בלוטים בוגר הם בצבע שחור, בעוד מצחו, גרונו, בטנו ושתו בצבע לבן. עיניו לבנות גם הן. בחלק קטן מגבו של הנקר יש נוצות ירוקות. לזכר בוגר יש כיפת נוצות אדומה, בעוד אצל הנקבה כיפת הנוצות קטנה יותר, ויש רווח בצבע שחור בין הכיפה למצח. בזמן תעופה, ניתן לראות את העיגולים לבנים שעל כנפיו של הנקר. קריאתו של נקר הבלוטים מזכירה במעט צחוק.
אורכו של הנקר הוא כ-21 ס"מ, ומשקלו כ-85 גרם.

מאגר הבלוטים והגנה עליו

נקרי בלוטים ידועים במאגרי אחסון הבלוטים שהם אוגרים בקיץ, על מנת שיישאר להם מזון בחורף. עצים, בניינים, עמודי חשמל או אף רדיאטורים משמשים לאגירת הבלוטים. הבלוטים מאוכסנים בחורים שנקדחו במיוחד עבורם, מה שיוצר מאגרים עצומים של בלוטים, הנאגרים על ידי כל צאצאי המשפחה האחראית לעץ. הנקר בדרך כלל מתחיל להכניס בלוטים (בלוט אחד לחור) לחורים טבעיים בעץ או לסדקים בקליפתו, ורק לאחר שאזל המקום הוא מתחיל לקדוח חורים בעץ בעצמו. אם הבלוטים התייבשו, הנקר מעביר אותם לחורים מתאימים יותר. כל הקבוצה המגינה על הקן (ראו להלן) מגינה גם על המאגר מפשיטות של עופות אחרים, בעיקר מעורבנים. למאגר הבלוטים חשיבות כה גדולה אצל נקרי הבלוטים, עד כי נקרי בלוטים עשויים לקנן בסתיו על מנת לנצל את יבול הבלוטים השופע, התנהגות רבייה מאוד לא נפוצה בקרב עופות. אם אזל מאגר הבלוטים, הנקר נודד.

רבייה

נקרי בלוטים ידועים בזכות הרבייה השיתופית שלהם - משמע שיותר משני פרטים מסייעים בטיפול בגוזלים שבקן אחד. זוהי תכונה שנמצאת רק בתשעה אחוזים מכלל מיני העופות. אצל נקרי הבלוטים, ישנם שני סוגים של רבייה שיתופית: קואליציונית ומשפחתית. שיתוף קואליציוני הוא שיתוף פעולה של כמה וכמה נקרים בוגרים, השומרים ביחד על קן אחד. שיתוף משפחתי הוא שיתוף של הורי הגוזלים עם כמה מצאצאיהם הבוגרים יותר, בטיפול בקן אחד. הדעה הנפוצה גורסת שהרבייה השיתופית מתרחשת בגלל מיעוט טריטוריות שבהן נקרי בלוטים יכולים להתרבות. שיתוף פעולה קואליציוני של נקרי בלוטים יכול לכלול עד שבעה זכרים נוספים, ועד שלוש נקבות נוספות; למרות זאת, בדרך כלל על קינים של נקרי בלוטים ישנם רק כשלושה זכרים ושתי נקבות. בדרך כלל, השותפים לקן הם בני משפחה קרובים כמו אחים ואחיות.
בכמה מהאוכלוסיות של נקרי הבלוטים הם מונוגמיים, ובאוכלוסיות אחרות הם פוליגמיים. מספר נקבות עשויות להטיל את ביציהן לתוך אותו קן, אם כולן שומרות עליו. הנקבה מטילה כארבע ביצים בצבע לבן-סגלגל בכל תטולה, בהפרש של 24 שעות בין הטלה להטלה. לאחר 14 ימים הביצים בוקעות, ו30–32 ימים לאחר הבקיעה הגוזלים עוזבים את הקן. נקרי בלוטים עשויים להשתמש באותו קן למשך עונות קינון רבות.

תפוצה

תחום תפוצתו של נקר הבלוטים מתפרש על צפון מערב אורגון, קליפורניה, מערב אמריקה ומערב מקסיקו, האזור ההררי במרכז אמריקה ובאנדים הצפוניים של קולומביה. סביבת המחיה המועדפת על הנקר היא יערות אלונים, על אף שהוא גם מקנן ביערות של אשוחי דאגלס, סקוויות ויערות טרופיים כל עוד עצי אלון נמצאים בסביבתו. נקר הבלוטים גם מקנן לעיתים בפארקים שבהם יש מספר גדול של עצי אלון.
אוונגרד רוסי

האוונגרד הרוסי הוא מונח המתאר תנועות אמנותיות מודרניסטיות שונות ברוסיה. תחום הזמן של האוונגרד האמנותי ברוסיה אינו מוחלט. את מועד פעילותו קובעים פרשנים שונים לתאריכים שונים. הטווח הרחב מצביע על פעילות משתנה מסביבות 1850 ועד לשנות השישים של המאה ה-20. הטווח המצומצם מתייחס לשיאה של התנועה, החל משנת 1914, ועד לדעיכתו במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20.
שיאה של התנועה הגיע בהדרגה בעשור השני של המאה ה-20, כשרעיונות אומנותיים מהפכנים מוצאים מקום במרכז המהפכה החברתית ברוסיה, כך שאומנות רדיקלית שחתרה כנגד הסדר הישן, לעיתים אומצה על ידי הממשל החדש.
האוונגרד התבטא באמנות הפלסטית, באדריכלות, בעיצוב ובקולנוע.

האוונגרד הרוסי באמנות הפלאסטית

באמנות הפלסטית, אימצו האמנים הרוסים את הגישות המודרניות באמנות ובראשן האקספרסיוניזם, הקוביזם והאמנות מופשטת. גישות אלו נחשבו לאוונגרד אמנותי ששאף ללוות את האוונגרד הפוליטי הסוציאליסטי. 
המסגרת האמנותית המרכזית של תנועת האוונגרד הייתה תנועת הקונסטרוקטיביזם. התנועה שאפה לקשר את האמנות אל החיים כמכשיר לקידום החברה. במניפסט קונסטרוקטיביסטי משנת 1924 נכתב כי "אופי הטכניקה התעשייתית של היום, המואצת, החסכונית ורבת-הקיבול - משפיע גם על אופני המושגים האידאולוגיים. [...] ביטוייה של שימת-הלב המוגברת הזאת לשאלות טכניות-ארגוניות הוא הקונסטרוקטיביזם. [...] נועדה לקונסטרוטיביזם משמעות חברתית-תרבותית רחבה, בשל ההכרח לעבור בזמן קצר יחסית מרחק המפריד בין הפרולטריון כמעמד מפגר בתרבותנו לבין הטכניקה הגבוהה וכל המערכת המפותחת של בנייני-על תרבותיים. [...] עיצובה הארגוני של משימה זאת הוא הקונסטרוקטיביזם"
בין האמנים הפלאסטיים חברי התנועה היו אל ליסיצקי, נטליה גונצ’רובה, קזימיר מלאביץ', אלכסנדר רודצנקו, ולדימיר טאטלין והאחים פבזנר. 
רוחה של תנועת הקונסטרוקטיביזם ליוותה גם מגמות נוספות באמנות הרוסית. מאלבי'ץ, לדוגמה, יזם את תנועת ה"סופרמטיזם", אשר שאפה לשוות לאמנות הקונסטרוקטיביסטית ערכים מטאפיזיים יותר. אמנים נוספים הקשורים לאוונגרד הרוסי הם: מארק שאגאל וואסילי קנדינסקי.

האוונגרד בקולנוע הרוסי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
אחד הביטויים המובהקים של האוונגרד בקולנוע הוא סרטו הידוע של סרגיי אייזנשטיין "אניית הקרב פוטיומקין" (1925), בו ביטא אייזנשטיין את רעיונותיו אודות עריכה קולנועית ומונטאז', כביטוי דיאלקטי ליצירת משמעות.

האוונגרד במוזיקה

ראשון המלחינים שניתן לשייכם לאוונגרד הוא מיכאל גלינקה, הזרם התעצם עם יצירותיהם של דימיטרי שוסטקוביץ' ושל מייקובסקי.
בעקבות שינויים פוליטיים שנערכו בברית המועצות, בעיקר תחת הנהגתו של סטלין, השלטון החל לעודד אמנות פיגורטיבית בסגנון נאו-קלאסי שכונה ריאליזם סוציאליסטי.
כדורים סינים

כדורים סינים הם כדורים, לרוב חלולים עם משקולת קטנה מתגלגת בתוכם, אשר משמשים לגירוי מיני על ידי החדרתם לנרתיק או פי הטבעת. בזמן תזוזה המשקולות נעות בתוך הכדור ויוצרות רטט אשר גורם לגירוי. לעיתים המשקולות משמשות גם כענבל ומשמיעות צילצול או מוצקות לחלוטין. הכדורים המוצקים כבדים יותר ומשמשים גם לביצוע תרגילי קיגל לחיזוק שרירי רצפת האגן.
ההיסטוריה של הכדורים הסינים עתיקה אך קיימות כמה גרסאות שונות ולכן מקורם אינו ברור. כפי הנראה בעבר נהגו לכניס כדור בודד לנרתיק כדי להעצים את ההנאה בקיום יחסי מין והמתקן שוכלל עד מהרה לשני כדורים המחוברים בחוט משי או שרשרת כדי לאפשר את הוצאתם בקלות. השימוש בכדורים הסינים אינו אמור להביא את המשתמש לאורגזמה אלא ליצור קנטור מיני. ניתן למשל להשאיר את הכדורים בתוך הנרתיק במשך כל היום ובכך לגרום לעוררות מינית מתמשכת. תורות כגון טנטרה או טאואיזם מאמינות ששימוש בכדורים סינים הוא כלי יעיל לאימון שליטה וחקירת הנאות החושים של האדם. כדורים סינים בצורתם המלאה, נקראים גם משקולות נרתיקיות, מומלצים על ידי גינקולוגים לחיזוק גמישות הנרתיק ושליטה על שלפוחית השתן. משקולות כבדות קצת יותר משמשות לחיזוק שרירי רצפת האגן ומגבירות את ההנאה והתפקוד המיני.
חבית

חבית היא מכל גלילי העשוי, באופן מסורתי, אך לא בלעדי, מלוחות עץ קמורים המחושקים יחדיו בחישוק ברזל. חביות מודרניות עשויות גם ממתכת ופלסטיק. בעל המלאכה היוצר את החבית נקרא חבתן.
לחביות קורה קמורה, בדרך כלל, בולטת מעט במרכזן. בליטה זו מאפשרת את גלגולן על צדן ותמרונן בקלות יחסית. צורה זו גם תורמת לחלוקה מאוזנת יותר של הלחץ על גוף החבית, שכן כך צורת המכל כדורית יותר.
בעת העתיקה באירופה הובלו נוזלים כגון שמן ויין בכלי קיבול אטומים בשרף אורני, כדים למשל. הרומאים החלו להשתמש בחביות במרוצת המאה ה-3 לפנה"ס, כתוצאה ממגעיהם הצבאיים והמסחריים עם הגאלים, אשר עשו שימוש בחביות מאות שנים.
משך כ-2,000 שנים הייתה החבית מכל האחסון וההובלה הנוח ביותר, למי שעמד בעלותה. מני טובין, החל במסמרים וכלה במטבעות זהב, אוחסנו בחביות. אמנם, שקים ותיבות היו זולים יותר, אולם החביות היו חסונות יותר, וקלות יותר לניוד, ביחס למשקל. החבית החלה לאבד מחשיבותה באטיות במהלך המאה ה-20 עם הנהגת השימוש במשטחים ומכולות. החל ממחצית המאה ה-20 החל השימוש בחביות מתכת גדולות, בנות כ-200 ליטרים, לאחסון והובלה של נוזלים ותרכיזים.
בתעשיית המשקאות משמשות חביות עץ הן לתהליך התסיסה והן לתהליך היישון, של יין. משקאות רבים אחרים, כמו ברנדי, שרי, פורט וויסקי, עוברים גם הם תהליכי התיישנות בחבית. בשנים האחרונות של המאה ה-20 החלו להשתמש יותר ויותר בחביות גם למשקאות כהילים שמסורתית לא שהו בחביות, למשל גראפה (תזקיק דורכאות ענבים).
המילה האנגלית העתיקה tun, שפירושה "חבית גדולה", היא מקור השם של יחידת המידה ton, המשמשת למדידת התפוסה (tonnage) של אוניות מסחריות, כלומר למדידת נפח המטען שהן מסוגלות להכיל.