יואל רוט

ביוגרפיה

רוט נולד בדטרויט, מישיגן למשפחה קונסרבטיבית ממוצא יהודי-הונגרי. דודו ישב בחבר הנאמנים של בית המדרש לרבנים באמריקה, המוסד העליון של הזרם. כילד שהה רוט ב"מחנה רמה", קייטנת הקיץ של התנועה ששימשה לקירוב הדור הצעיר לדת. הוא החליט על קריירה רבנית בגיל צעיר. ב-1961 השלים תואר ראשון באוניברסיטת המדינה ויין בעיר הולדתו, וכעבור שנה נכנס בשערי בית המדרש, שם היה בין המועטים שצורפו לתוכנית היוקרתית לתלמוד. הוא למד בין היתר מפי שאול ליברמן ודוד הלבני, סיים תואר שני בספרות עברית, והחל ללמד עברית במוסד. ב-1966 הוזמן ללימודי דוקטורט בתלמוד; סמיכתו לרבנות נדחתה כדי שיוכל להמשיך כאקדמאי מבלי שיצטרך להתגייס כרב צבאי, תנאי שנדרש אז מכל חברי כנסת הרבנים. הוא קיבל אותה לבסוף ב-1968. ב-1973 סיים את הדוקטורט ונתמנה למרצה בכיר בבית המדרש. ב-1978 התקבל לוועד ההלכה של התנועה, וכיהן כדיקאן התוכנית לרבנות בין 1981 ל-1984. עם סיום תפקידו קודם ליו"ר ועד ההלכה, תפקיד בו החזיק עד 1992. אז שב למשרת הדיקאן למשך שנה; הוא התפטר לאחר שהטריד מינית מועמד למסלול הרבנות במהלך ראיון הקבלה שלו, בו נכחו גם בכירים אחרים. לידי יט"א הגיעו טענות כי גם סיום כהונתו ב-1984 נעשה על רקע הטרדה מינית של תלמיד בית המדרש, שלא נחשפה. ב-1998 הוענק לו התואר הפרופסור המופקד על הקתדרה ע"ש לואיס פינקלשטיין לתלמוד והלכה. מאז 2000 הוא מכהן כראש הישיבה הקונסרבטיבית בירושלים. עוד בימיו של גרשון הכהן מונה לאחראי הכשרות בבית המדרש, והוא מכהן גם כיועץ ההלכתי של מחנות רמה. בנוסף הוא חבר בית הדין המאוחד של התנועה, ומרבה להרצות בסמינרים השונים שלה ובבתי-כנסת.
הסוגיה ההלכתית הראשונה בעלת ההד הציבורי שרוט היה מעורב בה כפוסק הייתה שאלת הסמכתן של נשים לרבנות וספירתן למניין, שפילגה את כנסת הרבנים בסוף שנות ה-70. ב-1979 הכין חוות דעת בה קבע כי נשים יוכלו עקרונית להוציא אחרים ידי חובה ולעקוף בעיות אחרות הקשורות במידת החיוב שלהן אם ייטלו על עצמן להתפלל שלוש פעמים ביום; הוא ביסס זאת על שורה של דברי חכמים לפיהם נשים יכולות לאמץ ציוויים שאינן נדרשות בהן (כמו התייחסות המגן אברהם לקבלתן את ספירת העומר והקביעה המוכרת בפסיקה האשכנזית לפיה מותר לאישה לברך על מצווה שהזמן גרמא וכו'). על אף ששיער כי ניתן יהיה לעקוף את פסילת האישה לעדות מאחר שהיום אפשר להחשיבה למהימנה, הוא עצמו נמנע מלעשות זאת במסקנותיו. ב-1985 אף הופצה שמועה, שהוכחשה על ידי המעורבים, כי התנה את הסמכתה של הרבה הקונסרבטיבית הראשונה איימי איילברג בכך שתתחייב שלא להעיד. מלבד זאת הסכים למתן סמיכה ולא הצטרף להלבני ולבכירים האחרים בפקולטה לתלמוד שפרשו מבית המדרש במחאה על כך, על אף שנחשב מקורב לו. התשובה שחיבר הייתה מכריעה בהחלטה לאפשר לנשים ללמוד בבית המדרש. שאלה אחרת שנקרא להביע בה דעה הייתה היחס להומוסקסואלים. ב-1992 התקבל בוועד ההלכה נייר העמדה שלו שקבע שהתורה קובעת בפירוש כי מדובר בתועבה. כעבור ארבע-עשרה שנה עלה שוב הנושא: הוא הגיש ניסוח מרוכך שחזר למעשה על מסקנותיו מ-1992. לבסוף התקבלה תשובה של אליוט דורף ואחרים שהכירה במערכות יחסים הומוסקסואליות (אם כי הותירה על כנו את האיסור על יחסי מין מלאים בין גברים) ואפשרה להסמיך להט"בים לרבנות. רוט ושלושה חברים אחרים בוועד ההלכה התפטרו במחאה מיד לאחר ההצבעה, ב-6 בדצמבר 2006.
רוט זוהה על ידי חוקרים כדורף ואלן סילברסטיין כיחיד מבין הבכירים בכנסת הרבנים שמזוהה במובהק עם האגף השמרני. הוא גם אחד המעטים יחסית בהנהגה שסבור כי ההתגלות האלוהית הייתה מילולית ומפורשת, למרות שהוא מרבה להדגיש כי אינו מתעניין או מחשיב נושאי אמונה, ומבחינתו: "המסורת ההלכתית היא בחזקת נתון, והתאולוגיה צריכה להסתדר אחריה". לדעתו כל מי שמקבל את התוקף המחייב של ההלכה ומקיים אותה לגיטימי, ללא התייחסות להשקפתו לגבי המרכיב האלוהי בתורה, כולל אלו שרואים אותה כתוצר אנושי לחלוטין. איש האגף הנגדי בזרם, התאולוג ניל גילמן, ביקר אותו בכותבו: "מה שרוט אינו עונה עליו הוא מדוע היהדות מקיימת את ההלכה מלכתחילה." רוט ידוע כנוקשה ביחס למקובל בקרב הקונסרבטיבים: אף כי הודה בכמה הזדמנויות שלשיקולים אתיים יש מקום בפסיקה, דחה מכל וכל את האפשרות שיהוו גורם בפני עצמם. הוא העלה את תפישת עולמו במספר חיבורים, בעיקר בספרו הידוע מ-1986, "התהליך ההלכתי: ניתוח שיטתי." לאחר שהתפטר ב-2006 האשים את האגף הליברלי באימוץ גישה כזו, ותקף אותם על כך שהם "משחקים את תפקיד אלוהים".