ועידת לונדון לכלכלה

ועידת לונדון לכלכלה הייתה כנס כלכלי שנערך ביוני 1933 בהשתתפות נציגים מ-66 מדינות. מטרת הוועידה, שנערכה במוזיאון לגאולוגיה של לונדון, הייתה להתמודד עם השפל הגדול, לחדש את המסחר הבינלאומי, ולייצב את שוקי המטבע הבינלאומיים. למרות זאת, שידר נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, שנפש אז על יאכטה בצפון האוקיינוס השקט, הודעה אלחוטית ללונדון, שבה גינה את הוועידה בשל ניסיונה לייצב את המטבעות, ובאופן עקיף הכריז כי ארצות הברית לא תשתתף בדיונים.

רקע

לאחר שקרסה כלכלת העולם בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הייתה ההנחה המקובלת שארצות הברית תפעל כהגמון. במסגרת האג'נדה לוועידה, שנוסחה בין נציגים משש המדינות העיקריות שנפגשו בז'נבה ב-1932, הייתה הצהרה תקיפה שנושא החובות בין ממשלות חייב להיפתר כיוון שהוא מהווה מכשול עיקרי בדרך להתאוששות מהשפל הגדול.
האירופאים האמינו ש"ההסדר אמור להקל על העולם", בעוד שמומחים אמריקנים כדוגמת הסנאטור בורה (William Edgar Borah) טענו ש"מקורן האמיתי של הצרות בעולם הוא במלחמה, ובהתעקשותה של אירופה להתחמש בנשק רב, והניהול הכושל של הכסף", לפי כך, הוא לא היה מוכן לדחות, להפחית או לבטל את תשלום החובות "ושאירופה תמשיך בתוכנית שגרמה בפועל לעולם לשקוע לתוך התנאים הכלכליים הנוכחיים".

מעשים סותרים

התקווה שארצות הברית תמשיך בהצמדה לתקן הזהב נמוגה במהירות כאשר הנשיא רוזוולט הכריז, יום לאחר שנכנס לתפקידו, על חוק החירום הבנקאי (Emergency Banking Act ) של 1933 ואסר על יצוא זהב, באמצעות צו נשיאותי מספר 6102, ובכך ביטל רשמית את ההצמדה לבסיס הזהב בארצות הברית. מאוחר יותר, במאי הוא אישר את חוק ההסדר החקלאי (Agricultural Adjustment Act) של אלמר תומאס (Elmer Thomas), חקיקה ש"דרשה מהנשיא להתמיד במדיניות של אינפלציה באמצעות הדפסת שטרות כסף".
ההצהרה של רוזוולט במהלך נאום ההשבעה שלו ב-1933: "אני לא אחסוך כל מאמץ לשקם את המסחר העולמי באמצעות הסתגלות הכלכלה הבינלאומית, אבל מצב החירום בבית אינו יכול להמתין להישג זה" ייצגה איתות ברור לנציגים בוועידה שהוא יתנגד לתכנונים של מדינות זרות להחיות את הכלכלה הבינלאומית.
קורדל הול, מזכיר המדינה בממשלו של רוזוולט, עמד בראש המשלחת האמריקנית לוועידה. הנשיא הורה להול שלא להשתתף בדיונים בנושא ייצוב המטבע. עם זאת, במועד שבו נערך הוועידה שינה הנשיא רוזוולט את דעתו לגבי מניפולציה של המטבע על מנת להעלות מחירים, והנחה את מומחי הבנקאות האמריקנים אוליבר ספראג (Oliver Sprague) וג'יימס ורבורג לנהל משא ומתן על ייצוב המטבע עם עמיתיהם הצרפתים והבריטים.

הדחייה של רוזוולט

כשהוועידה נפתחה ב-12 ביוני 1933 כל תשומת הלב הייתה מופנית לדיוני המטבע בין שלוש המדינות שנערכו מחוץ לוועידה. עד 15 ביוני ניסחו הנציגים האמריקנים הבלתי רשמיים יחד עם מונטגיו נורמן (Montagu Norman) מבנק אנגליה וקלמן מורה (Clement Moret) מבנק צרפת תוכנית לייצוב זמני.
למרות הניסיונות לשמירת סוד דלפה התוכנית לפני ביצוע ההכרזה הרשמית, והתגובה בארצות הברית הייתה הרסנית. המחירים בשוקי המניות והסחורות של ארצות הברית צנחו ושער החליפין של הדולר במטבעות הזרים עלה.
למרות שרוזוולט שקל לשנות שוב את מדיניותו הדיפלומטית בנוגע לשער ממוצע חדש שבין הדולר ללירה שטרלינג, הוא החליט בסופו של דבר לא להתחייב בדבר, אפילו לא באורח ניסיוני.
בשל חששותיו שהבריטים והצרפתים ינסו לווסת את שערי החליפין של המטבעות שלהם, דחה הנשיא רוזוולט ב-17 ביוני את ההסכם אליו הגיעו נציגיו עם עמיתיהם הבריטים והצרפתים למרות התחנונים של נציגיו וטענותיהם שהתוכנית היא רק אמצעי זמני ושיש בה סעיפים רבים שיאפשרו נסיגה ממנה.
התגובה הגורפת של הבריטים, הצרפתים והתומכים בשיתוף פעולה בינלאומי בארצות הברית לדחיית ההסכם על ידי רוזוולט הייתה שלילית ביותר. רמזי מקדונלד, ראש ממשלת בריטניה חשש ש"מעשיו של רוזוולט יהרסו את הוועידה" ונאמר כי ז'ורז' בונה (Georges Bonnet), המזכיר של הוועדה המוניטרית הצרפתית, "התפוצץ".
מבקרי ההחלטה בטוחים כי שיקולים לאומיים שיחקו תפקיד חשוב בהחלטה של רוזוולט לדחות את ההסכם, ובעקיפין היא גרמה להתמוטטות הוועידה.