google/wiki40b huggingface dataset:
עמנואל צבר

ביוגרפיה

עמנואל צבר נולד בירושלים למשפחה יוצאת תימן, וכשמלאו לו שנתיים עברה משפחתו למושב בית זית. את שירו הראשון כתב בהיותו מוצב בעמדה קדמית ברמת-הגולן במלחמת יום הכיפורים. בשנת 1978 יצא לאור בהוצאת ח"ש ספר שיריו הראשון "הייתי מלחמה", כשם שירו הראשון. 
"היתי מלחמה ולא ראיתי \ ושמעתי \ מחוץ לטווח... היתי מלחמה \ ולא ידעתי"
ספר שיריו השני "סיג" התפרסם שנה אחר כך ועסק בשאלת הסיבה לקיומו של הדחף הפנימי במשורר להעלות את הגיגיו במילות שירה ולהציגן לעיני כל.
"אנו כותבים,\ תועים, \ נוגעים במילים, \ בכל שכולנו יודעים - \ בשתיקה"
ספר השירה השלישי של צבר, "מין השתיקות", יצא לאור בשנת 1983. השירים סדורים וערוכים בשבעה שערי-חיים המייצגים הלכי-רוח אישיים מאד. מוטיב השתיקה מהווה יסוד מרכזי בשירים, והוא נפרץ שוב ושוב בשערי החיים דרכם כולנו חולפים. 
"עד שיוצאים אל האור \ הולכים לקראתו, \ חשוכים, \ עד שיודעים"
בשנות ה-80 של המאה ה-20, בתקופת שהותו של צבר בבריטניה כשליח הסוכנות היהודית, תרגם המשורר את שלושת ספריו לאנגלית, ועל כך זכה בפרס The George Webber Prize מטעם Oxford Centre for Postgraduate Hebrew Studies. 
בשנת 1984 חיבר צבר את שירו המוכר "ברית דמים". השיר נכתב בעקבות נפילתו של החייל יובל הראל אשר נפל בצידון. השמועה על מותו הגיעה לביתם של שכניו אשר גם בנם, אשר לחם בלבנון, נקרא יובל הראל. לאחר בירור נודע כי לא בבנם מדובר, אך עוד באותו יום דפקו גם על דלתם של חיה ויוסי והודיעו להם כי גם בנם נפל בלבנון.
רן שחור

קורות חייו

רן שחור נולד וגדל בקיבוץ גן שמואל בנם של מרדכי ולושיה. אביו נפטר כשרן היה בן 14. שחור היה חבר בתנועת השומר הצעיר ועשה שנת שירות. לפני גיוסו שיחק כדורסל בקבוצת הפועל גן שמואל כשהקבוצה שיחקה בליגה הראשונה בעונת 1975-76.

שירותו בצה"ל

שחור התגייס לצה"ל בשנת 1975 והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר ולאחר סיומו התמנה למפקד צוות ביחידה, אז תחת פיקודו של עוזי דיין. במהלך השנים התקדם בתפקידיו ביחידה, היה סגנו של עמר בר-לב וב-1989 החליף את משה יעלון בפיקוד על הסיירת. הפעולה המפורסמת ביותר שהתבצעה בזמן כהונתו של שחור הייתה מבצע עלם חמודות, חטיפתו של שייח' עובייד, ממנהיגי החזבאללה בדרום לבנון, ביולי 1989.
לאחר שעזב את היחידה יצא ללימודים ולאחר שסיים תואר שני במנהל עסקים, בבית הספר למוסמכים ע"ש רקנאטי באוניברסיטת תל אביב, חזר לצבא, קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת הנגב, חטיבת חי"ר במילואים. היה עוזרו של יעקב עמידרור כשזה היה מזכיר צבאי לשר הביטחון יצחק מרדכי, וזכה לדרגת תת-אלוף אישית מהרמטכ"ל שאול מופז. שימש מפקד היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין ומפקד מערך המבצעים המיוחדים. לאחר שלא מונה למזכיר הצבאי של ראש הממשלה בעקבות חילופי השלטון, עזב את הצבא.

לאחר שחרורו מצה"ל

לאחר שהשתחרר מצה"ל התמנה לשותף-מנהל בקרן הון סיכון סטאר ומאז ממלא תפקידי ניהול בחברות היי-טק. בין השאר כיהן כדירקטור בחברות אזימוט טכנולוגיות ואיזי צ'יפ. הוא מייסד ומנכ"ל חברת Focal Energy, המשקיעה בונה ומנהלת תחנות כוח ירוקות בהודו.
שחור בעל תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב וחבר לשכת עורכי הדין בישראל. הוא משמש מרצה אורח במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בנושא ניהול סיכונים. הוא עומד בהתנדבות בראש עמותת גאלו"פ העוסקת בטיפול באוכלוסיות עם צרכים מיוחדים ונוער בסיכון בעזרת רכיבה טיפולית, וכן בראש עמותת בוגרי סיירת מטכ"ל.
אחיו הוא תא"ל (מיל') גבי שחור, שהיה מפקד בסיס חיל האוויר בפלמחים.
קומביין תבואות

קומביין תבואות (אנגלית: Combine Harvester, ידוע גם בשם קצרדש וקצרקש והוצע לו גם השם קצרדש עצמונע) הוא מכונה המשלבת את משימות הקצירה, הדישה וניפוי התבואה. התוצאה המבוקשת היא גרעין או דגן (לרבות תירס, סויה, פשתן, שיבולת שועל, חיטה ושיפון); תוצר לוואי הוא הקש, קליפותיו הריקות של היבול שכל חומריו המזינים הוצאו ממנו.
במדינת ישראל, על מנת להפעיל קומביין, נדרש רישיון נהיגה למכונה ניידת.

היסטוריה

קומביין התבואות נרשם כפטנט בשנת 1834 על ידי חירם מור, באותה השנה בה סיירוס מק'קורמיק רשם פטנט על המקצרה המכנית.
הקומביינים הראשונים, שחלקם היו גדולים למדי, נמשכו על ידי סוסים או פרדות ועשו שימוש בגלגל-הנעה כדי להעצים את פעולתם. בשנת 1902, היו כבר בשימוש קומביינים שיכלו לקצור כמות  מספיקה של דגן בשעה אחת כדי לאפות 10 ככרות לחם. קומביינים הנגררים באמצעות טרקטור היו אף הם בשימוש לזמן מה. קומביינים אלה כללו מכשיר-ניעור שהפריד בין המוץ והתבן (מעין שבכה משוננת שהונחה על פיר) כדי לפלוט את התבן ולשמור על הדגנים. הקומביינים מונעי הטרקטורים התפתחו עם השנים וכללו מנועי בנזין או דיזל נפרדים כדי להניע את מכשיר-הניעור. 
הקומביינים המודרניים כיום הם בעלי הנעה-עצמית ומנועי דיזל. התקדמות משמעותית בפיתוח הקומביינים הושגה עם התכנון הסיבובי. המוץ והתבן הופרדו מן הגרעינים על ידי שימוש במאוורר רב עוצמה. קומבייני-סיבוב הושקו בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי חברת "Case IH". באותה התקופה אף הוכנסו לשימוש מערכות אלקטרוניות לניטור תפוקת הקצירה. מכשור חדיש זה אפשר למפעילים להקטין את הפחת ולהשיג יבול רב יותר ליחידת קרקע בעזרת אופטימיזציה של מהירות תנועת הכלי ואמצעי תפעול אחרים.

עקרון הפעולה

למרות ההתקדמות הטכנולוגית הרבה שחלה מאז הומצאו הקומביינים הראשונים, הרי שעקרון הפעולה הבסיסי שלהם כמעט ולא השתנה.
בשלב הראשון המאסף הקדמי מזין את היבול הנקצר לתוך גליל הדיש הבנוי משורה של לוחות שפשוף אופקיים המותקנים עליו במרווחים של רבע מקוטר הגליל. כתוצאה מן התנועה ומתהליך הגירוד, מתפוררת התבואה לתערובת של גרעינים וקש והגרעינים נופלים לתוך מאסף פנימי קעור המותקן מתחתיו.
בשלב הבא מועברים הגרעינים באמצעות מספר גלילים בורגיים המותקנים אנכית למערכת הדייש, אל מכל האיסוף המרכזי . בדרכם למכל האיסוף המרכזי עוברים הגרעינים דרך מספר נפות, מנערים, ומאווררים,  במטרה להבטיח את ניקיון התבואה מפסולת הקש ולכלוך אחר. הקש המופרד מן התבואה עובר בצינורות פינוי מחוץ למכונה אל השדה.
ג'סיקה ריין

ביוגרפיה

ריין נולדה באירדיסלי שבהרטפורדשייר, וגדלה בחווה של אביה. היא הבת הצעירה משתי בנות שנולדו לחוואי אלן לויד ואשתו סו. אמה הוכשרה להיות רקדנית, אבל עבדה כאחות. ריין למדה בעיר קינגטון בהרטפורדשייר וכבר מגיל 13 רצתה להיות שחקנית, בעקבות אביה ששיחק בתיאטרון חובבים באירדיסלי. היא למדה תיאטרון וצילום, ואחר כך למדה באוניברסיטת מערב אנגליה. עם סיום התואר נסתה ריין להתקבל לבתי ספר למשחק אך נדחתה. היא נסעה לתאילנד ולימדה שם אנגלית כשפה שנייה.
אחרי שנה חזרה ריין לאנגליה, נרשמה שוב לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה והתקבלה. בתקופת לימודיה עברה לגור בלונדון ועבדה במשרה חלקית כמלצרית ובחברת התקשורת BT.
ב-2008 עם סיום לימודיה החל ריין להופיע בהצלחה על במות התיאטרון. היא לוהקה כבתה הגותית של לזלי שארפ במחזה "Harper Regan" מאת סיימון סטיבנס.
אחר כך שיחקה בתפקיד בתה בת ה-16 של טמזין גרג במחזה "Gethsemane" מאת דייוויד הר,
בתיאטרון המלכותי הלאומי גילמה ריין את ג'זמין, ילדה פראית בת עשרה, במחזה "Earthquakes in London" של מייק ברטלט, וכמזכירה בהפקה מחודשת של "Rocket to the Moon" מאת קליפורד אודט. עוד השתתפה ריין במחזה "רוחות וב-"Punk Rock", עליו זכתה בפרס התיאטרון של העיתון "Manchester Evening News". היא שיחקה בהפקה מחודשת של תיאטרון "יאנג ויק" של "The Changeling", טרגדיה מהמאה ה-17 מאת מידלטון וראולי. ב-2012 כיכבה ריין במחזה "Beyond Ballets Russes" שהועלה בתיאטרון "London Coliseum".
על מסכי הקולנוע והטלוויזיה השתתפה ריין בדרמה "Garrow's Law" ובסרט "רובין הוד" שביים רידלי סקוט לצידה של איילין אטקינס.
ריין כיכבה בתפקיד הראשי בדמות המיילדת ג'ני לי בסדרת הדרמה של BBC One "תקראו למיילדת" בשלוש העונות הראשונות. אחרי הצלחת העונה הראשונה השתתפה ריין בספיישל חג המולד של הסדרה, והמשיכה לשחק בעונה השנייה. בסיום העונה השנייה היא התבקשה לשחק בשמונה עונות נוספות. ב-9 במרץ 2014 הוכרז שריין תעזוב את הסדרה עם תום העונה השלישית כדי לקדם את הקריירה הקולנועית שלה בארצות הברית.
ב-2013 השתתפה ריין בתפקיד אורח בפרק "להתחבא" מסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". במסגרת ציון יובל החמישים של "דוקטור הו" היא גילמה את דמותה של וריטי למברט, שהייתה המפיקה הראשונה של הסדרה, בסרט "הרפתקה בחלל ובזמן".
ב-2014 הצטרפה ריין לצוות השחקנים בעונה השנייה של הדרמה המשטרתית "שחיתות" בתפקיד הבלשית ג'ורג'יה טרוטמן. ב-2015 גילמה את דמותה של ליידי רוצ'פורד בסדרת הדרמה "וולף הול" לפי ספריה של הילרי מנטל.

חיים אישיים

בן זוגה לחיים של ריין הוא השחקן טום גודמן-היל, אותו פגשה ב-2010.
אקסון ואלדז

המכלית

המכלית הייתה בנויה כולה מפלדה. היא נבנתה על ידי חברת הפלדה ובניית הספינות הלאומית בסן דייגו, ונמסרה לאקסון בדצמבר 1986. אורכה היה 301 מטר, רוחבה 51 מטר והשוקע שלה 20 מטר. היא הייתה מונעת על ידי מנוע דיזל בעל הספק של 24 מגהוואט. למכלית הייתה תפוסה של 235,000 טונות נפט גולמי. מהירותה הייתה כ-16 קשר (30 קמ"ש). היא שימשה להעברת נפט גולמי מטרמינל הצינור של קונסורציום אליאסקה בוואלדז שבאלסקה לבתי זיקוק בארצות הברית.
זחוק

זחוק (או: סחוג, בערבית: سحوق, תעתיק מדויק: סחוק) הוא ממרח חריף עשוי מפלפלת צ'ילי שמקורו במטבח התימני.
ישנם מספר סוגים של סחוג, המוכרים שבהם הם האדום, העשוי מפלפלים חריפים אדומים מיובשים, והסחוג הירוק אשר בניגוד לאדום, מכיל פלפלים ירוקים טריים ועשבי תבלין טריים בלבד, אם כי יש המכינים גם אותו מפלפלים מיובשים.
"סחוג" מקורו במילה העברית "שחוק" (שבהגיה תימנית הופך לסחוג), מאחר שהכנתו כוללת שחיקה של הפלפלים במסחגה. המסחגה, מלשון "משחקה", היא סוג של עלי ומכתש. המסחגה מורכבת מאבן גדולה (לרוב בזלת) עם שקע במרכזה, שתפקדה כמכתש, ואבן קטנה ועגולה שתפקדה כעלי.
הסחוג הירוק עשוי תערובת של פלפלים ירוקים חריפים עם כוסברה, שום ותבלינים שונים.
סחוג אדום, נעשה מפלפלים אדומים מיובשים, שום, תבלינים ושמן, יש המוסיפים מעט חומץ אך אין זה כלול במתכון המסורתי.
סחוג חום הוא סחוג ירוק בתוספת עגבניות. ניתן להכין סחוג בו החריפות מועטה על ידי שימוש מועט בפלפלים חריפים ביחס לשאר הרכיבים למשל על ידי הוספת פלפלים שאינם חריפים. ממרחים דומים ממטבחי העולם הם האריסה (תוניסיה), פִלפֵל צ'ומה (לוב), רוטב צ'ילי (ארצות הברית, מקסיקו ודרום-מזרח אסיה) .

ייצור סחוג בישראל

זחוק יוצר במדינת ישראל בצורה תעשייתית, לראשונה על ידי בועז זהבי שהקים את חברת "זהבי הכרם" בשנת 1968]. מאוחר יותר יצרנים אחרים החלו לייצר זחוק גם הם. באופן כללי, הסחוג התעשייתי בישראל כולל חומר משמר ובפרט פוטסיום סורבט הנחשב למסוכן בצריכה מופרזת.
הנס בליקס

הנס מרטין בליקס (שוודית: Hans Martin Blix; ‏נולד ב־28 ביוני 1928) כיהן כשר החוץ השוודי וכיושב ראש הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית. 
בליקס, יליד אופסלה, שימש כשר החוץ של שוודיה בשנים 1978 עד 1979. לאחר מכן כיהן כיושב ראש הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית מ-1981 עד 1997. מ-2000 עד 2003 כיהן בליקס בתור יושב ראש הוועדה המיוחדת שמועצת הביטחון של האו"ם יצרה עם החלטה מספר 1284 לפיקוח ואישור שממשלתו של סדאם חוסיין בעיראק לא מפתחת נשק גרעיני. מ-2004 מכהן בליקס בתור יושב ראש ועדת מעקב לתפוצה של נשק להשמדה המונית. הוועדה ממומנת על ידי ממשלת שוודיה.
בשנת 2016 זכה בפרס פולברייט.
סקיטלס

סקיטלס (Skittles) הוא ממתק בטעם פירות המיוצר ומשווק על ידי חברת ריגלי (Wrigley), שהיא חטיבה בתוך חברת מארס.

אודות

הממתק החל להיות מיוצר ומשווק בשנת 1974 בבריטניה. בשנת 1979 החלו לייצא אותו לארצות הברית. בשנת 1982 החלו לייצר אותו בארצות הברית.
הסקיטלס מורכבים בעיקר מסוכר, סירופ תירס ושמן דקלים שעבר הידרוגנציה. בנוסף הם מכילים חומצת לימון, מיצי פירות וצבעי מאכל טבעיים ומלאכותיים.
אנאיזוטרופיות

אנאיזוטרופיות (מיוונית: אנ = תחילית שלילה, איזו = שווה, טרופוס = כיוון) (Anisotropy) היא תלות בכיוון. לאָנְאִיזוטרופיות יש משמעות במספר תחומים כגון: מתמטיקה, פיזיקה, אופטיקה, פיזיולוגיה ותכונות חומרים.
תופעת קיטוב האור במשקפי שמש מְקָטְבים למשל היא אנאיזוטרופית היות שהאור העובר דרך משקפיים אלה אינו מתפשט לכל הכיוונים באותו אופן.
התכונה ההפוכה היא איזוטרופיות.
אור (דעת)

אור הוא מושג פילוסופי, בין השאר במחשבת ישראל ובקבלה. בהגות, מאז העת העתיקה מושאל האור, שהוא עצם חומרי, לתיאור וכינוי המושגים: דעת, נפש, הכרה ברורה, נבואה, רוחניות ואלוהות. ראשית ההבחנה בין אור חומרי לבין אור רוחני, בהגות העת העתיקה, למשל בתנ"ך.

בעת העתיקה

בספר תהילים האור נמשל לטוב ולחיוב: "אור החיים".

בימי הביניים

רבי סעדיה גאון בספרות אמונות ודעות כתב על "האור ההוא שנקרא שכינה". רבי יהודה הלוי, ריה"ל, תיאר את תהליך קבלת הנבואה של משה רבנו כאור רוחני אשר חדר אל נפשו והוקרן כאור גשמי בפניו:
"האור המושכל אשר חל בנפשו מהנבואה, והאור המורגש אשר חל על פניו".
הרמב"ם, רבי משה בן-מימון, השתמש במונח אור, ובמשמע זה, כדי להבחין בין דרגות נבואה שונות בספרו מורה נבוכים, לגבי מדרגה נמוכה של נבואה, כתב:
"ויש מי שלא יגיע למדרגת שיאור חשכו בו בברק וכו', ואפילו האור ההוא הקטן אשר יזריח עליו גם כן אינו תדיר, אבל יציץ ויעלם".
אם בהגות הפילוסופים כגון הרמב"ם וריה"ל עסקו בדרכים להשגת האור הרוחני, הרי שבהגות המקובלים פותח מושג האור הרוחני, ושאלות מהות האור עצמו. המונח אור, במובן רוחני, פותח ושוכלל בחיבוריהם במושגים: אור אין סוף, "אור קדמון", "אור צח", "אור עליון", "אור שבעת הימים", וכן גם "אור נערב" ו"אור הגנוז". כך למשל, החכם אברהם כהן דה-הירירה התייחס בספרו שער השמיים אל נשגבותה של האלוהות מעל ומעבר להשגתו של האדם במילים:
"האור המשתלשל מאין-סוף ברוך הוא כחיה באוֹפן גדלה מעלתו ורוממתו, כי אין לאל יד יתר העלולים (הנבראים) לקבלו".

בעת החדשה

בראשית העת החדשה, נוצרה בצפת קבלת האר"י ותלמידיו; שאחד מנושאיה הוא הבריאה, ומה שקדם לה בטרם שעלתה ברצונו של האל. תלמיד האר"י רבי חיים ויטאל אשר חי במפנה המאות ה-15 - ה-16, כתב בספרו עץ חיים, על הגדרת מהותו "אור עליון פשוט" שהוא גם "אור אינסוף":
"כי טרם שנאצלו הנאצלים ונבראו הנבראים היה אור עליון פשוט ממלא כל המציאות וכו'. והוא הנקרא אור אינסוף".
בעקבות קבלת האר"י ותלמידיו, הסביר רבי משה חיים לוצאטו, הרמח"ל, איש המאה ה-18 בספרו חוקר ומקובל את האלוהות ופעולתה בעולם כאור רוחני, שיש בו סוגים שונים:
"דע שהרצון בכלל קראוהו הארה, ואין סוף (אור) קראוהו אור פשוט".
עם זאת בספרו קל"ח פתחי חכמה מדגיש הרמח"ל כי אין להבין את המושג אור כמהות פיזית, ואין המונח אלא התיאור הקרוב ביותר שניתן להעלות במחשבה, כלשונו:
ואמנם שהאלקות לא נוכל לקרא אותו כי אם הארה - זה יתאמן לך בהכרח, יען פשוט הוא שהאלקות לא תוכל לקרא אותו בשום שם או מלה. אמנם כאשר בלא מלה אי אפשר לדבר, על כן צריך לקרא אותו באיזה שם, אבל נבחר את שיוכל להיות רחוק ממנו פחות מהאחרים. האור הוא הדבר היותר הדק שבגשמים, על כן הוא פחות רחוק ממנו מהאחרים, אם כן לא נקראהו אלא הארה. ותבין שאף על פי כן, אין זאת הארה ממש כמו הארת האור הגשמי, אלא מה שנקראהו הארה לתת לו איזה שם
— קל"ח פתחי חכמה, פתח ה, א.
במאה ה-20, תפיסת האור כרוחניות בוטאה בספריו של הראי"ה קוק, וכותריהם: אורות (תרפ"א-1921), אורות התשובה (תרפ"ה-1925), אורות התורה (ת"ש 1940), אורות הקודש (תשכ"ג-תשל"ג 1973-1962).
לירה (מטבע)

לירה הוא שמה של יחידת מטבע, הנמצא כיום בשימוש בטורקיה, לבנון וסוריה. בעבר היו מדינות שונות שהשתמשו בשם מטבע זה, בהן איטליה וישראל.

היסטוריה

מקור השם "לירה", בדומה לפאונד ולשקל, הוא במידת משקל - ליברה אחת של כסף טהור.
הלירה שימשה מטבע עובר לסוחר בתקופת האימפריה הרומית. השימוש בשם המטבע חודש באירופה בתקופת האימפריה הפרנקית, ונמשך בימי הביניים ובעת החדשה.
במהלך המאה ה-19 אומץ שם המטבע על ידי מצרים והאימפריה העות'מאנית.

שימושים נוכחיים

השם "לירה" משמש כיום את המטבע בטורקיה, לבנון וסוריה.
השימוש בלירה טורקית החל בשנת 1844 במהלך השלטון העות'מאני. בשנת 2005 הוחלפה הלירה הטורקית הישנה בלירה טורקית חדשה, שהיא כיום המטבע של טורקיה ושל הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
בנוסף לטורקיה, נעשה כיום שימוש בלירה סורית בסוריה ובלירה לבנונית בלבנון.
תושבי ירדן קוראים לדינר ירדני בשם "לירה".

"לירה" מול "פאונד"

במדינות רבות נהוג מטבע מקומי בשם "פאונד", המתורגם לשם "לירה" בעברית ובמספר שפות נוספות.
לדוגמה, במצרים נהוג השימוש בלירה מצרית, בדרום סודאן נהוג השימוש בלירה דרום סודאנית, ובבריטניה נהוגה הלירה שטרלינג.
באופן דומה, הלירה הלבנונית והלירה הסורית קרויות באנגלית בשמות "Lebanese pound" ו-"Syrian pound".

שימושים בעבר

צרפת השתמשה בשנים 781 עד 1794 במטבע מקומי בשם "לירה צרפתית" (Livre française).
בשנים 1812–1813 הונפקה לירה מיוחדת ששימשה את תושבי ממלכת נאפולי.
למדינת האפיפיור היה מטבע מקומי בשם "לירה" בתקופת קיומה, 1866 עד 1870. בשנת 1929 החלה קריית הוותיקן להנפיק מטבע בשם "לירת הוותיקן" שהיה צמוד ללירה האיטלקית, והיה הילך חוקי גם באיטליה ובסן מרינו. בשנת 2002 עבר הוותיקן לאירו.
בתקופת שלטון איטליה במזרח אפריקה האיטלקית הונהגו מטבעות מקומיים בשם "לירה של סומלילנד" בשנים 1925–1926, ו"לירה מזרח אפריקאית" בשנים 1938–1941.
בלוב הנפיק משטר המנדט הבריטי בשנים 1942–1951 מטבע מקומי בשם "לירה טריפוליטאית". ב-1951, כאשר זכתה לוב בעצמאות, המטבע הוחלף ב"לירה לובית", ובשנת 1971, לאחר עליית מועמר קדאפי לשלטון, הוחלפה הלירה בדינר לובי.
במספר מדינות באירופה, בהן איטליה (לירה איטלקית), קפריסין, מלטה וסן מרינו, היה נהוג מטבע מקומי בשם "לירה" עד לתחילת המאה ה-21, בה עברו מדינות אלה להשתמש באירו.
בארץ ישראל נעשה שימוש בלירה מצרית בשנים 1834 עד 1927, לירה ארץ ישראלית בשנים 1927–1950, ולירה ישראלית משנת 1950 עד 1980, אז הוחלפה בשקל ישן.
כתם

כתם הוא לכלוך בצבע או דהייה של צבע המובחנים בבירור על פני משטח או חומר. כתמים נוצרים עקב אינטראקציה כימית או פיזיקלית בין שני חומרים.
כתמים יכולים להיווצר בכוונה, למשל כטכניקה אמנותית, צביעת בגדים בשיטת בטיק או Tie-dye (קשירה וצביעה), "יישון" רהיטים בשיטות של צביעה בשכבות ושפשוף להסרה מכוונת של חלק מהצבע להשגת "מראה עתיק".
ישנם כתמים הנוצרים בתהליך טבעי, כמו חלודה על ברזל או פטינה על ברונזה. כתמים נוצרים גם בשגגה כגון התזת קטשופ על החולצה או כתמי איפור על בגדים. ילדים, במיוחד תינוקות ופעוטות, נוטים להכתים את בגדיהם ועצמים אחרים בסביבתם בקלות בשלל פעולות: משחק בבוץ, צביעה, אכילה.
סוגי משטחים ועצמים שונים עשויים להיות מוכתמים על ידי חומרים שונים. יכולת דחיית כתמים היא מאפיין חשוב בהנדסת טקסטיל מודרנית.

היווצרות כתמים

הדרך העיקרית בה נוצרים כתמים היא הכתמה של פני השטח, כאשר החומר המכתים נשפך על עצם ונלכד בסיבים, נקבוביות, חריצים או כל מבנה חרירי אחר של פני השטח. החומר המכתים נלכד בחומר שמתחתיו והכתם מחזיר אור על פי צבעו. לסוג זה משתייכים כתמי צבע, מזון שנשפך וכתמים על עץ.
דרך שנייה להיווצרות כתמים היא ריאקציה כימית או מולקולרית בין החומר המוכתם למכתים. סוגים רבים של כתמים טבעיים נכללים בקטגוריה זאת.
דרך הכתמה שלישית היא משיכה מולקולרית בין החומרים, המקושרים בקשר קוולנטי וצבעו של החומר המקושר נחשף.

הסרת כתמים

כתמים על טקסטיל מוסרים בכביסה. קיימים מוצרי כביסה ספציפיים שמוגדרים כמסירי כתמים. 
"שיטות סבתא" שונות להסרת כתמים כוללות שימוש במגוון חומרים טבעיים כגון מיץ לימון, חומץ, מלח שולחן, חלב ועוד להסרת כתמים שנוצרו על ידי חומרים שונים. כתם שאינו צביעה אלא דהייה (כמו כתם אקונומיקה) אינו ניתן להסרה.
ישנם כתמים אשר טיפול שגוי בהם (כגון חימום על ידי גיהוץ או ניקוי יבש) עלול לקבעם במקום להסירם, כיוון שמגביר את התגובתיות שלהם עם החומר עליו הם מונחים והופך אותם לקשורים כימית באופן שאינו ניתן להתרה.
יוהאן בנדיקט ליסטינג

חייו

ליסטינג פרסם ב-1847 את הספר הראשון שהוקדש באופן בלעדי לטופולוגיה, ה-Vorstudien zur Topologie . המונח "טופולוגיה", נטבע בספרו זה, כתחליף לשם המקובל לטופולוגיה באותה תקופה, analysis situs. ספרו זה הציג לראשונה את המושג "קומפלקס", ועסק בהכללות של נוסחת אוילר לממדים גבוהים יותר. אחד המוקדים המרכזיים של הספר הזה היה חקר הכיראליות של קשרים, נושא עמוק שליסטינג היה ראשון לדון בו. ליסטינג הבחין שקשר השמונה ותמונת הראי שלו זהים. ב-1861 הוא פרסם מאמר שבו הוא הציג לראשונה את טבעת מביוס המפורסמת, וכן חקר מרכיבים של משטחים ואת תכונות הקשירות. מאוחר יותר הוא התקדם בחקירותיו וחקר רצועות מביוס מוכללות. הוא גם גילה אינווריאנטים טופולוגיים ראשונים, שנקראים כיום מספרי ליסטינג.
הכשרתו של ליסטינג הייתה כפרופסור לפיזיקה, והוא היה גם אחד מהאבות המייסדים של האופתלמולוגיה שכן הוביל את חקר התכונות האופטיות של העין במאמרו Beitrag zur physiologischen optik מ-1845; מאוחר יותר הוא הסביר את התוצאות של המאמר הזה באופן תאורטי במאמר נוסף שעדיין נחשב מדויק למדי כיום. הוא תרם גם תרומות אחרות בפיזיקה וכימיה: הוא חקר את צורת כדור הארץ, תרם למטאורולוגיה, מגנטיות ארצית וספקטרוסקופיה, כתב על הקביעה של כמות הסוכר בשתן של חולי סוכרת, ועוד.
ליסטינג טבע את המונחים: "geoid","telescopic system","entoptic phenomena", "nodal points","homocentric light".
פרשת מצורע

הפטרה

מפטירים בספר מלכים ב', פרק ז', בסיפור על ארבעת המצורעים בעת המצור על העיר שומרון. התימנים מתחילים בפסוק א', והספרדים והאשכנזים מתחילים בפסוק ג'; בכל המנהגים מסיימים בפסוק כ', אך התימנים מוסיפים גם את הפסוק במלכים ב', י"ג, כ"ג. אם השבת חלה בשבת הגדול מפטירים ברוב הקהילות בהפטרת שבת הגדול, "וערבה לה' מנחת יהודה וירושלים" (מלאכי, ג', ד'-כ"ד), אמנם בצקת קהילות קוראים הפטרה מיוחדת זו רק בערב פסח שחל בשבת, ואצל התימנים לא נוהגים לקרוא הפטרה זו כלל, ואם כן קוראים את ההפטרה הרגילה של הפרשה.
אם השבת חלה בערב ראש חודש אייר, קוראים את הפטרת "מחר חודש" (שמואל א', כ', י"ח-מ"ב).
מרסל אביב

קורות חייו

עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל ההנדסה הקרבית, עבר הכשרה כלוחם וקורס קצינים, ושירת במגוון תפקידי לוחמה ופיקוד, ובהם מפקד גדוד. בשנים 2001-1999 שימש אביב כמפקד חטיבת עציון והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. לאחר מכן שימש כנספח צה"ל בטורקיה.
לאחר שחרורו היה ממקימי הרשות לפינוי מוקשים וכיום מנהל את הרשות לפינוי מוקשים במשרד הביטחון.
ג'סטין קירק

ביוגרפיה וקריירה

קירק נולד בסיילם שבאורגון. אמו ממשפחה יהודית ממוצא רוסי, בעוד שאביו ממשפחה נוצרית עם שורשים באנגליה ובדנמרק. הוא גדל בקהילה קטנה שבמדינת וושינגטון. בהיותו בן 12 עבר עם משפחתו למיניאפוליס ומשם לעיר ניו יורק לאחר סיום לימודי בית ספר תיכון. הוא למד במשחק בתוכנית משחק קונסרבטוריונית בתיאטרון "מעגל בכיכר".
תפקידו הראשון בברודוויי היה במחזות "בכל יום נתון" ו"אהבה! אומץ! חמלה!" בשניהם גם על מסך וגם על במה, עבורם זכה בפרס אובי עבור "הופעה נכבדת" כחלק מהאנסמבל. בנוסף, זכה קירק בפרס בק סטייג' להופעתו המצטיינת במחזה "שירים ישנים מרושעים" שהוצג בניו יורק. קירק הופיע לראשונה בטלוויזיה בסדרת הקומדיה ג'ק וג'יל בשנים 1999–2001.
בשנת 2003 גילם את פריור במיני סדרת הטלוויזיה מלאכים באמריקה, המבוססת על מחזה בעל אותו השם. כיום הוא מכבב בסדרת הדרמה המצליחה העשב של השכן לצד מרי לואיז פרקר, איתה שיחק גם ב"מלאכים באמריקה". היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בשנת 2007 על תפקידו בסדרה.
בשנת 2014 גילם את ג'ון טאקר שגריר ארצות הברית בסדרה "הרודן", ושנה לאחר מכן שיחק בדרמה הקומית "וולטר" בכיכובם של נב קמפבל ומיילו ונטימיליה.
קירק מתגורר לסירוגין בניו יורק ולוס אנג'לס.
המעון של מיס פרגרין לילדים משונים

מונחים בספר

חלולים(חלול) - משונים אשר נשמת המשונות שלהם נעקרה מהם בניסוי הנועד לתת להם חיי נצח. הם אכן חיים לנצח, אך בדמות בלתי נראית. הם בלתי נראים לרגילים ולרוב המשונים, אך למשונים כמו ג’ייקוב וסבו הם נראים. אחרי שחלול מאכיל את עצמו במספיק בשר משונים הוא הופך לרשף. לחלולים אין זיכרון קודם.
רשפים(רשף) - אחרי שהאכיל את עצמו מספיק בשר משונים, החלול הופך לרשף. הרשפים נראים לעיניי כל, אך העיניים שלהם לבנות וריקות מצבע. הרשפים הורגים משונים ונותנים לחלולים את הבשר. רוב הרשפים מעדיפים לא להיות בולטים, אך חלק מהם מעדיפים להיות מוכרים בחנויות, פוליטיקאים, רופאים ועוד כדי ליצור מגע עם כמה שיותר משונים.
משונים - לאנשים וילדים משונים יש נשמה נוספת המעניקה להם משונות, שהיא בעצם יכולת נוספת ומיוחדת. חלק מהיכולות יותר נפוצות וחלק יותר נדירות. הנשמה נמצאת בכף הרגל השמאלית, ואפשרי לעקור את הנשמה בעזרת ניתוח מצמרר שלוקח מהם את היכולת שלהם. המשונות שלהם נותנת להם להיכנס ללולאות, ובדרך כלל המשונים ניצודים על ידי חלולים רשפים ורגילים כאחד.
עתיות(עתית) - "שליטות" משונזיה,נשים משנות צורה המופקדות על ביטחונם של ילדים משונים הן יכולות להפוך לציפורים ולשלוט בזמן וליצור לולאות
לולאות(לולאה) - אזור מוגדר שבו יממה חוזרת על עצמה שוב בשוב. העתיות הן שיוצרות את הלולאות ומשמרות אותן כדי לגדל משונים ולהסתירם מהרשפים הלולאה מעכבת את הזדקנותם של הילדים המשונים אשר מתגוררים בה אבל לא הופכים אותם לבני אלמוות, כאשר המשונים יוצאים מהלולאה לפני הזמן שהם נכנסו אליו (למשל אם יצאתי מההווה ונכנסתי ללולאה ולקחתי תפוח. אבל הלולאה לא קוראת בהווה אלה לפני 30 שנה אז אם אני אחזיר את התפוח להווה, התפוח יתחיל להרקיב כאילו עברו עליו 30 שנה כך גם הילדים) הם ישלימו את הזמן שהם "פיספסו" בהזדקנות מואצת
הניסוי הגדול - ניסוי (שכשל) בו ניסו כמה עיתיות ומשונים בוגדים להעניק לעצמם חיי נצח. במקום זה הם הפכו את עצמם לחלולים.
עלילות המשונים - ספר היסטוריה של המשונים המוסווה בתור ספר ילדים למשונים. בוא מסופרים סיפורים על לולאות במסווה
ספריית הנשמות - ספרייה אבודה של נשמות משונות. בעבר כשמשונה מת, הוא היה נותן את הנשמה שלו לספרייה. יש אנשים שהבינו שהם יכולים לפרוץ לשם ולהפוך למשונים חזקים יותר על ידי לקיחת הנשמות 
ספרנים - משונים שבעבר (כאשר הספריה עמדה על תילה) היו יכולים לראות את הכדים בהם היו מאוחסנות נשמות המשונים בספריה
רחל מרגוליס

רחל מרגוליס (28 באוקטובר 1921– 6 ביולי 2015) היא ישראלית ילידת וילנה, שבמהלך מלחמת העולם השנייה הייתה פעילה בארגון הפרטיזנים המאוחד, וזכתה לעיטורים מהקונגרס האמריקאי ומבית הלורדים הבריטי. לאחר המלחמה עסקה בחקר השואה, וסייעה בהקמת המוזיאון היהודי בווילנה.

במהלך מלחמת העולם השנייה

מרגוליס נולדה בשנת 1921 בוילנה, ליטא. בשנת 1941 כבשו הנאצים את העיר. מרגוליס נשלחה לגור במשפחה נוצרית, אך בחרה להיכנס מרצונה לגטו וילנה בספטמבר 1942. בגטו הצטרפה לתנועת ההתנגדות, והייתה חברה בארגון הפרטיזנים המאוחד. ביוני 1943 הורה היינריך הימלר על השמדת הגטו. באוגוסט אותה שנה החלו משלוחים מהגטו למחנות השמדה, ובספטמבר הוחל במשלוחים למחנות עבודה. מרגוליס נמלטה ליערות, יחד עם בן זוגה. השניים סבלו ממחלת הטיפוס, אך הבריאו. הם הצטרפו לפעילות של גדודי הפרטיזנים ביערות נארוץ', ובהמשך עברו השניים ליערות רודניקי והצטרפו לגדוד "לניצחון". כל משפחתה נרצחה ימים ספורים לפני שחרור העיר בידי הצבא האדום.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה שבה מרגוליס לווילנה ולמדה באוניברסיטה המקומית. היא סיימה את הדוקטורט בביולוגיה, ושימשה כמרצה עד לסוף שנות השמונים. בשנת 1988 סייעה להקמת המוזיאון היהודי בווילנה, אספה חומר על תקופת השואה, ומונתה למנהלת המדור להיסטוריה יהודית בליטא. במסגרת עבודתה חשפה והביאה לפרסום את היומנים האבודים של קז'ימיז' סאקוביץ', עיתונאי פולני שהתגורר בבית הקרוב ביותר לאתר הטבח בפונאר. סאקוביץ' תיאר את המראות על דפים בודדים, אותם הטמין בבקבוקי זכוכית בחצר ביתו. הדפים נמצאו לאחר המלחמה, ונשמרו בארכיון המרכזי בליטא, עד שהובאו לפרסום בידי מרגוליס.
באמצע שנות ה-90 עלתה לישראל.
בשנת 2008, בעקבות לחץ של מכחישי השואה בליטא, הוצא צו מעצר נגד מרגוליס, בטענה שהיא ביצעה פשעים נגד אזרחים ליטאיים במהלך פעולותיה במחתרת.
בשנת 2010 הוציאה ספר אוטוביוגרפי בשם "A Partisan from Vilna". פעולותיה במהלך המלחמה ופעולות ההנצחה זיכו אותה עיטורים מהקונגרס האמריקאי ומבית הלורדים הבריטי.
בשנותיה האחרונות התגוררה ברחובות, שם נפטרה בשנת 2012.