google/wiki40b huggingface dataset:
הזמיר (אנדרסן)

הזמיר (בדנית: Nattergalen) היא אגדה שכתב הסופר הדני האנס כריסטיאן אנדרסן על קיסר סין המעדיף ציפור מכנית מזמרת ומעוטרת על פני ציפור זמיר אמיתית.

עלילה

הסיפור מתחיל בתיאור על ארמונו המפואר של קיסר סין שבו ישנם גנים נפלאים המובילים ליער גדול, וממנו יוצאים אגמים נהדרים. בין הענפים סמוך לאגם מזמרת ציפור זמיר נפלאה, ומי שנהנה מזמרתה אלה הם הדייגים העניים. שימעו של הזמיר זו מגיע לאוזני הקיסר המצווה על הבאתה לארמונו. משלחת יוצאת ליער ומביאה את הזמיר אל הקיסר. הזמיר מזמר ברצון לקיסר וכולם מתפעלים מיופי שירתה.
בהמשך מביאים לקיסר ציפור מכנית שגם היא שרה בצורה נפלאה. במשך הזמן לאנשים כבר נמאס משירתה הלא מגוונת של הציפור המכנית, ואילו הזמיר האמיתי פרח לו מהארמון. בסוף נשברת הציפור המיכאנית והקיסר עצמו נוטה למות. הזמיר שומע על מצבו של הקיסר והוא חוזר לארמון, מזמר לקיסר שבריאותו משתפרת ואילו מלאך המוות עוזב את הארמון.

פרסום הסיפור

הסיפור התקבל היטב עם פרסומו בקופנהגן בשנת 1843 בקובץ סיפורי האגדות החדשות. ההערכה היא שההשראה לסיפור הייתה על רקע אהבתו הנכזבת של הסופר לזמרת האופרה ג'ני לינד שכונתה "הזמיר השוודי".
בסיפור קיימים מוטיבים המזכירים את אגדת בגדי המלך החדשים. מלך מבודד בארמונו ואינו חש בנעשה סביבו ואינו ער למצב הקשה של עניי העם. הוא מוקף יועצים מלאי אינטרסים אישיים הדואגים לשמור על עצמם ומעמדם.
הסיפור עובד לאופרה, לבלט, למחזה מוזיקלי, לדרמת טלוויזיה ולאנימציה.

תרגומים לעברית

הסיפור תורגם לראשונה על ידי דוד פרישמן ויצא בוורשה בשנת תרנ"ו (1896). מאז הוא תורגם ועובד פעמים רבות, בהם על ידי נתן אלתרמן (1960). הסיפור הודפס במסגרת קובצי אגדות וסיפורים של אנדרסן וגם בספרונים נפרדים.
בני קצובר

ביוגרפיה

קצובר נולד בפתח תקווה. לאחר סיום שירותו הצבאי למד באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-ט"ו בניסן תשכ"ח, 1968, השתתף בליל הסדר שנערך במלון פארק בחברון, אירוע הנחשב למכונן בתולדות ההתנחלות ביהודה ושומרון. לאחר מכן הועבר יחד עם משתתפים נוספים שבחרו להשתקע בחברון למתחם הממשל הצבאי בעיר.
במהלך השהות במקום נשא את חברתו לאישה. הייתה זו החתונה היהודית הראשונה בחברון מאז מאורעות תרפ"ט, וציון דרך לחידוש החיים היהודיים בעיר. כאשר הוקמה קריית ארבע עבר הזוג הצעיר מחברון לשם.
קצובר הקים יחד עם מנחם פליקס את גרעין אלון מורה, הגרעין הראשון להקמת יישוב יהודי בשומרון. לאחר שבעה ניסיונות להקמת יישוב אשר פונו, הגיע להסכמה עם ממשלת רבין על התיישבות במחנה הצבאי קדום, אשר הפכה לימים ליישוב קדומים. 
ניסיון נוסף להקמת היישוב אלון מורה על גבעות טרשים שרשומות על שם תושבי כפר רוג'ייב ממזרח לשכם. יישוב זה פונה בעקבות החלטת בג"ץ שאסרה שימוש בקרקעות, שהופקעו מתושבים פלסטינים לצרכים צבאיים, על מנת להקים עליהן התנחלות אזרחית. לאחר פשרה בה היו מעורבים אריאל שרון, שר החקלאות והמשפטנית, פליאה אלבק הוקם בשנת 1980 היישוב אלון מורה, בשיפוליו הדרומיים של הר כביר צפונית לגבעות רוג'יב.
בבחירות לכנסת השתים עשרה היה המועמד השישי ברשימת מפלגת התחיה לכנסת, אך היא זכתה בשלושה מנדטים בלבד והוא לא נבחר לכנסת. לרשימה חסרו 34 קולות בלבד לקבל את המנדט הרביעי. לאחר ששני ח"כים התפטרו מן הכנסת, היה קצובר הבא בתור ברשימה וקיווה כי בחירות חוזרות שנערכו בשתי קלפיות ברמת גן ובני ברק ב-15 באפריל 1991 יביאו לכניסתו לכנסת. אך תקוותו נכזבה.
בשנת 1989 נפצע קשה בתאונת דרכים, ואז הוסף לשמו השם "חי" כסגולה להבראתו.
בין השנים 1981-1993 כיהן כראש המועצה האזורית שומרון. היה פעיל בתנועת התחיה, וכיום פעיל בתנועת "תקומה". בשנת 2008 נתמנה ליו"ר ועד מתיישבי השומרון. מתגורר באלון מורה.
לקצובר חמש בנות ושני בנים, בהם הבמאית מנורה חזני. אחיו, צבי, כיהן כראש המועצה המקומית קריית ארבע.

עמדותיו

כבר בשנות ה-70 בעקבות פגישות עם אנשי רוח וסופרים כעמוס עוז וא.ב.יהושע הגיע קצובר לדיעה כי "ההומניזם המערבי.. הוא דת אלילית אלטרנטיבית ליהדות" וכי כל מערכת ערכים שאינה נשענת על "האמונה והזהות היהודית" אינה יכולה לגבש את העם היהודי "שבמוקדם או במאוחר יפתח מנגנוני דחיה כלפי ערכים זרים".  בינואר 2012 הביע את דעתו על הדמוקרטיה הישראלית במצבה הנוכחי: "הייתי אומר שכיום לדמוקרטיה הישראלית יש תפקיד אחד מרכזי והוא להיעלם מהשטח. הדמוקרטיה הישראלית סיימה את תפקידה, והיא חייבת להתפרק ולהתכופף בפני היהדות. היום כל האירועים מנתבים להכרה שאין דרך אחרת, אלא להעמיד במרכז את העניין היהודי על פני כל עניין אחר, וזו התשובה לכל המצב והאיומים". קצובר נימק את עמדתו בטענה כי "הדמוקרטיה הישראלית הגיעה למצב בו היא לא מסוגלת לשרת את האינטרס היהודי. כל העדפה של האינטרס היהודי נחשבת לאפליה ונפסלת על ידי בג"ץ או רשויות המדינה. בכל מקום בו אינטרס לאומי מובהק פוגש ב"דמוקרטיה" – בהקצאות קרקע, בישובים קהילתיים, בביטוח לאומי – האינטרס הלאומי היהודי נאלץ לסגת". עם זאת קצובר אינו תומך במדינת הלכה אלא ש"הפתרון הבסיסי הוא להעדיף את "היהודי" על פני "הדמוקרטי" כל אימת שיש התנגשות ערכית בין השניים".
אנט סטאי

ביוגרפיה

סטאי נולדה באקרסהוס.
ב-1980 עלתה לחמש המועמדות הסופיות בתחרות מיס אירופה, ב-1981 זכתה בתחרות הראשונה של סוכנות פורד דוגמנית העל העולמית.
בפברואר ומרץ 1982 ובפרואר 1984 הייתה על שער ווג איטליה, במרץ ומאי 1982 הייתה על שער ווג פריז ובמרץ 1982 הופיעה על שער ווג גרמניה.
היא הייתה אחת הדוגמניות המובילות של שנות ה-80, היא קיבלה הצעה לחוזה עם חברת הקוסמטיקה לוריאל אך החליטה לפרוש מהדוגמנות, לאחר מכן היא עבדה כצלמת ועורכת אופנה.
ב-1983 פרסמה את ספרה "עסק משוגע-יומן דוגמנית", ב-2003 יצא ספר השני "באמצע החיים: חיים על לראות את עצמך ואת אחרים".
דיוויזיית הפאנצר ה-233 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-15 במאי 1942, וב-7 ביולי אותה שנה שונה שמה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-233. היא הוצבה בפרנקפורט על האודר, ולמפקדה מונה קורט יאהן. ב-8 באוגוסט 1943 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצר ה-232 מילואים, וב-18 בנובמבר אותה שנה היא הועברה לדנמרק. הדיוויזיה שימשה לצורך תגבור יחידות השריון הסדירות, וב-24 בפברואר 1945 שונה שמה לדיוויזיית הפאנצר ה-233. הדיוויזיה שימשה לצורך תגבור דיוויזיית הפאנצר קלאוזביץ, ועם תום המלחמה פורקה הדיוויזיה.
ספנדקס

ספנדקס (באנגלית: Spandex), לַיְקְרָה (באנגלית: Lycra) או אלסטיין (באנגלית: Elastane) הוא בד סינתטי שידוע באלסטיות הרבה שלו. הוא חזק ועמיד יותר מאשר גומי טבעי. זהו קופולימר עשוי פוליאסטר ופוליאוריתן. הוא הומצא בשנת 1958 על ידי ג'וזף שיברס במעבדות דופונט בוויינסבורו שבווירג'יניה. כשהוצג לציבור לראשונה ב-1962, הוא חולל מהפכה בתעשיית הביגוד.
השם האנגלי המקורי "Spandex" הוא אנגרמה של המילה "expands", שפירושה "מתרחב". זהו השם המועדף בצפון אמריקה; באירופה משמשות וריאציות של השם "elastane":‏ "élasthanne" בצרפת, "Elastan" בגרמניה, "elastano" בספרד, "elastam" באיטליה ו-"elastaan" בהולנד. לעומת זאת, בבריטניה, באירלנד, בפורטוגל, בברזיל, בארגנטינה, באוסטרליה, בניו זילנד ובישראל משמש השם לַיְקְרָה.
אלסנדרו ג'וליאני

ביוגרפיה

נולד לדונה וונג-ג'וליאני, ממוצא סיני, וג'ון ג'וליאני, ממוצא איטלקי. הוא בוגר תואר במוזיקה מאוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, ונשוי למג רו.
יחסי הממלכה המאוחדת–סן מרינו

היסטוריה

בשנת 1899 שתי המדינות חתמו על הסכם הסגרה ובכך כוננו יחסים דיפלומטיים שלא היה בהם עניין לממלכה לפני. קונסול בריטי כללי לענייני סן מרינו מונה בשנת 1900.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שכנות איטליה הכריזו מלחמה על הממלכה, דווח בתקשורת כי סן מרינו הצטרפה לאלה אך הממשלה הסן מרינזית הכחישה את כל הדיווחים. בהמשך התגלה שסן מרינו באמת לא הצטרפה לכוחות מדינות הציר.
סן מרינו הייתה נייטרלית כמעט כל המלחמה. ב-26 ביוני 1944, בעלות הברית בפיקוד בריטי בטעות הפציצו את סן מרינו בטענה שהמדינה (שבחלקה בצורה) מהווה מקלט לחיילים נאצים. ב-21 בספטמבר 1944 סן מרינו הכריזה מלחמה על גרמניה.
בשיחות בחסות האו"ם ב-17-22 ביולי 1961, הממשלה הבריטית הסכימה לשלם לסן מרינו פיצוי על סך 80,000 לירה שטרלינג עבור ההפצצה בשוגג במלחמת העולם השנייה לאחר שהאחרונה הגישה תביעה לקבלת פיצוי כספי של 732 מיליון לירטות. הממלכה המאוחדת מחזיקה בקונסוליה כללית לסן מרינו ברומא. סן מרינו מחזיקה בקונסוליה בלונדון.
טיק (עץ)

תיאור

גובה העץ במלוא צמיחתו מגיע לכ-40 מטרים וענפיו הם בגווני אפור ואפור-חום. העלים הם בצורה אליפטית ומחודדים בקצותם, אורכם 15-45 ס"מ, רוחבם 8-23 ס"מ והם מחוברים לענף על ידי פטוטרת גדולה שאורכה כשני ס"מ. שולי העלים שלמים.

פרחים לבנים שריחם נעים גדלים לאורך של 25-40 ס"מ במקבץ של אשכולות (מכבד) מיוני עד אוגוסט. הפירות גדלים מספטמבר עד דצמבר, עגולים וקוטרם 1.2-1.8 ס"מ. הפרחים דיכוגמיים כאשר האבקנים מבשילים מעט לפני הצלקות וההאבקה מתחילה שעות ספורות לאחר פתיחת הפרח. ההאבקה היא בדרך כלל ביוטית, בעיקר על ידי דבורים ולעיתים אביוטית.

טקסונומיה ותפוצה

המין Tectona grandis הוא אחד משלושה סוגים בסוג Tectona. שני המינים האחרים הם אנדמיים ובעלי תפוצה מצומצת יחסית: T. hamiltoniana במיאנמר ו-T. philippinensis בפיליפינים. המין T. grandis גדל במגוון אזורי אקלים, מאזורים צחיחים יחסית עם 500 מ"מ משקעים בשנה ועד לאזורים לחים מאוד עם 5,000 מ"מ משקעים בשנה. עם זאת, האזורים בהם הוא גדל הם לרוב עם כ-1500 מ"מ בשנה ושלושה עד חמישה חודשים יבשים.

גידול

השמנים שהעץ מכיל באופן טבעי מעניקים לו תכונות עמידות גבוהות בפני טרמיטים ומזיקים אחרים, כמו גם לנזקי מזג האוויר. העץ המעובד אף לא דורש צביעה בשמן או לכה כדי להישאר עמיד לאורך זמן. בעבר נחשבו עצים ישנים לעמידים יותר מצעירים, אך מחקרים מראים שהם עמידים במידה שווה מבחינת קצב שחיקה, יציבות וציפוי, אלא שהם רגישים יותר לשינוי צבע לאחר חשיפה לשמש ישירה.

רובו המכריע של גידול העץ שנחטב באופן מסחרי מתבצע במטעים בבעלות ממשלתית באינדונזיה בשם "Perum Perhutani" שמנהלת את היערות במדינה. עיקר השימוש התעשייתי באינדונזיה הוא ייצור לצורך ייצוא של רהיטי גן ורהיטים חיצוניים אחרים. בעיר נילמבור שנמצאת בקרלה, הודו, קיימת תעשייה גדולה גם כן של העץ והיא בעלת הגידולים המסחריים הוותיקים ביותר בעולם.

הצריכה המסחרית של העץ מעלה חששות סביבתיים כגון היעלמותם של עצים זקנים. עם זאת, הפופולריות של העץ מובילה לגידול נרחב ובר קיימא במטעים טרופיים. רבים מהגידולים במטעים נעשים באמצעות העברת רקמה של העץ ולא זרעים.

גידול העץ החל באפריקה המשוונית בתקופה הקולוניאלית, בתחילת המאה ה-20. משאבי העץ כמו גם מאגרי הנפט מהווים אחת מנקודות המחלוקת בין דרום סודאן לשכנותיה. גידול מסחרי החל גם במרכז ודרום אמריקה.

המזיק העיקרי של העץ הוא עש ממין Hyblaea puera שחי בדרום מזרח אסיה וניזון מטיק וממיני עץ אחרים.
גאוגרפיה של זמן

יצירת התחום ומאפייניו

הגאוגרף השוודי טורסטן הגרסטרנד יצר את התחום באמצע שנות השישים על סמך רעיונות שפיתח במהלך המחקר האמפירי המוקדם שלו על דפוסי הגירה אנושיים בשוודיה. הוא חיפש "דרך כלשהי לגלות את פעולתם של מנגנונים חברתיים-סביבתיים גדולים" תוך שימוש בגישה פיזית של לימוד האופן שבו מתרחשים אירועים במסגרת מרחב זמן. הגרסטרנד היה מושפע במידה מסוימת מהתקדמות המושגית חלל-הזמן בפיזיקה ועל ידי הפילוסופיה של הפיזיקה.
בני אדם פורסים פעילויותיהם ברצף מסוים. למשל הולכים בזמן מוגדר של היום לעבודתם, או נשארים במשך שעות מסוימות באותו מקום (בית ספר, מועדון) לפני שהם חוזרים הביתה. בדרך חזרה הם יכולים לעשות קניות, לאכול ארוחה, לראות הופעה ואז ללכת לישון.
באופן כללי אנו יכולים לראות דפוס ברור בפעילויות שבני האדם מתנהגים. דפוס זה נקרא ״נתיב החיים״. יש נתיבים שונים: נתיב החיים, נתיב שבועי, נתיב יומי המציגים את רצף הפעילויות לתקופה מסוימת. לעיתים קרובות נתיבי האנשים מוצגים ויזואלית כ״מנסרות״ שבהן הפעילות והזמן מוצגים. שינויים למשל בכלי התחבורה ישפיע על ה״מנסרה", כי האדם יכול לנסוע מהר יותר באותו מרחב.
כאשר נתיבים בודדים של אנשים שונים מתכנסים יחדיו, מתקבל ״צרור״ (bundle) על הנתיב. שינויים ביעד יכולים להתבצע דרך צרורות הנתיבים האלה. לדוגמה אתה פוגש חבר באופן בלתי צפוי ברכבת, ואתה בוחר ללכת איתו לשתות קפה, במקום ללכת ללמוד באוניברסיטה.
הגרסטרנד ניסח את הרעיון של נתיבים ב״חלל וזמן״ (space and time) כדי להמחיש איך אדם מוצא ומנווט את דרכו בסביבה הגאוגרפית היום יומית.

ביקורת

שני גאוגרפים Thrift ו-Pred החלו להגן על גאוגרפית זמן כנגד מי שראה בגישה הזאת "רק מודל נוקשה של ארגון במרחב ובזמן אשר ניתן לניתוח אילוצים, נגישות והנדסה חברתית." הם טענו כי גאוגרפיה של זמן היא לא רק מודל של אילוצים, זוהי דרך גמישה ומתפתחת לחשיבה על מציאות שיכולה להשלים מגוון רחב של תאוריות ושיטות מחקר. בעשורים האחרונים, הגרסטרנד ואחרים עשו מאמצים להרחיב את הטווח המקורי של המושגים.
בשנת 1993, הגאוגרפית הבריטית, ג'יליאן רוז, ציינה כי גאוגרפיה של זמן, לא הוחלה על נושאים חשובים לפמיניסטיות, והיא כינתה את התחום - סוג של "גבריות מדעית חברתית". במהלך שני העשורים הבאים, הגאוגרפים הפמיניסטים חזרו לגאוגרפיה של הזמן והחלו להשתמש בו ככלי לטיפול בבעיות פמיניסטיות.
הביקורת על התחום מתמקדת בהנחה שהזמן והמרחב הם אובייקטיבים ושקופים. עם זאת, הגאוגרפיה של הזמן מקשרת בין חלל וזמן למסגרת קוהרנטית שמתאימה להשוואה מפורטת ברמות שונות של קבוצות אוכלוסייה.
זהו כלי מחקר ברור מאוד בגאוגרפיה האנושית, אשר הוכנס לשימוש גם במדעי החברה, באקולוגיה ובתחומים רבים נוספים.
הבמה בעין חרוד

בנין הבמה הנמצא בקיבוץ עין חרוד מאוחד, באזור גבעת קומי, שימש כבמת תיאטרון בין השנים 1934–1938.

רעיון ההקמה

 בניין הבמה בקיבוץ עין חרוד הוקם בשנים 1934–1938. במקור, תכננו לבנות במקום בניני ציבור שישרתו את חברי קיבוצי האזור, במטרה לשמר את הרוח השיתופית והאווירה הקיבוצית ששרתה, כביכול, על אזור הקמתו של קיבוץ עין חרוד - זאור "גבעת קומי". לאחר מכן, מרגוט קלאוזנר ויהושע  ברנדשטטר, מחלוצי התיאטרון הישראלי וממקימי תיאטרון "הבימה" ו"אולפני ההסרטה הרצליה", הגו את הרעיון להקמת במה משותפת במקום. היה זה במסגרת ניסיון "להביא את התרבות העברית אל החלוצים – בביתם". 
חברי הקיבוצים בעמק חרוד אימצו בחום את רעיון ההקמה של הבמה. הם שכרו את האדריכל הנודע אריה שרון, והתכנון היה הקמת מבנה גבוה כדי לנצל את התנאים של מעלה הגבעה, הן מבחינה אקוסטית והן לצורך הגנה על המרחב.
התוכנית שהתקבלה הייתה הקמת מבנה שגובהו 14 מטר, ולו פתח רחב בקיר הפונה אל מעלה הגבעה. בפתח תוכננה במת עץ גדולה, כדי שהקהל הרב ינצל את מזג האוויר הנוח של העמק וישב תחת כיפת השמיים. לאחר אישור התוכניות החלו הקיבוצים לאסוף כספים ממקורות שונים, על מנת לממשן ולהקים במה משותפת לכל תושבי האזור.

איסוף הכספים ובניית הבמה

באוגוסט 1932 מסר החבר אהרון ציזלינג לאספת חברי עין חרוד, כי עלות הקמת הבמה עומדת על כ-750 לירות א"י. לפי הצעתו, המימון היה אמור להגיע באופן הבא: 150 לירות מגוף בשם "קרן הבמות", 200 לירות נוספות מהלוואה, 159 לירות כתרומה מסוחרי הכפר הערבי הסמוך "נוריס"  (כיום - היישוב נורית), אתם היו הקיבוצים בקשרי מסחר, ושאר המימון - מעבודת חברים.
הבנייה החלה בשנת 1934 והסתיימה בשנת 1938. המבנה הענק תוכנן כך שהחלל הגבוה משמש כאפקט הגברה, והוא ניצב בקדמת עין חרוד, בולט לעיני כל מי שעברו בדרך הראשית של העמק. בחזית המבנה היה פתח רחב, ששימש ליציאת השחקנים אל בימת העץ. מול החזית נבנו בשיפוע ספסלים מעץ, שלאחר מכן חודשו ונבנו כספסלי בטון.

חניכת הבמה

הצגת התיאטרון הראשונה התקיימה במקום ב-1938, ובה הועלה המחזה "האנוסים" בהפקה של תיאטרון "הבימה". בהצגה השתתפו גדולי השחקנים של אותה העת, ובהם חנה רובינא ויהושע ברטנוב. האולם החל להתמלא כבר בשעות הצהריים, ולפי עדויות של אנשי הקיבוצים שהתאספו במקום התחושה הייתה כחג, הקהל התנהג בכבוד ובשקט, והיה מגוון מבחינת גילאים. בתום ההצגה נערכה מסיבה על הבמה לכבוד חברי הבימה, עם כיבוד. ובנוסף כמה אמנים כמו ברטנוב וחנה רובינא עלו לבמה להקריא ולשיר שירים יחד עם הקהל.

שימושים נוספים של המבנה

בנוסף לשימוש המבנה כבמת תיאטרון, שימשה הבמה גם למגוריהם של כמה אנשים. 
מתחת לבמה היו חדרים שבהם התגוררו אנשי פלוגות הלילה המיוחדות וגם כמה מאנשי הקורס הראשון של מפקדי ארגון "ההגנה".
פנציקלידין

כימיה ורוקחות

ה-PCP הוא סם הרדמה והרגעה דיסוציאטיבי והלוצינוגני מקבוצת הסמים הכוללת גם קטמין וטילטמין.
מבחינה טוקסולוגית, PCP נחשב לנוירוטוקסין המזיק לתפקוד המוח. נזקי הסם ניכרים בחלקים שונים של מערכת העצבים כגון מערכות הקליטה.

היסטוריה

ה-PCP נוסה לראשונה אחרי מלחמת העולם הראשונה כסם מרדים בניתוחים. אך בגלל תופעות לוואי הוא נדחה משימוש רפואי עד שנות החמישים, עת נוסה מחדש בבני אדם תחת השם "סרניל" (Sernyl). עד מהרה נדחה הסם בשנית בשל תופעות הלוואי. לאחר מכן נעשה ניסיון למכרו כסם הרדמה וטרינרי בשם סרנילן, אך הוא נדחה. בשנות השבעים הוכנס החומר לרשימת החומרים המסוכנים האמריקנית. בשל זמן מחצית חיים ארוך בגוף האדם, ובשל תופעות הלוואי שלו הסם לא ראוי לשימוש רפואי. ה-PCP נספג ברקמות שומניות ומפורק במטבוליזם לחומרים אחרים הנקראים PCHP, PPC וPCAA. כאשר הסם נצרך על ידי עישון, הוא מתפרק בחלקו לחומרים PC ופיפרידין.
לוקהיד P-3 אוריון

היסטוריה

ב-1957 פרסם הצי מפרט מבוקש למטוס סיור ימי שיחליף את המטוסים הקיימים ויענה על צורכי הצי לסיור ימי ארוך טווח. ארבעה יצרני מטוסים נענו לקול הקורא ולוקהיד זכתה בהצעה שהתבססה על מטוס הנוסעים הלוקהיד L-188 אלקטרה. ב-1959 נרשמה טיסת הבכורה שלו כמטוס צבאי ובאוגוסט 1962 נכנס המטוס לשירות מבצעי בטייסת VP-8 של הצי. מדגם P-3A יוצרו 157 יחידות, והמטוס שימש לצורכי מעקב במהלך משבר הטילים בקובה.
ייצור דגם P-3B החל ב-1965 וכלל מנוע משופר. מהדגם יוצרו 144 יחידות. לראשונה נמכר המטוס גם לצבאות זרים כשעסקה ראשונה הייתה עם חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד. כמו כן נמכר המטוס גם לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי ולחיל האוויר המלכותי הנורווגי. 
דגם P-3C המשמש עד היום את צי ארצות הברית נכנס לשירות באוגוסט 1969. הדגם כלל מערכת חדשה ללוחמה נגד צוללות, מערכת לטיסה בלילה ובמזג אוויר סגרירי והותקנו בו מערכות סונאר, ניווט ומיחשוב מתקדמות. דגם פשוט יותר P-3F נמכר לחיל האוויר האיראני. 
ב-1977 נחתם הסכם עם ממשלת יפן לאספקת מטוסים, במסגרת ההסכם סופקו בתחילה חלקים של המטוסים והורכבו במפעלי תעשיות כבדות קווסאקי. לאחר מכן עבר הייצור של כל המטוסים המיועדים לכוחות ההגנה של יפן לייצור ביפן.
.sd

sd. היא סיומת האינטרנט הלאומית  של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים בסודאן, הסיומת הושקה בשנת 1997. שמות המתחם והסיומות מנוהלות על ידי ארגון 'Sudan Domains Registry' והוא נמצא תחת סמכותו של הארגון 'Sudan Internet Society'. מאז עצמאותה של דרום סודן, היא ממשיכה להשתמש בסיומת זו עד אשר הסיומת ss. תהפוך מבצעית.
תמיכות דואות

תמיכות דואות (נקראות גם קשתות דואות או כנפיים דואות, בצרפתית: Arc-boutant) הן אלמנט אדריכלי, הבנוי מחצאי קשתות "המרחפות" באוויר ותומכות את הקמרון הפנימי של המבנה מצידו האחד, על ידי העברת הכוחות שהוא מפעיל כלפי חוץ לעמוד רחב. האלמנט התפתח מתוך צורך הנדסי לתמוך את קמרונות הקתדרלות שהתנשאו לגובה רב, והוא נפוץ בבנייה של מבנים בסגנון הגותי.
התמיכות הדואות הן שכלול של התמיכות המלאות בהן השתמשו באדריכלות הרומנסק כדי לתמוך קמרונות מהצד. השימוש בהן במאה ה-12, בפעם הראשונה בעת שניסו אדריכלי קתדרלת נוטרדאם דה פארי לבנות אולם תווך גבוה יותר מכל אולם שנבנה עד לתקופתם, דבר שהצריך תמיכה מבנית נוספת. 
התמיכות הדואות נראות מחוץ למבנה כמו צלעות דקות. העמוד אליו עוברים הכוחות היה רחב ומדורג על מנת שיוכל לתמוך בכוחות הגדולים שנבעו מהקמרון. ברוב המקרים גם הוצב מעל העמוד, בנקודה בה הקשת מתחברת אליו, צריח או פסל עופרת הנקרא "צריחון" (Pinnacle), שמטרתו הייתה הגברת הלחיצה של העמוד לכיוון האדמה על מנת שלא יקרוס הצדה. הצריחון עוצב כפסל או כצריח מחודד והתאים בסגנונו לגותיקה.
מתחת לתמיכה הדואה הייתה תמיכה נוספת מקורה אשר מתחתיה היה חלל הספינה המשנית של הקתדרלה.
אף על פי שמטרתן העיקרית של התמיכות הדואות הייתה הנדסית (תמיכה בקמרונות הגבוהים של הספינה הראשית), היה להן גם ערך אסתטי. מבנן הדק והקליל תרם למבנה התחרה של הקתדרלה הגותית, והדגיש את השאיפה לגובה. עקב סגולות אלה, בכנסיות רבות שניבנו או הושלמו בגל התחייה הגותית (בעיקר במאה ה-19) ניבנו תמיכות דואות, גם אם לא היה צורך הנדסי בהן בזכות טכנולוגיות הבנייה החדשות.
סנטיאגו רוסיניול

ביוגרפיה

רוסיניול נולד בברצלונה. הוא התייתם בגיל צעיר וגידל אותו סבו ז'אומה, מייסד של חברת טקסטיל מצליחה שייעד את סנטיאגו הצעיר לממשיך דרכו בעסק. למרות זאת, כבר בגיל צעיר שאף רוסיניול להיות אמן ולמד אמנות בסתר. בשנת 1878 הוא כבר הציג תערוכה של עבודותיו במוזיאון בז'ירונה; הוא הקדיש אותה לסבו. שנה לאחר מכן הציג בגלריית פארס בברצלונה. באותה תקופה התיידד עם האמנים אנריק קלרזו ורמון קאזס. עם קלרזו החל לאסוף חפצי אמנות מברזל במתחם שקרא אותו "מאורת הברזל" (אל קאו פֿראט, El Cau Ferrat), ואילו עם קאזס יצא ב־1881 למספר טיולים בפירנאים וברחבי קטלוניה; את הנופים ואת הדמויות העממיות האותנטיות שפגש תיאר ביומן מסע.
בשנת 1888 עזב את משפחתו, שלחצה עליו להתמסר למפעל הטקסטיל שבבעלותה ובמשך שבע השנים לאחר מכן חי רוב הזמן פריז. עם חזרתו לקטלוניה העביר את "מאורת הברזל" לבית בעיר סיג'ס. בית זה היה למעונו העיקרי ולמקום מפגש ויצירה לאמנים חדשניים ששאפו להתנתק מהרומנטיזם ומהבורגנות של קטלוניה, וכך "מאורת הברזל" הייתה לאחד מהמרכזים הראשונים של המודרניזם הקטלאני.
למרות הרוח המרדנית של המודרניזם, רוסיניול לא הציג את עבודתו כמרד אלא כאמנות לשמה. למרות זאת, ספג ביקורת מהממסד התרבותי הקטלאני, למשל על כך שגיחך על מוסד משחקי הפרחים.
עבודתו הספרותית הבולטת ביותר – הרומן האאוקה של מר אסטבה (1907). הרומן האוטוביוגרפי בחלקו מתאר משפחה בורגנית שמרנית מברצלונה שמחזיקה עסק לממכר בדים, ונאלצת להתמודד עם השאיפות האמנותיות של הבן הצעיר. הסצנות ברומן מוצגות כמו באאוקה, סגנון קטלאני של סיפור בציורים, ומכאן שמו. הרומן עובד על ידי רוסיניול עצמו בשנת 1910 למחזה שעלה לראשונה בשנת 1917 והיה לאחד המחזות המצליחים ביותר בתיאטרון הקטלאני.
רוסיניול מת בארנחואס בשנת 1931.
דוויל סטיק

דוויל סטיק (באנגלית: Devil Sticks - "מקלות שטן") הוא אביזר להטוטנות שמורכב ממקל באורך 70 ס"מ בקירוב, ושני מקלות קטנים יותר, הנקראים מקלות שליטה באורך של כ-30 ס"מ, המצופים בחומר שנותן אחיזה טובה במקל הארוך.
התרגיל הבסיסי ביותר הוא, כשהמקל הארוך נמצא אנכית לרצפה, ושני המקלות הקטנים מכים בו לחלופין, בחלקו העליון. בתרגילים מתקדמים יותר ניתן לזרוק את המקל הארוך לאוויר או לסובב אותו סביב מקל שליטה אחד.
סגן ראש ממשלת ישראל

היסטוריה

תואר "סגן ראש הממשלה" הוא תואר שלא היה קיים בשתי הממשלות הראשונות, ו"נתפר" בשנת 1952 לצרכו של השר אליעזר קפלן בימיו האחרונים, בעת שלא יכול היה לכהן יותר כשר האוצר עקב מחלתו. קפלן שימש בתפקיד סגן ראש הממשלה כ-20 ימים עד לפטירתו. לאחר מכן לא השתמשו דוד בן-גוריון ומשה שרת באופציה זו של מינוי סגן ראש הממשלה.
לוי אשכול החזיר את השימוש בתואר בשנת 1963, עת מינה את אבא אבן לסגנו, ומאז ברוב הממשלות מונה סגן אחד או יותר לראש הממשלה. בכל ימי ממשלות מפא"י-המערך-העבודה (1948–1977) כיהן רק סגן אחד לראש הממשלה. מנחם בגין, בעלותו לשלטון הנהיג שני סגנים לראש הממשלה. בממשלת האחדות הלאומית גדל מספרם לשלושה (מהם אחד ממלא-מקום, כפי שהוזכר לעיל). בנימין נתניהו ואריאל שרון בממשלותיהם הראשונות, הגדילו את מספרם לארבעה, אך בממשלתו השנייה, שרון מינה רק שניים וממלא מקום. בממשלתו של אהוד אולמרט כיהנו ארבעה סגנים לראש הממשלה, ובנוסף כיהן ממלא מקום ראש הממשלה ומשנה לראש הממשלה אחד.
שמעון פרס, בהיותו ראש ממשלה לאחר רצח רבין (1995–1996), היה ראש הממשלה הראשון מאז 1963 שלא מינה לעצמו סגן. בממשלתו השנייה מונו שני סגנים. בנימין נתניהו בממשלתו השלישית לא מינה לעצמו סגנים כלל, זאת בניגוד לממשלותיו הקודמות (בהן כיהנו ארבעה סגנים).
בתפקיד סגן ראש הממשלה כיהנו בדרך כלל ראשי הסיעות השותפות לקואליציה, וראשי מפלגת השלטון באותה העת, כאשר בממשלת האחדות הלאומית (1984–1990) נשא אחד מסגני ראש הממשלה בתואר של "ממלא מקום ראש הממשלה" אשר הוא בתואר בלבד ולא בפועל (רק ב-2003, עם כניסתו לתוקף של חוק יסוד הממשלה החדש, נתווסף תוכן לתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה).
עד כה כיהנו עשרים-וארבעה אישים כסגני ראש ממשלת ישראל.
תקרית הקילומטר ה-78

תקרית הקילומטר ה-78 אירעה בסוף נובמבר ותחילת דצמבר 1950. הלגיון הערבי חסם קטע בן ארבעה קילומטרים בכביש הערבה המוביל לאילת, בטענה שהוא עובר בשטח ירדן. צה"ל פרץ את הדרך בכוח. בעקבות התקרית פיטר עבדאללה מלך ירדן את ממשלתו של סעיד אל מופתי. הסכסוך הגיע לסיומו בפברואר 1951, לאחר משא ומתן בהשתתפות מטה משקיפי האו"ם.

רקע

בחורף 1949–1950 הוצף ונהרס קטע בכביש הערבה המוביל לאילת. הכביש חודש בתוואי קרקע גבוה יותר, מזרחית לתוואי המקורי. כפי שנקבע מאוחר יותר, קטע באורך קילומטר וחצי עבר בשטח ירדן. כעבור כמה חודשים, ב-22 בנובמבר 1950, הגישה ירדן תלונה על מעבר הכביש בשטחה לוועדת שביתת הנשק המשותפת.
ברקע עמד גם סכסוך קודם, שעניינו שטח של כאלף דונם באזור נהריים, שישראל החלה לעבד בסוף אוגוסט 1950. ירדן טענה כי השטח שלה, וכי ישראל הציגה מפה מזויפת של הסכם שביתת הנשק. טענותיה לא התקבלו במועצת הביטחון של האו"ם.

השלכות

ב-3 בדצמבר פיטר המלך עבדאללה את ממשלתו של סעיד אל מופתי.
ב-14 בפברואר 1951 הגיעו ישראל וירדן לפשרה, וישראל הסכימה לסלול מעקף בשטחה.
עם יישוב הסכסוך נפגשו, ב-15 בפברואר 1951, סגן הרמטכ"ל האלוף מרדכי מקלף וסגן הרמטכ"ל הירדני, גנרל עבד אל קאדר אל ג'ונדי, והגיעו להסכם למניעת הסתננות. ההסכם נודע בשם "הסכם המפקדים".
תחנת הרכבת אשקלון

היסטוריה

עד מלחמת העצמאות הייתה באזור התחנה החדשה תחנה בשם תחנת אל מג'דל, בה עצרו רכבות למצרים וממנה. לאחר מלחמת העצמאות ולאחר איחוד הכפר אל מג'דל עם היישוב היהודי הסמוך אשקלון, הופסקה תנועת הרכבות לכיוון זה.
החלטה על בניית קו כפול חדש בין אשדוד לאשקלון עם שתי תחנות משודרגות, התקבלה בשנת 2002 ובנייתה החלה בשנת 2004. במהלך הבנייה נהרס בניין התחנה הישנה (התפעולית), ובמקומה נבנה מתקן שליטה ובקרה.

מבנה התחנה

לתחנה שני רציפי אי (ארבעה רציפים).
הכניסה לתחנה היא מצד מזרח, והמעבר לרציפים מתבצע באמצעות מעבר תת-קרקעי הממוקם בתחנה.
פרנקים סאלים

הפרנקים הסאלים (בלטינית: Salii) היו תת-קבוצה של הפרנקים המוקדמים, שהתיישבו בתקופת האימפריה הרומית צפונית ללימס באזור החוף שמעל לנהר הריין, כיום צפון הולנד, באזור הקרוי עד היום זאלנד ("ארץ הסאלים"). מוצאם מן הסיקמברי או הצ'אמאבי. מלכי השושלת המרובינגית, שכבשו את גאליה, היו ממוצא סאלי. החל מן המאה ה-3 קיימות עדויות היסטוריות המתארות את הסאלים כשבט לוחמים גרמאני, כשודדי ים וכ"Laeti", בני ברית של הרומאים. הסאלים הפכו לשבט הגרמאני הראשון שמוצאו מעבר ללימס, שהקים יישובי קבע בשטח האימפריה, תחילה בטוקסנדריה (כיום במרכז הולנד), ב-430 כבש כלודיו את קמברה וב-432 התיישבו באזור טורנה (כיום בפרובינציה של אינו בבלגיה).
הסאלים אימצו את הזהות הפרנקית והפסיקו להופיע בשם "סאלי" החל מן המאה ה-5, זמן רב לפני שמוזכרים הפרנקים הריפוארים הוזכרו לראשונה במסמך היסטורי. הלקס ריפוריה מתוארך ל-630 והוא למעשה התפתחות מאוחרת יותר של החוקים הפרנקים בלקס סאליקה (חוקי הסאלים). לא הייתה חלוקה מאוחרת יותר בין סאלים וריפורים בממלכת הפרנקים.
אין לבלבל בין הסאלים לבין השושלת הסאלית שהופיעה כמה מאות שנים מאוחר יותר בימי הביניים בגרמניה.