ירושלים בתקופה הצלבנית

בירת ממלכת ירושלים

עם כיבוש ירושלים חזרו צלבנים רבים אל ביתם באירופה, ובארץ ישראל נותרו מספר זעום של עולי רגל שהתיישבו בארץ הקודש. הנותרים עמדו בפני אתגרים כבירים, כגון קביעת ירושלים כעיר הבירה ומרכז ממלכת ירושלים שנבעו מהלהט הדתי שהניע את הצלבנים לאורך כל האודיסאה של מסעות הצלב והותיר את מרכז הכובד של המדינה מחוץ לנתיבי המסחר העיקריים ורחוק מנמלי מישור החוף.
הטבח הצלבני יצר בירושלים שינוי דרמטי בהרכב האוכלוסייה. המוסלמים והיהודים נרצחו או גורשו ועל אלו שהחרב פסחה נאסר לשהות בעיר.
ומספר ויליאם מצור:"הגויים אשר היו תושביה כולם כמעט אבדו בחרב לאחר שהעיר נפרצה בכוח; ואם אי אלו נמלטו במקרה, לא ניתן להם עוד מקום בתוך העיר לגור בו. למנהיגים יראי השמיים נראה היה כחילול הקודש אילו היו מרשים לאלה אשר לא נמנו עם מאמיני הנצרות להיות תושבים במקום כה נערץ".
ירושלים שלאחר הכיבוש הייתה ריקה מתושבים, בתים רבים נותרו נטושים והעיר דמתה ליישוב רפאים. אוכלוסיית העיר הלטינית הייתה קטנה מאד והתרכזה סביב כנסיית הקבר ומגדל דוד. מספר ויליאם מצור: "בתוך חומות הערים, בתוך הבתים, רק בקושי נמצא מקום בטוח, כי התושבים היו מועטים ומפוזרים והחומות החרבות היו פתוחות להתקפת אויב. גנבים היו מתנפלים בלילה, פורצים לתוך הערים העזובות, שתושביהן גרו רחוק איש מרעהו. התוצאה הייתה שאחדים בסתר, ואחרים בגלוי היו עוזבים את הנכסים אשר רכשו לעצמם והתחילו חוזרים לארצותיהם".
צעד ראשון לעצור את הבריחה נעשה על ידי חקיקת חוק המכריז שאדם המחזיק בנכס במשך שנה הופך לבעליו. שיפור של ממש הושג על ידי אכלוס ירושלים בתושבים נוצרים מכתות המשתייכות לנצרות מזרחית קתולית. תחילה חזרו הנוצרים תושבי העיר שגורשו ממנה לפני תחילת המצור הצלבני ונקראו בפי הצלבנים בכינוי "סורים". במקביל עודדו השלטונות הצלבניים נוצרים מקומיים להתיישב בירושלים, לאף על פי שיחסי חשדנות, משקעים שונים ומאבק על הבכורה והשליטה בכנסיית הקבר העכירו את האווירה. כך התיישבו בשנת 1115 בעיר נוצרים סורים, שעקרו ממקום מושבם בעבר הירדן ויצרו רצף מאוכלס בצד צפון של העיר, ברובע שנקרא על שמם. במקביל פעלו המלכים הצלבניים לעודד מסחר, ובשנת 1120 ביטל המלך בלדווין השני, מלך ירושלים את המכסים שהוטלו על סחורה ומוצרי מזון שהוכנסו לירושלים והפטור הורחב לכל סוגי המסחר ולכל העדות הנוצריות והמוסלמים שהביאו מוצרי מזון מההינטרלנד החקלאי של העיר.
כלכלת ירושלים נסמכה באופן לא אופייני לערים בימי הביניים על תיירות של עולי רגל מאירופה הנוצרית וקיבלה דחיפה נוספת מפטור ממכסים שאיפשר לפתח את שוקי העיר ולמכור בהם סחורות מיובאות. חשיבות תעשייה זו הלך וגדל עם התבססות ירושלים כמרכז דתי קדוש והשתפרות ביטחון התנועה בדרכים. גורם נוסף שהשפיע על כלכלת העיר הייתה נוכחות מרכז האדמיניסטרציה - מלכותית, כנסייתית ושל המסדרים הצבאיים - פעל מירושלים.
בהיותה עיר בירה הייתה ירושלים מרכז למסדרים הצבאיים. הוותיק שבהם - מסדר ההוספיטלרים, הוקם, במקור, על מנת לתת עזרה רפואית לצליינים נוצרים, שביקשו לעלות לרגל לירושלים. עם הזמן קיבל על עצמו המסדר גם תפקידי לוחמה במוסלמים. ראשיתו של המסדר בסביבות שנת 1080. המסדר שלט במתחם גדול - כיום המוריסטן, סמוך לכנסיית הקבר. פה נבנו בית-חולים ובית-מחסה, שבהם היו עולי הרגל מוצאים מזור מתלאות הדרך לאחר חודשים של מסעות מפרכים בים וביבשה. הנוסע היהודי בנימין מטודלה סיפר כי מסדר זה העמיד ללחימה בכופרים 400 אבירים רכובים.
המסדר הגדול השני והמתחרה לכתר מגן האמונה, מסדר אבירי היכל שלמה (טמפלרים), נוסד בשנת 1118 ותפקידו הרשמי כפי שעולה מהצהרת מייסדיו היה להגן על הממלכה הצלבנית בארץ הקודש ועל הצליינים העולים לרגל למקומות הקדושים בממלכת ירושלים. לצד ההגנה על עולי הרגל, סיפק מסדר האבירים כח צבאי חזק מאוד שכלל אלפי חיילים, בהם כמה מאות אבירים להגנתה של ממלכת ירושלים. הטמפלרים קבעו את מרכזם במסגד אל-אקצא ובמשך הזמן הוסיפו מבנים למתחם וחיזקו את ביצוריו. הנוסע היהודי בנימין מטודלה סיפר כי "300 פרשים" יוצאים ממקדש שלמה להלחם באויבי האמונה הנוצרית.
מסדר נוסף בעל מאפיינים מיוחדים היה מסדר סנט לזרוס, מסדר דתי נוצרי שהוקם על מנת לטפל בחולים בצרעת. מושב מיוחד נקבע עבורם מחוץ לחומות ירושלים בסמוך למקום השער החדש, ונקרא על שם לזרוס הקדוש. בית המצורעים נתן את שמו לכל מושבות המצורעים שהוקמו בכל רחבי אירופה. מסדר סנט לזרוס היה יוצא-דופן בכך שהיה מורכב ממצורעים ומאנשים בריאים, אשר מילאו תפקידים דתיים וצבאיים. בראשו עמד מגיסטר שהיה מצורע. לתופעה זו - מסדר דתי צבאי הנוטל חלק פעיל בפעילות המדינה שכם אל שכם עם אוכלוסייה בריאה, לא היה אח ורע באירופה של אותה תקופה, בה לא יכול היה מצורע למלא תפקידים ממלכתיים.

כיבוש ירושלים

לאחר ניצחון המוסלמים בקרב קרני חיטין ב-4 ביולי 1187, נכבשו כמעט כל ערי ממלכת ירושלים ומבצריה, שנותרו ללא מגינים, על ידי הצבא המוסלמי המנצח בראשות צלאח א-דין. ב-17 בספטמבר הגיעו הגדודים המוסלמיים אל מול חומות ירושלים, וב-20 בספטמבר הגיע צלאח א-דין עצמו בראש עיקר צבאו וכיתר את ירושלים, שבה שהו באותה עת 30,000 תושבים וכ-30,000 פליטים נוצרים מכל רחבי ארץ ישראל. המצור היה קצר יחסית אך אינטנסיבי ואלים, כששני הצדדים מרגישים שהמלחמה היא על עיקרי אמונתם ועל סמל מרכזי בתרבותם. לאחר קרבות מרים הצליחו המוסלמים לערער את ביצורי העיר באזור שבין שער שכם לשער הפרחים, סמוך למקום שבו פרצו הצלבנים עצמם לעיר בשנת 1099. המגינים הבינו כי גורלם נחרץ, וכי לא ניתן יהיה להציל את ירושלים הנוצרית מכיבוש. על פי דרישת הפטריארך הלטיני היראקליוס, וככל הנראה גם בלחץ האוכלוסייה האזרחית שרוחה נפלה בלחץ הקרבות, החליטו הנוצרים להיכנס למשא ומתן עם צלאח א-דין על תנאי כניעתם. הקלף היחיד שנותר בידי הצלבנים היה האיום כי אם לא יסתיים המצור ייפגעו האתרים הקדושים לאסלאם - הר הבית ובו כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא. איום זה, בשילוב הלחץ מצד מפקדי הגדודים המוסלמים לסיים את הלחימה, הביא לחתימת חוזה כניעה שלפיו תיכנע העיר לצלאח א-דין, ותושביה יהיו שבויי מלחמה שיוכלו לפדות עצמם תמורת תשלום.
ביום 2 באוקטובר נמסרה ירושלים לידי צלאח א-דין והחלה יציאת הנוצרים הלטיניים ממנה. עשירי העיר הצליחו לפדות את עצמם, אך העניים והפליטים שהגיעו לעיר בחוסר כול, לאחר שכבר ברחו מבתיהם, לא יכלו לשלם את דמי הכופר. אוצרות הכנסייה הוצאו ברובם מהעיר על ידי הפטריארך הלטיני, שלא מצא לנכון להפריש מהם כספים לפדיון שבויים, אלא העבירם בלוויית פרשים מוסלמים לצור. את חלק מעניי העיר הושיע דווקא צלאח א-דין, ששחרר אלפים מהם ללא תמורה. בין המשוחררים ללא דמי הכופר הייתה המלכה סיביל, אשתו של גי דה ליזיניאן, מלך ירושלים השבוי, שהורשתה לבקרו במקום מאסרו בשכם. כ-15,000 נוצרים חסרי כול שנותרו בעיר לאחר 40 ימי פינוי העיר יצאו מירושלים בשיירות שבויים לכיוון ערים מוסלמיות כגון דמשק וקהיר, שם כילו את חייהם כעבדים. הנוצרים שהצליחו לחלץ את עצמם מירושלים יצאו מארץ ישראל דרך נמלים שבשליטת המצרים, כדוגמת אשקלון, ואפילו דרך אלכסנדריה, שם הועלו על אוניות של הקומונות האיטלקיות בדרכם לאירופה. נפילת ירושלים והמקומות הקדושים זעזעו את אירופה. ההלם עתיד היה להביא למותו הפתאומי של האפיפיור אורבנוס השלישי, וליציאתו של מסע הצלב השלישי. מבחינתו של צלאח א-דין, היה כיבוש ירושלים הישג פוליטי רב ערך, שהציב אותו כמגן הדת, כמצביא צבאי אגדתי, והקנה לו מעמד מיוחד בעולם המוסלמי.

ירושלים המוסלמית

לאחר כיבוש ירושלים, צלאח א-דין פעל למחיקת אופייה הנוצרי. הצלבים שהתנוססו מעל המקומות הקדושים בהר הבית הוסרו, והמבנים חזרו לתפקידם הקודם כמסגדים. מסגד אל-אקצא, שבתקופה הצלבנית היה מרכז המסדר הטמפלרי, טוהר מכל סממן נוצרי. תוספות בנייה צלבניות נהרסו ופריטי ריהוט יקרים הובאו למקום. גם בכיפת הסלע הוסרו צלמים ומזבחות נוצריים והמבנה חזר להיות מסגד. מבנה כנסיית מריה הגדולה הפך לבית חולים (כיום אזור המוריסטן). כנסיית סנטה אנה הפכה למדרסה, וכנסיות אחרות נהרסו ואבניהן נלקחו לתיקון נזקי המצור. בנוסף, הוקדשה תשומת לב רבה והושקעו מאמצים קדחתניים בשיקום ובעיבוי ביצורי העיר כדי להכינה להתקפה נוצרית אפשרית בעתיד.
הצלבנים - הנוצרים הלטיניים - גורשו ברובם מהעיר, אך הנוצרים המקומיים, השייכים לכנסיות המזרחיות, נשארו בעיר כבני חסות תמורת תשלום מס גולגולת (בערבית: ג'יזיה جزْية), ובתמורה קיבלו רשות לחיות בעיר. כנסיית הקבר הועברה לידי הכנסייה היוונית, ומפתחות הכנסייה הופקדו בידי שתי משפחות מוסלמיות. על מנת לבסס את מעמדה ודמותה המוסלמית של ירושלים, יצר צלאח א-דין מערכת של הקדשים שפרנסו מוסדות דת בירושלים, כמו בתי ספר ומסגדים, על ידי הצמדתם לנכסים מניבים שההכנסות מהם הגיעו מדמי חכירה והשכרה, ויועדו למימון פעילותו הרצופה של ההקדש, לאחזקה שוטפת של המבנה, ולתמיכה במאמינים.
תגובת העולם הנוצרי הגיעה במהרה, ומסע הצלב השלישי יצא מאירופה בשנת 1190 על מנת לבטל את השפעות תבוסת קרב קרני חיטין, לכבוש מחדש את ממלכת ירושלים ואת העיר ירושלים. הקרבות החלו עם כיבוש עכו, ומשם יצאו הצלבנים בפיקודו של ריצ'רד לב הארי לכיוון ירושלים. לאחר הצלחה צבאית בקרב ארסוף, התקרבו הצלבנים לירושלים, אך נסוגו והחליטו שלא לנסות לכבוש אותה משיקולים טקטיים ופוליטיים שונים. במקום זאת נכנסו שני הצדדים למשא ומתן, ובמהלכו הצהיר צלאח א-דין כי רעיון הג'יהאד וקדושתה של ירושלים לאסלאם קיבל בעיניו משמעות חדשה ומרכזית. באיגרת למלך האנגלי הוא מודה כי אין ביכולתו לדון על עתיד ירושלים:
"אל נא ידמה המלך בנפשו כי ויתור כזה הוא בגדר האפשר, לא אעז להשמיע אף מילה על כך בפני המוסלמים"
בסופו של דבר נאלץ ריצ'רד לב הארי לצאת מארץ הקודש ולהותיר את ירושלים בידי המוסלמים, ועל פי ההסכם מ-1192 ניתן לנוצרים החופש לעלות לרגל ולבקר במקומות הקדושים.

חורבן ירושלים

עם מותו של צלאח א-דין בשנת 1193 התפרקה האימפריה האיובית והתחלקה בין בניו. המאבקים בין הנסיכויות האיוביות על בכורה ויוקרה קרעו את המזרח התיכון, ובריתות נוצרו והתפרקו. ירושלים ירדה ממעמדה כעיר בירה ומרכז דתי מוסלמי והפכה לעיר בירה בפרובינציה שמרכזה נמצא לעיתים בדמשק ולעיתים בקהיר. עם זאת, מסעי הצלב שהגיעו לחופי הארץ במטרה להחזיר את העיר לידי ממלכת ירושלים הותירו את העיר כמוקד הסכסוך הנוצרי-מוסלמי. שילוב זה של מעמד גאופוליטי משני מחד, ומוקד של מאבק בין-דתי מאידך, הביא לחורבן העיר במהלך מסע הצלב החמישי.
שליט סוריה האיובי, אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא, שעד לאותה תקופה פעל נמרצות לשיקום ביצורים ומבנים בירושלים, החליט להטות את המאמץ הצלבני העיקרי במסע הצלב החמישי ממצרים ולהקל בכך על הלוחמים המוסלמים במצרים, והיפנה את עיקר מאמציו להרס שיטתי של מבצרים צלבניים בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט. עיקר זעם המוסלמים הופנה לירושלים. הפקודה להרוס את העיר עד היסוד, שניתנה מטעם הסולטאן, נראתה כה בלתי מתקבלת על הדעת, שנדרשה נוכחותו בפועל של אל-מועאט'ם בירושלים כדי להוציאה לפועל. כך עברה העיר שני גלי חורבן בשנים 1219 ו-1220. ההרס המוחלט והברוטלי, שבמהלכו נחרבו מרבית המבנים בירושלים ונהרסו חומותיה, גרר תגובות קשות מצד תושבי ירושלים, שחשבו כי הגיע יום הדין. נשות ירושלים המוסלמיות גזזו את שערן והניחו אותו לאות אבל ברחבת הר הבית. הרוב המכריע של האוכלוסייה, כולל הקהילה היהודית, נטש את ירושלים, ובעיר נותרו על עומדם בעיקר מצודת העיר מגדל דוד, כנסיית הקבר, והמתחם המוסלמי המקודש בהר הבית.

טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית

מערכת הביצורים ומארג הדרכים בעיר העתיקה של ירושלים לא השתנה באופן משמעותי במעברים בין התקופות מאז ייסוד איליה קפיטולינה ועד היום. ירושלים הצלבנית הייתה, בשיאה, עיר פעילה ומפוארת ובה ביצורים מרשימים ומבני ציבור מרשימים לא פחות. ההרס שחוותה העיר עם תום התקופה מותיר את יופייה על דפי ספרי התקופה - כתבי עולי רגל והיסטוריוגרפים של התקופה ומספר מפות סכמתיות שצוירו במהלך ימי הביניים. המחקר הארכאולוגי מתקשה - לאור מיעוט הממצאים - לצייר תמונה מלאה של הטופוגרפיה הייחודית לעיר הצלבנית.

רבעים, רחובות ואתרים מרכזיים

ירושלים הצלבנית הייתה מחולקת לרבעים מוגדרים, שאופיינו על פי השיוך הלאומי של תושביהם. גבולות רבעים אלו הוגדרו טופוגרפית על ידי הרחובות שחצו את העיר לאורך ולרוחב, כשהם חופפים למתווה הרחובות של העיר הביזנטית - שנשמר עד היום.
הרחוב הראשי של ירושלים הצלבנית נמתח משער סנט סטפאן (שער שכם) אל שער ציון (Porta Montis Syon) - הרחוב נקרא רחוב סטפאן הקדוש (V. sancti Stephani)- עד לאזור כנסיית הקבר, שם התפצל הרחוב לשלושה שווקים מקורים: השוק המכוסה, שוק התבלינים ושוק הבישול הרע. שווקים אלו התגבשו בתקופת המלכה הצלבנית מליסנדה, מלכת ירושלים שחילקה את חלקו המרכזי של הקארדו הרחב לשלושה שווקים צרים מקבילים והוסיפה קירוי מסוגנן לכל שוק. היא הקדישה אחוזים מרווחי החנויות למנזר סנטה אנה, בו שהתה אחותה הצעירה אגנס. מערך שווקים זה קיים עד ימינו, ברחובות הנקראים "שוק הבָּשׂמים", "שוק הקצבים" ו"שוק הצורפים".
ביציאה מהשווקים, בכיכר חלפני הכסף, התפצל הרחוב לשניים - רחוב הר ציון (Via Montis Syon) ורחוב קשת יהודה (Via Arcus Jude), שמו של רחוב זה נגזר מזיהוי צלבני של הקשת כמקום התאבדותו של יהודה איש קריות. רחובות אלו חזרו והתאחדו בשער ציון הצלבני, שמיקומו היה ממזרח לשער ציון העות'מאני. משער סטפאן הקדוש יצא רחוב נוסף, רחוב ספרד, ומהלכו לכוון דרום מזרח עד לשער הבורסקאים, ששכן בנקודה הנמוכה ביותר בירושלים, ושימש כמוצא מי הניקוז אל מחוץ לעיר. באזור זה שכן שוק בשר, ולצדו פעלו הבורסקאים - מעבדי העורות.
ממערב למזרח חצה את ירושלים רחוב ראשי נוסף שנקרא רחוב דויד (Via David) בתוואי רחוב דויד של ימינו. הוא התחיל בשער יפו והוביל אל אזור השווקים, כאן שינה את שמו לרחוב המקדש (Via Templi) ונמתח עד לשער המפואר - כיום שער השלשלת.

רובע הפטריארך

רובע זה היה הרובע הראשון שיושב בירושלים לאחר כיבושה, ובאופן גס הוא מקביל לרובע הנוצרי. גבולות הרובע מתחילים ממגדל דוד עד למגדל טנקרד, משם לשער סנט סטפאן ובתוואי רחוב הקרדו המערבי של איליה קפיטולינה אל אזור המוריסטן. ברובע שכנו הכנסיות העיקריות של ירושלים בשכנות צמודה. במתחם המוריסטן בנו הצלבנים את כנסיית מרים הקטנה (הלטינית) (Ecclesia Sanctae Maria ad latinam minor) וכנסיית מרים הגדולה (Ecclesia Sanctae Maria ad latinam major), ששרידיהן היו נראים במתחם עד סוף המאה ה-19. במתחם נבנה גם בית חולים של המסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים (Hospitale S. Iohannis). בצמוד שכנה כנסיית הקבר שהייתה המרכז הרוחני של ממלכת ירושלים ויעד לעולי רגל מכל העולם הנוצרי. בנוסף למוסדות אלו נבנו ברובע מספר רב של כנסיות נוספות, כמופיע במפת קמבריי, המתארת בפרוטרוט את העיר הצלבנית. סביב מתחם המוריסטן נבנו שווקים שחולקו על פי סוגי המוצרים שנמכרו בהם - שוק הדגים, שוק הגבינות, שוק התרנגולות ושוק חלפני הכסף בו נמכרו גם מזכרות לעולי רגל. ברובע זה החלו הצלבנים לאתר אתרים המיוחסים לדרכו האחרונה של ישו (ישוע). מחקרו של הארכאולוג דן בהט מציין כי הצלבנים גיבשו את התפיסה של הויה דולורוזה, אך התחנות של היום אינן חופפות את התחנות הצלבניות.

הרובע הסורי

רובע זה גבל ממערב ברחוב סטפאן הקדוש ומדרום בהר הבית באזור הקרוי כיום הרובע המוסלמי. הרובע היה ידוע גם כרובע היהודים מאחר שבשלהי התקופה המוסלמית התגוררה בו הקהילה היהודית של העיר. קהילה זו, שנטלה חלק פעיל בהגנה על ירושלים בעת המצור הצלבני, נהרסה עם כיבוש העיר, ובניה נטבחו ללא רחם. כאמור לעיל, על מנת לעבות את אוכלוסיית העיר, הושיבו בה הצלבנים אוכלוסייה נוצרית - סורית. ברובע שכנו מספר כנסיות והידועה שבהן כנסיית סנטה אנה (Ecclesia S.Anne) ששרדה בשלמותה. במהלך סקר ארכאולוגי של ירושלים שערך שארל קלרמון-גנו נמצאו כתובות עם שם הכנסייה על משקוף חנויות בשוק הבשמים של ימינו (שוק התבלינים הצלבני). סימונים אלו מעידים כי נכסים אלו היו בבעלות הכנסייה, שהתפרנסה מהכנסותיהם. חנויות אלו הועברו בעת השלטון האיובי להקדש בית הספר אלצלחייה, ששכן במבנה הכנסייה.

הר הבית

מתחם מיוחד זה שוכן במזרח העיר העתיקה בירושלים, ומכוסה מאז ימי הורדוס ברחבה מלאכותית מוגבהת ושטוחה בת כ-140 דונם. התקופה הביזנטית ראתה את הר הבית שומם, נטוש ומוזנח. רבים מאבניו נלקחו לצורכי בנייה והמקום אף שימש כמזבלה לעיר. במהלך התקופה המוסלמית נבנו על ההר המבנים כיפת הסלע, מסגד אל-אקצא שקידשו את האתר ועמדו בניגוד בולט לכנסיית הקבר שעמדה בעליבותה. הכיבוש הצלבני של ירושלים שינה את הסטאטוס של הר הבית ממקום מוסלמי מקודש למרכז אדמיניסטרטיבי ופולחני נוצרי. הצלבנים ייחסו את המבנים על ההר לפרקים תנכיים והפכו את כיפת הסלע ל"מקדש האדון" (Templum Domini) ואת מסגד אל-אקצא ל"היכל שלמה" (Templum Solomonis), שעל שמו (1118) יקרא מאוחר יותר מסדר הטמפלרים, או בשמו המלא - מסדר אבירי היכל שלמה, שכן הטמפלרים חשבו את מסגד אל-אקצא, מפקדתם, לארמונו של שלמה המלך. על ההר זיהו הצלבנים את מקום עקדת יצחק ומקום סולם יעקב, ולהבדיל - את מקום פעולותיו של ישוע כמטיף ומוכיח בשער.
על כיפת הסלע הניחו הצלבנים צלב מוזהב גדול, שלימים הפך לסמל ממלכת ירושלים, ומאוחר יותר לסמל המסדר הפרנציסקני. בדרום הר הבית הם קבעו את המטה המרכזי שלהם בארץ ישראל ולחלל הגדול שבפינה הדרומית מזרחית בהר קראו אורוות שלמה. הצלבנים בנו מספר מבנים על הר הבית. כיפת העלייה (בערבית "קובת אל-מעראג'") היא מהבודדים ששרדו את שיני הזמן.
ממערב למסגד אל אקצא בנו הטמפלרים בניין גדול ובו מרתפים אולמות וקלויסטר ענקיים, ובצמוד אליו נבנתה כנסייה חדשה. ארמון זה שימש כמרכזו של המסדר עד לכיבוש המוסלמי של ירושלים, אז הרסו המוסלמים את תוספות הבניה הצלבניות על ההר, עקרו את צלב הזהב וגררו אותו לאות בוז ברחובות העיר.
הכניסה להר הבית נעשתה בעיקר דרך השער המפואר או שער התפארת (לטינית: Porta Speciosa), על שם הפסוק מספר מעשי השליחים בברית החדשה "שַׁעַר הַהֵיכָל הַנִּקְרָא שַׁעַר הַתִּפְאֶרֶת".
כניסה נוספת להר הבית התאפשרה בימי חג ובעיקר ביום ראשון של הדקלים דרך שער הרחמים, ששמו בפי הצלבנים שער הזהב (לטינית: porta aurea), אך בשאר ימי השנה היה השער נעול.

הרובע הדרומי

רובע זה גבל ממזרח בהר הבית, מדרום - בחומה הדרומית של העיר, מצפון - ברחוב המקדש, וממערב - ברחוב קשת יהודה . רחוב הגרמנים בחלק המזרחי של הרובע היה מרכזם של עולי רגל מגרמניה, שהתרכזו סביב כנסיית מרים של הגרמנים (St. Maria Alemannorum), שנבנתה בשנת 1143 במתכונת בזיליקה על ידי תנועת אבירים גרמנים. היא נבנתה במתחם שבו גם בית חולים ואכסניה. שרידי הכנסייה מצויים ברובע היהודי של ימינו, סמוך למדרגות המובילות מהרובע לרחבת הכותל.
מערבה משכונת הגרמנים, באזור בו שוכן הרובע הארמני של ימינו, שכן הרובע הארמני של ירושלים - קהילה סגורה ומיוחדת שקשרה את גורלה בגורל ממלכת ירושלים. בתקופה הצלבנית נבנתה מחדש קתדרלת יעקב הקדוש ולידה נבנתה אכסניה לעולי רגל.

אספקת מים

ירושלים ידועה מימים ימימה כחסרה במקורות מים מספיקים. בתקופה הצלבנית הייתה מערכת אספקת המים של תקופת בית שני הרוסה ולצלבנים לא היה הידע המספיק לשקם אותה. אספקת המים נשענה על בורות מים קטנים שנחצבו בכל בית ושימשו לאיסוף מי גשמים, ועל בריכות אגירה בתוך חומות העיר - ובהן בריכת חזקיהו ובריכות הצאן (Probatica). בריכות מים נוספות היו מחוץ לחומות העיר. המאגר הגדול ביותר היה בריכת ז'רמן (Lacus Germani) הידועה כיום בשם בריכת הסולטאן, שנבנתה בשנת 1176. בריכה נוספת, ששימשה לצרכים חקלאיים ולהשקיית בהמות, הייתה בריכת הפטריארך (Lai del Patriarch) - כיום בריכת חזקיהו. הצלבנים גם הגדילו והעמיקו את בריכת השילוח (Siloe) הניזונה ממעיין הגיחון דרך נקבת השילוח.

הר הזיתים

הר הזיתים נמצא ממזרח לעיר העתיקה של ירושלים. ההר קדוש ליהודים, לנוצרים ולמוסלמים, ומסורות רבות קשורות בו. גובהו של והתצפית המצוינת ממנו לעיר העתיקה של ירושלים ומתחם הר הבית גרמו לכך שמרבית המפות הריאליסטיות והאיורים העתיקים של ירושלים נעשו מנקודת זווית של העומד על ההר. מפת קמבריי מציינת מספר אתרים צלבניים השוכנים בהר הזיתים, במפה מובילות דרכים היוצאות משער יהושפט ומשער הזהב אל עמק יהושפט ומתחברות בקבר מרים - שכל העמק היה בבעלותה. מבנה נוסף מהתקופה הצלבנית הוא חקל דמא (בארמית: שדה הדמים) שהוחזק בידי מסדר ההוספיטלרים ושימש כמקום קבורה לעולי רגל. ליד המנזר המודרני ניצב מבנה צלבני הנקרא בית העצמות ובו נטמנו גופות עולי הרגל.
בסמוך לקבר מרים, במקום בו עומדת כיום כנסיית כל העמים עמדה כנסייה צלבנית גת שמנא שנהרסה כליל בשנת 1345.

הר ציון

בדומה לחומה המקיפה את ירושלים כיום, גם בתקופה הצלבנית היה הר ציון מחוץ לתחום העיר. במאה ה-13 הקימו הצלבנים קלויסטר ענק שכלל את כנסיית מרים הקדושה של הר ציון (S.Maria de monte Syon) המתוארת בכתבי עולי רגל כבניין מפואר מוקף בחומה, מנזר ובית הארחה. קבר דוד הפך לקריפטה של הכנסייה ונראה כי הסרקופג המשמש היום כמצבת דוד המלך הונח שם על ידי הצלבנים. הקומה השנייה של המבנה הוקדשה לחדר הסעודה האחרונה - עמודים וקשתות מחלקים את האולם הצלבני לשלושה חלקים, בסגנון האפייני למבנים צלבנים מהמאה ה-13. אחד העמודים בחדר מקושט בתמונות שקנאים.
בכתבים צלבניים מוזכרת כנסיית כנסיית פטרוס אין גליקנטו הניצבת על ההר - כיום עומדת במקום כנסייה מודרנית ואין כל זכר לכנסייה הצלבנית.

עין חמד

עין חמד הוא שמם העברי של גן לאומי ושמורת טבע קטנה הצמודה לו השוכנים בהרי ירושלים באפיק נחל כסלון. הם נמצאים מדרום למחלף חמד בכביש 1, כשבעה ק"מ ממערב לירושלים. עין חמד יושבת על תוואי דרך רומית עתיקה שהייתה בשימוש גם בתקופות מאוחרות יותר ונקראה על ידי הצלבנים דרך אמאוס על שם היישוב העברי העתיק. הדרך חיברה את אזור השפלה עם הרי ירושלים והתחילה את מהלכה בסמוך לאזור הידוע היום כפארק קנדה משם עלתה עד אבו גוש ומשם אל הקסטל ואל ירושלים דרך גבעת שאול של היום. האתר ידוע גם בשמו הלטיני אקווה בלה ( בעברית מים יפים) ובשמו הערבי איקבלה שהוא שיבוש השם הלטיני. בגדה הצפונית של אפיק הערוץ נמצאים שרידים מרשימים של מבנה צלבני שגודלו 30 על 40 מטר שקיר החזית שלו הפונה לכוון דרום מתנשא לגובה 12 מטר. המבנה בנוי מאבנים מקומיות חלקן מסותתות בשוליהן. למבנה מספר שערים ובו שני אולמות מרווחים שתקרתם מקומרת. על פי ניתוח התוכנית האדריכלית של המבנה ובהסתמך על הדמיון למבנים צלבניים אחרים שנמצאו בארץ, הגיעו החוקרים למסקנה כי המבנה הוא חווה חקלאית מבוצרת ששמרה על מקורות המים באתר.

קבר שמואל הנביא

המבנה הקרוי כיום נבי סמואל הוא מסגד ממלוכי הבנוי על שרידי כנסייה מבוצרת מהתקופה הצלבנית. במהלך חפירות שנערכו במקום נחשפו חפיר רחב ועמוק שנחפר מסביב למצודה, מחסנים ובתי מגורים. חשיבותו של נבי סמואל בתקופה הצלבנית נובעת מהיותו נקודת התצפית הראשונה, ממנה יכלו עולי הרגל לעיר הקודש לראות את ירושלים, בשל כך נקרא האתר בשם "הר השמחה" (Montis Gaudii). ביומן המסע של רבי בנימין מטודלה, שביקר בארץ בשנת 1173, מתואר שהצלבנים, בעודם עוברים דרך רמלה, שזוהתה על ידם כ"רמה", מצאו במקום את עצמותיו של שמואל הנביא, והביאו אותם יחד איתם, וקברום מחדש בנבי סמואל - שזוהה על ידם כשילה.
לאחר נפילת הארץ בידי צלאח אל-דין, הפכה המצודה למסגד, ומסורת קבורת שמואל התחזקה מאוד הן בקרב המוסלמים והן בקרב היהודים.

נוצרים

בשנת 1099, לאחר כיבוש ירושלים, הוכרז גוטפריד מבויון ל "מגן הקבר הקדוש" (Advocatus Sancti Sepulchri)
ואת ראש הפירמידה של הכנסייה תפס הפטריארך הלטיני של ירושלים, דאימברט, במהפך שסילק את הפטריארך היווני אורתודוקסי ממעמדו. מאחר שכל תושבי העיר הלא-נוצרים נרצחו לאחר כיבוש העיר, ורוב החיילים הצלבנים חזרו לאירופה, נותרה בירושלים אוכלוסייה קטנה של צלבנים פרנקים. מאמצי בית המלוכה הצלבני לעבות את האוכלוסייה בעיר הביא להגירה של נוצרים מקומיים מיון, מצרים, הקווקז, סוריה ואסיה הקטנה אל ירושלים, ובשנת 1160 מוערך מספר תושבי העיר ב-30,000 איש, מהם כ-20,000 נוצרים מקומיים, אותם כינו הצלבנים "נוצרים סורים". הממלכה הצלבנית הייתה מדינה של יוצאי אירופה המקיימים פולחן נוצרי לטיני ורואים בכס הקדוש כסמכות הדתית העליונה. קבוצה אתנית זו עמדה בראש הפירמידה של מערכת פיאודלית שנוהלה בידי הצלבנים הלטיניים והתקיימה למענם. שאר העדות הנוצריות בירושלים היו נחותות בדרגה ונאלצו לשלם מס גולגולת ומעשר לכנסייה הלטינית. הצלבנים לא הסתפקו בשינויים אדמיניסטרטיביים והחרימו נכסים רבים - מנזרים, כנסיות ולהבדיל מסגדים - שנמסרו לידי הכנסייה הלטינית. לנוצרים המקומיים נותרו מספר מקומות פולחן בתוך ירושלים, בהם נערכו תפילות בימי מועד.
יוונים אורתודוקסים - עדה זו, שבניה התקבצו בירושלים מכל קצוות המזרח התיכון, חיה בירושלים כאדון שירד מנכסיו. מרכזם בירושלים הפך לרובע של הפטריארכיה הלטינית, והם מצאו מגורים בכל שאר חלקי העיר. בני העדה התפרסמו כבעלי מלאכה מיומנים, שכישרונם היה חיוני לקיום ממלכת ירושלים. הצלבנים שללו מעדה זו את מעמדה הקודם, כמו גם את הזכות לבחור את ראשי העדה - שהוכפפה לפטריארכים הלטיניים. למרות זאת שמרו היוונים האורתודוקסים על פולחנם במנזרים שהיו פזורים ברחבי ארץ ישראל, בעיקר באזור מדבר יהודה, תוך שהם ניזונים מתנועה בלתי פוסקת ובלתי מופרעת של עולים לרגל - בני הכנסייה מהאגן המזרחי של הים התיכון.
נצרות אוריינטלית - העדות הסוריות, ובמספרים מועטים יותר הקופטים והאתיופים, הגיעו לירושלים בעידוד המלכים הצלבנים על מנת להגדיל את מספר התושבים בירושלים. בני העדה, שהיו עובדי אדמה ופועלים, היו חסרי מסורת מלחמתית. מספרם בירושלים גדל לאחר כיבוש רוזנות אדסה הצלבנית בשנת 1144, כשפליטים מהעדה ברחו לממלכת ירושלים. מנודים מקרב הרוב האורתודוקסי הנוצרי, נותרו בני העדה היחידים שנאחזו בעיר לאחר חורבנה בשנת 1219 - באין להם מקום מפלט.
ארמנים - עדה מתבודדת זו, שבניה שימשו גם כשכירי חרב עבור כל הצדדים הלוחמים בארץ ישראל ואסיה הקטנה, ישבה בירושלים ברובע הארמני של היום. העדה הארמנית הייתה בעלת ברית אמיצה של הצלבנים, שהעריכו את יכולותיהם הצבאיות, כמו את השכלתם וידיעת השפות בה בורכו. מרכזם בירושלים, קתדרלת יעקב הקדוש, נבנתה במאה ה-12 על בסיס שרידים ביזנטיים מהמאה ה-6, והיא מן המפוארות שקיימות בארץ ישראל.

יהודים

כיבוש ירושלים בידי הצלבנים בשנת 1099 הביא סוף אלים וחורבן על קהילה יהודית פורחת ומשגשגת, שאף השתתפה בהגנת העיר שכם אחד עם תושביה המוסלמים של ירושלים. מאז הייתה העיר אסורה להתיישבות של יהודים (ביוצא הדופן של קומץ הצבעים בהם פגש בנימין מטודלה).
ידוע שבתקופה זו הייתה קיימת "שכונת היהודים" (Judaearia), אולם ההשערה היא ששם זה נשאר עוד מהתקופה הערבית, ואינו מעיד על קיומה של שכונה יהודית. רק בשנת 1190-1189, שלוש שנים לאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין, נוסדה מחדש קהילה יהודית בעיר.
עם כיבוש ירושלים על ידי האיובים השתנה המצב המשפטי והחלה תקופה של סובלנות כלפי היהודים, שאפיינה את השליטים המוסלמיים של המאה ה-12. בחיבורו המפורסם של יהודה אלחריזי "תחכמוני" מתואר מפגש של הכותב עם יהודי תושב ירושלים, שנערך בשנת 1216, המספר על תולדות הקהילה היהודית בירושלים שלאחר המצור האיובי:
ויער אלוהים את רוח מלך הישמעאלים בשנת ארבעת אלפים ותשע מאות וחמישים ליצירה ונחה עליו רוח עצה וגבורה ויעל הוא וכל חילו ממצרים ויצר על ירושלים ויתנה ה' בידו ויצו להעביר קול בכל עיר אל כל צעיר ורב לאמור: דברו על לב ירושלים, לבוא אליה כל הרוצה מזרע אפרים, אשר ישאר מאשור וממצרים, והנידחים בקצה השמיים ויתקבצו מכל פאה אליה ויחנו בגבוליה. ואנחנו עתה יושבים בצל השעה הנמתקת
אלחריזי מצא בירושלים ישוב יהודי הכולל שלוש קהילות: קהילת יהודי צרפת, שנוסדה עם עליית 300 רבנים מצרפת ואנגליה ב-1211; קהילת אשקלון, שיהודיה התיישבו בירושלים לאחר הרס אשקלון על ידי צלאח א-דין ב-1191; וקהילת המערביים, שנוסדה ככל הנראה ב-1198 על ידי עולים מצפון אפריקה.
הפרופסור יהושע פראוור מציין, כי עצם כיבוש העיר על ידי האיובים ביטל את כל הצווים והגזירות הצלבניים ואיפשר כניסה מחודשת של יהודים. שלוש שנים לאחר מכן, בלהט הלחימה במסע הצלב השלישי גזר צלאח א-דין גזירת הרס על אשקלון, שהקיפה גם את הקהילה היהודית וייתכן כי תושבי קהילה זו היו הבסיס לקהילה היהודית בירושלים. הקהילה היהודית ניטלטלה על גלי ההרס ובניה לסירוגין שעברה העיר בתקופה האיובית ואף היו קורבן לטבח הכללי בתושבי העיר שערכו הח'וואריזמים בשנת 1244.
בתקופה קשה זו נאחזו היהודים בירושלים בניגוד לכל היגיון ובניגוד לכל חישוב של תועלת. התיישבות זו הונעה מתוך דחף פנימי אדיר לחיות בירושלים, בקרבה למקומות הקדושים ביהדות ומתוך הצורך בקיום מצוות הקשורות בארץ, וחזרו ונשנו גם בזמנים שהחיים בעיר היו על בלימה ותנאי המחיה היו בלתי אפשריים. כך מוצא אלחריזי בעיר קהילה יהודית פעילה, שבה תושבים מיהודי המגרב, אשקלון, מצרים וצרפת. כך מסופר במכתב משנת 1214 על העברת כספים מקהילות יהודיות שבמצרים לקהילה הירושלמית לצורך תמיכה בנזקקים ולצורך בניית בתי כנסת.

סוף דבר

מסע הצלב השביעי הביא לקריסת רעיון מסעי הצלב לארץ הקודש, אך גם לתום שלטון השושלת האיובית במצרים עם רציחתו של אלמלך אלמועט'ם תוראן שאה- הסולטאן האיובי האחרון. במקומו עלו לבמת ההיסטוריה של המזרח התיכון, מצרים וארץ ישראל הממלוכים, שעתידים תוך ימי דור להביא כליה על שרידי ממלכת ירושלים. ירושלים, העיר שעצם שמה דחף את צבאות צלאח א-דין ורעיון הג'יהד במאה ה-12, נותרה מחוץ למעגל האידאולוגי הממלוכי. ירושלים לא הייתה יותר יעד, ועם יציאתה מאחיזת הנצרות לא הועמד אופייה המוסלמי תחת איום. הממלוכים כוונו את להטם הדתי כנגד ממלכת הצלבנים ובירתה להלכה, עכו, ונגד הפולשים המונגולים. בהעלם האיום של מסעי צלב חדשים לא יכלה העיר לשמש כמטרה למלחמת קודש ושמה לא יכול היה להצית את דמיון המאמינים. ירושלים שכוכבה דרך לרגע בהיסטוריה המוסלמית חזרה ודעכה למעמד שולי.

גלריית מפות של ירושלים הצלבנית

התקופה הצלבנית הביאה שפע של כתבי יד ומפות המתארים את ירושלים. מפות אלו לא נועדו לצורכי ניווט או מחקר, אלא נועדו לתאר את ירושלים כעיר נוצרית, אליה נושא העולם את עיניו. המפות מאופיינות בתיאור סכמתי ולעיתים פרי דמיונו של המחבר, שבמקרים מסוימים לא ראה כלל את ירושלים. האתרים המצוינים בהן קשורים בעיקר למסורת המקראית והנוצרית.