google/wiki40b huggingface dataset:
כביש 412

מסלול הכביש

הכביש מתחיל בצומת ביל"ו, כהמשכו של רחוב הרצל בקריית עקרון, וחוצה את רחובות, שבה הוא נקרא גם כן רחוב הרצל. בסמוך לכביש נמצאים בין היתר תחנת הרכבת של רחובות, מכון ויצמן למדע, הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ותחנת המשטרה של העיר.
הכביש ממשיך צפונה לנס ציונה שבה הוא נקרא רחוב ויצמן. לאורכו נמצאים ה"קניותר", מרכז הקניות של העיר, התחנה המרכזית של נס ציונה, בסיס של פיקוד העורף וכן שמורת גבעת האירוסים.
בכניסה לראשון לציון, אחרי מחלף ראשונים (לשעבר צומת גן הוורדים) שוב נקרא הכביש שדרות הרצל. בצומת הידוע כ"גן הניצחון" או "כיכר התותח" או "המצבה" מתפצל ממנו רחוב ז'בוטינסקי, הידוע ככביש 441 שממשיך עד חוף הים של ראשון לציון. רחוב הרצל חוצה את ראשון לציון ואז הופך לדרך המכבים החולפת על פני הקריה החקלאית ועל פני קמפוס מכון וולקני, עד הגיעו של הכביש לצומת בית דגן שם הוא נפגש עם כביש 44. לאורך קטע זה יש בכביש נתיבי תחבורה ציבורית (נת"צ) בשני הכיוונים. בפינת רחוב הרצל ורחוב אבי האסירים נמצא מרכז המחוננים והמצטיינים ע"ש רון ורדי.
הכביש חולף על פני בית דגן וחוצה את כביש 1 במחלף שפירים. בקטע זה חולף הכביש סמוך למסלולי ההמראה והנחיתה של נמל התעופה בן-גוריון, והמקום היה למוקד משיכה לחובבי טיסה ותעופה. בעת הכרזת מצב חירום תעופתי הופך הכביש בקטע זה לנתיב תחבורה מרכזי שדרכו מגיעים שירותי החירום למסלולי השדה. הכביש עוקף את אור יהודה מדרום ומסתיים בצומת יהוד מערב, בה הוא נפגש עם כביש 461 וממשיך צפונה ככביש מקומי – שדרות מנחם בגין ביהוד-מונוסון.

היסטוריה

תוכניות לסלילת כביש בין רחובות וראשון לציון שיתחבר לכביש יפו-ירושלים הועלו כבר בשנת 1909. בסוף 1913 כבר הוחל בהבאת אבנים לצורך סלילת הכביש ובתחילת 1914 כבר נתקבל אישור לסלילת הכביש כחלק מהדרך בין יפו לעזה, מהשלטון באיסטנבול והחלק הראשון נמסר לביצוע. אולם בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה סלילת הכביש נדחתה. בסוף שנת 1921 הכביש לא היה בראש סדר הקדימות של הממשל הטורקי, אשר דרש שהמושבות יארגנו הלוואה לצורך סלילת הכביש, אם רצונן לקדם את ביצועו.
סביב סלילת הכביש התנהל מאבק בין רחובות לראשון לציון בשאלה היכן תחל סלילת הכביש. בשנת 1927 הודיע הממשל שיסיים את סלילת הכביש בין ראשון לציון לרחובות על מנת לסייע בהתמודדות עם האבטלה. העבודות על הכביש נמשכו גם בשנת 1929[7][7][7][./כביש_412#cite_note-7 [7]] ובמאי 1931 נשלמו שני שלישים מהכביש.
החלק הצפוני של הכביש נסלל עוד לפני קום מדינת ישראל.
בשנת 2008 נפתח לתנועה מחלף ראשונים עם כביש 431. ב-2014 הושלמה הפרדה מפלסית במקטע הכביש הסמוך לתחנת הרכבת רחובות.

תכנון לעתיד


המקטע בין צומת ביל"ו ועד צומת בית דגן תוכנן להיות חלק מהקו הכחול במערכת התחבורה הציבורית במטרופולין תל אביב, עד שבוטל. בשנת 2017 החל תכנון ראשוני של קו רכבת תחתית שיעבור במקטע זה במסגרת הוספת קווי מטרו למערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב.
הראל טובי

ביוגרפיה

טובי גדל בירושלים. למד בישיבה התיכונית קריית ארבע, ישיבת ההסדר הר עציון ובבית מורשה בירושלים ושירת בצה"ל כנהג טנק בחיל השריון. בעל תואר ראשון בחינוך, תואר שני בהיסטוריה ופילוסופיה יהודית. בוגר תואר ראשון במשפטים בהקריה האקדמית קריית אונו ומוסמך כעורך דין.
ב-2002 החל לעבוד כעוזרהּ הפרלמנטרי של חברת הכנסת גילה פינקלשטיין מהמפד"ל. לאחר מכן שימש דוברם של פינקלשטיין ושל חבר הכנסת יצחק לוי. ב-2006 מונה לדוברו וליועצו המקצועי של חבר הכנסת ראובן ריבלין והיה מופקד על פעילותו הפרלמנטרית בוועדות הכנסת, על קידום יוזמות חקיקה ועל הממשק מול משרדי הממשלה. בתקופת כהונתו של ריבלין כיושב ראש הכנסת השמונה עשרה שימש כראש לשכתו וכחבר הנהלת הכנסת, במסגרת זו ניהל את הקמתו של מאגר החקיקה הלאומי של הכנסת, המנגיש לציבור הרחב את הליך החקיקה הדמוקרטי וכן מידע מעודכן ומלא על חוקי המדינה, והיה שותף בקידום יעדיה הארגוניים של הכנסת וביצירת תוכנית העבודה המוסדית שלה. בשנת 2013 עמד טובי בראש צוות הקמפיין של ריבלין לנשיאות המדינה, ועם היבחרו לנשיא מונה טובי למנכ"ל בית הנשיא.
טובי פתח את בית הנשיא לציבור הרחב והקים בו מרכז מבקרים, התאים את המבנה הארגוני לרפורמה בשירות המדינה והקים פורום הנהלה. כמו כן מינה טובי ועדה ציבורית אשר קבעה כללים אחידים ושקופים בנוגע למשרות האמון, ואימץ נורמות ארגוניות מקצועיות, בהן: הטמעת תוכנית עבודה ארגונית, שקיפות ותכנון אסטרטגי, ביקורת פנים, ואמות מידה מחמירות של בקרה תקציבית. תחת ניהולו היה בית הנשיא מהארגונים הממלכתיים הראשונים שהפיקו דו״ח גיוון תעסוקתי, כחלק מחתירה מתמשכת לגיוון וייצוג הולם בשירות המדינה. טובי מקדם מגוון שיתופי פעולה עם משרדי ממשלה, נציבות שירות המדינה ורשויות מקומיות במסגרת הערכים אותם חרת נשיא המדינה על דגלו.
לפני כניסתו למגזר הציבורי, עסק טובי בחינוך פורמלי ובלתי פורמלי, לימד פילוסופיה יהודית בחטיבה עליונה וריכז תוכניות של מנהיגות חברתית בבית הספר התיכון לבנות, 'נהורא' בבית שמש. כמו כן שימש מחנך ומורה בקורס נתיב, הדריך במדרשות פרידמן, עמיעד וגשר וניהל מפגשים דתיים-חילוניים במסגרת NCSY ישראל.
טובי נשוי ואב לחמישה, מתגורר בקיבוץ ראש צורים בגוש עציון.
אינטבולציה

אינטבולציה (באנגלית: Intabulation), מונח שמקורו במילה האיטלקית intavolatura, מתייחס לעריכה של יצירה, הכתובה להרכב קולי או אינסטרומנטאלי, לכלי מקלדת, לאוטה או כלי מיתר אחר, בטבלטורה. היה זה נוהג מקובל בכתיבה לכלי מקלדת וללאוטה בתקופה שבין המאה ה-14 למאה ה-16. האפקט הישיר של אינטבולציה היה אחד היתרונות הראשוניים של כלי המקלדת, היכולת לבצע מוזיקה לכלים אחדים בכלי יחיד. מקור האינטבולציה הקדומה ביותר הוא בקודקס רוברטסברידג' מן המאה ה-14, שהוא גם אחד המקורות הראשונים למוזיקת מקלדת שעודנו קיים כיום. עוד מקורות קדומים למוזיקת אינטבולציה הם כתבי היד של פנצה (Faenza) וריינה (Reina) מן המאה ה-14 וכתב היד של בוקסהיים (Buxheim) מן המאה ה-15. כתב-יד פנצה, הגדול בכתבי היד העתיקים הללו, שנכתב בסביבות 1400, מכיל קטעים שנכתבו או הועתקו במאה ה-14, פרי עטם של מלחינים כגון פרנצ'סקו לאנדיני וגיום דה מאשו. יותר ממחצית מן הקטעים שבו הם אינטבולציות. כתב יד בוקסהיים מכיל בעיקר אינטבולציות, רובן של מלחיני התקופה הבולטים, בהם ג'ון דאנסטפל, ז'יל בנשואה, וולטר פריי וגיום דופאי. המונח "אינטבולציה" שמר על מעמדו הפופולרי במהלך המאה ה-16, אבל יצא משימוש בראשית המאה ה-17, אף כי הנוהג נמשך. יוצאות מכלל זה יצירות המקלדת האיטלקיות מן המאות ה-16 וה-17, שכללו מוזיקה ווקאלית ואינסטרומנטאלית כאחת. אינטבולציות כוללות, ברוב המקרים, את כל הקווים הווקאליים של יצירה פוליפונית, אף כי במקרים מסוימים הם משולבים או מחולקים מחדש, כדי שיישמעו טוב יותר בכלי שלו נועדה האינטבולציה, ולעיתים מוסיפים להם קישוטים אידיומטיים.
אינטבולצות מהוות מקור מידע חשוב לביצוע אותנטי, משום שהן מכילות קישוטים כפי שהיו מנוגנים על כלים שונים, ואפשר ללמוד מהן רבות על ביצוע המוזיקה פיקטה, מונח המתאר את הנוהג להוסיף צלילים, בין אם כתובים ובין אם לאו, מחוץ לשיטת ההקסקורד שיצר גווידו ד'ארצו, נוהג שהיה מקובל מן המאה ה-12 עד 1600 בערך, הואיל וטבלטורה מראה היכן מציב הנגן את אצבעותיו, לא בהתאם לפרשנות אלא לפי סימני חמשה מסוימים.
מאיה קזביאנקה

קורות חיים

מרגוט (מרגלית) אלמקיס עזרן נולדה בקזבלנקה שבמרוקו למשפחה יהודית. 
בשנת 1949 עלתה לישראל עם דודתה והתגוררה בחיפה. 
בגיל 13 יצאה לפריז לפגוש את הוריה שנמלטו ממרוקו. אחד המפיקים של חברת "פיליפס" שמע אותה שרה במסיבה בבית הוריה את השיר: "רחל רחל" (השיר היה מפורסם בביצוע שושנה דמארי), והחתים אותה על חוזה הקלטות.
קזביאנקה הייתה התגלית הבאה של המפיק המוזיקלי ז'אק קנטי, אשר אסר עליה לשיר בעברית. איב מונטאן היה שותף להצעה לשנות את שמה למאיה קזביאנקה. היא התפרסמה בצרפת, שם הופיעה בין השאר לצדם של ז'ורז' ברסנס ואיב מונטאן באולימפיה.
התקליט הראשון שהוציאה כלל להיטים בצרפתית ובהם "רומנטיקה" ו"ילדי פיראוס".
בסוף שנות ה-50 פיתחה קריירה מצליחה בצרפת שהפכה אותה לכוכבת בינלאומית שהופיעה במדינות כמו רוסיה, מצרים, לבנון, איראן, ודרום אפריקה.
קזביאנקה הופיעה בשפות: צרפתית, ערבית, פרסית וטורקית, והקליטה ב-12 שפות.
בשנת 1961, בעת שביצעה את השיר "אווה מריה", נהגה להצטלב כדי שיחשבו שהיא נוצרייה.
בשנות ה-60 הפכה קזביאנקה לבת זוגו של השחקן והזמר המצרי-סורי פריד אל-אטרש (רומן שתועד בספר שהופץ במדינות ערב). תקופה שבה התגוררה קזביאנקה עם אל-אטרש בארמונו הפרטי בחמדון שבלבנון.
ברבות השנים קזביאנקה נישאה לפייר דנלו (Danlou) שהיה אבי בתה והמפיק שלה, ושימש מנהל "רדיו מונטה קרלו" (Radio Monte Carlo). דנלו שהיה גם חבר קרוב של רניה, נסיך מונקו.
עד שנות ה-80 הייתה קזביאנקה מוקפת בשומרי ראש שהגנו עליה ממעריציה הרבים.

הופעות במוסקבה ובדמשק

בשנת 1967, בזמן הופעתה בתיאטרון בולשוי במוסקבה, הציגה את זהותה הישראלית בהמנון "התקווה". בקהל היו אלכסיי קוסיגין והקוסמונאוט יורי גגארין.
מספר ימים לאחר ההופעה ברוסיה הוזמנה קזביאנקה להופיע בדמשק, לפני נשיא סוריה נור א-דין אל-אתאסי. בזמן הופעתה הגיעו אנשי מודיעין סוריים לכיכר מרג'ה. קזביאנקה נאלצה לברוח ללבנון, משם לקפריסין ולישראל. נראה שהק.ג.ב. העביר לאנשי המודיעין הסוריים את פרטיה לאחר הופעתה במוסקבה.

חזרה לישראל

באמצע שנות ה-70 שבה קזביאנקה להתגורר בישראל והחלה לשיר גם בעברית.
בשנת 1973 השתתפה בפסטיבל הזמר המזרחי עם "איילת מחמדים".
בפסטיבל הזמר והפזמון 1979 שרה את "היום אפשר לשיר" וזכתה למספר שירים מוכרים בארץ בשנות ה-80 כמו "שובה אליי", "אהבתי על חוף" ו"שמור לי את הריקוד האחרון".
בישראל ניסתה לשחזר את השגיה ולא תמיד בהצלחה, ויצאה מדי פעם להופעות בחוץ לארץ.
בשנות חייה האחרונות התגוררה בשכונת הדר בחיפה, ועבדה לפרנסתה כמורה לפיתוח קול.
קזביאנקה הקליטה 320 שירים, כ-30 מהם היו להיטים בישראל.
בין להיטיה המוכרים בחו"ל: "אל מטאדור", "יא ג'מיל", "טנגו גיטרה", "רומנטיקה".
בשנת 2001 הוציאה את ספרה האוטוביוגרפי: "אני והוא".
קזביאנקה נפטרה ב-31 בדצמבר 2018 ונטמנה בכפר תבור. השאירה אחריה בת ונכדים.
תזה

תֶּזָה (מיוונית: θέσις) היא רעיון שאדם מציג, תוך שהוא בוחן את מאפייניו ומשמעותו. בעולם האקדמי, תזה מציגה מחקר שערך מציג-התזה, והיא משמשת בדרך כלל למילוי חלק מהדרישות לקבלת תואר שני. המסמך המקביל, לקבלת תואר "דוקטור" (ובמדינות אירופיות ואסייתיות רבות, גם לקבלת דרגת פרופסור), נקרא "דִּיסֶרְטַצְיָה".
מציג התזה מקבל הדרכה אישית במהלך כתיבת התזה מאיש מחקר המכונה "מנחה התזה". המנחה הוא גם אחד מהאנשים השופטים את איכות התזה לשם קבלת התואר. קבוצת שופטים זו מכונה "ועדת התזה". ועדה זו מכילה, ברוב האוניברסיטאות בעולם, שלושה אנשי מחקר במקרה של תזה לקבלת תואר שני, וחמישה אנשי מחקר במקרה של דיסטרציה לקבלת תואר "דוקטור".
התזה אינה כלי נוח לדיווח על ממצאי מחקרים ובמאה ה-21, היא נכתבת רק כמטלה לימודית ומכוחה של מסורת. הסיבה לכך היא אורך התמליל הדרוש לניסוחה. הכלי המרכזי לדיווח על ממצאי מחקר הוא עתה מאמר בכתב עת אקדמי בעל ביקורת עמיתים. ככל שהאינטרנט מתפתח, קל יותר לאתר מאמרים בכתבי עת כאלה והדבר גורם לירידה מתמדת במעמדן של התזות. אמצעים מקובלים אחרים לדיווח על ממצאים הם קיום הרצאה מול קהל בכינוס מחקרי, כשההרצאה כוללת מצגת, או הצגת פוסטר בכינוס מחקרי.

פטור מכתיבת תזה

בשנות האלפיים, ישנם מוסדות אקדמיים המקיימים מסלולי לימודים לתואר שני ללא תזה. הלומדים בהם אינם נדרשים להגיש עבודת מחקר ואז, מספר הקורסים שעל הסטודנט ללמוד במסגרת המסלול, גדול יותר מאשר במסלולים הכוללים תזה. במרבית המקרים, צריכים הסטודנטים במסלולים אלה להגיש בתום הלימודים עבודת גמר יישומית (לא מחקרית). תואר שני ללא תזה אינו מאפשר המשך ללימודי דוקטורט.
בחלק מהמוסדות האקדמיים, פטורים תלמידי דוקטורט מכתיבת תזה, אם הם פרסמו מספר מאמרים בכתבי עת מחקריים שבהם נהוגה ביקורת עמיתים. מבין המוסדות שאינם פוטרים מכתיבת תזה במקרה כזה, יש כאלה שפוטרים את התלמידים מעריכת מחקר חדש עבור התזה, ומאפשרים להם לסכם את כל המאמרים שהם כבר פרסמו לחיבור בעל מבנה של תזה.
תלמידים שהצטיינו בלימודי התואר הראשון יכולים כיום להתקבל למסלול ישיר לדוקטורט. ישנן מדינות בהן מסלול זה מדלג לחלוטין על כל לימודי התואר השני וישנן מדינות, כמו ישראל, שבהן הוא מדלג רק על כתיבת התזה של התואר השני, אך לא על הגשת הצעת המחקר המקדימה לה. תלמידים שמצטיינים בלימודי התואר השני יכולים להתקבל למסלול משולב לדוקטורט.
מתאנתיול

שימושים

המתאנתיול משמש בעיקר כריחן כדי להזהיר לגבי דליפות של גזים דליקים ללא ריח כאשר הם טהורים. המתאנתיול חזק דיו כך שגם כמויות קטנות מאוד ממנו מספיקות להפיק ריח חזק.
המתאנתיול מוסף התערובת הפרופאן בהיותו במצב נוזלי בקלות.

הפיגוע בסנקט פטרבורג

ב־26 בדצמבר 2005 עשרות אנשים בסנקט פטרבורג, רוסיה נפגעו, כנראה, משחרור של מתאנתיול בחנות. שחרור המתאנתיול נגרם כתוצאה ממעשה פלילי, ובשלוש חנויות נוספות נמצאו ארגזים עם מכלי זכוכית ומדי זמן מתקתקים לפיצוץ ושחרור המתאנתיול.
בינון החולה

תיאור

ייחודו של דג בינון החולה בא לידי ביטוי בהיעדר מוחלט של קשקשים, בדומה לדג השפמנון. אורכו הגיע ל-8 ס"מ והוא כוסה בנקודות חומות, אשר הקנו לו מראה מנומר. בנוסף לכך הכיל גוונו 4 פסים מוצלבים בקדמת- ומאחורי-סנפיר הגב.
גובהו של הדג היה קצר במידה ניכרת בהשוואה לאורך ראשו ועיניו היו קטנות ובעלות 3 עפעפים.
סנפיר הזנב שלו היה קטום והזכיר בצורתו את זה של דג הסלמון. שוליו העליונים של סנפיר הגב היו אחידים ומשופעים והוא עצמו היה ממוקם קרוב יותר לקצה ראשו של הדג מאשר לשורש סנפיר זנבו. אורך כל אחד מסנפירי החזה היה שקול ל-1/2 מהמרחק שבין בסיס סנפיר החזה לבין בסיס סנפיר הגחון.
אורך ראשו הגיע לכדי 1/6 מאורכו הכללי.

שימור המין

בינון החולה נכחד, ככל הנראה, בעת ייבוש אגם החולה בשנות ה-50 של המאה ה-20 והפעם האחרונה בה נצפה באגם הייתה בשנת 1953.
לאורך השנים היו שטענו כי הבחינו בדג בשני אגמים נוספים - כנרת ומוזאייריב (Muzayrib) שבסוריה, שניהם נמצאים בתחום אגן הניקוז של נהר הירדן (מימי אגם מוזאייריב מתנקזים בסופו של הדבר לירמוך, אשר בתורו נשפך לירדן). מרבית האיכתיולוגים סברו כי מדובר בטעות בזיהוי, אולם בשנת 2013 אושרה הימצאותו של המין באגם מוזאייריב. עם זאת, מצויה אוכלוסיית המין באגם זה במגמת ירידה מתמשכת בעקבות צמצום וזיהום שטח האגם, דבר אשר מציב את אוכלוסיית נון הגליל בסכנת הכחדה חמורה.
מקס ריינהרדט

חייו

ריינהרדט נולד כמקסימיליאן גולדמן למשפחה ממוצא יהודי בעיר באדן שליד וינה ב-9 בספטמבר 1873. בשנת 1902 החל ריינהרדט לעבוד כבמאי וכמנהל במספר תיאטראות בברלין ומחוצה לה, עד שנת 1933, עת תפסו הנאצים את השלטון בגרמניה. תוך הפעלת טכניקות בימוי ייחודיות של שפה מוזיקה וכוריאוגרפיה, הכניס ריינהרדט ממד חדש בתיאטרון הגרמני.
בשנת 1910 נישא לשחקנית אלזה היימס (Else Heims ;1878–1958). לשניים נולדו שני בנים משותפים. המשפחה התגוררה בברלין. בשנת 1913 הכיר ריינהרדט את השחקנית הלנה טימיג (שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנים). עבורה עזב את משפחתו בקיץ 1919.
עם התיאטראות שאותם ניהל נמנים ה"דויטשס תיאטר" בברלין, שבו העסיק בשנים 1905-1930 את ברטולד ברכט ואת קרל צוקמאייר כמחזאים, ו"תיאטרון יוזפשטט" בווינה בשנים 1924-1933, שבו הגיעה הקריירה שלו והשפעתו בתחום התיאטרון לשיאהּ. בשנת 1920 הקים ריינהרדט ייסד עם הוגו פון הופמנסתאל וריכרד שטראוס את פסטיבל  זלצבורג בעיר מגוריו זלצבורג שבאוסטריה. 
בשנת 1928 הקים בווינה סמינר למשחק (Max Reinhardt Seminar; כיום חלק מן האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה).
לאחר מאבק גירושין ארוך שהסתיים ב-1931 נישא ריינהרדט להלנה טימיג ב-1935.
עם סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית בשנת 1938 היגר ריינהרדט עם רעייתו השנייה לאנגליה ולאחר מכן לארצות הברית. עם הגיעו לארצות הברית ביים בהצלחה גרסת במה ל"חלום ליל קיץ" של שייקספיר. ריינהרדט המשיך את ההצלחה הזו עם בימוי גרסה קולנועית למחזה, בהשתתפותם של ג'יימס קאגני, מיקי רוני, ג'ו בראון ואוליביה דה הבילנד. הנאצים החרימו את הסרט בשל מוצאו היהודי של הבמאי, ובשל השימוש במוזיקה של המלחין הגרמני פליקס מנדלסון, בעצמו ממוצא יהודי.
בשנת 1940 קיבל ריינהרדט אזרחות אמריקנית. באתה השנה נישא לאשתו השנייה, השחקנית הלנה טימיג.
בניו של ריינהרדט מאשתו הראשונה הם: וולפגנג (1908-1979), מפיק סרטים ותסריטאי, וגוטפריד (1913-1994), מפיק סרטים ובמאי.
ריינהרדט נפטר ב-30 באוקטובר 1943, ונקבר בבית הקברות היהודי וסטצ'סטר הילס בניו יורק.
עיריית תל אביב-יפו קראה רחוב ביפו על שמו.
גס היימן

ביוגרפיה

היימן גדל בניו יורק ולמד בסיטי קולג' של ניו יורק.
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 היה היימן צעיר המשתתפים במשלחת האמריקאית. הוא זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.2 שניות, לפני פריץ גרבר ופליקס סימנואר, שניהם מגרמניה. מדליות כסף, בריצת 400 מטר, אחרי פריץ דויטשר מאוסטריה (52.9 שניות) ולפני לאון פאסי מיוון ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 44.0 שניות, אחרי גרמניה (43.6 שניות) ולפני ארץ ישראל (44.4 שניות).
בשנת 1934 סבל היימן מפציעה ברגלו שמנעה ממנו להתאמן.
גרמניה (חברת תעופה)

פעילות החברה בישראל

גרמניה איירליינס החלה את פעילותה בשוק התעופה בישראל במרץ 2015 עם פתיחת קו תעופה מנמל התעופה בן-גוריון לעיר המבורג. בנובמבר 2015 פתחה החברה קו תעופה נוסף מנמל התעופה בן-גוריון לעיר דיסלדורף. באוקטובר 2017, החברה החלה להפעיל ארבע טיסות שבועיות לדיסלדורף ושתי טיסות שבועיות להמבורג, ומנובמבר 2017 היא הפעילה גם שתי טיסות שבועיות לנירנברג ושש טיסות שבועיות לנמל התעופה ברלין טגל.
חוה רוזנפרב

קורות חיים

רוזנפרב נולדה להורים שהיו חברים בבונד, תנועה סוציאליסטית שהעמידה את שפת יידיש ותרבותה בראש מעייניה. בילדותה למדה בבית ספר של הבונד בלודז' ובתיכון בבית ספר פולני. כשהייתה לקראת סוף לימודיה בתיכון היא נכלאה בגטו לודז'. אחרי ששרדה את גטו לודז' היא גורשה לאושוויץ שם מת אביה. ואז נשלחה למחנה בסאסֶל (מחנה משני של מחנה הריכוז נוינגמה, שם היא בנתה בתים עבור הגרמנים שנמלטו מהמבורג המופצצת. בסוף המלחמה היא נשלחה לברגן בלזן שם היא חלתה בצורה קשה מאוד בטיפוס הבהרות באפריל 1945. אחרי שהמלחמה נגמרה נישאה רוזנפרב להנרי מורגנטאלר שהסתתר אתה במחבוא בלודז' לפני שנלכדו על ידי הנאצים באוגוסט 1943. מאוחר יותר הוא התפרסם כפעיל קנדי ידוע מאוד בעד הפלות. השניים התגרשו ב-1975. 
היא פרסמה שלושה כרכי שירה עד 1950. באותה שנה היגר הזוג מאירופה לקנדה והתיישבו במונטריאול.

יצירתה

עם הגעתה לקנדה המשיכה לכתוב. ספר השירה הראשון שפרסמה היה די באַלאַדע פֿון נעכטיקן וואַלד, ב-1947. היא פרסמה גם מחזה: דער פֿויגל פֿון געטאָ על ראש המחתרת בגטו וילנה יצחק ויטנברג. המחזה תורגם גם לעברית והוצג בהבימה ב-1966.
ב-1972 פרסמה רוזנפרב את מה שנחשב ליצירת המופת שלה – רומן בשלושה כרכים המתאר בפרטי פרטים את חוויותיה בגטו לודז' (דער בוים פֿון לעבן – עץ החיים).
על פי בתה פרופ' גולדי מורגנטאלר נמנעה רוזנפרב, עד כמה שאפשר לספר על אימי השואה. לכן היא סיימה את ספרה עץ החיים עם הגירוש מהגטו ולא תיארה את מה שעבר עליה לאחר מכן.
היא כתבה בקביעות לכתב העת די גאלדענע קייט (שרשרת הזהב) כתב עת ספרותי ביידיש שיצא לאור בתל אביב ונערך על ידי המשורר ניצול גטו וילנה אברהם סוצקבר עד שנסגר.
רוזנפרב, למרות הצלחתה בקרב קהל דוברי היידיש לא הייתה ידועה בקהל הכללי, משום שכתביה לא תורגמו לאנגלית עד שנת 2000.
רוזנפרב נפטרה בלת'ברידג' אלברטה. בתה גולדי מורגנטאלר היא פרופסור באוניברסיטת לת'ברידג' ומתרגמת של כתבי אמה.

פרסים ספרותיים

היא זכתה בתואר לשם כבוד מאוניברסיטת לסטברידג' ב-2006. הרומנים וסיפוריה הקצרים זכו בפרסים ספרותיים ברחבי העולם, כולל פרס ע"ש ג'ון גלסקו הקנדי ופרס איציק מאנגר בישראל – הפרס הספרותי הגבוה ביותר לספרות יידיש.
אריה אטרמן

ביוגרפיה

אטרמן נולד וגדל בדואיסבורג, גרמניה. הוא היה חבר ב"דואיסבורג שפיל פריין", שם הוא ניהל את קבוצת הצעירים באתלטיקה קלה, שחייה וכדורגל. ב-1922 עבר עם משפחתו לקלן ושם התאמן במועדון בר כוכבא. בן 13 הוא זכה באליפות הנערים בקרב 3. באליפות גרמניה לנערים הוא זכה בהטלת כידון (600 גרם) בתוצאה של 61.50 מטר. הוא השתתף בתחרויות שארגנה המכבי בגרמניה. בשנת 1932 לאחר שלא התקבל לבית הספר הגבוה לחינוך גופני הוא עבר להתגורר בפריז שם למד בבית הספר לחינוך גופני של הצבא.

1935

במכביה השנייה הוא הגיע בראש המשלחת מצרפת עם 6 ספורטאים. בתחרויות עצמן הוא זכה במדליית ארד בקרב עשר. בתחרות שנערכה בבירות קבע אטרמן בהטלת כידון שיא עולם של מכבי חדש - 51.50 מטר. 
לאחר שנשאר בארץ לסיום המכביה השנייה התאמן אטרמן בקבוצת מכבי תל אביב.
באליפות האתלטיקה הראשונה של ארץ ישראל שנערכה באצטדיון ימק"א ירושלים בסוף נובמבר 1935 זכה אטרמן ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל בשיא ארץ ישראל חדש של 11.77 מטר, לפני חבריו לאגודה זאב שטיל (11.36 מטר) ודב רבינוביץ' (10.56 מטר), בהטלת כידון (800 גרם) בתוצאה של 46.62 מטר, לפני לב גוריון מבר כוכבא ירושלים (46.10 מטר) ודב רבינוביץ' (44.65 מטר) ובריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם סם שטיינברג, עמיחי כספי ושלמה מרנץ בתוצאה של 45.6 שניות, לפני מכבי חיפה (47.1 שניות) ומכבי עתיד תל אביב. מדליית כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 32.21 מטר, אחרי זאב שטיל שקבע שיא ארץ ישראל חדש של 37.65 מטר ולפני לב גוריון (32.17 מטר.

1941

באליפות ארץ ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב ב-26 באפריל 1941 זכה אטרמן בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.01 מטר ומדליית כסף בהטלת כידון 51.14 מטר, אחרי הרצל פריצנר ממכבי רחובות (53.49 מטר) ולפני חברו לאגודה אברהם גרין (51.06 מטר).

1947

באליפות המזרח הקרוב שנערכה באתונה יוון בספטמבר 1947 זכה אטרמן במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 51.69 מטר.

חייו האישיים

היה מורה להתעמלות בגימנסיה הרצליה. בין תלמידיו היו יהודה גבאי ונתיבה בן יהודה. בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי. בשנת 1954 התמנה למנהל הספורט של אגודת הצעירים העבריים ברוצ'סטר, ארצות הברית.
מהירות מילוט

אנרגיית המילוט

האנרגיה של גוף בשדה הכבידה של כדור הארץ היא
 כאשר m היא מסת הגוף, M היא מסת כדור הארץ, G הוא קבוע הכבידה העולמי, v היא מהירות הגוף, r הוא המרחק של הגוף ממרכז כדור הארץ.
על מנת שהגוף יוכל להתרחק ללא גבול מכדור הארץ האנרגיה חייבת להיות חיובית. מאחר שהאנרגיה נשמרת, אנו יכולים לברר את האנרגיה הקינטית המינימלית, או "אנרגיית המילוט"  שיש להעניק לגוף על פני כדור הארץ על מנת שהאנרגיה הכוללת תהיה חיובית,

כאשר  הוא רדיוסו של כדור הארץ. ביטוי אלטרנטיבי לאנרגיית המילוט הוא
 כאשר g היא תאוצת הכובד של כדור הארץ. הערך של אנרגיות המילוט עבור גוף שמסתו 500 קילוגרם הוא בקירוב 31,360 מגה-ג'ול.
החישובים הבסיסיים של אנרגיית המילוט אינם מביאים בחשבון את החיכוך הרב עם האטמוספירה שהגוף המשוגר חווה בעת השיגור. לכן, על מנת לשגר גוף לחלל בפועל, יש צורך בכמות גדולה יותר של אנרגיה, בהתאם לצורת הגוף ולחיכוך הפועל עליו. החישובים הדרושים להערכת האנרגיה הנוספת תלויים בפרטים הטכניים של כל שיגור ושיגור.

מהירות המילוט

אנרגיית המילוט תלויה במסתו של הגוף המשוגר, אך מהירות המילוט, שהיא המהירות שמעניקה לגוף את האנרגיה הזו, זהה לכל הגופים. את מהירות המילוט ניתן לחשב מתוך שיקולי אנרגיה, כמו בדוגמה הבאה, עבור כדור-הארץ:
כלומר 11.2 קילומטר בשנייה, או כ-40,320 קילומטר לשעה, ללא תלות במסת הגוף המשוגר.

מהירויות מילוט

מהירות המילוט מכדור הארץ נקראת "מהירות קוסמית ראשונה", מהירות המילוט ממערכת השמש נקראת "מהירות קוסמית שנייה", ומהירות המילוט משביל החלב נקראת "מהירות קוסמית שלישית".
"פיוניר 10" החללית הראשונה שעזבה את מערכת השמש, הייתה זקוקה לפתח "מהירות קוסמית שנייה", על מנת להתגבר על כוח המשיכה של מערכת השמש. מסלול היציאה של החללית כוון כך שתנוע סביב שני כוכבי הלכת המאסיביים ביותר במערכת, צדק ושבתאי, על מנת שתאיץ בהשפעת כוח המשיכה שלהם, פעולה הקרויה מקלעת כבידתית, עד שתגיע למהירות הדרושה.

חור שחור

חור שחור הוא גוף שמסתו גדולה ומרוכזת עד כדי כך שמהירות המילוט ממנו גדולה ממהירות האור. לכן, גם קרני אור אינן יכולות להימלט ממנו. גוף יכול להימצא בקרבת חור שחור ולא "להיכלא" על ידי שדה הכבידה שלו, כל עוד הוא לא עבר את אופק האירועים. מרגע שהגוף עבר את אופק האירועים, הוא לא יוכל יותר להימלט משדה הכבידה של החור השחור.
תסמונת דה קרוון

מקור השם

המחלה נקראת לפי שם הכירורג השווייצרי פריץ דה קרוון (1868-1940) שזיהה אותה לראשונה בשנת 1895. אין לבלבל בינה לבין התירואידיטיס דה קרוון שהיא בעיה אחרת אשר דה קרוון תאר.

פתולוגיה

שני הגידים המעורבים במחלה זו הם גיד השריר פושט האגודל הקצר וזה של השריר מצדיד האגודל הארוך.
לשני השרירים הנ"ל, הסמוכים אחד לשני, יש כמעט אותו תפקיד: תנועה המרחיקה את האגודל מהיד - הראשון במישור כף היד - תנועה הנקראת "הרחקה חישורית" (הרחקה לכיוון עצם החישור) (בניגוד לתנועה מחוץ למישור היד - הנקראת "הרחקה כפית").
בדומה לכל גידי שורש כף היד, שני הגידים עוברים עטופים במעטפת סינוביאלית, המכונה נרתיק הגידים של מצדיד האגודל הארוך ופושט האגודל הקצר (vagina tendinum musculorum abductoris longi et extensoris brevis pollicis), המקטינה את החיכוך ביניהם לבין הרקמות השכנות להם ומאפשרת להם לבצע את תפקידם בלי קשר לתנוחת שורש כף היד. 
בבדיקה היסטולוגית רואים התעבות וניוון מיקסואידי המתאימים לתהליך ניווני כרוני.
תסמונת דה קרוון שכיחה יותר אצל נשים. יש טוענים שהסיבה לכך היא כי זוויתו של זיז החרט של עצם החישור היא גדולה יותר אצל נשים.

אטיולוגיה

סיבת התסמונת אינה ידועה. בשפה הרפואית, המחלה היא "אידיופאתית". 
יש הסבורים כי היא תוצר של חבלות חוזרות ונשנות (חוזרניות) תוך כדי מאמץ יתר.
במשך השנים והתקופות נקשרה לעבודות כמו כביסה, לטישת יהלומים, קלדנות, שימוש במכשירים חדישים המופעלים באצבעות תוך החזקתם בכף היד - מכאן השם של "דלקת הגיד של הכובסת" או בהתאמה - "האגודל של בלקברי".

תסמינים וסימנים

התסמינים האופייניים הם כאב, רגישות מקומית ונפיחות בצד הקרוב לאגודל של שורש כף היד וקושי באחיזה. 
אופייני בצורות יותר קלות היא הופעת כאב בפשיטה כפויה נגד התנגדות של האגודל.
הסימן המובהק המשמש את איבחון התסמונת דה קרוון הוא מבחן על שם פינקלשטיין.
נדרש שהאגודל ישב התוך האגרוף הקמוץ וכשמטים את היד אל כיוון הזרת - הטיה גומדית (לכיוון עצם הגומד), הנבדק מרגיש כאב עז בשורש כף היד מתחת לאגודל. אצל אדם בריא גם כן ייתכן כאב, אבל אם עצמת הכאב גדולה, סביר להניח כי קיימת תסמונת דה קרוון. הכאב ממוקם בצד האגודל של האמה, כ-2.5 ס"מ מתחת לשורש כף היד.
רולטת הרשת

רולטת הרשת היא טקס חניכה ומשחק שהיה נהוג בחיל האוויר הישראלי למסיימי קורס פקחי טיסה. דבר קיומו של הטקס נודע ברבים בשנת 1992 לאחר שחייל נהרג בעת ביצועו.
מהותו של הטקס הייתה מעין "מבחן אומץ" במסגרתו שוכב החייל בגבו על הרצפה ואוחז, מלמטה, ברשת ביטחון שנועדה לבלום מטוסים נוחתים, שבעת שחרורה היא מתרוממת במהירות גבוהה ביותר. מבנה הרשת אמור לבלום את החייל.
ב-21 ביולי 1992 נפצעו קשה החייל אמיר מלט והחיילת לילך בר-נתן בבסיס חצרים, כאשר הפעלת הרשת הדפה אותם לעבר מסלול הנחיתה, עליו התרסקו. כעבור חמישה ימים נפטר מלט מפצעיו. בגרסת צה"ל לאירוע "נפגע החייל אנושות מכבל לבלימת מטוסים, במהלך שיעור הדרכה במתקן, מתוך רשלנות הקצינים במקום". לאחר האסון הועמדו לדין שלושה קצינים בדרגת סגן. אחד מהם זוכה ואילו השניים האחרים, סגן נועה טרנר וסגן ירון נעים, הורשעו בגרימת מותו של רב"ט אמיר מלט ז"ל ובפציעתה של טוראית לילך בר נתן ונשפטו למאסר בפועל ולהורדה בדרגה. בעקבות המקרה עלתה לסדר היום הציבורי הדרישה להוציא אל מחוץ לצה"ל את חקירת תאונות האימונים בעיקר הודות לפעולתה של שולמית מלט, אמו של החייל ההרוג, וביתר שאת לאחר התאבדותה ב-6 בפברואר 1994. בהשפעת האירוע כתבה הסופרת בתיה גור את ספרה "אבן תחת אבן".
אריק דוידי

ביוגרפיה

דוידי התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון. עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. לאחר קורס קצינים שימש במגון תפקידי מטה ופיקוד ובהם מפקד פלוגה וגדוד. בשנים 2004–2005 פיקד על עוצבת נתיבי האש, בין היתר במבצע חומת מגן. בשירות המילואים שימש כשופט בבית הדין הצבאי לערעורים. לאחר שחרורו הקים חברה לייעוץ ביטחוני וביטחון המולדת בשם E. Global Group.