google/wiki40b huggingface dataset:
אפליית יהודים בהולנד לאחר מלחמת העולם השנייה

יש הטוענים כי בהולנד, בשנים 1949-1945, התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, היהודים ההולנדים שניצלו מהשואה שבו להולנד ונתקלו בה ביחס עוין ומפלה. מאידך יש המציינים כי הולנד פעלה רבות למען היהודים בזמן השואה, וכי תקופת השיקום לוותה בקשיים בירוקרטיים
שאין ביניהם לבין אפליה ולא כלום.

היחס ליהודים בתקופה זו

היחס העוין בא לידי ביטוי בשלושה תחומים: החזרת הרכוש, החזרת הילדים שהוחבאו, והפיצויים הכספיים שניתנו.
לאחר הקרנת סדרת טלוויזיה דוקומנטרית של פרופ' לאו דה יונג על מלחמת העולם השנייה, חלה בהולנד התעוררות לטובת ניצולי השואה ונחקקו חוקים המקנים להם זכות להשלמת הכנסה ופיצוי על רדיפה וסבל נפשי.
עקב היחס העוין והמפלה עזבו רבים מהניצולים את הולנד והשתקעו בישראל, ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.

רכוש

כל יהודי הולנדי ששרד את השואה וביקש שישיבו לו את רכושו היה חייב להביא מסמכים ועדים שאכן אלו נכסים שלו. כשאכן הרכוש הושב לבעלים היהודים הם נדרשו לשלם בגין הנכס את המסים לשנים שבהן נעדרו.

פיצויים

ממשלת הולנד קיבלה כספי פיצויים מגרמניה עבור אזרחיה שסבלו במלחמת העולם השנייה והייתה אמורה לחלק פיצויים אלה בין היהודים והלא-יהודים. הממשלה ההולנדית יצרה שתי קרנות שונות לחלוקת כספים: ה-Expoge עבור נפגעים לא יהודים (בדרך כלל אסירים פוליטיים) וה-Wuv עבור הניצולים היהודיים.
את אחוזי הפיצוי ליהודים הגבילו לתקרה מסוימת, והם מהווים עד היום השלמת הכנסה בלבד, בהנחה שהניצולים יכולים לעבוד וצריכים לפרנס את עצמם, בעוד שיוצאי המחתרות קבלו פנסיה מלאה לשארית חייהם ללא צורך להוכיח יכולת השתכרות מוגבלת.
פיצויים ניתנו גם לניצולים שהסתתרו אצל משפחות נוצריות, אך אלה היו לרוב חלקיים בלבד ובדרך כלל רק על סמך פגיעה נפשית מוכחת שנגרמה מההסתתרות הממושכת. לא ניתן כל פיצוי לניצולים אלה על כך שלרוב איבדו את כל משפחתם או רכושם. 
כדי להימנע מתשלום פיצויים נרחבים יותר, הממשל ההולנדי גם מעולם לא הודה בעובדה שהיו משתפי פעולה הולנדים רבים עם הנאצים, כמו שוטרים, עובדי רכבות ופקידי ממשל, שסייעו בשתיקה או בפועל למשלוח המוני של יהודי הולנד למחנות המוות בפולין. כל זאת, למרות שממשלת הולנד מינתה חוקר בנושא זה - ההיסטוריון היהודי ז'אק פרסר, שהגיע למסקנות קשות על שיתוף פעולה זה. גם בסרט להתראות הולנד (Goodbye Holland) מוצגות עדויות על שיתוף פעולה נרחב עם הנאצים.

הפן הישראלי

ב-1991 הופק סרט דוקומנטרי על הילדים האבודים ("About the Jewish Child") על סמך ספר באותו השם שנכתב על ידי אלמה וורהייג' (Elma Verheij). יש הטוענים כי הסרט לא הוקרן בישראל מחשש לפגיעה ביחסים הדיפלומטיים עם ממשלת הולנד.
מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים

פרס שומר ציון

המרכז עוסק בפעילות ציבורית הקשורה לירושלים כשגולת הכותרת שלה היא הענקת פרס שומר ציון לאישיות שפעלה למען ירושלים או ישראל והגברת המודעות לחשיבות העיר והזיקה אליה.
רינה מצליח

ביוגרפיה

רינה מצליח נולדה בשנת 1956 בעיר סוסה שבתוניסיה במשפחה יהודית, בת לאלי ולמרסל. בגיל שנה עלתה לישראל, וגדלה בבאר שבע. למדה בתיכון מקיף א' בעיר. בשירותה הצבאי הייתה קצינה בנח"ל והשתחררה בדרגת סגן. לאחר שירותה השלימה תואר אקדמי ראשון בספרות עברית ותואר שני בתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים.

קריירה

ב-1983 החלה לעבוד ב"קול ישראל" כעורכת, כתבת וקריינית חדשות. הייתה לאישה הראשונה שתפקדה כשדרנית בתוכנית הספורט "שירים ושערים". בשנת 1993 הצטרפה לחברת החדשות של הערוץ השני, ושימשה לאורך השנים ככתבת שטח, מגישת מבזקים וכתבת בכנסת.
מצליח נמנתה עם העיתונאים שנכחו בחתימת הסכם אוסלו בוושינגטון, בשנת 1993, ובהסכם השלום בין ישראל לירדן, בשנת 1994, בעמאן. בשנת 2004 החלה לשמש ככתבת הפוליטית הראשית של חברת החדשות. בשנת 2005 הופיעה כשופטת בתוכנית המציאות "השגריר", לצד נחמן שי ויעקב פרי. הייתה הראשונה שעלתה לשידור עם הידיעה על פינויו של ראש הממשלה, אריאל שרון לבית החולים, ב-18 בדצמבר 2005, לאחר האירוע המוחי הראשון בו לקה.
בשנת 2010 החלה להגיש את תוכנית הרדיו "משעל על הבוקר" עם העיתונאי והמגיש ניסים משעל ב"רדיו ללא הפסקה".
בשנת 2013 החלה להגיש את תוכנית הטלוויזיה "פגוש את העיתונות", לאחר שהמגישה הקודמת, דנה וייס, החלה להגיש את מהדורת סוף השבוע של חדשות ערוץ 2. בד בבד, היא הפסיקה לשמש ככתבת הפוליטית של החברה.
בשנת 2017 קיבלה פרס על מפעל חיים מאגודת העיתונאים בתל אביב על "עבודה עיתונאית יוצאת דופן". באותה שנה, לאחר פיצול ערוץ 2, הגישה בימי שישי בערוץ קשת 12 את התוכנית "השבוע", מעין מהדורת חדשות מוקדמת. תוכנית זו ירדה מהמסך לאחר מספר שבועות, ומצליח ממשיכה להגיש את "פגוש את העיתונות" בערוץ קשת 12.
משנת 2017 מגישה מצליח יחד עם רזי ברקאי את התוכנית "מה בוער" בגלי צה"ל מדי יום שלישי.
מינואר 2019 החלה להגיש עם אמיר איבגי את תוכנית "יומן הצהריים" בגלי צה"ל. ב-18 במרץ 2019 היא הודיעה כי היא פורשת מהתוכנית שלה בגלי צה"ל בטענה שהיא לא מסתדרת עם אמיר איבגי.

חיים אישיים

מצליח ידועה באהדתה לקבוצת הכדורגל הפועל באר שבע, אותה היא אוהדת מגיל צעיר מאוד.
בדצמבר 1970 איבדה מצליח את אחיה, אנדרה מצליח, שנספה כחייל צה"ל באסון נאות הכיכר.
מצליח רווקה ומתגוררת בתל אביב.
יצחק לוי (עסקן ציוני)

ד"ר יצחק לוי (1866 – אפריל 1950) היה אגרונום ועסקן ציוני, ממנהיגי יהדות ספרד ומנהיגם באספת הנבחרים הראשונה, מראשי יק"א, שניהל את מושבות יק"א בארץ ישראל עד המאה ה-20 ועסק ברכישת קרקעות וביישובן. ב-1903 אף היה מעורב ברכישת קרקעות באל-עריש וביישובן ביהודים, על פי תוכנית שהגה הרצל, אך עם מותו של תיאודור הרצל בשנת 1904, ירד הנושא מהפרק. ממייסדי שכונת תלפיות בירושלים וממייסדי רמת הדר.

קורות חיים

נולד באיסטנבול, האימפריה העות'מאנית. למד חקלאות בגרמניה, וקיבל תואר דוקטור.
בראשית המאה ה-20 מונה למנהל הסניף הירושלמי של בנק אפ"ק, ושימש כנשיא ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים בין השנים 1917-1913. כן היה חבר באגודת "בני ברית". פעל עם אהרן אייזנברג בניסיון לרכוש קרקעות בארץ ישראל וסייע לו בייסוד אגודת נטעים.
לוי היה מיוזמיה וממקימיה של שכונת תלפיות בירושלים, ואף הקים בה את הבית הראשון, השוכן כיום ברחוב עין גדי 4. שולמית לסקוב (לאין), מתושבות השכונה, סיפרה כי:
"לוי היה מן הבולטים שבמנהיגי העדה הספרדית. הוא יזם את הקמתה של תלפיות ושימש כראש הוועד. הופעתו הייתה מרשימה מאד, דומה מעט לנהרו ההודי בפניו השחומים והסגופים, המעוטרים שיער לבן כשלג. ככל אנשי השכונה, שימש האוטובוס גם לו כרכב, וכאן היה מרבה לשוחח עם הנוסעים בלשונות רבות, כולל ערבית."
— "עתמול", גיליון 57, ירושלים 1982
לוי התגורר בשכונת תלפיות עד 1938, אז עבר להתגורר במשק שהקים במושבה רמת הדר (כיום שכונה בהוד השרון), שהיה בין מייסדיה ביחד עם משפחתו. 
אשתו מוד (מטילדה) לבית הארשר הייתה שנים רבות מנהלת בית הספר לבנות "אליאנס" בירושלים.
לזוג הייתה בת, אמילי, שנולדה ב-1905 ונהרגה ב-1916 בצרפת, ושני בנים:
אברהם-לאופולד, נולד ב-1908, למד חקלאות במונפליה שבצרפת והיה לפרדסן בשרון. הוא התנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, הוצב כנהג בחיל האוויר ונהרג בקרב בטוברוק ב-1941. הוא נקבר במצרים.
ריצ'רד-סימון לוי הארשר נולד ב-1917, סיים את בית הספר מקוה ישראל ולמד חקלאות ברדינג-אנגליה.
התנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה והיה הארץ ישראלי הראשון שסיים קורס טיס.
שירת בטייסת 230 כטייס וכמפקד בדרום-מזרח אסיה.
ריצ'רד נהרג באוקטובר 1945 בשעה שמטוס הסנדרלנד  שהטיס התרסק לצלע הר בדרום מלאיה וכל 7 אנשי הצוות ו-15 שבויים משוחררים שהיו על המטוס, נהרגו. הוא נקבר בסינגפור.
יצחק לוי נפטר ב-1950, ומוד אשתו ב-1956, והם קבורים בקריית שאול כששמות ילדיהם נחקקו על מצבותיהם.
פרנץ רולו

פרנץ רולו (בגרמנית: Franz Reuleaux; ‏1829 - 1905) היה מהנדס מכונות וטכנולוג גרמני אשר התמחה בניתוח ופיתוח מנגנונים מכניים. כמהנדס פורץ דרך בתחומו, רולו שאף להפוך את תחום ההתקנים המכניים למדע. ספריו הביאו לידי ביטוי גישה חדשה לנושא התיכון ההנדסי והשפיעו רבות על הקהילה ההנדסית בכל רחבי אירופה, ומאוחר יותר גם בארצות הברית.

ביוגרפיה

נולד באשוויילר כבן למשפחה בעלת היסטוריה של עיסוק בתחום ההנדסה. אביו וסבו היו בוני מכונות ידועים, והיו בין ראשוני החלוצים שבנו מנועי קיטור באירופה.
את השכלתו ההנדסית הראשונית רכש בפוליטכניק בקרלסרוהה. בהמשך דרכו כיהן בתפקידים בכירים בפוליטכניק של ציריך ובבית הספר התעשייתי בברלין, אותו ניהל.

עיקרי גישתו

רולו היה הומניסט בגישתו הפילוסופית, והאמין שהעידן הטכנולוגי יביא לשחרור האנושות מעבדות, ולהרחבת האופקים והאפשרויות של מעמד האיכרים הפשוט.
בניגוד להשקפה שרווחה בתקופתו אשר שמה דגש על כשרונם הייחודי של המתכננים מחד, ועל מציאת פתרונות בדרך של ניסוי וטעייה מאידך, סבר רולו שעבודת התיכון אינה בהכרח נחלתם של יחידי סגולה, ושיש להשתית אותה על עולם הידע המדעי–מתמטי במסגרת תהליך מתמשך, שנבנה ומתפתח מדור לדור. 
רולו סבר שיש להכניס סטנדרטיזציה לעולם התיכון. במסגרת השקפתו זו יצר סדרה של 800 מנגנונים מכניים שונים, שראה בהם מעין אבני יסוד שניתן להשתמש בהן בצרופים שונים לצורך יצירת מכונות שיוכלו לשרת כל תכלית. 220 מנגנונים מתוך סדרה זו מוצגים כיום באוניברסיטת קורנל בארצות-הברית.
עיקר מומחיותו של רולו היה בתחום הקינמטיקה תחום שהתפתח מאוד עם פיתוח מנוע הקיטור, וביתר שאת עם פיתוח מנוע הבעירה הפנימית, אשר לרולו הייתה תרומה לפיתוחו. רולו טען שכל מכונה ניתנת לתיאור כ"שרשרת קינמטית" (kinematic chain) של חוליות המחוברות זו לזו, והמאלצות זו את תנועתה של זו. ביסודה של כל שרשרת כזו נמצאים ה"צמדים הקינמטיים" (kinematic pairs), שתי חוליות המחוברות זו לזו, שצורתן ואופן החיבור ביניהן מעניק להן תנועה ייחודית.
איבי הנחל

שם

ההתנחלות נקראת כשם ספרו של הרב ישראל אודסר אב"י הנחל - ומיוסד על הכתוב בשיר השירים: "אֶל גִּנַּת אֱגוֹז יָרַדְתִּי לִרְאוֹת בְּאִבֵּי הַנָּחַל לִרְאוֹת הֲפָרְחָה הַגֶּפֶן הֵנֵצוּ הָרִמֹּנִים" (מגילת שיר השירים, פרק ו', פסוק י"א). השם "אִבֵּי" רומז לשמו של רבי ישראל בער אודסר בראשי תיבות, ו"נחל" מרמז על רבי נחמן מברסלב שאמר על עצמו "ועכשיו יש נחל נובע מקור חכמה". הספר כולל מכתבים והערות של הרב אודסר, ועיקרו 152 מכתבים לנשיא המדינה זלמן שזר.

הקמה והתפתחות

היישוב הוקם כמאחז בתחילת 1999 בידי חסידי ברסלב מתלמידי רבי ישראל בער אודסר ששאפו לגור קרוב לטבע. 
עם הקמתו, המאחז זכה לתמיכה של מדינת ישראל. משרד השיכון מימן תשתיות: 950,000 ₪ ואושר חיבור חשמל למקום. תוואי מרכיבי הביטחון אושר עקב דרישה מבצעית של צה"ל. 10 יבילים שונעו למקום באישור עוזר שר הביטחון להתיישבות. למתיישבים יש הסכם הקצאה מההסתדרות הציונית, עד ינואר 2029.
משנת 2002 החלו להצטרף ליישוב משפחות שאינן נמנות עם חסידי ברסלב.
כיום גרות במקום כ-40 משפחות, מרביתן של דתיים לאומיים. כל התושבים מתגוררים בקרוואנים. במאחז פועלים מעון לפעוטות, גן ילדים, סניף תנועת עוז לילדים ומקווה לנשים ולגברים.
באוגוסט 2019 אישרה ועדת התכנון העליונה במנהל האזרחי את קידום הקמתן של 98 יחידות דיור ביישוב.
מחמצת שאור

דרך הפעולה


קיים דמיון רב בין דרכי הפעולה של השאור לבין ה"סטארטר", וקל לבלבל ביניהם. למרות זאת, ההבדל הוא מהותי: בעוד הסטארטר הוא בצק התופח על בסיס פטריות משמרים תעשייתיים המוספים בידי אדם לקמח והמים, השאור הוא גידול של פטריות משמרי-בר המצויים על קליפת גרגיר החיטה.

הכנת מחמצת

את עיסת המחמצת מכינים מקמח ומים בלבד (ישנם דרכים נוספות להכנת מחמצת בתוספת סוכר טבעי (צימוקים, תפוחים וכו'), דבר המעצים את התסיסה). נבגים של שמרי-בר הנמצאים בקמח באופן טבעי מתסיסים את העיסה. המחמצת נוצרת על ידי השהיית כמויות שוות של מים וקמח אשר עורבבו עד לקבלת תערובת אחידה. חלק מהקמח צף, ולכן יש לערבבו שוב כל 12 שעות. שמרי הבר והחיידקים גדלים על בסיס תערובת הקמח והמים כשהקמח משמש להם מזון. לאחר כ-48 שעות השאור מוכן, כשהוא חמוץ מאוד ותוסס.
לתסיסה במחמצת (תהליך המייצר פחמן דו-חמצני), אחראים השמרים, ואילו הטעם החמוץ מתקבל מפעילות של חיידקים מסוג לקטובצילוס, המפרישים חומצות שונות. למחמצות שונות פעילות שונה של חיידקים ושמרים, כך שלכל אחת חוזק חמיצות ומהירות תפיחה שונים. רמת החומציות הגבוהה מגנה על המחמצת מקלקול על ידי עובש או חיידקים לא רצויים.
לרוב, משתמשים רק בחלק מהעיסה לצורך הכנת לחם, כאשר יתרת העיסה נשמרת עד לשימוש הבא.
לשם שימור השאור יש להכניסו לקירור, ולספק למחמצת קמח ומים נוספים מדי פעם (פעמיים בשבוע, אם השאור נשמר בקירור ובאם הוא רטוב למדי). אם מעוניינים להשתמש בשאור לעיתים רחוקות יותר, יש להוריד את אחוז המים בשאור ובהתאם גם את תדירות האכלת השאור.
ניתן אף לייבש את השאור לגמרי, זאת במקרים בו רוצים להשתמש בו רק בזמן עתידי רחוק, או כאשר רוצים ליצור גיבוי למקרה של קלקול.
קיימות מאפיות המתמחות בלחמי שאור, המתגאות בשימוש במחמצת שהחלה את דרכה מאות שנים קודם. טעמה הייחודי של מחמצת שאור נקבע לפי זן השמרים, הקמח המשמש כמצע מזון, טיב המים ואף איכות האוויר במקום הגידול.
מבין זני השמרים המשמשים להכנת מחמצת שאור, אחד המפורסמים הוא "שאור סן פרנסיסקו", הידוע בטעמו הדומיננטי.
הפרש הכחול

קבוצת "הפרש הכחול" היא קבוצה של ציירים אקספרסיוניסטים אשר נוסדה ב-1911 וירשה את מקומה של קבוצת "הגשר" שהתפרקה בשנת 1913. קבוצה זו כללה את פרנץ מארק (1880-1916), וסילי קנדינסקי (1866-1944) אוגוסט מאקה (1887-1914), גבריאלה מונטר, אלכסיי פון יבלנסקי, אלפרד קובין ואחרים. אמן נוסף המזוהה עם הקבוצה הוא פאול קלה. 
הקבוצה החלה את פעילותה ב-1912 בעיר מינכן, ולאחר מכן עקרה והחלה לפעול בכפר הציורי מורנאו בהרי האלפים שבדרום בוואריה.
הקבוצה קיבלה את שמה מתוך יצירת ילדים שנקראה הפרש הכחול, אגדה על אביר היוצא לתקן את עוולות העולם. כמוהו הרגישו חברי הקבוצה שעליהם ליצור זרם חדש ולתקן את העולם מכבלי האמנות המסורתית.
הקבוצה היללה את אומנות הילדים ואת האמנות הפרימיטיבית, אבל לא היו לה יעדים אמנותיים ברורים. מבין השלושה קנדינסקי הוא המפורסם ביותר, ואף נודע כאחד מאבות הציור המופשט, אולם לא כל ציירי הקבוצה היו שותפים להתלהבותו מן הציור המופשט.
הקבוצה הוציאה את "אלמנך הפרש הכחול" ובו הציגה יצירות פרימיטיביות, צילומים של אמנות עממית וציורי ילדים (בהשפעתו של פאול קלה). בתערוכות שארגנה הקבוצה הוצגו, לצד עבודותיהם, גם ציירים מודרניסטים אחרים כגון פאבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק ורובר דלונה.
תפיסת עולמה של התנועה היא כי "הרוח היצירתית חבויה בתוך החומר" (קנדינסקי) והצורות והצבעים הם הביטוי החיצוני של אותה רוח.
יהושע פישל שניאורסון

יהושע פישל שניאורסון (ידוע כפישל שניאורסון) (ד' בתמוז תרמ"ח] 1888 – ז' בסיוון ה'תשי"ח, 26 במאי 1958) היה פסיכולוג וסופר דתי. שיטתו הפסיכולוגית מכונה "מדע האדם". ייסד תחנות טיפול לילדים יהודים בכמה מקומות אירופה.

ביוגרפיה

נולד לרב שניאור זלמן שניאורסון, שהיה הרב של הומל וסטארדוב שבאימפריה הרוסית, בנו של הרב שלום דובער שניאורסון (מרציצה), נכדו של הרב מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק) מלובביץ'. הוא שמר על קשר עם הרב יוסף יצחק שניאורסון וחתנו הרב מנחם מנדל שניאורסון, אדמו"רי חסידות חב"ד-לובביץ'.
בילדותו למד בחדר המקומי ובישיבה, ובגיל 17 הוסמך לרבנות. לאחר מכן למד בגימנסיה בהומל וסיימה בדרגת 'מצטיין'. למד רפואה באוניברסיטת ברלין, קיבל תואר דוקטור באקדמיה הצבאית בפטרבורג.
ב-1920 נתמנה לפרופסור באוניברסיטה המקומית בקייב, שם ייסד פקולטה לפדגוגיה רפואית, ונעשה לדקאן שלה. ערך רבעון עברי בשם "קדימה" שהיה מוקדש לפסיכולוגיה ולפילוסופיה של הדת, ממנו יצא גיליון אחד. פרסם את ספרו "הפסיכולוגיה האינטימית של הילד" (2 חלקים), (תחילה ברוסית ולאחר מכן בגרמנית וביידיש וחלקה בעברית), וכן את ספרו "התקופה הקטסטרופאלית והדור הגדל".
ב-1921 עבר לוורשה, שם עסק בפסיכו-היגיינה לילדים ומונה כמנהל מחלקה בתחום זה. השתתף בעריכת הירחון הפדגוגי הפסיכולוגי "תרבות". בשנת 1922 עבר לברלין, יסד גם שם תחנה פסיכוהיגיינית. הוציא עם אחרים את הרבעון לסוציולוגיה ופילוסופיה של התרבות בשם "עטאס", כמו כן הוציא בגרמנית (ומאוחר יותר בעברית, ביידיש ובאנגלית) את ספרו (שהיה יסוד לשיטתו לאחר מכן, "הדרך אל האדם, יסודות "מדע-האדם הפסיכולוגי" ותורת העצבנות"), ואת הספר "דרכים חדשות בפסיכולוגיה הסוציאלית" בעברית וביידיש. באותן השנים הוציא את הרומן ההיסטורי "חיים גראביצר" ביידיש, שתורגם לאחר מכן לעברית על ידי אברהם שלונסקי בהוצאת "שוקן".
ב-1927 עבר לארצות הברית, והמשיך לעסוק בפסיכו-היגיינה לילדים. נתמנה למרצה לפסיכולוגיה בסמינריון למורים, והוציא רבעון ביידיש בשם "מענטש-וויססנשאפט" (חכמת אנוש). בשנים אלו הוציא לאור שני רומנים ביידיש: "קאראהאד" (מחול) ו"די אידישע נקמה" (הנקמה היהודית).
ב-1933 חזר לוורשה, שם יסד תחנה פסיכוהיגיינית על יד אגודת הבריאות 'טאז', והוציא שם בשפת היידיש את ספריו, "פדגוגיה רפואית אינטימית", "הפסיכולוגיה של ישראל והעמים", ואת הרומן "גרענאדיר שטראסע".
ב-1937 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, שם התמנה לתפקיד ניהול פסיכולוגי וחינוכי בעיריית תל אביב. בשנים אלה טיפל בילדים בעלי פיגור. פעל למען שמירת השבת וצביונה הדתי של העיר. נפטר בז' בסיוון ה'תשי"ח, 26 במאי 1958 ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק, סמוך לנחלת אדמו"רי צ'רנוביל.
אברהם דורון

אברהם דורון (נולד ב-1929), פרופסור לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים. חתן פרס ישראל בחקר העבודה הסוציאלית.

ביוגרפיה

דורון נולד בראדום שבפולין, ניצול שואה שהוריו ואחיו נספו במלחמת העולם השנייה. בשנת 1946 הוא עלה לארץ ישראל וכעבור שנה הצטרף לארגון ההגנה. עם קום המדינה שירת דורון בצה"ל בין השנים 1948–1950 ונטל חלק בקרבות על ירושלים במלחמת העצמאות. לאחר שחרורו הוא הצטרף לבית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כעובד סוציאלי (1951). לאחר מכן המשיך דורון בלימודים כלליים בסוציולוגיה ובהיסטוריה (1951–1954) ובשנים 1959–1961 למד באוניברסיטת שיקגו, שאותם סיים כמוסמך במינהל שירותי רווחה.
בשנת 1963 הצטרף דורון לסגל בית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית. בשנים 1965–1967 הוא יצא ללימודי דוקטורט בבית הספר הגבוה לכלכלה ולמדע המדינה בלונדון שבאנגליה. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא הפן החברתי הנלווה להתפתחות הביטוח הלאומי במדינת ישראל. בשובו לישראל הוא חזר לבית הספר לעבודה סוציאלית והתקדם בו בדרגי ההוראה, בהיותו מרצה בכיר (1973), פרופסור חבר (1978), מנהל בית הספר לעבודה סוציאלית (1979–1981) ופרופסור מן המניין משנת 1989. במקביל הוא הוזמן לשמש פרופסור אורח באוניברסיטת מרילנד (1976–1977, 1989–1990) ובאוניברסיטת טורונטו (1985–1987).
דורון עסק בנושא הרווחה והביטוח הלאומי מהשנים הראשונות לקיום המדינה וצבר ניסיון וידע רב בנושאים אלו. בשנים 1963–1965 הוא היה חבר הוועדה לקביעת צרכיו של נזקק. מאוחר יותר הוא כיהן בוועדה לתכנון חוק ביטוח סיעוד (1980–1983) ושימש יועץ למוסד לביטוח לאומי בנושא חוק הבטחת הכנסה (1977–1979). בשנים מאוחרות יותר היה דורון חבר המועצה לתכנון חברתי שבמשרד ראש הממשלה (1986–1988), חבר הצוות לקידום האוכלוסייה הערבית בשירות הציבורי (1993–1996) וחבר ועדת ההיגוי של המועצה הלאומית לצמצום פערים חברתיים והמלחמה בעוני (1997).
בשנת 1970 פרסם עם יונה רוזנפלד וד"ר רפאל מוזס מחקר על האוכלוסייה במחנות הפליטים בגדה המערבית ועזה.
בשנת 1987 הוענק לדורון הפרס על שם יצחק קנב לחקר מדיניות הרווחה ובשנת 1999 הוענק לו אות פאול ברוואלד לשירות מצטיין. דורון הוא חתן פרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית לשנת 2004.
אילזה קנטור

ביוגרפיה

קנטור נולדה בשנת 1911 בעיר וינה בירת אוסטריה, וגדלה בפראג שבבוהמיה (אחרי המלחמה בירת צ'כוסלובקיה), במשפחה אמידה, הצעירה משלושת ילדיהם של תֶרֶזֶה בֶּרג (1878–1941) ואלפרד קנטור (1874–1931). אחיה פרידריך טורברג (Torberg;‏ 1908–1979) היה לימים סופר באוסטריה. הוריה, שהיו בעלי מפעל, נדדו לצורך עסקיהם בין פראג ווינה. כבר מילדותה היא הייתה בעלת נטיות אמנותיות, והיא נשלחה על יד הוריה ללמוד אמנות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז. באוקטובר 1939, כחצי שנה לאחר  כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית וערב מלחמת העולם השנייה, עלתה לארץ ישראל. עם עלייתה הגיעה לקיבוץ נען, שם גרה באוהל ושם נתגלו כישרונותיה- היא הייתה בעלת "ידי זהב" ושלטה במגוון מלאכות. היא החליפה את הגברים, שיצאו להילחם בנאצים במסגרת הבריגדה היהודית, בעבודות המסגרייה- בנפחות ובריתוך, שם עבדה בעיקר בתיקון פרימוסים וכלי עבודה חקלאיים ובשעות הפנאי ציירה ואיירה עבור ילדי הקיבוץ והחגיגות הקהילתיות.
ב-1944, בזמן שהייתה בתקופת הכשרה בקיבוץ, פנו אליה מהוצאת הקיבוץ המאוחד וביקשו כי תאייר את שיריה הקצרים של פניה ברגשטיין שעסקו בהווי חיי היום יום בקיבוץ מנקודת מבטם של הילדים, המטפלות וההורים. היא ציירה ציורים שהפכו ברבות הימים, יחד עם השירים, לנכסי צאן ברזל בתרבות העברית המתפתחת. את איוריה היא ביססה על מה שעיניה ראו בקיבוץ נען.
קנטור סיפרה שהתאהבה בחרוזיה של פניה, וכי הייתה יושבת בלילות לאחר יום עבודה בקיבוץ ומציירת את הציורים. הספר "בוא אלי פרפר נחמד", יצא לאור ב-1945 ומאז הפך לספר ילדים נפוץ ואהוב ביותר. מאז התפרסם יצא הספר בחמישים וחמש מהדורות ודורות התחנכו על הספר מאז התפרסם. סוד ההצלחה של הספר הוא בשילוב שהצליחה לשלב בין הטקסט לתמונה וברגישות בה הפגינה כשפירשה באיוריה את חרוזיה של ברגשטיין עם ההתייחסות הישירה לחיי היום יום בקיבוץ בזמן כתיבת הספר – שנות הארבעים. קנטור איירה גם את השיר האוטו שלנו גדול וירוק מתוך ספר זה.
ב-1948 קיבלה לידיה את כתב היד של הספר "ויהי ערב" ואיירה לו איורים. הספר כבר היה מוכן לדפוס אולם ההוצאה, ללא התראה או תיאום עם המשוררת או עם קנטור, הדפיסה לבסוף את הספר עם איורים של מאייר אחר, חיים האוזמן.
קנטור נישאה למלחין והמורה למוזיקה יליד ברלין אברהם דאוס (Daus), והייתה אם לשתיים. מנען עברו לקיבוץ גבת. לאחר מספר שנים שבהן היו מועמדים לחברות בקיבוץ ועבדו בו כמורים שכירים (הוא למוזיקה והיא לאמנות), עברו לקיבוץ חפציבה ושם התקבלו כחברים.
קנטור יצרה איורים לעוד מספר ספרי ילדים בחייה ובהם, "הביטו וראו!" ו"יום הולדת" של שמשון חלפי משנת 1952ו-1953, ו"פעמונים: שירים לילדים" של שרה גלוזמן משנת 1964.
את רוב זמנה הקדישה לחינוך והוראה. במשך שנים לימדה אמנות בקיבוץ גבת ובמכללת אורנים.
היא המשיכה לחיות בקיבוץ חפציבה ונפטרה בשיבה טובה בגיל 90. הותירה את בנותיה תרזה ותמר.
בשנת 2011, לציון מאה שנה להולדתה, ראה לאור הספר "ויהי ערב חדש", שהוא גרסה חדשה של הספר ויהי ערב עם איוריה לגרסה המקורית של הסיפור המחורז של פניה ברנשטיין.
בשנת 2011 כתב העת המקוון 'הפנקס' הוציא קול קורא למאיירים ישראליים להשתתף בתחרות ותערוכה אינטרנטית ולאייר פרשנות חדשה לסצנה הדראמטית בה הילדה נכנסת ללול התרנגולות. עשרות מאיירים נענו לקריאה. בהמשך, בשנת 2014, הזמין מרכז 'הקצה' את המאיירים לאייר בנוסף פרשנות משלהם לשיר "בוא אלי פרפר נחמד" ולהציגם בתערוכה בגלריה 'הקצה'. במרכז התערוכה הוצגו האיורים המקוריים של אילזה קנטור דאוס לקובץ השירים "בוא אלי פרפר נחמד" (1945) ולסיפור של פניה ברגשטיין "ויהי ערב" (1948) שהושאלו על ידי בנותיה של המאיירת.
איתן נאוה

קורות חייו

איתן נאוה נולד במושב השיתופי מולדת ב-1 ביוני 1944 לוולטר וקלרה נאוה, יוצאי גרמניה שעסקו בחקלאות. בנעוריו למד בבית-הספר היסודי במושב וסייע להוריו בעבודות המשק ובכל עבודה אחרת, בייחוד בכלים ממונעים ובטרקטורים.
נאוה התגייס לצה"ל בפברואר 1962 והתנדב לחטיבת הצנחנים. כעבור שבעה חודשי אימון עבר ניתוח ברגלו, נפסל לצניחה וסווג כבעל בריאות לקויה. הוא הועבר להיאחזות הנח"ל אלמגור ושם הכיר את אשתו לעתיד. על חלקו בכיבוי שריפה שהתחוללה באוגוסט 1963 באזור אלמגור, קיבל צל"ש ממפקד החטיבה. לאחר השירות חזר למושב מולדת ונולד לו בן, כשנה לפני מלחמת ששת הימים.
בתקופת ההמתנה לקראת מלחמת ששת הימים, גויס והתאמן יחד עם חטיבתו בדרום לקראת צניחה באזור אל עריש. עם פרוץ המלחמה התברר שאין בכך צורך והחטיבה הועלתה לירושלים לתגבר את הכוחות של פיקוד מרכז, כחלק מהקרב על ירושלים. ביום השני למלחמה, בקרב על גבעת התחמושת, גילה אומץ-לב ונהרג בקרב תוך חיפוי על חבריו הנלחמים בתעלות הקשר. על מעשה זה קיבל משר הביטחון את עיטור הגבורה.
בתיאור המעשה נכתב:
ביום ה-6 ביוני 1967 בירושלים, בקרב על גבעת התחמושת, כאשר הכוח נתקל בהתנגדות קשה והתקדמותו נעצרה, יצא טור' איתן נאוה ז"ל מהתעלה וחיפה מהשטח החשוף על הכוח. על ידי כך איפשר לכוח שבתעלה להמשיך בהתקדמותו. הוא רץ חשוף, כשהוא מלווה ומחפה על התקדמות הכוח בתעלה, עד שנפגע בכדור אויב ונהרג.
— אתר בעוז רוחם
הוא נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים. סיפור גבורתו הונצח בשיר גבעת התחמושת כשהבית השני מספר כיצד המפקד שולח את נאוה לחפות במקלע על הכוח המתקדם, ונאוה, אף שידע שהמעשה כרוך בפגיעה בלתי נמנעת, אינו מהסס לרגע ויוצא למשימה. 
באותו רגע נזרק רימון מבחוץ. בנס לא נפגענו. חששתי שהירדנים יזרקו רימונים נוספים. מישהו היה צריך לרוץ מלמעלה ולהשגיח. לא היה לי זמן לשאול מי מתנדב. שלחתי את איתן. איתן לא היסס לרגע. עלה למעלה והתחיל להפעיל את המקלעון. לפעמים היה עובר אותי והייתי צריך לצעוק לו שיישאר בקו שלי. ככה עברנו איזה שלושים מטר. איתן היה מחפה מלמעלה ואנחנו טיהרנו את הבונקרים מבפנים, עד שנפגע בראשו ונפל פנימה.
— יורם טהר לב, גבעת התחמושת
בספר "מאריות גברו" של מפקדת הצנחנים הוקדש עמוד לתיאור תולדות חייו ולתיאור הקרב במהלכו נפל.
בנו הקריא את תפילת יזכור בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-69 של מדינת ישראל לזכרו, בטקס שנערך בנושא ירושלים - לציון 50 שנים לשחרורה, שבו לקח נאוה חלק.
העברה בין-דורית

העברה בין-דורית היא תופעה המתארת דפוסי הורות המשתחזרים מדור לדור. אדם שחווה התנהגות מסוימת או סגנון יחסים כלשהו עם הוריו, נוטה במסגרת יחסיו עם ילדיו לשחזר את אותה התנהגות.
ילדותו של אדם משפיעה על ההתנהגות שלו, על תפיסות העולם שלו, על האופן בו הוא חווה את העולם, על האופן בו הוא יוצר קשר עם אחרים, וגם על האופן בו הוא יוצר קשר עם ילדיו. דפוסי התנהגות אלו, בין אם הם חיוביים או שליליים, רצויים או לא רצויים, מוטבעים באדם, וקשה להימנע מלחזור עליהם בקשר עם הילדים.
אותם דפוסים וזיכרונות שנשמרו אצל האדם בבית הוריו, עולים כאשר הוא מתמודד עם אתגר חינוכי. כאשר ההורה לא מודע אליהם, סביר שהוא ישחזר את הדפוסים של הוריו.
לדוגמה, אדם שבילדותו סבל מרגשות תחרות עם הוריו, תופס את מסגרת היחסים כמאבק שליטה, וכתוצאה מכך גם ילדיו יהיו עסוקים בתחרות על השליטה בבית. באופן דומה, אדם שהוריו היו ביקורתיים מאד, יחנך את ילדיו לרף גבוה של ערכים.
באותה מידה שהשפעתם של אירועים קשים שחווה אדם בילדותו, יכולה לעבור לילדיו, כך גם השפעות טובות וכוחות שיש לאדם יכולים לקבל ביטוי באופן גידול הילדים. המודעות אל הכוחות והחולשות היא זו שיכולה  להשפיע במידה מסוימת על מה שעובר הלאה.
ניתן למצוא הד לרעיון הזה גם בתלמוד: "מעשה אבות- סימן לבנים".
אחמד אבן פדלאן

אבן פדלאן במדיה האמנותית

בשנת 1999, יצא לאקרנים סרט על מסעו של אבן פדלאן, בשם "הלוחם ה-13" (אנטוניו בנדרס בתפקיד אבן פדלאן). הסרט אמנם מציג את מסעו עד לבולגריה של הוולגה אך שם העלילה משתנה כאשר הוא מפליג עם קבוצת ויקינגים לארץ מולדתם. לאחר ההגעה הוא נקלע למלחמה בין הוויקינגים לשבט עוין המאיים על עמם. הוא נבחר להיות הלוחם ה-13 מבין ה-12 האחרים שעתידים להנהיג הלחימה. הסרט אינו היסטורי, שהרי אבן-פדלאן חוזר למזרח התיכון לאחר סיום תפקידו בבולגריה של הוולגה. הסרט מבוסס על הספר "אוכלי המתים" של מייקל קרייטון