הזירה הימית במלחמת ההתשה

תיארוך הלחימה בזירה הימית

פעולות איבה החלו זמן קצר לאחר הכרזת הפסקת האש במלחמת ששת הימים, עוד לפני הכרזתו של נשיא מצרים, גמאל עבדול נאצר, ב-8 במרץ 1969, על תחילת מלחמת ההתשה. הערך שלפנינו עוסק בפעילות הקרבית בזירה הימית עד לתחילתה של הפסקת האש הרשמית ב-8 באוגוסט 1970, אף שפעילות קרבית, בזירה הימית ובזירות אחרות, נמשכה גם לאחר מכן, עד לקראת מלחמת יום הכיפורים.

חיל הים המצרי

חיל הים המצרי היה ערוך בתקופת מלחמת ההתשה בכוח רב עם כלי שיט מסוגים שונים. הצי, שלא נפגע כלל במלחמת ששת הימים, היה פרוש בשני בסיסים בים התיכון - הבסיס המרכזי בנמל אלכסנדריה והבסיס הקדמי לפעילות נגד ישראל בנמל פורט סעיד. מרבית כלי השיט היו מתוצרת סובייטית. סדר הכוחות כלל: 12 צוללות דגם W שבמהלך התקופה הוחלפו 6 מהן לדגם R החדישות יותר. שש משחתות, מהן ארבע מדגם סקורי, 19 ספינות נושאות טילי ים-ים סטיקס, מהן 12 מדגם אוסה הנושאת 4 טילים ו-7 מדגם קומאר עם שני טילים. שלושים טרפדות מהן 6 דגם שרשן ו-24 מדגם P183. מקשות דגם T43 ו-12 ספינות נגד צוללות דגם SO1. בחיל הים המצרי התקיימה יחידת קומנדו, שהופעלה במהלך המלחמה פעם ראשונה בתחום החבלה הימית.
חלק מתוך הכוח שכלל ארבע משחתות, שתי צוללות, 3 ספינות טילים, ארבע טרפדות ושתי ספינות משמר, נמצא בבסיסים בים סוף, ערדקה ספאג'ה וראס בנאס. היות שתעלת סואץ הייתה חסומה ולא ניתן היה להחליף כלי שיט בין הזירות.
מערכת נשק מסוג אחר שנכנסה לצי המצרי, והופעלה לפי הדרכת הסובייטים, היו סוללות תותחים 130 מ"מ מכווני מכ"ם. לתותחים אלה היה טווח יעיל של כ-20 ק"מ. הסוללות שהטרידו במיוחד היו אלה שבקרבת נמל פורט סעיד בים התיכון והסוללה ברס מחג'רה בצפון מפרץ סואץ. הסוללות פעלו במהלך מלחמת ההתשה ושיא פעולתן היה במלחמת יום הכיפורים. מטחי הסוללות היו מדויקים ורק במקרה יצאו כלי השיט מטווח האש שלהם ללא פגע.

הפלסטינים

הפלסטינים הקימו בלבנון קבוצות חבלה ימית, וקיבלו אימון והדרכה מצבאות ערב. בידי המחבלים היו סירות דיג וסירות מהירות. חימושם כלל נשק קל, רימונים, מקלעים ומטולי רקטות. קבוצה שהתבססה בתימן הפעילה סירה מהירה ורקטות.
הפלגות קוימו על ידי פלסטינים בין לבנון לרצועת עזה. חלקם נתפסו על ידי חיל הים הישראלי. כמחצית הסירות שנתפסו התברר כי מטרתם הייתה הברחת טובין לרצועת עזה.

מעורבות המעצמות

בתקופה הנידונה בריטניה, שהייתה בעבר גורם חשוב במזרח התיכון, מסרה את בסיסה במלטה והקטינה נוכחותה בים התיכון. זאת לעומת התחזקות רבה בנוכחות הצי הסובייטי והצי השישי של ארצות הברית.
צרפת, שנחשבה ידידה של ישראל וסיפקה את צרכיה הביטחוניים, שינתה את התייחסותה. האמברגו הסלקטיבי שהוטל לפני מלחמת ששת הימים אפשר להמשיך ולהצטייד בצרכי הביטחון בצרפת. הקשחת האמברגו בשנת 1969 הפריעה להצטיידות. שאיפתו של נשיא צרפת, שארל דה גול, למקם את צרפת כמעצמה הפועלת במקביל עם ישראל והערבים וכך להוביל את המזרח התיכון לשלום, לא מומשה. ישראל איבדה אמון במנהיגות צרפת.
לנוכח האמברגו הצרפתי על ישראל החלה ארצות הברית לספק צרכיה הצבאיים של ישראל. ב-30 בספטמבר 1970 ביקר הנשיא ריצ'רד ניקסון במזרח הים התיכון, את הצי השישי של ארצות הברית וביוגוסלביה. שר ההגנה האמריקאי ביקר ביוון ובטורקיה. זאת לנוכח המשבר בירדן, ולנוכח התעצמות הצי הסובייטי בים התיכון והמעורבות הסובייטית הגוברת באזור. הידוק יחסי ארצות הברית-ישראל. נשק אמריקאי נשלח לישראל לאיזון ההשפעה הסובייטית.
הסובייטים רצו לקרב אליהם את הערבים ולסגור את משבר האמון שנוצר בעקבות מפלתם במלחמת ששת הימים. במהלך התקופה נבנה כוח ימי סובייטי גדול באזור הים התיכון, שהתבסס בנמלי מצרים וסוריה. אוניית ביון הוצבה באופן קבוע כ-40 מיל ימי מחופי ישראל לקליטת תשדורות ומעקב אחרי השיט וחיל הים הישראלי.
הסובייטים סיפקו לצי המצרי ספינות טילים מדגם אוסה וצוללות. יועצים סובייטיים הדריכו את אנשי הצי המצרי בשימוש באמצעי הלחימה, פיקוד על כלי שיט, כלי שטח וצוללות, הכשרת מפקדים וסגלי כלי השיט לנהל קרבות ימיים, לתקוף יעדים בחופי ישראל, לאתר ולפגוע בצוללות ישראליות, לבצע החפת כוחות בחופי ישראל, ולהגן על חופי מצרים, בסיסי הצי, ומתקנים חיוניים שונים.
היועצים הסובייטיים היו שותפים בתכנון והשתתפו בפעילות המבצעית של הצי המצרי – טיבוע המשחתת אילת, הפגזת מוצבי צה"ל ברומאני. ביזמת היועצים הסובייטים קיימו המצרים שבעה מבצעי צוללות במהלכם אספו מודיעין על יעדים לאורך חופי ישראל מבלי להתגלות.

גזרת מפרץ סואץ

הפגנת נוכחות – בתקופה הראשונית שאף שר הביטחון, משה דיין, להוכיח למצרים את עובדת קיום ישראל ביציאה הדרומית מהתעלה. מדי שבוע קוימו סיורים באור יום על ידי טרפדות 16 מטר ונחתת. כלי השיט הופגזו מתותחי סוללת החוף אך לא היו נפגעים.
הפקת נפט – לאחר מלחמת ששת הימים השתלטה ישראל על שדות הנפט בסיני ובמפרץ סואץ, והפיקה נפט מהשדה היבשתי והימי של אבו רודס. שדה הנפט באבו רודס נמנה עם 100 שדות הנפט העשירים בעולם. היו בו כ-100 בארות מתוכם 12 בארות ימיות במפרץ. ב-11 ביוני 1967 ליוו אנשי שייטת 13 את מנהלי חברת "נתיבי נפט", מוטי פרידמן ודן קמחי, למקום. המכלים בערו ורוב הציוד ניזוק. במקום נמצאו 16 אנשי נפט איטלקים שחזרו לארצם. ב-21 ביולי 1967 יצאה המכלית "סמסון" של חברת אל-ים אניות עם 24 אלף טון נפט ממעגן בלעים לאילת. הכמות המצטברת שהועברה תוך שישה חודשים הגיעה למיליון טון דלק. ומאז לא פסקה הובלת הנפט – למעט בימי הקרבות במלחמת יום הכיפורים – עד למסירת השדה למצרים בנובמבר 1975.
בצפון המפרץ עסקה מכלית קטנה, "סירינה", בהעברת נפט משדה ראס סודר למכלים בחוף אבו רודס ומשם הועבר הדלק לאילת במכליות גדולות. השדות הופעלו על ידי חברת "נתיבי נפט" ובמקום הוקם יישוב לעובדים בשם שלהבת. תפוקת הנפט הייתה משמעותית, עד כמחצית מהתצרוכת של ישראל. אף כי שאיבת הנפט על ידי ישראל הייתה לצנינים בעיני המצרים נשמר באזור שקט מתוח.
תפיסת חבלנים - ב-15 בינואר 1969 תפסה אניית העזר אח"י בת גלים בפיקוד זאב אריאל סירה עם 7 מצרים שחזרו מהטמנת מוקשים באזור ראס סודר. למחרת תפסה האנייה סירה נוספת עם שני מצרים שבאו לחלץ את חולית החבלנים.
נזק לשאיבה המצרית – המצרים הפיקו נפט משדות ימיים בצד המערבי של מפרץ סואץ והיה חשוב להם שההפקה תימשך. לאחר גילוי פעולות מיקוש שנעשו על ידם בצד המזרחי הוחלט ללמדם לקח. במרץ 1969 הוטל על לוחמי שייטת 13 לחבל במתקן עגינה בשדה הנפט הצפוני. ה"חזירים" בפיקוד סרן עמנואל פז חיברו מוקשים לעמודי התמיכה. הפיצוץ נראה כאילו לא השפיע אך כאשר הגיעה מכלית וניסתה להתקשר קרס המתקן. לאחר מכן נעשו הכנות לחבלה במתקנים בשדה מורגן הדרומי יותר. ה"חזירים" הועמסו על אניית העזר אח"י בת ים ופורקו בצפון המפרץ. כדי להיערך לפיצוץ נמדדו העמודים וה"חזירים" חזרו לאונייה.
מטרות לפשיטה מהים – נתוני מודיעין ראשוניים העריכו קיום מכ"מים באי גרין ומעגן עדבייה שבצפון מפרץ סואץ. הערכה שהמכ"מים מפריעים להפעלת מטוסים והם הוצבו כמשימה לפשיטה. באזור בוצעו גיחות לילה של צרעות מראס סודר בפיקוד אמנון בן ציון. אחת המטרות לסיורים אלה הייתה לבדוק את מתכונת הזרמים במקום. הגאות והשפל בים סוף גורמים במפרץ סואץ הרדוד לזרמים חזקים. הנתונים שהועברו למודיעין חיל הים נדרשו לסייע בתכנון הפעולות. בן ציון דיווח שלא הובחנה פעילות מכ"ם במקום. המטרות היו מאתגרות לפשיטה מהים ונשארו כמשימה גם לאחר השינוי בהערכה לגבי המצאות מכ"מים.
פשיטת עדביה – בליל 21 ביוני 1969 נערכה פשיטה ראשונה מסוגה של שייטת 13 בחוף האויב בכינוי מבצע בולמוס 5. בפשיטה, שעליה פיקד מפקד שייטת 13, סא"ל זאב אלמוג, כוח בפיקוד רס"ן שאול זיו פשט מהים על תחנת משמר של צבא מצרים בראס עדבייה שבצפון מפרץ סואץ, והרס את המקום. שלא לפי נתוני המודיעין לא נמצאה במקום תחנת מכ"ם. בעת הביצוע התגלו תקלות בכלי הנשק ובמכשירי הקשר. הכוח הישראלי הרג את כל 32 החיילים המצריים שנמצאו בתחנה. שני פושטים נפצעו בפעולה.
תא"ל רפאל איתן, שפיקח על המבצע מסירה בקרבת החוף, הביע את מסקנתו שכוח האש של אנשי שייטת 13 מפוזר וטעון שיפור. הרמטכ"ל חיים בר לב התרשם לטובה והביע את הערכתו במכתב לסא"ל אלמוג: "ביצועו המושלם של "בולמוס 5" הוכיח שוב כי אין גבול לכושר הביצוע, יכולת התכנון ומעל הכל מסירות הנפש ועוז הרוח של הצוללן הישראלי. אודה לך אם תעביר את הערכתי המלאה ללוחמי השייטת אשר לקחו חלק פעיל במבצע ובמיוחד לשאול זיו אשר פיקד על הכוח המסתער."
הפשיטה על האי גרין – בלילה שבין 19 ו-20 ביולי 1969 נערכה פעולה משולבת, שבמסגרתה פשטו כוחות של שייטת 13 וסיירת מטכ"ל על האי גרין שבצפון מפרץ סואץ, ולאחר לחימה קשה שלטו בו במשך כשעה וחיבלו במבנים שבו. צה"ל איבד שישה לוחמים, והכוחות המצרים ספגו בין 25 ל-36 הרוגים.
פעולה זאת הייתה אירוע מכונן עבור שייטת 13. ההגעה ליעד בצלילה על אף זרם חזק שהסיט את הצוללים ממסלולם. הגיחה מהמים למבנה בגובה שתי קומות תוך לחימה. מפקד השייטת זאב אלמוג פיקד על הפעולה כשמפקד סיירת מטכ"ל מנחם דיגלי מפקד על אנשי הסיירת ותא"ל רפאל איתן נמצא בסירה בקרבת האי. הופגנה דבקות במטרה בכל הרמות בעת התכנון והביצוע.
תקיפה תת-ימית – בעקבות שני מבצעים אלה, שבהם פעלו כוחות מושטים ישראלים נגד מטרות מצריות במפרץ סואץ, העבירו המצרים שתי ספינות טורפדו מדגם פ-183 מבסיס חיל הים המצרי בע'רדקה לאזור צפון מפרץ סואץ, ואלו ביצעו סיורים באזור. הטרפדות המצריות הוערכו כעלולות לפגוע בנחתות ולהכשיל את מבצע ההנחתה.
כהכנה למבצע רביב החליט צה"ל לתקוף את הטרפדות בפעולת חבלה ימית, מבצע אסקורט, כדי שאלה לא יסכנו את הנחתות שיועדו להנחתת הכוח המשוריין. המשימה הוטלה על לוחמי שייטת 13 שיטת הפעולה: יציאה בשני "חזירים" להצמדת מטעני עלוקה לקוער של הטרפדות, לפיצוץ מאוחר. בליל 5 בספטמבר 1969 בוצע ניסיון ראשון לטיבוע הספינות המצריות, אך הטרפדות יצאו מהנמל לסיור והכוחות הישראלים לא יכלו להדביק מוקשים לטרפדות שהיו בתנועה כל הלילה. בליל 7 בספטמבר פשטו שוב אנשי שייטת 13 על שתי הטרפדות המצריות שעגנו בקרבת מכלית במסוף הדלק רס-סאדאת דרומית לעיר סואץ. זוג לוחמים מכל "חזיר" הגיע אל הספינות בצלילה והטביע אותן באמצעות מטעני עלוקה.
הפעולה הוכתרה בהצלחה אך במהלך הנסיגה הופעל מנגנון ההשמדה העצמית של אחד ה"חזירים" וכתוצאה מכך נהרג לוחם ושני לוחמים נפצעו קשה ומתו מאוחר יותר מפצעיהם. הלוחם הרביעי רס"ל אריה יצחק ניסה, חרף פציעתו הקשה, למשוך את חבריו בשחייה. הוא התגלה רק בשעות הבוקר, ויצא מהחוף עם המסוק לאיסוף הגופות מהים.
פשיטה משורינת – ב-9 בספטמבר 1969 נערך מבצע רביב – פשיטה משוריינת ישראלית במערב המפרץ, שבה ספגו המצרים כמאה הרוגים. הכוח הפושט הובל אל היעד ובחזרה באמצעות שלוש נחתות טנקים (נט"קים) 36 מטר מפלגת הנחיתה של חיל הים הישראלי, ובאבטחת ראש החוף עסק כוח לוחמי יחידה 707 של חיל הים הישראלי. בעקבות הפשיטה הודחו הרמטכ"ל המצרי ומפקדי חיל הים וחיל האוויר המצריים.
הפשיטה על האי שדואן – ב-22 בינואר 1970 נערך "מבצע רודוס", שבמסגרתו כבש כוח של חטיבת הצנחנים, שהונחת ממסוקים, את האי שדואן שבמפרץ סואץ, הרס את תחונת המכ"ם וגרם אבידות כבדות למצרים. מטוסי סקייהוק וסמב"ד ישראלים הטביעו שתי טרפדות ואוניית עזר מצרית. במהלך הקרב נפגעו גם מספר ספינות דיג אזרחיות שפעלו באזור, ואנשיהן נהרגו. הפשיטה נמשכה יותר משלושים שעות, ובסיומה חזרו הכוחות הפושטים לישראל. כעבור יומיים הגיעה לאילת נחתת ובה ציוד ששימש את הלוחמים. בעת פריקת הציוד התפוצצה משאית תחמושת שירדה מהנחתת. באסון משאית התחמושת נהרגו 21 בני אדם ועשרות נפצעו.
סיורי הדבורים בצפון המפרץ שבעיקרם נעשו לצורך אבטחת העבודה בשדות הנפט קיבלו את הכינוי מונטנה.

גזרת מפרץ אילת

במפרץ אילת נשמר שקט מתוח בין ישראל לירדן במשך השנים, אך בתחילת מלחמת ההתשה אפשרו הירדנים לקומנדו מצרי לצאת לפיגועים בנמל אילת מהחוף הצפוני של עקבה.
לוחמי קומנדו ימי מצריים תקפו שלוש פעמים בשחייה וצלילה את נמל אילת מבסיס שקיבלו מהירדנים בנמל עקבה הסמוך. מאוחר יותר התברר שהגיעו לעקבה כבר באוקטובר 1969 ותצפתו ולמדו את השטח. יצאו לדרכם 4 פעמים. בשתי גיחות נובמבר 1969 ופברואר 1970 הצליחו לגרום לנזקים לכלי שיט. בפעולה שלישית בליל 27 באפריל 1970 לא נמצאו כלי שיט במעגן. בפעולה רביעית ב-15 במאי 1970 נהרג צולל ישראלי.
בליל 15/16 בנובמבר 1969 יצאו הקומנדו המצרי מעקבה בשחייה ובצלילה ותקפו שתי אוניות אזרחיות בנמל האזרחי. למזלה של האניה א/מ דליה של חברת "צים" המיקוש עשה חורים במכלי התחתית הכפולה והיא המשיכה לשוט. האנייה 'הי דרומה' ספגה נזק גדול יותר. האונייה נגררה והונחתה בחוף הצפוני. צוללני יחידה 707 ביצעו את תיקוני אטימה מתחת למים והאונייה המשיכה להפליג עם טלאים מסומררים.
אחד הצוללים המצריים נחנק במהלך הפעולה וגופתו פונתה לעקבה על ידי חבריו. להצדקת פעולתם הגדירו המצרים ברישומיהם שהאוניות היו "נושאות גייסות חמושות". האונייה 'הי דרומה' עסקה בחוזה הובלה למשרד הביטחון בין אילת למפרץ שלמה אך לא הייתה חמושה. האוניה 'דליה' הייתה אוניית סוחר לכל דבר.
ב-5 בפברואר 1970 חדרו צוללנים מצריים שיצאו מעקבה לנמל הצבאי באילת והצמידו לשתי אוניות מוקשי עלוקה וחמקו לעקבה. מפיצוץ המוקשים הוטבעה ספינת עזר אח"י בת גלים (ת-81) בצמוד לרציף. והנחתת אח"י בת שבע שנפגעה בחרטום הצליחה להגיע לחוף הצפוני ורק ניזוקה. התקיפה המצרית תואמה עם ירדן, שהסכימה שהמתקפה תצא משטחה. המצרים הפיצו שמועות שהצוללים שלהם הגיעו במסוקים או דרך סעודיה.

התגובה הישראלית הייתה בדרך האוויר נגד ספינות מצריות בנמל ע'רדקה שבים סוף, ובמבצע זיקוקית ב של חיל האוויר הישראלי טובעה מקשת מצרית ונהרגו 80 מלחיה. נגד הירדנים, שללא שיתוף הפעולה שלהם לא היו המצרים מצליחים לחבל, ננקטה הבלגה מוחלטת.
בפעולה שלישית בליל 27 באפריל 1970 לא נמצאו כלי שיט במעגן. בתחילת מאי 1970 הייתה הערכת המודיעין הימי שהמצרים יחזרו לפיגוע תת-מימי בנמל אילת. באותה עת נעשו עבודות הנצלה להצפת האונייה בת גלים שחסמה את המזח. הוצב מארב על ידי אנשי שייטת 13 במשך כמה לילות. לאחר הסרת המארב הגיעו המצרים שוב ב-15 במאי – בעיתוי הקשור ליום העצמאות של ישראל – והניחו מטענים בקרבת האונייה. בבוקר כשנכנסו הצוללים לעבודה אירעו שני פיצוצים. צולל שהיה בקרבת המטענים נהרג ו-2 הצוללים שהיו בבטן האונייה נפגעו קל.
התגובה הישראלית הייתה שוב בדרך האוויר. מטוסי פנטום של חיל האוויר הישראלי תקפו את נמל ראס בנאס, כ-450 מיל מדרום לשארם א-שייח', ובמבצע קשת אווירי. המשחתת אל קאהר (מדגם Z) טובעה בסמוך לנמל. לאחר הקרב נותרה לחיל הים המצרי בים סוף משחתת אחת בלבד (מדגם סקורי). סטי"ל קומאר וכלי שיט נוספים נפגעו.
ישראל הבליגה לירדן על מתן האפשרות למצרים לביצוע הפעולות. ההבלגה הישראלית לירדן השתלמה. בספטמבר השחור באותה שנה הבין חוסיין, מלך ירדן שהסכנה לממשלו נובעת מהארגונים החמושים הפלסטיניים ויצא נגדם בכוח רב. מאז לא המשיכה ממלכת ירדן לשתף פעולה עם המצרים במלחמת ההתשה.

פעילות ישראלית בגזרת חוף סיני בים התיכון

במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את חצי האי סיני. לאחר המלחמה נפרשו כוחות צה"ל לאורך הגדה המזרחית של תעלת סואץ, אך הגזרה הצפונית שמול פורט סעיד לא נכבשה במלחמה וקו הפסקת האש בים עבר על קו האורך 30–32 מזרח היוצא מרומני. הצעות חיל הים למנוע אפשרות שנמל פורט סעיד ישמש בסיס קדמי לצי המצרי על ידי כיבוש הצד המזרחי בצפון התעלה שנקרא פורט פואד נדחו. לאחר המלחמה החזירו המצרים כלי שיט לפורט סעיד, ובהמשך אף פקדו אותה כוחות ימיים סובייטים.
ספינות מכמורת ישראליות החלו לדוג מול חופי סיני העשירים בדגה, שהיו סגורים בפניהן לפני המלחמה. הדייגים המצריים לא השלימו עם אובדן אזורי הדיג והמשיכו אף הם לדוג באזור.
חיילים מצריים שלא נפלו בשבי תפסו סירות מפרש והפליגו איתן לפורט סעיד.
כלי השיט של חיל הים לא מנעו זאת מהם לאחר בקורת שאינם חמושים אשרו להמשיך.
חיל הים קיים סיורי אבטחה מול חופי רצועת עזה וסיני באמצעות טרפדות, שתי המשחתות אח"י יפו ואח"י אילת, והקורבטה אח"י נגה (ק-22). פלגת הנחתות 60 מבסיס אשדוד נטלה חלק נכבד בפעילות הביטחון השוטף בגזרה. הנחתות סיפקו סיוע לוגיסטי מתמשך לבסיס דפנה בימת ברדוויל.

הפגזת חוף סיני

בליל 8/9 בנובמבר 1969 הפגיזו שתי משחתות מדגם סקורי דומייאט ונאצר שיצאו מאלכסנדריה, באבטחת שתי ספינות אוסה את עמדות צה"ל בבלוזה ורומאנה. ההפגזה בוצעה לפי התוכנית במלואה אך לא הסבה נזקים. במשחתות היורות נמצאו גם יועצים סובייטיים. שני מטוסי חיל האוויר שהוזנקו נגד המשחתות התקשו לפגוע עקב החשיכה והפעלת מיסוך עשן על ידי המשחתות המצריות. מוביל התקיפה היה עמוס עמיר שהצליח לפגוע במשחתת ולגרום בה דליקה ולאחר מכן נכנס למצב אבדן התמצאות שיצא ממנו בשלום.

צוללות מצריות בחופי ישראל

יוזמה משמעותית של הצי המצרי בים התיכון הייתה קיום סיורי צוללות. במהלך התקופה נערכו 8 סיורי צוללת בחופי ישראל. תצפיות מול נמלים ותחנות כוח. המומחים הסובייטים העריכו כי לחיל הים הישראלי אין כושר לחימה נגד צוללות. סיורי הצוללות עברו בהצלחה מבלי שנודעו לחיל הים. מערך המודיעין לא ידע עליהם, ואם היו גילויים על ידי מכ"מי החוף או כלי שיט לא היה ביטחון בדיווח. צוללת מצרית, ועליה גם יועץ סובייטי, ניסתה לתקוף בטורפדו כלי שיט מסחרי בקרבת חיפה. אוניית הסוחר הדליקה עליה פנסים וספינות מהירות של חיל הים תקפו אותה. הצוללת חזרה בלא שמילאה את משימתה.

גזרת חוף ישראל

כל התקופה קוימו סיורי ביטחון שוטף. בתחילה על ידי טרפדות, ספינות טילים ודבורים מול חופי ישראל. נתפסה ספינת דיג מול אשדוד על ידי ספינת טילים אח"י מבטח בפיקוד רס"ן חיים שקד. בחיפוש שנערך על ידי צוות ההשתלטות זוהתה כסירת מחבלים. נתפסו 7 מחבלים, אמצעי לחימה, מכשירי קשר וכרוזים. הספינה הושטה לאשדוד והמחבלים נמסרו לשירות הביטחון הכללי.

גזרת נהר הירדן

כבר בשנת 1967 החל נהר הירדן להוות חזית לחדירות מחבלים בבקעה. גם בגזרה צפונת של עמק הירדן נעשתה פעילות מחבלים בהפגזות כנגד יישובי עמק בית שאן. יזמה התקפית בצד המזרחי חייבה חציית מכשול מים ברוחב משתנה וזרימת הירדן השפיעה על החצייה. כישורי יחידות הימיות לתנועה במים נדרשו כדי לאפשר חציה בטוחה לפשיטות ומארבים.
כאשר הוברר כי רכב מחבלים נושא מרגמה ומפגיז יישובים בעמק בית שאן, הוחלט על ידי פיקוד צפון לחסלו. היה ידוע שהרכב נע על הכביש במקביל לירדן מצידו המזרחי. השטח מזרחית לירדן חלקו בוצי וחלקו מטעי בננות עם עלים יבשים מרעישים. כוח משייטת 13 וצנחנים ארב בלילה לרכב שלא הגיע וחזר לפנות בוקר. בלילה השני יצא הכוח, לאותו מקום בדיוק, שהיה בקרבת מוצב של צבא ירדן. הירדנים גילו כנראה עקבות הפעילות של הלילה הקודם והפעם חיכה להם מארב של צבא ירדן. כוח החוד בפיקוד יצחק שמיר הבחין בכך וחיסל את התשמוע. המארב הירדני הפעיל כח אש רב ריקם.
המשימה הייתה לפגוע במחבלים ולא להתכתש עם הירדנים. לא היה טעם בהמשך הפעולה והכוח חזר. הרמטכ"ל חיים בר-לב נפגש באותו יום עם קציני חיל הים. ראה זאת בחומרה והטיח דברים בנוכחות קציני חיל הים. אלוף פיקוד צפון דוד אלעזר תיחקר את שמיר ושיבח את הפעולה של אנשי שייטת 13.
בהמשך בוצעו פעולות רבות של הצנחנים כאשר לכל פעולה צורפו שייטים מיחידה 707 או שייטת 13. השקט חזר לגזרת נהר הירדן, לאחר שבספטמבר השחור שנת 1970, סילק חוסיין מלך ירדן את החמושים הפלסטינים מארצו.

גזרת ים המלח

פעילות צפופה של יחידת בסיס עין גדי ת.פ בסיס אשדוד התקיימה במהלך תקופת ההתשה. בגזרת ים המלח התקיימה פעילות עוינת שעסקה בהעברת מחבלים ואמל"ח בדרך הים למדבר יהודה. בסיס אשדוד שקיבל את הגזרה לאחריותו הציב במעגן עין גדי סירות צרעה. הצרעות ביצעו סיורים תכופים ורצופים מול בסיסי היציאה וסייעו להנחתת כוחות צנחנים של פיקוד מרכז במבצעי מניעה בצידו המזרחי.

מערב אפריקה

ישראל הפיקה נפט מהבארות במפרץ סואץ. הדבר עורר התנגדות מצרית. תנועתה של דוברת קידוח הנפט "קטינג1" שנשאה דגל קנדי ויצאה מקנדה בדרכה למפרץ סואץ התגלתה למצרים ממועד כניסתה לנמל דקר בסנגל או קודם לכן במועד הפלגתה מקנדה. הדוברה נכנסה לנמל אבידג'אן בחוף השנהב ב-2 במרץ 1970. ארבעה צוללנים שירדו למים בחצות בין 8 ל 9 במרץ הדביקו מוקשי עלוקה לתחתית הדוברה. הדוברה ניזוקה ולא המשיכה בדרכה. בדיקת ציוד שנמצא על החוף הצביע שמקורו במצרים. לפי מידע מאוחר משבוי מצרי, פעם נוספת נשלח כח צוללים מצרי לאבידג'אן בחודש יולי 1970 אך באותו המועד הדוברה כבר עזבה את המקום וחזרה על עקבותיה.
הצורך בדוברת עבודה היה תקף. דוברה חליפית לפלאר נרכשה באירופה ונשלחה עם גוררת איטלקית. היא יצאה מרוטרדם ב-30 ספטמבר 1971 עברה בנמלים מונרוביה, קייפטאון ומומבסה והגיעה לאבו רודס ב-3 בפברואר 1972. מעבר הדוברה נעשה ללא הפרעה של המצרים.

משימות לאומיות בים

שר הביטחון משה דיין ראה בתוצאות מלחמת ששת הימים הזדמנות והטיל על חיל הים משימות שונות. חיל הים נענה בחיוב לכל המשימות שבאו בהפתעה אף כי לחיל הים לא היו אמצעים למלאותם בעת שהוטלו.
היאחזות נח"ל ים – לדיין היה עניין בדיג עוד מימי היותו חקלאי בנהלל. הבין את הפוטנציאל הגלום בימת ברדאויל והטיל על חיל הים להקים היאחזות נח"ל בסיני. הקמת ההיאחזות נעשתה בשנת 1967 בשיתוף פעולה עם חטיבת הנח"ל והתבססה על בוגרי בי"ס לדיג מבואות ים.
סגירת התעלה  – תעלת סואץ נחסמה לתנועת אוניות באזור נמל פורט סעיד בפקודתו של גמאל עבדול נאצר. היה חשש שהאניות התקועות באגם המר יתפנו דרומה ויצאו מהתעלה בלא לבקש רשות מישראל. ירי נגד אניה בדגל נייטרלי היה גורר את ישראל לסכסוך ממושך. חיל הים קיבל משימה לסגור את התעלה לכיוון דרום. לשם כך נעשה שימוש בשרשרת מצופים.
שותפות בנתיב הים למזרח – בנושא הזה נדרש חיל הים להפגין נוכחות בקרבת מבואות תעלת סואץ. בים התיכון המשימה נקטעה באיבה בעת טיבוע המשחתת אילת, המשימה בים סוף נמשכה לאורך כל התקופה. בשלב ראשון נעשה שימוש במזח עמוק המים באבו זנימה מקום שהיה מוגן מפני הרוח הצפונית השלטת. הטרפדות והגוררת המגויסת צאלה שירדו מאילת בעת המלחמה למפרץ שלמה נשלחו להתבסס במקום. החלו סיורים עד קו רוחב 29.52 צפון. מאוחר יותר נרכשו סירות חמושות צרעות ויצאו לסיורים מראס סודר.
אבטחת מכליות נפט – חברת נתיבי נפט הממשלתית קיבלה את הפקת הנפט מהקידוחים היבשתיים והימיים במערב סיני. אבטחת המכליות משדה אבו רודס הוטלה על חיל הים. לשם כך הוצבו באזור ספינות דבור שנרכשו בארצות הברית.
ספינות סער לים סוף – הנכונות של חיל הים למשימות החדשות סייעה לבנין הכח הימי. ספינות הסער מהסדרות הראשונות היו קטנות מלפעול באפן רצוף בים סוף. משה דיין השתכנע בצורך בבנית ספינות גדולות יותר. ביוני 1968 יצא מפקד חיל הים אל מתכנני הספינות בגרמניה ואלה הציגו לו פתרון תכנוני. כך והוקם פרויקט בניית ספינות סער 4 במספנות ישראל.

חיל הים הישראלי

לאחר מלחמת ששת הימים חיל הים הועמד בצל לאור ההצלחה שנחלו חילות צה"ל האחרים, ונכנס למלחמת ההתשה עם דימוי שלילי שנוצר בעקבות מלחמת ששת הימים.
תקופת מלחמת ההתשה בזירה הימית – בין המלחמות מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים – היא תקופת הצמיחה המשמעותית ביותר של חיל הים. כוח הלחימה הימי הוכפל ועלה מדרגה. כלי שיט חדשים החליפו את הישנים ואמצעי לחימה מדור מתקדם הוכנסו לפעולה. במהלך התקופה יושמו שיפורים למרבית הקשיים שאתגרו את לוחמי חיל הים במלחמת ששת הימים. יזמה התקפית נשארה שיטת הפעולה המועדפת. נבנתה עדיפות טכנולוגית ויכולת כמותית לעדיפות טקטית. בהפעלת כוחות הקומנדו הימי נשאר העיקרון של חבירה והחזרת המבצעים לאחר הפעולה.
שנת 1968 (מחודש פברואר והלאה) הייתה תקופה שקטה יחסית בזירה הימית. הזמן נוצל במלואו להתארגנות. בתחום האופרטיבי התארגן חיל הים לריכוז המאמץ וביצוע פעולה התקפית אחת עד להצלחתה. הכנה מוקדמת לפי מודיעין וקביעות בצוות המבצע. מפקדת חיל הים תמכה בהתמקדות שייטת 13 לפעילות מבצעית. כמות הלוחמים הוגדלה וסופקו האמצעים שנדרשו אף אם לפעמים נראה בכך הגזמה. כדי לאפשר לקומנדו הימי לרכז מאמץ במשימות הלחימה הועברו משימות צלילה הגנתית לכלי השיט ומשימות שאינן מתוכננות למגע קרבי ליחידה 707. מאוחר יותר שולבה יחידה 707 גם בפעילות קרבית מלאה.
ניהול פעילות כלי שיט בוצע ממוקד השליטה של חיל הים. ניהול מבצעי לוחמה זעירה נוהלו מחפ"ק שהוקם בקרבה מיידית לאזור הפעולה. מפקד בכיר בחפ"ק היה בדרך כלל מפקד חיל הים אברהם בוצר או ראש מספן ים תא"ל הדר קמחי. צמוד נמצא מפקד בכיר מהיחידה, מפקד שייטת 13 או מפקד יחידה 707 כדי למנוע מצב של אי הבנה.

יכולת הנחתה ותובלה

תנאי הים והזירה במפרץ סואץ הראו ישימות למבצעי הנחתה. חיל הים התארגן להנחתת כוחות שריון ורגלים.
נחתות 36 מטר – לשם כך הועברו בשנת 1967 3 נחתות 36 מטר בחצאים על גבי מובילים בכביש לאילת שם חוברו יחד וחזרו להיות נחתות. הנחתות ביצעו סיורים במפרץ סואץ ותובלות אחרות ושימשו כח הנחיתה במבצע רביב.
נחתת 90 מטר – משיקולים גאוגרפיים ובעיקר לאחר הצלחת המבצע נעשתה ההנחתה למשימה ראשית של זירת ים סוף. לצורך כך נקנתה אונית מעבורת בנמל דר א סלאם באורך 90 מטר שהובאה למומבסה ומשם לבסיס שלמה. האניה שופצה הותקן לה סיפון קשיח שאיפשר הנחתת מסוקים. מחיצה ראשית אטומה להפרדת המחסן ותוספת מנועים. כך שונתה מעט אופיינית האוניה ממעבורת הפכה לנחתת ונקראה אח"י בת שבע. כושר נסיעה שלה של 16 טנקים טירן במחסן ועוד 24 נושאי גייסות משוריינים על הסיפון. נחתת זאת עשתה הפלגות רבות של תובלה וסיורי ביטחון שוטף בזירה.
שיקמה – רכישה נוספת נעשתה בשנת 1970 של שלוש נחתות טנקים תוצרת אמריקאית מתקופת מלחמת העולם. האוניות נרכשו בים הקריבי והגיעו בהפלגה לבסיס מפרץ שלמה. הן קיבלו את השמות של הטרפדות שכבר הושבתו אח"י אופיר, אח"י שבא ואח"י תרשיש. אח"י אופיר שופצה למצב תקין. לשיפוץ האחרות כבר לא היה מימון. תוך כך גדל כח ההנחתה של חיל הים בהרבה ונעשה למשימה עיקרית של הזירה במלחמת יום הכיפורים. הכלים זכו לכינוי חיבה "אבו נפחא".
נחתות 60 מטר – כוח הנחיתה של חיל הים בים התיכון כלל שלוש נחתות 60 מטר אשר התבססו בבסיס אשדוד.

אוניות עזר

בזירת ים סוף – לצורך הלוגיסטיקה של זירת ים סוף נרכשו שתי אוניות סוחר קטנות לשימוש הזירה אח"י בת-ים ואח"י בת גלים.
בים התיכון – לצורך אימוני קורס חובלים ובתי ספר ימיים ואחרים בהים התיכון נרכשה בהולנד אוניה אח"י נגה.

הגנת נמלים

עם גילויי התעוזה של הקומנדו הימי המצרי החלו בסיסי חיל הים להתארגן להתגוננות. מעגני כלי השיט הצבאיים בתוך הנמל נסגרו בגדר תת-ימית עם שערי רשת. דוברות שעליהן סונארים לגילוי צוללים הוצבו בקרבת פתחי הגדר הימית. הוצבה תאורה תת-מימית מיוחדת ונוספו סיורי סירות שהטילו מטעני עומק נגד אדם ברצף.
שיטת פעולה של קומנדו ימי היא הדבקת מוקשים בתחתית כל השיט. לאור הצלחות הקומנדו הימי המצרי נקבע נוהל בדיקת התחתית כפעולה ראשונה בבוקר. הפעולה מחייבת צלילה למים רדודים נעשתה בתחילה על ידי אנשי מילואים משייטת 13 אך כארבעה אנשי צוות מכל ספינה עברו קורס צלילה מים רדודים וקיימו תורנות בדיקת תחתיות. כך ירד העומס משייטת 13 וגם מיחידה 707.

התארגנות בסיסי פעילות

הבסיס העיקרי ומוקד הכנת הכוח של חיל הים היה בחיפה. הרחבת החוף בים התיכון ובים סוף חייבה הקמת מפקדות אזוריות ובסיסי תחזוקה חדשים.

זירת ים סוף

בסיס חיל הים באילת נעשה למרכז תחזוקה. מפקדת הזירה עברה למפרץ שארם א-שייח' אשר קיבל את שמו החדש מפרץ שלמה. באזור הוקם על ידי חיל האוויר שדה אופיר לנחיתת מטוסים שימש קשר עיקרי לצפון הארץ. בשכנות נמצאה מפקדת כוחות צה"ל בדרום סיני מרחב שלמה.
תחנת מכ"ם ימי הוקמה על ההר הקרוב שקיבלה את השם צפרא בצמוד ליב"א 528. שלוש הטרפדות נשלחו עם גוררת מגויסת לאבו זנימה ומאוחר יותר הוקם בסיס לצרעות בראס סודר.
בחודשים הראשונים לאחר המלחמה ועד סוף שנת 1967, נשכרה אונית סוחר איטלקית M/S Mira קטנה, (עם צוות יוגוסלבי) שהעבירה בעיקר מים ודלק מאילת לבסיסים בסיני. בהמשך נשכרה אוניית הנוסעים היי דרומה על ידי משרד הביטחון לצורך תעבורה שוטפת בין אילת למפרץ שלמה.

בסיס אשדוד

כשהסתיימה בנייתו של נמל אשדוד ב-1966 הוקם בדרומו מחנה לחיל הים. לאור הארכת גזרת החוף בים התיכון נקבעה לבסיס גזרת אחריות מנתניה עד קו הפסקת האש עם מצרים. היזמה ההתקפית המצרית בגזרת פורט סעיד שנעשתה בהצלחה ומבלי להתגלות חייבה מוקד גילוי קרוב. ביוני 1970 הוקם בסיס דפנה על גבעה בחוף הים התיכון בקצה הצפוני של ימת ברדוויל, תחנות מכ"ם נפרשו לאורך החוף על מנת לקבל רצף גילוי למטרות קטנות.

הפעילות בים המלח

בסיס אשדוד קיבל אחריות גם על ים המלח והפעיל בסיס קדמי בחוף עין גדי. פעילות ח"י בים המלח הייתה נגזרת של פעילות צה"ל בבקעת הירדן וכללה: מארבים, מרדפים ושיבוש פעילות המחבלים על ידי פשיטות רגליות על בסיסיהם ומשתפי פעולה עימם בעבר הירדן המזרחי. את הפעילות הובילה חטיבת הבקעה ובראשה סיירת חרוב. השתתפו גם שאר היחידות המובחרות של צה"ל.
צורך המחבלים למצוא דרכי חדירה נוספות, הביא להתארגנויות בבסיסי יציאה לאורך חוף ים המלח לחצייתו בסירות גומי. למניעת פעילות זו יזם מפקד חטיבת הבקעה אל"ם משה לוי פעילות מבצעית בים המלח למניעה וסיכול חדירות מחבלים.
הכוח הימי התארגן בחוף עין גדי וביצע סיורי בט"ש שקטים ולפעמית אלימים. בשפכי הואדיות בחופי הימה. סיירת ים המלח כללה "צרעות" ו"יתושים". השתתף בה מפקד בסיס אשדוד סא"ל מיכאל ברקאי והופעלו גם אנשי חולית חוף מפלגת הנחתות ומפקדי דבורים.
כלי השיט הובילו והנחיתו בעזרת סירות גומי כוחות צה"ל בחוף המזרחי של ים המלח. אלו ביצעו פשיטות על בסיסי מחבלים והתארגנויות של חוליות בשפכי הנחלים במזרח ים המלח.
לאחר ספטמבר 1970 מלחמת המלך חוסיין במחבלים וגירושם, באזור ים המלח שלא כמו בבקעת הירדן, גברה פעילות המחבלים משמעותית. זאת בהיעדר יכולת אכיפה של צבא ירדן למנוע פעילות עוינת ובהיעדר דרכי גישה יבשתיות. פעילות ח"י נמשכה למעשה עד לפריצה וסלילת דרכי גישה בחוף המזרחי על ידי ממשלת ירדן.

מפקדת חיל הים

עד מלחמת ששת הימים נמצא מוקד השליטה על חיל הים בחיפה, בקרבת כלי השיט, אך רחוק ממוקד המבצעים של צה"ל בקרית הביטחון בתל אביב. מפקד חיל הים עשה רבות בדרכים. בדיון סיכום המלחמה שנערך בחיל הים באוגוסט 1967 סוכם שפיקוד החיל חייב להימצא בצמידות לפיקוד צה"ל. על כן הוקם במחנה הקריה בנין כפול המאכלס את מפקדת חיל הים. העבודה החלה מייד לאחר מלחמת ששת הימים והכניסה לבניין נעשתה בשנת 1972. ההמצאות במחנה אחד עם גורמי המטה הכללי הקלה על העבודה השוטפת וגם על הניהול המבצעי. המשימה נרתם סא"ל יצחק קט שהיה ראש ענף תכנון במחלקת ים ונעשה ראש מחלקת כח אדם. הוגדרו הצרכים, הוקצה שטח, נמצא מימון והבניין הוקם.

יחידת קשר וגילוי

יחידת הקשר והגילוי שבסיסה היה בחיפה הפעילה את מרכז השליטה הימי ואת תחנות הקליטה והשידור באלחוט. נוסף לכך קיבלה אחריות על תחנות מכ"ם לאורך החוף עד שאלה עברו לשליטת הבסיסים חיפה אשדוד. תפקיד מיוחד במלחמת ההתשה היה הקמת חפ"קים לצורך ניהול המבצעים השונים. מפקד יחידת הקשר והגילוי היה גם הקצין הבכיר המתפעל את החפ"ק עבור מפקד חיל הים.

הדרכה וכח אדם

בסיס ההדרכה של חיל הים בבת גלים חידש את עצמו בתקופת המלחמה. המרת תוכניות הלימודים ממקצועות המכשירים למשחתות למקצועות בספינת הטילים. נעשתה למידה של בסיסי ההדרכה האחרים בצה"ל ונלמדו שיטות הדרכה חדשות. תוכניות הקורסים עברו ביקורת לקיצור ויעול לפי קביעת "המטרות האופרטיביות בהדרכה". הוקמו מתקני אימון ותרגול מבוססי מחשב. שהחשובים בהם היו מתקן תרגול טקטי – מת"ט, מתקן תרגול מערכת נשק – מאמ"ן, מתקן אימון כוונים בתוך כיפה סגורה המדמה את הרקיע.
מעבר להכשרת כח האדם שירתו המתקנים גם את צוותות כלי השיט. מתקן האימון הטקטי היווה מרכיב חשוב בפיתוח תורת הקרב ותרגול תוכניות מבצעיות.
הכשרת הקצונה – כמות כלי השיט חייבה הגדלת הקצונה הימית. קורס חובלים המכשיר קציני ים שעד אז התבסס בעיקר על בוגרי בתי הספר הימיים, עבר שינוי מהותי כאשר הותאם להכשרת בוגרי תיכונים לקצונה בכלי השיט. משך הקורס הותאם וההכשרה כולה נעשית בתוך החיל.
בשלב מוקדם הכירו בצרכי המערכת הטכנית לקליטת ותחזוקת המערכות המתקדמות. הביקוש לבוגרי טכניון מהעתודה האקדמאית היה רב וחיל הים לא קיבל עדיפות. רמכ"א דב שפיר יזם שליחת אנשים מתוך החייל ללימודי הנדסה בטכניון כ-25 איש כל שנה. אנשים אלה חזרו לשירות והיוו את גרעין הידע לשדרוג הרמה הטכנית בחיל הים. חלקם חזרו למסלול הפיקוד.
בתחום הפיקוד על ספינות הטילים חל שינוי תפיסה. מפקד חיל הים אברהם בוצר נתן גיבוי ומינה מפקדים צעירים יותר, בדרגות סרן, לתפקיד שבעבר אויש בסגני אלופים או רס"נים ותיקים.

מתקני התחזוקה

תחזוקת כלי שיט קטנים ומהירים חייבה יכולת טכנית בבסיסי האם. היכולת הטכנית היא מכפיל כח המקצר את זמני ההשבתה בשל תקלות או תחזוקה מונעת. נבנו רציפי עגינה מתאימים לספינות המודרניות בחיפה ומפרץ שלמה.
לטיפול בגוף הוקמו שני מתקני ממשה סינקרוליפט בחיפה ובאילת. לטיפול במנועים הוקם בית מלאכה מנועים באזור הקישון. לטיפול במערכות האלקטרוניות הוקם בית מלאכה לציוד אלקטרוני בבת גלים ושלוחות באילת ובאשדוד. בתי מלאכה דומים הוקמו גם בבסיס מפרץ שלמה.

סיכומים

נראה שהפעילות החשובה ביותר בזירה הימית הייתה הפקת הנפט. הופקו כמויות גדולות בשדה היבשתי והימי במפרץ. הובלת הנפט נעשתה באוניות לאילת. הפעילות הזאת כמעט ולא הופרעה. גרם לכך תחשיב אינטרס מצרי למניעת פגיעה בנפט שלהם, בשילוב עם פעילות הגנתית והתקפית ישראלית.
המבצעים השוטפים השרישו מתכונת מבצעית של בנית תמונת מודיעין, ייזום תכנונים מבצעיים, נוהלי קרב יעילים, הכנה מוקדמת ראויה, תחקירים והפקת לקחים. הפעילות המוצלחת של יחידות חיל הים הישראלי במהלך מלחמת ההתשה, החזירו את אמון המטה הכללי בתבונת מפקדת חיל הים. עם בניית הכח ההתקפי נכנס חיל הים למלחמת יום הכיפורים עם יזמה התקפית ודבקות במטרה שהיו בו כל השנים.
שיתוף פעולה יחידות מקבילות, אג"ם מבצעים, חיל האוויר והפיקודים. ההצלחות במשימות המבצעיות הביאו למסקנה שניתן לסמוך על חיל הים שיקיים את דבריו. על אף האמון המחודש המשיכו הרמטכ"ל ושר הביטחון לדבוק בדעה שחיל הים צריך להגביל עצמו להגנת החוף ומשימות מיוחדות. בתחילת מלחמת יום הכיפורים הועמד המטה הכללי בפני עובדה שחיל הים מגן על חופי המדינה כאשר הוא נוקט יזמה התקפית בקרבת חוף האויב.

פגיעה בצי המצרי ובמחבלים

במהלך התקופה נפגעו למצרים: שש טרפדות - 2 בקרב רומני (קרב ימי), 2 במבצע רודוס ו-2 במבצע אסקורט - מקשת T43 במבצע זיקוקית, משחתת Z האל קהאר, וסטי"ל קומאר הוטבעו ונחתת נפגעה קשה בתקיפת חיל אוויר בנמל ברניס. סמ"ר דה קסטרו שנפגע קשות ליד עדביה מתקיפת דבורים ויצא מכלל שימוש. למחבלים הפלסטינים באותה תקופה הושמדו 2 סירות ונתפסו 4 סירות שהיו בדרכם לארץ.

עיטורים וציונים לשבח

לאחר מבצע השטת סירות הגומי בדגל ישראל בתעלת סואץ מול אש ישירה של המצרים עוטרו ששה לוחמים: סמר אורי בארי, רבט יצחק דורחוצ'נקו, סמר גיל חי, רס"ר אבישי יוסף, רב"ט אברהם (וידומלנסקי) יסעור וסגן יעקב כהנוב בעיטור המופת.
בפעולות חילוץ הנפגעים מטיבוע המשחתת אילת עוטרו סמ"ר נסים אטיאס, רס"ר שמעון בן דוד, סגן אריה מרמרי, רב"ט אלכסנדר ניסטור, רב"ט יאיר רוביו, וסגן נתן מתוקי בעיטור המופת. עוד קודם לכן צוינו סמ"ר נסים אטיאס, רס"ר שמעון בן דוד, סגן אריה מרמרי, ורב"ט אריה שוורץ לשבח על ידי מפקד חיל הים.
בעקבות הפשיטה על האי גרין הוענק עיטור הגבורה לסגן עמי איילון, עיטור העוז לסגן גיל לביא, עיטור המופת לסגן אילן אגוזי, סרן דב בר, סגן גדי קרול וסמל ראשון זלמן רוט.
עיטור אזרחי לרב חובל יווני -
ב 11 אפריל 1977 העניק שר התחבורה גד יעקבי את אות המופת לקפטן מוסקוס מרכוס, רב החובל של המכלית קוראל סי, על כך שהציל את האונייה משריפה לאחר תקיפת מחבלים ברקטות שהתרחשה ב-11 ביוני 1971.
עיטורים בצד המצרי -
המצרים הביעו הערכה לפעילות הקומנדו הימי שלהם בנמל אילת. בינואר 2014 העניק שר ההגנה עבד אל-פתאח א-סיסי את עיטורי הכוכב הצבאי לראא'ד ימי גמלאי עמר עלי עז אל-דין, וראא'ד ימי גמלאי נביל מחמוד עבד אל-והאב ולראא'ד ימי (שאינו בין החיים) חסן עלי ג'איוש, כאות הערכה על ביצוע הפשיטות על נמל אילת במלחמת ההתשה. נביל מחמוד עבד אל-והאב קיבל בעבר תעודת הוקרה ממפקד חיל הים המצרי ואת אות האומץ מנשיא מצרים גמאל עבד אל-נאצר.