ג'ון לנון

1940–1962: נעוריו ותחילת דרכו

לנון נולד בשם ג'ון וינסטון לנון בעיר הנמל ליברפול שבממלכה המאוחדת, בעת מלחמת העולם השנייה. שמו האמצעי, וינסטון, נקרא על שמו של ראש ממשלתה של האימפריה הבריטית באותם ימים, וינסטון צ'רצ'יל. הוא תיעב את השם הזה, ולבסוף אף החליפו בשם אונו. סיפורו המשפחתי של לנון לא היה פשוט – אביו, אלפרד, שהיה מלח בצי הסוחר ממוצא אירי, כמעט לא נכח בבית במהלך מלחמת העולם השנייה. אמו, ג'וליה, אשר קיימה יחסים מחוץ לנישואין עם גבר אחר ואף הרתה לו, סירבה לחדש את הקשר עם אביו כאשר שב לאנגליה, וג'ון הועבר לטיפולה של מימי, אחות אמו, בעקבות לחץ ממשפחתה שלא הייתה מרוצה מכך שבתה "חיה בחטא".
לנון התבטא מאוחר יותר על ילדותו באומרו, "אמי פשוט לא הייתה מסוגלת להתמודד עם החיים. היא הייתה הצעירה (מבין חמש אחיותיה), בעלה ברח לים, המלחמה הייתה בעיצומה והיא פשוט לא הייתה מסוגלת לטפל בי, ולכן בסופו של דבר גרתי אצל אחותה הבכורה". משפחתה אף התקשרה פעמיים לשירותי הרווחה של ליברפול ודיווחה על כך שג'ון ישן עם אמו במיטתה למרות גילו המתקדם (בן 8–10 בערך). במשך תקופה ארוכה בילדותו חי בנתק עם אמו, רבות מכך בעקבות העובדה שדודתו לא ששה לגלות לו שביתה של אמו בעצם קרוב במיוחד. מימי, דודתו אשר גידלה אותו כאם, האמינה שהשפעתה של ג'וליה המעורערת על הילד ג'ון תהיה הרסנית, והיא סיפרה לביוגרף של לנון האנטר דייוויס שלא סיפרה לו על אביו ואמו מכיוון שדאגה לו מאוד. היא התוודתה מאוחר יותר ש"אולי דאגה יותר מדי". אך כניסתה של אמו לחייו הייתה משפיעה במיוחד – היא זו שחשפה אותו למוזיקת הרוקנרול, ומותה הטרגי בתאונת דרכים הותיר עליו חותם.
בעת לימודיו בתיכון הקים ג'ון את להקת "החוצבים" (The Quarrymen), בהשראת שם בית הספר התיכון שבו למדו חברי הלהקה. הלהקה הופיעה מספר פעמים, ובין השאר הופיעה בפני קהל יהודי בלבד בשנת 1956, במועדון הגולף בגייטאקר, פרבר של ליברפול. ביום שבת ה-6 ביולי 1957 הופיעה להקת החוצבים בכנסיית סנט. פיטר בפרבר וולטון (Woolton), שבו גר לנון, אחרי ההופעה שכללה שני שירים (Puttin' On The Style, Baby Let's Play House) חבר משותף של לנון ומקרטני הפגיש ביניהם. מקרטני הרים גיטרה, כיוון אותה (דבר שהרשים את חברי הלהקה) וניגן לכבוד לנון ולהקתו. בפגישתם השנייה החליטו חברי הלהקה וביניהם ג'ון לצרף את מקרטני בשל כישרונו בשירה ובגיטרה ולמרות גילו הצעיר. מעט מאוחר יותר הכיר מקרטני ללנון את ג'ורג' האריסון והציע לצרפו ללהקה, בתחילה התנגד לנון לרעיון בשל גילו הצעיר של האריסון (שהיה בן 14 באותה העת), אך לאחר ששמע את נגינתו על גיטרה השתכנע וצרף גם אותו ללהקה כגיטריסט מוביל. הלהקה עברה מספר גלגולים עד שהפכה ללהקה המוכרת בתור הביטלס (The Beatles).
במהלך השנים הבאות הופיעו לנון, מקרטני, האריסון ופיט בסט (המתופף הראשון של הלהקה) בליברפול וכן בעיר הנמל המבורג שבגרמניה המערבית. לנון התבטא מאוחר יותר באמירה "נולדתי בליברפול, אך התבגרתי בהמבורג", בהתייחסו לכך שתקופת המבורג בחיי הלהקה הייתה סוערת במיוחד. לנון, כמו גם שאר חבריו ללהקה, עשה שימוש נרחב בסם בשם "ספיד" והם הופיעו במקומות מפוקפקים במיוחד. בכמה מהמועדונים בהם הופיעו היו צריכים המלצרים להסתובב עם אלות וסכינים כדי להשתלט על הלקוחות האלימים והשיכורים. אותם טיפוסים מפוקפקים הכריחו את לנון וחבריו לשתות כמויות עצומות של אלכוהול. "הם היו שולחים אל הבמה שמפניה, את החיקוי הגרמני הזול לשמפניה, והיינו צריכים לשתות את זה אחרת הם היו הורגים אותנו", אמר לנון מאוחר יותר. סביב לנון נקשרו כמו כן שמועות רבות על מעשים כגון התגרות בקהל הגרמני תוך כדי השתכרות עם צעקות כמו "הייל היטלר" ו"תחזרו לטנקים שלכם", על שצפה כביכול בהאריסון מאבד את בתוליו וכמו כן שלקח חזיר לטייל בעיר. הביוגרף של לנון, ג'ון וייז ג'קסון טען שאין סיבה לפקפק באמיתות הדברים. אף-על-פי שהתקופה בהמבורג הייתה ללא ספק קשה, אלימה ומפוקפקת במיוחד, הייתה לה השפעה מכרעת על התפתחות הביטלס. הם בילו ביחד 800 שעות על הבמה, דבר שאימן אותם וגיבש אותם – והם לא יכלו לצבור בשום מקום מהוגן יותר.

1962–1965: שחר ימי הביטלס

בשנת 1962 חתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם חברת EMI, אחרי שנדחתה על ידי חברת דקה (Decca), דחייה שמוזכרת לעיתים קרובות בהקשר של טעויות עסקיות פטאליות. הלהקה צירפה מתופף חדש, רינגו סטאר, שהחליף את המתופף הקודם, פיט בסט. באותה שנה התחתן לנון עם סינתיה פאוול בלי אהבה. כשעוד היו בני זוג, באוגוסט אותה שנה, סיפרה לו סינתיה שהיא בהיריון. היא סיפרה ש"ראתה איך כל הצבע נעלם לו מהפנים והחרדה חודרת לו לעיניים". לנון חייב היה להתחתן עם אם ילדו, לא בגלל אמפתיה רבה מדי אלא כי באותם ימים שערורייה כזו הייתה קוברת לו את הקריירה. כך נכנס לנון ב-23 באוגוסט 1962 לנישואים בלי אהבה. על פי דודתו מימי, התחוללה בערב החתונה דרמה גדולה, כאשר בסיומה זעק לנון בדמעות "אני לא רוצה להתחתן". בריאן אפשטיין, אמרגנו, שימש כשושבין בחתונה, ושילם על המסיבה שנערכה לאחר מכן. בנוסף, אפשטיין שילם על חדר פרטי בבית החולים כשסינתיה ילדה את בנם ג'וליאן שנה לאחר החתונה, ואף הציע להם את דירתו כדי שיהיה להם מקום להתגורר. אפשטיין הוא סנדקו של ג'וליאן לנון, בנו, שאותו הזניח בתקופת הביטלמניה ולאחריה.
הביטלס זכו להצלחה עצומה בבריטניה כמעט מן ההתחלה, בשנת 1963, כשנה לאחר תחילת ההקלטות ב-EMI. בהופעה לכבוד המלכה האם ואישים נוספים ממשפחת המלוכה הבריטית, אמר לנון את הערתו המפורסמת, שהתקבלה דווקא בהומור ואהבה בחצר הארמון: "לשיר הבא נצטרך את עזרתכם. אלו שיושבים במקומות הזולים יותר, אנא מחאו כפיים. היתר, בבקשה רשרשו בתכשיטיכם". בשנת 1964, אחרי שנה של ביטלמניה בריטית, הופיעה הלהקה במופע של אד סאליבן, תוכנית טלוויזיה אמריקאית פופולרית, במה שסימן את תחילתה של הביטלמניה האמריקאית ובמידה מסוימת גם את ה"הפלישה הבריטית". אז החלה תקופה של שנתיים מרוכזות של ביטלמניה, שבהם הופיעו הביטלס ברחבי העולם, כתבו שירים, יצרו סרטים ולנון אף הוציא שני ספרים, In His Own Write ו-A Spaniard in the Works.
שיריהם התאפיינו באותה תקופה בפשטות, אקורדים מועטים, ונושאים שעוסקים בתחום שבינו לבינה. עם זאת, החל מסוף שנת 1964, וביתר שאת משנת 1965 ואילך, ניכרה במילות שיריו של לנון התפכחות מעליצות הנעורים שאפיינה את שירי הביטלס בשנים הראשונות. שירים כמו "I'm a Loser" או "No Reply" מהתקליט Beatles for Sale שיצא בסוף 1964 מבטאים תחושת חוסר ערך, אובדן דרך, אובדן עשתונות ונטיות אלימות, שעמדו בניגוד לתדמית העליזה-תמיד ונטולת הדאגות של הביטלס.
תחושת אובדן הדרך והניתוק מהמציאות התעצמה אצל לנון במהלך השנתיים הבאות, בהן חש שהוא זקוק לעזרה "כדי לחזור למציאות" (כפי שכתב בשיר "!Help"), כאשר שיריו הופכים יותר ויותר אישיים וחושפניים, בעוד הוא עצמו שוקע בשימוש הולך וגובר בסמים קלים, הזייתיים וקשים. לנון גיבש במהלך שנים אלו את הסגנון שאפיין אותו בשנים הבאות – סגנון מאוד אישי, חושפני וישיר. משירי אהבה פשוטים וקלילים, הוא התפתח לשירים מורכבים יותר מבחינת המילים, אשר חשפו חוויות מחייו, בעקבות, בין השאר, המלצה שקיבל מבוב דילן – "בחייך, ג'ון, תקשיב למילים". כאמור, מאמצע שנות השישים חל מפנה במילות השירים של הביטלס ובעיקר של ג'ון. לא היו אלה רק מילות השיר "!Help", שאכן ביטא מצוקה קשה מבעד למנגינת הרוקנרול. אם עד אז שירי האהבה של הביטלס עסקו בסיפורי אהבה פשוטים גם אם עצובים, עתה שירים כמו "Girl" סיפרו על מערכת יחסים מסובכת ומורכבת, וכללו רמיזות אתאיסטיות ציניות ("בילדותה כשאמרו לה שהכאב יוביל לאושר / האם היא עדיין מאמינה בזה אחרי שהוא מת?").
באותם ימים, ימי הביטלמניה, לא יכלו הביטלס לשמוע את עצמם בהופעותיהם, מבעד לצרחות הנערות המתרגשות למראה אליליהן. לנון לא אהב זאת – הוא היה שרוי באותן שנים, כאמור, במשבר קשה שנוצר ממה שהוא ראה כ"לחייך לכולם". שורה של אירועים דרמטיים הביאה את הביטלס לבסוף להחליט על הפסקה בהופעותיהם הפומביות, לרווחתו הגדולה של לנון. תחילה היה זה ראיון שהעניק בחודש מרץ 1966 לעיתונאי האנגלי מורין קליב מה"איבנינג סטנדרד" בו טען כי "הנצרות עומדת להיעלם... אנחנו יותר פופולריים מישו עכשיו". הראיון עבר ללא תגובה בבריטניה, אך כאשר פורסם בארצות הברית במהלך אותו קיץ, הוא גרם לשערורייה רבתי, שכללה הפגנות בהן שרפו המפגינים תקליטים של הביטלס. התבטאותו זו של לנון גרמה לכעס רב מצד המוסדות הנוצריים, ורק בשנת 2008, לאחר כ-42 שנים, זכה לנון (לאחר מותו) לסליחה רשמית מטעם הוותיקן.
בנובמבר 1966 נכנסו ארבעת חברי הלהקה לשיחה עם צוות ההפקה ואמרגן הלהקה. לנון אמר "איננו רוצים להמשיך במסע ההופעות. נמאס לנו מזה, ואף אחד לא יכול לשמוע אותנו מאחורי כל צרחות הילדים. אנחנו רוצים פשוט להקליט...". ג'ורג' מרטין, המפיק של הלהקה, הגיב בזלזול – "איך תתקיים להקה שלא מופיעה? אף אחד לא עשה את זה!", אך לנון היה נחרץ בדעתו – "אם לא נופיע, נוכל לנגן מוזיקה שלא חייבת להיות מסוגלת להתנגן בהופעה חיה. נוכל ליצור צלילים שאף אחד לא שמע קודם לכן". מילים אלו מייצגות נאמנה את גישת הלהקה בשנים הבאות, שנות הסטודיו.

1966–1970: ימי הסטודיו ודמדומי הביטלס

הביטלס, ובעיקר ג'ון לנון, נחשפו לשימוש בסם הפסיכדלי LSD, והיו חששות שמילות השיר "Lucy in the Sky with Diamonds" מרמזות על השימוש בסם זה עקב ראשי התיבות של שם השיר. למרות זאת, לנון טען שבנו, ג'וליאן, צייר לו ציור עם אישה בשמיים ויהלומים, ולכן כך נקרא השיר.
את ההיכרות עם הסם LSD עשה לנון בשנת 1965, אך את השימוש בו החל משנת 1966. חוויית ההיכרות שלו עם הסם הייתה טראומטית במיוחד – חבר משותף של לנון והאריסון, רופא שיניים, הגיש להם ולבנות זוגם קוביות סוכר. רק לאחר שאכלו אותם, התברר להם שהיה זה למעשה LSD. בתחילת שנת 1966 החל לנון להשתמש ב-LSD באופן סדיר, מה ששינה את המוזיקה שלו מן הקצה אל הקצה ופתח עבורו את העידן הפסיכדלי. הפעם הראשונה שהביטלס התנסו בפסיכדליה רצינית הייתה ב-Revolver משנת 1966, אלבום שנוצר בהשפעה של סמים. האלבום הזה היה הראשון לו יכלו הביטלס להקדיש מאה אחוזים מזמנם. כך לדוגמה, בשיר Tomorrow Never Knows, שמשופע בפסיכדליה, כל צוות האולפן והביטלס עבדו קשה כדי שתמולא בקשתו המוזיקלית של לנון – להישמע כמו "הדלאי לאמה ואלפי נזירים טיבטיים מדקלמים מראש הר".
אחרי הפסקת ההופעות התמקד לנון בהקלטות שירים חדשים שהובילו להוצאת התקליטון עם השירים "Strawberry Fields Forever", שנכתב על ידו, ו-"Penny Lane", שירו של פול מקרטני. ומאוחר יותר לתקליט Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band, שקיבע את מעמדם של חברי הביטלס כיוצרי המוזיקה הקלה המובילים בדורם. הטענה הרווחת היא שהעובדה שחבריו הביטלס יכלו להפנות יותר זמן לכתיבת השירים משנפטרו מלוח ההופעות הצפוף שהיו משועבדים לו, גרמה להם להעמיק יותר במוזיקה אותה כתבו. מקרטני ולנון רצו לכתוב כל אחד שיר על ילדותו – פול כתב את "Penny Lane" על ילדות עליזה, ואילו ג'ון לנון כתב את "Strawberry Fields Forever", שמבחינת לנון היה נקודת מפנה. מדובר בשיר שמבטא את תפיסת השיר החדשה של ג'ון לנון ואת השינוי המשמעותי שעבר – שיר פסיכדלי במיוחד, מורכב ומלא ברבדים, ועדיין אוטוביוגרפי ואישי מאוד – "שדות התות" היה בית יתומים בליברפול, עיר ילדותו של לנון.
לנון הפך להיות לדמות פוליטית יותר ויותר. אמרגנו, בריאן אפשטיין, ניסה למנוע ממנו להתבטא בצורה פוליטית חריפה כפי שהתבטא בסופו של דבר. אפשטיין גם ניסה להפוך את הביטלס בכלל ואת ג'ון לנון בפרט – שתמיד היה מרדני יותר – ל"רכים" יותר. הדבר התבטא בין השאר בעובדה שאפשטיין הלביש את הביטלס בחליפות ובתסרוקות המסודרות שאפיינו אותם בתחילת דרכם, שהסבו ללנון, שתיעב אותם, הרבה מרירות. אך לנון מימש את רצונותיו בצורה מלאה רק לאחר מותו הטרגי של בריאן אפשטיין, שגרם לו להפוך לאישיות פוליטית במיוחד, מה שלא הסב הרבה נחת לממסד האמריקאי ובמיוחד לנשיא ניקסון, שהתנכל לו מאוד. לנון אימץ לעצמו מראה יותר מרדני, עם שיער ארוך וזקן פרוע, וגם המסרים שבפיו תאמו רוח זאת.
בשנת 1967 השתתף בסרט הקולנוע האנטי-מלחמתי של במאי הקולנוע ריצ'רד לסטר (שביים בין השאר את שני סרטי הביטלס) "כיצד ניצחתי במלחמה". על אף שעלילת הסרט התרחשה בזמן מלחמת העולם השנייה, היווה הסרט ביקורת נגד מלחמת וייטנאם שהתרחשה באותה העת. לאחר מותו של אמרגן הלהקה בריאן אפשטיין, ניכרה התרחקות הדרגתית בין חברי הלהקה, הן בתחומי העניין של חבריה, הן מבחינת אורח חייהם והן מבחינה מוזיקלית. אמנם, לשני מסעות לפגישת המהרישי - בתחילה בבנגור שבווילס ומאוחר יותר בהודו – יצאו הביטלס יחד, אך הריחוק ביניהם הלך וגדל, כפי שניתן לראות ב"אלבום הלבן" שיצא בשנת 1968 ואפילו יותר מכך בסרט התיעודי שהיה אמור ללוות את הקלטת האלבום "Let It Be".
במקביל, הלכו והתהדקו היחסים בין לנון ליוקו אונו, אמנית קונספטואלית יפנית שהייתה מבוגרת ממנו בשבע שנים וחצי, תוך כדי ההתרחקות מאשתו הראשונה. סינתיה, אשתו באותה תקופה, סיפרה שהאירוע שסימל בעיניה את סוף אהבתם היה בנסיעת הביטלס להודו, כאשר הרכבת יצאה בלעדיה, והיא לא יכלה להצטרף לג'ון במסעו. באותו מסע, אגב, היה עסוק לנון, בין השאר, בקריאת מכתביה של יוקו אונו. יחסיו עמה, שראשיתם בשנת 1966, הובילו אותו לעזוב את סינתיה ואת בנם המשותף ג'וליאן בשלהי שנת 1968. בני הזוג הציבו לעצמם מטרה מעט שאפתנית – שלום עולמי (הרחבה בפרק "מעורבות פוליטית").
לנון עזב את הלהקה בספטמבר 1969, והסכים לא להודיע על כך לתקשורת, לכן הופתע כאשר מקרטני הודיע רשמית על פירוק הלהקה לעיתונות בשנת 1970. "אני הקמתי את הלהקה ואני פירקתי אותה", כתב לנון מאוחר יותר. בשנת 1969 יצא לנון למסע הופעות, לראשונה ללא להקת הביטלס בה היה עדיין חבר. בהופעות אלו ליוותה אותו על הבמה יוקו אונו וכן המוזיקאים אריק קלפטון וקלאוס פורמן. לטענת רבים, הופעתה של יוקו אונו בחייו של לנון הייתה הסיבה העיקרית להתפרקות הביטלס, בגלל רצונה להיות מעורבת בכל היבט בחייו של לנון, כולל ישיבה באולפני ההקלטות בעת הקלטת "האלבום הלבן" ואחריו. עם זאת, יש הטוענים כי ההפך הוא הנכון וכי התפרקותם של הביטלס, מבחינה מעשית, הובילה את לנון לחיפוש מעוז סמכות אחר אותו מצא באונו.

1970–1972: שנות השיא בקריירת הסולו

פירוק הביטלס, עליו הכריז באופן רשמי פול מקרטני ב-10 באפריל 1970, לא הפתיע את חברי הלהקה, אך בכל זאת זיעזע את לנון. למרות החזות החיצונית האדישה, נראה כי איבד דבר מה עמוק וחשוב בחייו, כפי שאפשר ללמוד משירים כמו "God" בהם הוא אומר: "החלום חלף... כולנו צריכים להמשיך" כשהמנגינה האלגית מאיירת היטב את העצב שבהשלמה עם ההתפכחות מהחלום.
את קריירת הסולו שלו פתח לנון עוד לפני פירוקה הרשמי של הלהקה בתקליטונים "Give Peace a Chance", "Instant Karma" ו"Cold Turkey" (שתיעד ייסורי גמילה מהרואין), אותם הקליט עם הרכב שהקים יחד עם יוקו אונו ושנקרא, כמו כל להקות הליווי של לנון מאז: "Plastic Ono Band". שני השירים האחרונים היו הראשונים שעליהם היה חתום כיוצר בלעדי, ללא מקרטני. בשנת 1970 הוציא לנון את התקליט John Lennon/Plastic Ono Band. התקליט, שנוצר תחת השפעה חזקה של טיפול "הצעקה הראשונית" של ארתור ג'אנוב, כלל שירים אישיים מאוד כמו "Mother", "Isolation", ו-"Working Class Hero". התקליט, בעיבוד בסיסי בלבד, כשחלק ניכר מהשירים מוקלט בסבב הקלטה יחיד, לא זכה להצלחה מסחרית רבה. למרות הכישלון במכירות, נחשב האלבום על ידי רבים לאלבום פורץ דרך בקריירה של לנון ולאבן דרך בתולדות הרוק. שיר נוסף שבלט כחלק מהטיפול, הוא God - בו הביע לנון את חוסר אמונתו באל עליון ואת אמונו בעצמו בלבד. השיר נפתח במילים "God is a concept by which we measure our pain" - כשעל פי הסברי המטפל, לנון תרגם את התאוריה הביקורתית שלו ("אז רגע, אלוהים הוא הרעיון שדרכו אנו מודדים את הכאב שלנו?") לתוך הטקסט של השיר.
שנה מאוחר יותר הוציא לנון את Imagine, תקליט שזכה להצלחה מועטה יותר מבחינת הביקורת, אך להצלחה מסחרית רבה יותר וכלל להיטים כמו "Imagine" ו-"Jealous Guy". בתקליט זה הופיע גם השיר "How Do You Sleep" הכולל ביקורת חריפה על מקרטני ("פרצוף יפה ישרוד שנה-שנתיים / אבל מהר מאוד הם יראו מה אתה מסוגל לעשות"). לנון הוסיף לשיר הארסי גם ביקורת אישית, כאשר בגלויה מיוחדת שצורפה לאלבום צולם אוחז בשתי אוזניו של חזיר, בפרפרזה על תמונת עטיפת האלבום "איל" (Ram) של מקרטני מאותה שנה, שבו צולם מקרטני אוחז בשתי קרניו של איל.
אחרי "Imagine" באה צניחה חריפה בכוחו היצירתי של לנון. האלבום Some Time in New York City היה רועש, פוליטי וחריף, אך לבד מהשיר האחד "Woman Is the Nigger of the World", לא זכו שיריו להצלחה.  בשלהי שנת 1971 הוציא לנון את השיר (Happy Xmas (War Is Over, שנועד להיות שיר מחאה אנטי מלחמתי נוקב, אך "עטוף בדבש" כדברי לנון. בניגוד לשני שירי המחאה הקודמים, כאן הוא לא נחל הצלחה. השיר אמנם פורסם, אך כשיר חג מולד סנטימנטלי, ולא דווקא כשיר מחאה. 
בשנת 1972 הוקלטה וצולמה הופעתו של לנון במדיסון סקוור גרדן שבניו יורק. לנון בליווי יוקו ולהקת פלסטיק אונו, ניגן בהופעה זו את מיטב להיטיו משנותיו האחרונות כסולן וכן שיר אחד מתקופת הביטלס. האלבום הוקלט על ידי מפיק העל עמו עבד לנון באותה התקופה, פיל ספקטור, ויצא כאלבום וכסרט בשנת 1986, מספר שנים לאחר מותו של לנון. האלבום הבא, משנת 1973, היה Mind Games, אך לבד משיר הנושא, שנשא שרידים לכוחו של לנון כמלחין, כלל שירים פחות מוצלחים. האלבום בנוי כמעין מניפסט למדינה בינלאומית דמיונית שהקימו לנון ואונו וכולל אף רצועה בת 15 שניות של דממה המוצגת כהמנון המדינה. בתקופה זו יצר לנון קשרים עם אחד המוזיקאים הבולטים באותה עת אלטון ג'ון, שהקליט מצדו גרסה לאחד משירי האלבום "One Day" אותו הוציא כסינגל (לנון סיפק לגרסה זו קולות רקע). לנון אמר בעבר לרולינג סטון שכאשר שמע את שירו של אלטון ג'ון "Your Song" חשב: "נהדר, זה הדבר החדש הראשון שהתרחש מאז שאנחנו התרחשנו". הופעתו הציבורית הגדולה האחרונה של לנון (ואחת מהופעותיו האחרונות בכלל) הייתה עם אלטון ג'ון ב-28 בנובמבר 1974 במדיסון סקוור גארדן, והוא מתועד בה בדיסק השני של ההוצאה המחודשת (Reissue - בלבד) של אלבום ההופעה של אלטון ג'ון מ-1976 "Here and There". ההופעה גם סימנה ציון דרך אישי עבור לנון, כשלאחר ההופעה אלטון ג'ון אירגן פגישה מאחורי הקלעים בינו ובין רעייתו יוקו אונו בעת שהיו עדיין פרודים, במה שהתברר כשלב בדרך לאיחוד ביניהם: "זה היה לפני שחזרנו להיות ביחד, אבל זה כנראה היה שהרגשנו משהו", סיפר לנון ל"רולינג סטון", "היא הייתה מאחורי הקלעים אחר כך, וזה היה פשוט הרגע הזה כשראינו אחד את השנייה וכאילו, זה היה כמו בסרטים, אתה יודע, כשהזמן עומד מלכת?". שנה לאחר מכן, ביקשו לנון ואונו מאלטון ג'ון לשמש סנדק לבנם שון.

1973–1979: "סוף השבוע האבוד" וההסתגרות עם משפחתו

בשנת 1973 עלו יחסי לנון ואונו על שרטון. בניסיון להשיב את הנישואים למסלולם, אפשרה אונו ללנון לפתוח בקשר רומנטי עם מזכירתם האישית, מיי פנג בת ה-22. אך במפתיע, ג'ון ברח עם פנג ללוס אנג'לס, למה שהוא כינה "סוף השבוע האבוד". סוף השבוע נמשך 16 חודשים.
החל מבריחתו של לנון ללוס אנג'לס, החלה תקופת הוללות ושכרות ארוכה בעבור לנון. באותה תקופה הוא הרגיש חוסר אונים רב, והיה נודד בין מצבי רוח קיצוניים, או כמו שהגדיר זאת במילותיו שלו – "בין ד"ר ג'קיל למיסטר הייד". בעיתוני הרכילות החלו מתפרסמות שמועות על המעשים המשונים שעשה באותה תקופה. האלבום Shaved Fish, היווה בשנת 1975 סיכום לקריירת הסולו של לנון עד אותה עת. הוא כלל 11 רצועות אשר מרביתן הופיעו בעבר על גבי סינגלים ולא נכללו באלבומיו הרשמיים. לאחר אלבום זה יצא התקליט Rock 'n' Roll שכלל ביצועים ישנים לשירי רוקנרול (תקליט אשר הוקלט במידה מסוימת בגלל תביעה משפטית).
בפברואר 1975 תם "סוף השבוע האבוד" וג'ון לנון ואונו חזרו לחיות יחדיו בניו יורק. לנון הסתגר מרבית הזמן בביתו בבניין הדקוטה, הרחק מהעין הציבורית, וניכר היה שהוא נהנה מאוד בחיים של בטלה וצפייה מרובה בטלוויזיה, במה שהוא הגדיר כ"עקרות בית". הוא התמסר לחלוטין לגידול בנו החדש שון, וזנח את כל חבריו האחרים. בשנת 1976 קיבל סוף סוף מעמד קבע בארצות הברית, ויכול היה לצאת ולהיכנס ממנה. הוא לא יצר או הופיע ברבים עד שנת 1980.

סמים, מדיטציה ופסיכותרפיה

לנון השתמש לראשונה בסמים בהמבורג, גרמניה. בתחילת דרכם של הביטלס היה עליהם לנגן במשך זמן רב רצוף. מעריצים מקומיים נהגו לספק להם סמי מרץ כמו פרלודין. מקרטני בדרך כלל היה לוקח כדור אחד, אך לנון נהג לקחת 4–5 כדורים, לאחר מכן החל להשתמש באמפטמין שנקרא 'המפציצים השחורים' ו'הלבבות הסגולים'.
הביטלס עישנו לראשונה מריחואנה עם הזמר בוב דילן בניו יורק ב-1964. דילן פירש בטעות את המילים "I can't hide" בתור "I get high" מהשיר "I Want to Hold Your Hand" והניח שהביטלס כבר התנסו עם הצמח.
לנון סיפר מאוחר יותר שהם עישנו "מריחואנה לארוחת הבוקר", וזה גרם בעיות כאשר אנשים אחרים ניסו לתקשר איתם בזמן שהם לא הפסיקו לצחקק כל הזמן.
במהלך ראיון ב-1995, סיפרה סינתיה לנון שהסיבה העיקרית שהעכירה על מערכת היחסים שלה עם ג'ון הייתה מסעות ההופעות הנמרצים והמתישים של הלהקה וכתוצאה מכך השימוש הגובר בסמים מצד ג'ון. במהלך תקופת הנישואים לסינתיה, ניסה ג'ון LSD, כמו כן קרא את הספר "החוויה הפסיכדלית" שהתבסס על הספר "ספר המתים הטיבטי". מאוחר יותר התחיל להשתמש בהרואין, וכתב על חוויותיו מהגמילה ממנו בשיר "Cold Turkey'" שיצא באוקטובר 1969.
ב-24 באוגוסט 1967 פגשו הביטלס את מהרישי מהש יוגי (Maharishi Mahesh Yogi) – אבי שיטת המדיטציה הטרנסצנדנטלית – במלון הילטון בלונדון. מאוחר יותר המשיכו לעיר באנגור בצפון ויילס, כדי להשתתף בסוף-שבוע של 'הדרכה אישית' עם היוגי.
מאוחר יותר, התקופה של הביטלס עם היוגי מהרישי בהודו, נחשבת לתקופה מאוד פורייה, כאשר רוב השירים בעבור התקליטים "האלבום הלבן" ו"Abbey Road" הולחנו שם על ידי לנון ומקרטני. אף על פי שמאוחר יותר פנה לנון נגד מהרישי, כי שמע שמועות שהוא הטריד תלמידות שלו, אימץ ללבו את שיטת המדיטציה שלמד אצלו.
בשנת 1968, נסעה סינתיה לחופשה ביוון כשהיא משאירה את ג'ון לבד עם פט שוטון (Pete Shotton), חבר ילדות וסוג של עוזר אישי. אחרי מספר ימים של לקיחת LSD איטנסיבית ועישון מריחואנה, כינס לנון פגישה במשרדי הביטלס כדי להודיע לשאר החברים שהוא התגלמותו של ישו. מאוחר יותר באותו היום, הוא התקשר ליוקו אונו, כאשר בעלה אז (Anthony Cox) היה בפריז בנסיעת עסקים, והזמין אותה אליו לקנווד (אחוזתו שבאנגליה).
בשנת 1970, לנון ואשתו הטרייה יוקו אונו הלכו יחדיו לסדרת טיפולים חדשניים (Primal Therapy) בתחום הפסיכותרפיה אצל ממציא השיטה, ד"ר ארתור ג'נוב בלוס אנג'לס. הטיפול התמקד בשחרור כאב רגשי מתקופת הילדות המוקדמת. ג'ון ויוקו סיימו את הטיפול באמצע, מבלי שישלימו את הסדרה, בעיקר כי יוקו לא הפסיקה להתווכח עם ג'נוב. השיר "Mother" מבוסס על הניסיון וההבנה של לנון בעקבות הטיפול של ג'נוב.

הומור

חברי הביטלס היו ידועים בחוש ההומור המשובח שלהם, במיוחד בתקופת ה"ביטלמניה". במהלך הופעות התקליט "I Want to Hold Your Hand" רוב הקהל היה מורכב מנערות צורחות שגרמו לרעש רב והקשו על שמיעת השירים. לנון נהג להתבדח ולהחליף את המילה 'hand' עם המילה 'gland' (בלוטה). לנון היה מנצל את צווחות הקהל והתלהבות הבנות במהלך ההופעות בנפנוף ידיו באופן מגוחך ומלמול הברות הנשמעות כתפילה מאוד מוגזמת, מה שהיה גורם להתלהבות מוקצנת יותר.
ב-4 בנובמבר 1963, הופיעו הביטלס במופע המלכותי של אנגליה (Royal Variety Show) בנוכחות אצילים ומשפחת המלוכה הבריטית. לנון פנה אל הקהל בבקשה, "אלו מכם היושבים בכיסאות הזולים יותר - אנא מחאו כפיים, שאר הקהל מתבקש לקרקש עם תכשיטיו...". משפט זה היה אחת מן הרמיזות הפוליטיות האחדות שהצליח לנון להשחיל מבעד למשטרו הנוקשה של בריאן אפשטיין. לנון הלחיץ את אפשטיין מאוד לפני שאמר את המשפט, אך לבסוף הוא התקבל במחיאות כפיים וצחוק.
ההומור של לנון נטה לעיתים לאכזריות וסרקזם, למשל כאשר אמרגן הלהקה, בריאן אפשטיין, ביקש מלנון כותרת עבור האוטוביוגרפיה שלו – ולנון ענה "מה לגבי – יהודי מתרומם?". עוד בדבר הומור אכזרי ניתן לציין את מה שהוגדר על ידי אנשים מסוימים כ"אובססיה" ללעג לבעלי מומים. בצעירותו בלט במיוחד הדבר – כך למשל, בהקלטות הווידאו הראשונות של הביטלס כחברים, בכל פעם שהמצלמה הייתה מתמקדת בג'ון הוא היה מספר בדיחות על בעלי מומים. בהופעות של הביטלס בתקופת הביטלמאניה, היה פול אומר לקהל כי בשיר הבא יצטרך הקהל למחוא כפיים, או אז היה לנון מוחא כפיו ואומר "למחוא כפיים" כאילו היה בעל פיגור, ולאחר מכן גם רוקע ברגליו.

כתיבה ואמנות

בעזרת דודו, ג'ורג', החל לנון לכתוב ולצייר מגיל צעיר. יצירתו הראשונה היא חוברת קומיקס שנקראה "היללה היומית" (The Daily Howl), אותה כתב בזמן שיעוריו בבית-הספר. הקומיקס מכיל ציורים – בדרך כלל של אנשים בעלי-מום – וכתיבה סאטירית מלווה במשחקי מילים.
לנון נהג לצייר קריקטורות של מוריו בבית-הספר, והיה צייר חובב.
בשנת 1961, חבר ילדות של לנון (Bill Harry) הוציא לאור מגזין מוזיקה בליברפול בשם "מרזי ביט" (Mersey Beat). לנון התבקש לתרום. הוא כתב סיפור הומוריסטי קצר על תולדות שם הלהקה שכותרתו – "בחלומי הופיע אדם על פאי בוער ואמר לי - 'מעתה אתם ביטלס עם האות "A".
ספרו הראשון של לנון יצא לאור בשנת 1964 (In His Own Write). הספר מכיל סיפורים קצרים ורישומים סוריאליסטים, וכמו כן נחשב לפרויקט הסולו הראשון של לנון. בשנת 1965 יצא ספרו השני (A Spaniard in the Works). שני ספריו הראשונים של לנון מאופיינים כספרות נונסנס-סוריאליסטית.
לאחר מותו של לנון, התירה יוקו אונו את פרסום שאר יצירותיו : בשנת 1986 יצא לאור הספר – Skywriting by Word of Mouth, בשנת 1992 פורסם ספר איורים בשם – Japan Through John Lennon's Eyes : A Personal Sketchbook. בשנת 1999 פורסם ספר איורים נוסף בשם – Real Love: The Drawings for Sean. נראה כי סגנון ההומור של לנון הושפע רבות מהקומיקאי הבריטי, סטנלי אונווין, אותו העריך רבות.

מעורבות פוליטית

...אמנם אין שלום בעולם למרות כל מאמצינו, אבל אני עדיין מאמין שהרעיון ההיפי של שלום ואהבה היה בעל ערך. אם מישהו קם ומחייך וחוטף סטירת לחי, הסטירה לא מבטלת את החיוך. הוא היה קיים
— ג'ון לנון
בתחילת ימי הביטלס הייתה אמירתו הפוליטית של לנון מעומעמת עד בלתי נראית כלל. כשנשאלו הביטלס במסיבות העיתונאים של תקופת הביטלמאניה מה דעתם על המלחמה בווייטנאם, הם היו עונים בנייטרליות דיפלומטית שהם לא אוהבים מלחמות באופן כללי. מי שפיתחה מאוד את מודעותו הפוליטית הייתה יוקו אונו, שהייתה גם שותפתו למהלכים הפוליטיים בעשור הבא לחייהם המשותפים. ביודעם שירח-הדבש שלהם ימשוך סיקור תקשורתי רב, ניצלו לנון ויוקו אונו את החשיפה הבינלאומית על-מנת לקדם שלום עולמי. לאחר נישואיהם הם פתחו במרץ 1969 בשביתת מיטה מסוקרת בחדרם במלון הילטון, אמסטרדם.
בסוף חודש מאי 1969, הם החלו בשביתת מיטה נוספת במונטריאול קנדה. בתחילה רצה לנון לשבות בארצות הברית, אך הממסד האמריקאי לא איפשר לו להיכנס אל תחומי ארצות הברית באותה תקופה, ולכן הוא חיכה בקנדה הסמוכה. במהלך שביתה זאת הם הקליטו את השיר "Give Peace a Chance" בחדרם במלון "המלכה אליזבת'" בהשתתפותם של אורחים שונים. בין הנוכחים היה גם הרב אברהם פיינברג מהעיר טורונטו. השיר הפך תוך זמן קצר להימנונה של תנועת השלום. ב-15 באוקטובר 1969 מעל חצי מיליון מפגינים שרו את השיר בהפגנה נגד מלחמת וייטנאם בוושינגטון.
כאשר עברו בני הזוג לניו יורק באוגוסט 1971, הם התיידדו עם פעילי השלום הרדיקליים, אבי הופמן וג'רי רובין. ב-10 בדצמבר 1971, הופיע לנון במופע למען שחרורו של המשורר ופעיל השלום, ג'ון סינקלייר, שנשפט ל-10 שנים בכלא בעוון מכירת 2 ג'וינטים לשוטר סמוי. לנון ואונו הופיעו ביחד עם אמנים נוספים (ביניהם סטיבי וונדר). בנוסף לפעילי שלום רבים שפקדו את האירוע, נכח גם לוחם זכויות האזרח, בובי סיל, ממנהיגי תנועת הפנתרים השחורים. לנון ביצע את השיר "ג'ון סינקלייר" שאותו רק סיים לכתוב, בו הוא קורא לרשויות לשחרר את סינקלייר לחופשי. למופע הגיעו כ-20,000 איש. שלושה ימים לאחר המופע שחררה מדינת מישיגן את סינקלייר מהכלא. ההופעה הוקלטה ושירים ממנה יצאו באנתולוגיה של לנון בשנת 1998, ובאלבום 'Acoustic' שיצא בשנת 2004.
בשנת 1972, ניסה ממשל ניקסון להשתיק את לנון על ידי אילוצו לעזוב את ארצות הברית. ניקסון האמין שתמיכתו של לנון במועמד הדמוקרטי לנשיאות, ג'ורג' מקגוורן, עלולה לעלות לו בהפסד בבחירות הבאות. בפברואר 1972 הציע הסנטור הרפובליקאי, סטורם תורמונד (Storm Thurmond), להשתמש בגירוש מהמדינה ככלי אסטרטגי נגד לנון. כעבור כחודש החלו רשויות ההגירה בתהליך גירושו של לנון, בתואנה שהרשעתו בלונדון בשנת 1968 בגין החזקת מריחואנה מונעת ממנו לקבל אשרה לארצות הברית. לנון בילה את ארבע השנים הבאות בין שימועים בנושא גירושו. בזמן שהקרב על גירושו נמשך, לנון המשיך להופיע בעצרות אנטי-מלחמתיות ותוכניות טלוויזיה בנושא השלום. בפברואר 1972, הופיע לנון כמגיש אורח, כאשר אורחיו הם פעילי השלום הרדיקלים, ג'רי רובין ובובי סיל.
ב-23 במרץ 1973 הוחלט להפעיל את צו-הגירוש ולנון התבקש לעזוב את ארצות הברית תוך 60 ימים. לעומתו, יוקו אונו קיבלה אזרחות קבועה. ב-1 באפריל כינסו בני-הזוג מסיבת עיתונאים בניו יורק כדי להכריז על הקמתה של מדינה קונספטואלית-דמיונית ששמה נוטופיה – מקום ללא 'שטחים, גבולות, דרכונים, יש רק אנשים'. במהלך האירוע נופפו בני הזוג בשתי מטפחות לבנות שסימלו את דגל המדינה, וביקשו מקלט פוליטי בארצות הברית. ניתן לראות את מסיבת העיתונאים בסרט The U.S. vs. John Lennon. ביוני 1973, הביעו את מחאתם הפוליטית האחרונה כאשר פקדו את שימועי וועדת החקירה בפרשת ווטרגייט. עם עזיבתו של ריצ'רד ניקסון את הבית הלבן, יורשו, ג'רלד פורד לא גילה התלהבות רבה להמשך הקרב עם הזמר. בשנת 1975 בוטל צו הגירוש של לנון, כאשר בשנת 1976, ניצח לנון סופית בקרב על הישארותו במדינה כאשר קיבל גרין-קארד.
לאחר מותו, הגיש ההיסטוריון ג'ון ויינר (Jon Wiener), בקשה רשמית לחשיפת מסמכי האף-בי-איי בנוגע ללנון. הארגון הודה שיש בידיו 281 עמודים של חומר על הזמר אך סירב לפרסם את רוב המסמכים בתואנה שהם סוד מדינה. ב-1983, תבע ויינר את הארגון בשיתוף עם האגודה לזכויות האזרח של דרום קליפורניה. הדיון הגיע עד לבית המשפט העליון, כאשר בשנת 1997 הגיע האף-בי-איי לפשרה עם ויינר, והסכים לשחרר את כל החומר מלבד עשרה מסמכים שנותרו חסויים. הסיפור מסופר במלואו בסרט התיעודי The U.S. vs. John Lennon שיצא לאקרנים בספטמבר 2006. בדצמבר אותה שנה שוחררו עשרת המסמכים הנותרים. נראה שעם הזמן יחסי לנון והמדינה השתפרו. ב-19 בינואר 1977 כאשר הושבע ג'ימי קרטר לנשיא ארצות הברית, הגיעו בני הזוג לאירוע ההשבעה הנשיאותית.

לנון כזמר

כשהקליט לנון את "Twist and Shout", במהלך יום ההקלטות לאלבום הלהקה "Please Please Me" משנת 1963, הקול שלו, שהיה בסכנה בגלל הקור, היה קרוב להיעלם. לנון אמר, "לא יכולתי לשיר את הדבר הארור הזה, פשוט צרחתי". במילותיו של הביוגרף בארי מיילס – "לנון פשוט קרע את הקול שלו לגזרים, למען הצרכים של הרוקנרול". המפיק של הביטלס, ג'ורג' מרטין, סיפר איך ללנון הייתה "שנאה מולדת לקול של עצמו, שמעולם לא יכולתי להבין. הוא תמיד היה אומר לי: 'תעשה משהו עם הקול שלי!... שים עליו משהו... שנה אותו...'". מרטין נאלץ להשתמש תדיר באמצעים טכניים שונים לשינוי הקול של לנון.
מתקופת הביטלס אל קריירת הסולו, הקול שלו הרחיב את המגוון הביטויי שהוא הגיע אליו. הביוגרף כריס גרגורי כותב שלנון היה "הססן בתחילה אם לחשוף את חוסר הביטחון שלו בבלדות 'וידוי' אקוסטיות, ואז התחיל תהליך של 'תרפיה ציבורית', שבסופו של דבר הגיע לפסגה בצרחות הראשוניות של 'Cold Turkey' ובהזדככות של 'John Lennon/Plastic Ono Band'".‏ דייוויד סטיוארט ריאם מעיר שהקול של לנון נד בין "פגיעות קיצונית, רגישות ותמימות" אל סגנון קשוח ו"משופשף". וינר טו מתאר את הניגודים, ואומר שקולו יכול להיות "בהתחלה מאופק, וקצת לאחר מכן נסדק מייאוש". היסטוריון המוזיקה בן הוריש מתאר את הופעת הביטלס אצל אד סאליבן בשיר "This Boy", כפי שהושמעה ברדיו כמה ימים לאחר הירצחו של לנון: "שירתו של לנון הגיעה לשיאים... זה כאב לשמוע אותו צורח בייסורים וברגשות כאלו. אלו היו הרגשות שלי ששמעתי בקולו, כמו שתמיד היה".

גישתו המוזיקלית

על פי גישתו של לנון, שיר הוא יצירה מוזיקלית פשוטה וקצרה. לנון נמנע מתוספות ועיטורים והקפיד לשמור על שיריו פשוטים. יש אומרים כי קשה למצוא אצל לנון תו מיותר או מילה מיותרת. היו שביקרו את לנון על הפשטות הרבה של שיריו. מבקרים הצביעו על ההתפתחות המזערית שבה ניתן להבחין אצלו בתחום ההלחנה משירי הביטלס הראשונים ועד אלבומו האחרון. לטענתם, שירי אהבה פשוטים ורוק'נ'רול בסיסי היו המתכון בתחילת הדרך ובסופה. מבקרים חריפים יותר אף טוענים כי תפקידו העיקרי של לנון היה כמבקר המושלם עבור פול מקרטני, כדי למנוע ממנו את ההפרזות שאפיינו לעיתים קרובות את שיריו אחרי פירוק הביטלס. עוד לטענתם, נפל לנון במספר דרגות ממקרטני כמוזיקאי והישגיו העיקריים במסגרת הביטלס הועצמו במידה ניכרת בעקבות תרומתם של ג'ורג' מרטין, מפיק הביטלס, ומקרטני עצמו בשלב עיבוד החומרים.
היבט נוסף בגישתו המוזיקלית של לנון היה העובדה שבשיר עליך לבטא רגשות בצורה הישירה ביותר והכנה ביותר, במקסימום חשיפה בפני הקהל. כך, כאדם מפורסם וביודעו שכל מילה שלו תמשוך תשומת לב, שר לנון שירים חושפניים כמו "mother", שסיפר על אמו, ובו מהדהדות הזעקות "אמא, אל תלכי! אבא, חזור הביתה!".

הוקרה והנצחה

בשנת 1981 הוציא ג'ורג' האריסון שיר מחווה ללנון, "All Those Years Ago", בשיר השתתפו גם חברי הלהקה האחרים, רינגו סטאר ופול מקרטני.
בשנת 1982 הוציא פול מקרטני שיר מחווה ללנון, "Here Today", בו הוא פונה ללנון ומביע את אהבתו אליו. באותה שנה יצא שירו של אלטון ג'ון, "Empty Garden (Hey Hey Johnny)", העוסק בחסרונו של לנון. באלבום של קווין משנת 1982, Hot Space, נכלל השיר "Life Is Real (Song For Lennon)". שירו של פול סיימון, "The Late Great Johnny Ace", נכלל באלבומו "Hearts and Bones" מ-1983 ובו הוא עוסק במותם הטראגי של שלושה "ג'ונים" – ג'וני אייס, ג'ון לנון וג'ון פיצג'רלד קנדי.
בשנת 2002 שונה שמו של נמל התעופה של ליברפול, והוא קרוי נמל התעופה ליברפול ג'ון לנון.
בשנת 2007 נחנך באי וידיי (Viðey) שליד רייקיאוויק שבאיסלנד מגדל Imagine Peace, שאותו הקימה יוקו אונו לזכרו של לנון.
ב-2011 נקרא על שמו מין של צרעה ממשפחת הברקוניים, Notiospathius johnlennoni.
ב-2014 נקרא על שמו מין של עכביש טרנטולה, Bumba lennoni.
על שמו של לנון נקרא המין אבלנשורוס לנוני – מין במחלקת הטרילוביטים – פרוקי רגליים פרה-היסטוריים.