האומץ לנצח

תפיסת הביטחון בעבר

בתחילת הספר מציין שלח, שתפיסת ביטחון כוללת ומוצהרת גובשה לאחרונה בשנות ה-50, בידי אדם אחד - דוד בן-גוריון, ומאז לא עודכנה, למרות השינויים הגדולים בסביבה המדינית והצבאית של ישראל. התפיסה המקורית התבססה על דירוג האיומים שהיו אז על ישראל, על פי מידת הסבירות והסיכון שלהם: פלישה של צבאות סדירים שמטרתם השמדה או כיבוש; ופעולות טרור של מסתננים. כנגד איומים אלה נבנה כוח הגנה, שהתבסס באופן כמעט בלעדי על צה"ל, ובן-גוריון קבע שלושה מרכיבים חיוניים להגנה מפני האיומים: הרתעה (ביטול או החלשה של רצון האויב לתקוף את ישראל), התרעה (ידיעות על כוונתו, במקרה שיחליט לתקוף בכל זאת), והכרעה (השגת ניצחון ברור ומהיר בעימות). תפיסה זו התאימה לאיומים שהיו אז, וליכולתו של צה"ל ביחס לאיומים ההם. בן-גוריון קבע גם שצה"ל יתנהל על פי עיקרון האיכות, ושלח טוען שבמידה רבה, קביעה זו כבר אינה ממומשת מזה זמן רב.

שינוי סביבת האיומים על ישראל

לדעתו של שלח, מרכיב מרכזי בכל תפיסת ביטחון נכונה, היא השאלה "מיהו האויב" העיקרי, וביתר דיוק: מיהו אויב הייחוס, כלומר לא בהכרח מיהו האויב המסוכן ביותר, אלא מיהו האויב הרלוונטי ביותר; רלוונטי, במובן של זה שמציב את האיום הסביר ביותר להתממש, או שהצבא הוא הגוף המתאים לטפל בו - ושכנגדו יש לבנות את הכוח. בהתאם לכך, הדרך הנכונה איננה לבנות את הצבא החזק ביותר האפשרי, אלא - את הצבא המתאים ביותר להתמודד עם אויב היחוס.
שלח טוען שבתהליך הדרגתי, שתחילתו עם הסכם השלום בין ישראל למצרים, וביתר שאת מאז מלחמת לבנון הראשונה, השתנו באופן דרסטי האיומים העיקריים על ישראל; האפשרות של התקפה מצד צבאות אויב סדירים כמעט נעלמה, וכנגדה התחזקו: איומים בירי טילים על מטרות אזרחיות; פעולות טרור נקודתיות, שאינן מהוות סכנה קיומית ושנזקן שונה לחלוטין; ולוחמת גרילה באזורים שבהם צה"ל פועל בעת עימות אלים.

תפיסת ביטחון חדשה לישראל

ככלל, שלח מצביע על כך שלצה"ל יש אופי בלתי-אינטלקטואלי, שתהליך הלמידה שלו מושפע בעיקר מניסיון העבר, "בדרך הקשה" ופחות מתהליכים מסודרים של חשיבה צופה פני-עתיד. למרות שצה"ל הוא רק מרכיב אחד של הביטחון, הרי שאופי זה הוא אחת הסיבות גם לחסרונה של תפיסת ביטחון מעודכנת, וגם לכך שאין מי שידרוש להשלים את החסר.

מיהו האויב

מבין כל האויבים הפוטנציאליים, שלח מזהה את חמאס ואת חזבאללה כאויבים המידיים, שכנגדם יש לבנות את הרכיב הצבאי של הביטחון. בניגוד להם, איראן היא אויב אסטרטגי, אך לאור אופיו של האיום שנשקף ממנה, ומידת סבירותו להתממש - ההתמודדות איתו נעשית, וראוי שתיעשה, בעיקר באמצעים לא-צבאיים. כך גם האיומים בפעולות טרור נקודתיות, חטיפת חיילים וכדומה, שעליהם יש צורך להגיב בפרופורציה הראויה, ולא באופן מוגזם כפי שנהוג כיום.

תורת הגנה

בניגוד לאופי ההתקפי המסורתי של צה"ל - יש הכרח לגבש גם תורת הגנה על יישובים אזרחיים, ולהקצות לכך כוחות מקצועיים, שזה יעודם היחיד; לא חטיבה מרחבית, שאחראית על הגנה והתקפה כאחד בגזרתה, אלא כוחות שיתמקצעו בהגנה בלבד, ויופעלו כחלק מתפיסת הפעלה כוללת. תפיסה זו תכלול גם, במקרה הצורך, פינוי יישובים מתוכנן מראש, יזום ומסודר.

כלכלת לחימה

שלח טוען, שהצורך לחסוך במשאבים בעת לחימה מעולם לא הוטמע בצבא. הבעיה איננה רק לצמצם את עלויות הלחימה, אלא גם להתאים את האמצעים למטרות. פעולות רבות בסבבי הלחימה האחרונים צרכו משאבים יקרים מאד, מבלי שהיה להם אפקט כלשהו, או שהאפקט היה מזערי. כדוגמה מביא שלח את נוהל הקש בגג, המצריך המתנה ארוכה של כלי טיס יקר באוויר, וגם כשהמטרה מושמדת - אין לכך השפעה רבה על הלחימה. דוגמות אחרות הן מספר טילי התמוז היקרים שנורו במלחמת לבנון השנייה על בתים (עמ' 285), וכמות האש הגדולה שהומטרה במבצע צוק איתן, שלא תמיד הניבה הישגים משמעותיים.