google/wiki40b huggingface dataset:
אנטואן, דוכס מונפנסייה

ביוגרפיה

אנטואן נולד ב-31 ביולי 1824 בשאטו דה ניי, ניי-סיר-סן, ללואי פיליפ השלישי, דוכס אורליאן ולמריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה.
במהלך מהפכת יולי 1830 הודח שארל העשירי, מלך צרפת, וב-9 באוגוסט הוכתר אביו כלואי פיליפ, מלך הצרפתים. בשנת 1842 התגייס אנטואן כלוטננט לרגימנט התותחנים ה-3 בצבא הצרפתי, וב-17 בנובמבר 1843 הועלה לדרגת קפיטן ומונה למפקד סוללה ברגימנט התותחנים ה-7. בשנת 1844 נשלח אנטואן לאלג'יריה שם לחם בביסקרה, ועל כך קיבל מאביו ב-22 ביוני אותה שנה את תואר אביר בלגיון הכבוד. ב-8 באוגוסט אותה שנה הוא מונה למפקד גדוד והועלה לדרגת לוטננט קולונל, ובשנת 1845 הוא נלחם בהצלחה נגד בני שבט הקאבילה. לאחר מכן ערך אנטואן סיור במזרח התיכון, וביקר ביוון, טורקיה ומצרים.
ב-10 באוקטובר 1846 התחתן אנטואן עם האינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה, אחותה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ולכבוד נישואיו קיבל את התארים "דוכס מונפנסייה" ואינפנטה של ספרד.
בשנת 1848 הודח אביו מהשלטון במהלך מהפכת פברואר, ואנטואן ואשתו ברחו עם שאר המשפחה לבריטניה. לאחר מכן עברו אנטואן ואשתו לספרד והתיישבו בסביליה, ובשנת 1858 מונה אנטואן לקפיטן חנרל של הצבא הספרדי.
במהלך המהפכה המהוללת בשנת 1868, תמך אנטואן בחואן פרים נגד המלכה איזבלה. בשנת 1870 הרג אנטואן את האינפנטה אנריקה, דוכס סביליה - אחיו של פרנסיסקו, דוכס קדיס, במהלך דו-קרב, ועל כך ישב במאסר למשך חודש. ב-16 בנובמבר אותה שנה בחר הקורטס ברוב קולות באמדאו, דוכס אאוסטה למלך, ואילו אנטואן קיבל רק 27 קולות, ומשום כך עזב את ספרד. בשנת 1874 חזר אנטואן לספרד, ובשנת 1878 התחתנה בתו מרסדס, נסיכת אורליאן עם אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד, אולם היא מתה כעבור 6 חודשים ללא ילדים.
ב-4 בפברואר 1890 מת אנטואן בביתו בסנלוקאר דה בראמדה, ובשנת 1897 מתה אשתו האינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה.
ג'וזאיה קלמנט וג'ווד

הברון ג'וזאיה קלמנט וג'ווד (באנגלית: Josiah Clement Wedgwood, בעברית גם "יאשיה וג'ווד"; 16 במרץ 1872 – 26 ביולי 1943) היה חבר פרלמנט בריטי לא-יהודי אשר השקיע את כל מרצו בקידום העניין הציוני.

חייו

וג'ווד נולד למשפחה בריטית מיוחסת, שבין אבותיה היה ג'וזאיה וג'ווד (סב סבו), פעיל חברתי בעצמו. בנו של ג'וזאיה וג'ווד, ג'וזאיה וג'ווד השני, כלומר אבי סבו, היה אף הוא חבר פרלמנט, דודו של צ'ארלס דרווין, ואביה של אשתו, אמה דרווין (ששם נעוריה היה כאמור וג'ווד), בת דודו של דרווין בעצמה.
אף שלא היה משפטן, מונה בימי מלחמת הבורים לשופט על ההולנדים המנוצחים. אנקדוטה שעליה סיפר מאוחר יותר היא שהחליט להפיץ עיתון כדי לסייע לבורים בשיקומם, ומשראה שהם מזהים את העיתון עם האנגלים המנשלים ומחרימים אותו:
מה עשה יאש וג'ווד? הוא כתב בו מאמרים חריפים נגד... יאש וג'ווד. ומיד, כמובן קפצו ההולנדים על הגליונות והתמוגגו על ההסתה נגד השופט האנגלי...
— ע. קרליבך, ספר הדמויות
הוא נבחר לפרלמנט תחילה ב-1906 מטעם המפלגה הליברלית, אחר כך ב-1919 עבר לשורות מפלגת הלייבור. כל אותו הזמן לא היו לו מתחרים במחוז בחירתו, שבו הייתה שליטת משפחתו, בעלת בית החרושת הידוע לחרס, מוחלטת. דבר זה אפשר לו עצמאות רעיונית גמורה. הוא היה תומך נלהב של רפורמה בקרקעות שתחלקן להמון, אחר כך דרש שיכירו ברוסיה הקומוניסטית. הוא בלט בהתנגדות נחרצת לרעיון האוגניקה, והתנגדותו הובילה לכך שיוזמות לענישת ילודה של מפגרים לא התקבלו (בניגוד למה שקרה בארצות הברית בנושא זה), אבל מלחמתו הנלהבת ביותר הייתה למען הרעיון הציוני.
השאילתות שהגיש לשר המושבות נגעו לפרטים הקטנים ביותר – מדוע לא קיבלו בבית הדואר מברק באותיות עבריות, ומדוע הוסעו החיילים באוטובוס ערבי ולא יהודי. עזריאל קרליבך, שהיה עיתונאי בלונדון, סיפר כיצד, אחרי שכתב שווג'ווד בנלהבות היתר שלו עושה שירות דב לעניין הציוני, זכה לתוכחה ממנו. הציונות היא הצדק, ועל הצדק אין מתפשרים.
אהדתו לציונות לא ידעה גבולות, והוא הרחיק לכת כשקרא ליהודים להתקומם נגד מדינתו שלו.] בזמן הרדיפות בגרמניה הציע שבריטניה תקבל יהודים ללא הגבלה, והיה מעורב באופן אישי בהברחתם של יהודים משטחי הכיבוש הנאציים והכנסתם לארץ ישראל באופן אי-לגלי בשיתוף גורמים רוויזיוניסטיים (עליית אף על פי). מסופר עליו שכשגסס ב-1943 היה שם מרד גטו ורשה על שפתיו.]
אחת מאוניות המעפילים נקראה על שמו, וכן מושב גן יאשיה בעמק חפר ורחובות בערי ישראל: במושבה הגרמנית בירושלים, בשכונת יד אליהו בתל אביב, במרכז הכרמל בחיפה ובמושב נורדיה שבשרון.
הילאל אל-קודס

היסטוריה

אגודת הספורט הילאל אל-קודס הוקמה בשנת 1972, במטרה לארגן מסגרת חברתית ופעילות ספורטיבית לילדים וצעירים במזרח ירושלים. האגודה ממוקמת מצפון לעיר העתיקה סמוך למוזיאון רוקפלר. בשנים הראשונות פעלה בעיקר כמועדון פעילות לילדים הפעילה חוגי דרמה ותיאטרון. הפעילות הספורטבית החלה בשנת 1975, והוקמה קבוצת כדורגל חובבנית שהחלה לשחק בליגה המקומית במזרח ירושלים.
כאשר הוקמה ליגת העל הפלסטינית על ידי הרשות הפלסטינית בשנת 1998 הצטרפה לליגה. החל מעונת 11–2010, מתקיימת הליגה במתכונת מקצוענית, הקבוצה החלה לגייס תקציב של כחצי מיליון שקל לעונה ולהחתים שחקנים ומאמנים מקצועיים. לקבוצה הצטרפו מורד עליאן, תושב בית צפאפא, שהגיע מבית"ר שמשון תל אביב, מוחמד ג'מאל, תושב אום אל פאחם, שבעבר שיחק בהפועל פתח תקווה. ועלי חטיב תושב שפרעם, שבעבר שיחק בהפועל חיפה.
בעונת 12–2011, וצטרפו לקבוצה חוסאם אבו סלאח מבני סכנין, והמאמן סמיר עיסא, שאימן בעבר גם במכבי אחי נצרת. והקבוצה זכתה לראשונה באליפות ליגת העל הפלסטינית.
בשנת 2012 עבר להילאל אל-קודס רוברטו קטלאן (Roberto Kettlun), שחקן קבוצת פלסטינו מצ'ילה. 
בינואר 2015 הצטרף לקבוצה אחמד סבע מלך שערי ליגת העל ב-2012, שכיכב במכבי נתניה.
בדצמבר 2015, קיימו ראשי הקבוצה פגישה עם נציגי בני סכנין במטרה ליצור שיתוף פעולה, שיכלול העברת שחקנים ומשחקי ידידות. כמו כן, החתימו את סלמן עמר, שבעבר שיחק בהפועל ירושלים כמאמן הקבוצה, לאחר פתיחה גרועה לעונה בה צברו רק שמונה נקודות ב-11 מחזורים. תחת הדרכתו של סלמן הקבוצה התאוששה וסימה במקום הרביעי, כמו כן הגיעה לגמר גביע פלסטין.
בעונת 17–2016, הקבוצה זכתה באליפות ליגת העל הפלסטינית בפעם השנייה.
בעונת 18–2017, הצטרף לקבוצה אשרף רבאח מהפועל חדרה.

אצטדיון

הקבוצה משחקת באצטדיון פייסל חוסייני הנמצא סמוך לכביש 60 בתחומי הכפר א-ראם צפונית לירושלים. באצטדיון כ-12,500 מקומות ישיבה. האצטדיון נקרא על שם המנהיג הפלסטיני פייסל חוסייני ונחנך באוקטובר 2008.

השתתפות במפעלים הקבוצתיים של ההתאחדות לכדורגל של אסיה

ליגת העל הפלסטינית מסונפת להתאחדות לכדורגל של אסיה (באנגלית: Asian Football Confederation, ראשי תיבות AFC), ולכן קבוצות אשר מסיימות במקומות הראשונים זוכות להשתתף במפעלים הקבוצתיים של ההתאחדות. הילאל אל-קודס השתתפה בתחרות גביע הנשיא בשנת 2013, בתחרות גביע ההתאחדות (AFC Cup) בשנת 2015.
יחסי ונצואלה–סרביה

הסכמים

בשנת 2010, שר החוץ הסרבי ווק ירמיץ' חתם עם שר החוץ של ונצואלה ניקולאס מדורו על שני הסכמי שיתוף פעולה בתחומים פוליטיים וחינוכיים, ופרויקטים של חקלאות ואנרגיה.

מלחמת בוסניה

ב-1993, במהלך מלחמת בוסניה, ונצואלה הייתה חברה במועצת הביטחון של האו"ם, והצביעה להטיל סנקציות על סרביה ומונטנגרו.

עצמאות קוסובו

לאחר הכרזת העצמאות של קוסובו ב-2008, הודיע נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס כי ונצואלה לא מכירה בעצמאותה של קוסובו, בטענה כי הושגה בלחץ אמריקאי. צ'אווס אמר: "זה לא מקובל, זה תקדים מאוד מסוכן בעולם". ב-24 במרץ 2008, האשים צ'אווס את ארצות הברית בניסיון "להחליש את רוסיה" באמצעות תמיכתה בעצמאות קוסובו. בנוסף לכך, כינה צ'אווס את ראש ממשלת קוסובו האשים טאצ'י "טרוריסט" אשר נשלט על ידי ארצות הברית. צ'אווס התנגד בתוקף להתערבות נאט"ו בקוסובו ב-1999, עם כניסתו לתפקיד, ובשנת 2010 הציע לסרביה את תמיכת ונצואלה כחלק ממאבקם "נגד הבדלנות".

יחסי תרבות וספורט

משרד הפנים של סרביה נתן חסות ליחסים תרבותיים כגון משחקי כדורעף, בין סרביה לוונצואלה.

יחסים דיפלומטים

סרביה מיוצגת בוונצואלה דרך שגרירותה בברזיליה שבברזיל. מאידך, ונצואלה מחזיקה בשגרירות בבלגרד.
עמידות באור

עמידות באור (באנגלית: Lightfastness) היא תכונה של פיגמנט המתארת את מידת עמידותו בחשיפה לאור, ועד כמה משתנה גונו המקורי בעקבות חשיפה זו. 
עמידות גבוהה באור, משמעה שגם בעקבות חשיפה ממושכת לאור, הפיגמנט כמעט ואינו דוהה או שאינו דוהה כלל. עמידות נמוכה לאור, משמעה שדי בחשיפה קצרה או בינונית להביא לדהייה משמעותית של הפיגמנט. דהייה בהקשר זה היא שינוי ברמת הרוויה, הבהירות או הגוון של הצבע.

תקנים

קיימים מספר תקנים למדידת עמידות באור של פיגמנטים, צבעים ולכות. התקן האנגלי קרוי "צמר כחול" (Blue Wool) ובו ניתן לדרג פיגמנט (וצבע המכיל אותו) כבעל עמידות באור בין 1 ל-8. עמידות באור בדרגה 1 היא נמוכה ביותר, ומשמעה שחשיפה קצרה לאור גורמת לדהייה; עמידות בדרגה 8 משמעה שגם חשיפה ממושכת מאוד לאור לא תגרום לדהייה משמעותית.
התקן האמריקאי מוענק על ידי מכון המדידות והתקנים האמריקאי (American Standard Test Measure - ASTM), ומדרג פיגמנטים בין 1 ל-5 בספרות רומיות. הדרגות I ו-II הן העמידות היותר, וצבעים המדורגים כך אמורים להחזיק בין 25 ל-100 שנה ללא דהיה בתנאי תאורת מוזיאון.

שם עברי

על פי מונחון האקדמיה ללשון העברית בנושא צבעות מ-1992, התרגום המדויק של Light Fastness הוא עֲמִידוּת בְּאוֹר. תתכנה התייחסויות של גופים שונים למדד זה כעמידות-אור או עמידות לאור, או שמות אחרים.

שימוש בתעשיית האמנות

תקני עמידות לאור מהווים חלק בלתי נפרד מכלל הצבעים בשימוש בתעשייה, אך בולטים במיוחד בצבעי אמנים. צבעי שמן, אקריליק ומים, ואף עפרונות צבעוניים מלווים בחוברות המפרטות כל פיגמנט ודירוג העמידות באור שלו, ודירוג עמידות באור של המוצר בכללותו. 
מספר ספרי הדרכה עוסקים בחשיבות העמידות באור בצבעי אמנים וביצירות אמנות, כולל הערות על ערבוב גוונים והעמידות באור של התוצר הסופי.
חברות רבות המייצרות חומרי גלם לאמנות, מוציאות סדרות מוצרים בעלי עמידות גבוהה לאור כמותג נפרד.
סילביה סידני

ביוגרפיה

סידני נולדה בשם סופיה קוסוו ברובע ברונקס לרבקה יהודייה רומנייה ולויקטור קוסוו, יהודי רוסי. הורייה התגרשו כשהייתה בת חמש וסידני גדלה לצד אביה החורג רופא השיניים זיגמונד סידני, אמה בדומה לסילביה שינתה את שם משפחתה גם כן לסידני.
למדה משחק בבית ספר לתיאטרון ג'וליד והופיעה בנערותה בהפקות תיאטרון, בגיל 16 התגלתה על ידי צייד כישרונות מהוליווד.

קריירת משחק

סידני החלה את דרכה בקולנוע בשנת 1931 בסרט הפשע "רחובות העיר" ובדרמה "סצנת העיר".
ב-1936 התפרסמה בתפקידים ראשיים בדרמת הפשע "זעם" בתור קת'רין ארוסתו של ג'ו וילסון (ספנסר טרייסי), בדרמה " השביל לאורן הבודד " ובמותחן הריגול של אלפרד היצ'קוק "חבלה".
ב-1937 הופיעה בסרט הפשע של ויליאם ויילר "מבוי סתום" בתור דרינה אחותו של טומי גורדון מנהיג כנופיית הרחוב "ילדי מבוי סתום".
ב-1945 שיחקה בדרמת המלחמה של פרנק לויד "דם על השמש" בתפקיד אייריס הילרד בה מתאהב העיתונאי ניק קונדון (ג'יימס קאגני).
בשנת 1973 נתנה סידני את הופעתה הקולנועית הטובה בקריירה בדרמה " משאלות קיץ, חלומות חורף", בתפקיד גברת פיטצ'ט אמה המתנשאת של עקרת הבית ריטה וולדן (ג'ואן וודוורד). סידני הועמדה על התפקיד לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א.
ב-1986 זכתה סידני בפרס גלובוס הזהב והועמדה לפרס אמי על הופעתה בסרט הטלוויזיה "חורף מוקדם".
שיחקה לאחר ממכן בסרט האימה "סימן משמיים 2", בקומדיה הרומנטית "אנשים משומשים" בתור ביבי אמה של פרל ברמן (שירלי מקליין) ובסרטיו של טים ברטון "ביטלג'וס" בתור ג'ונו העובדת הסוציאלית של הזוג אדם (אלק בולדווין) וברברה (ג'ינה דייוויס) מייטלנד ו"הפלישה ממאדים", סרטה האחרון בתור סבתו של הנער ג'ימי שמצליח לחסל את החייזרים הפולשים.

חיים אישיים

סידני הייתה נשואה שלוש פעמים במהלך חייה: למוציא לאור בנט סרף במשך שנה, לשחקן לותר אדלר (ממנו לסידני היה ילד בשם ג'ייקוב שנפטר ממחלת הALS) במשך שמונה שנים ולמפיק קרלטון אלסוף במשך ארבע שנים.
במהלך שנות ה-70 הוציאה לאור שני ספרים.
בשנת 1999 נפטרה סידני כשהיא בת 88 ממחלת סרטן הגרון.
על שמה של סידני מצוי כוכב על שדרת הכוכבים של הוליווד.
אוקראינה של הגדה הימנית

אוקראינה של הגדה הימנית (באוקראינית: Правобережна Україна, ברוסית: Правобережная Украина, בפולנית: Prawobrzeżna Ukraina) הוא שם היסטורי לחלק מאוקראינה הנמצא בגדה המערבית של נהר הדנייפר ואשר כולל את האובלסט המודרניים של ווהלין, ויניצה, ז'יטומיר,   קירובוגרד וקייב וכן חלקים של קייב וצ'רקאסי וטרנופול. הוא הופרד מהגדה השמאלית בזמן החורבן (The Ruin, המחצית השנייה של המאה ה-17 שהתאפיינה במלחמות רבות באזור).
עד המאה ה-18 הייתה אוקראינה של הגדה הימנית שייכת לאיחוד הפולני-ליטאי; בעוד שאוקראינה של הגדה השמאלית שולבה ברוסיה הצארית ב-1667 (בהסכם אנדרוסובו) הרי אוקראינה של הגדה הימנית (מלבד העיר קייב) נשארה חלק של האיחוד. חמש שנים מאוחר יותר, ב-1672, נכבשה פודוליה על ידי האימפריה העות'מאנית ואילו קייב וברסלב היו בשליטתו של ההאטמאן פטרו דורושנקו (Петро Дорошенко) עד 1681, אז נכבשו גם הן על ידי העות'מאנים. אחרי הניצחון הנוצרי בקרב וינה (1683) חזרו אדמות אלה לאיחוד במסגרת הסכם קרלוביץ. במהלך המאה ה-18 היו בו שתי מרידות של קוזאקים. ב-1793 סופחה לבסוף אוקראינה של הגדה הימנית לאימפריה הרוסית במסגרת חלוקת פולין השנייה ונעשתה חלק מהגוברניה "רוסיה הקטנה" (Малороссийская губерния).
במאה ה-19 הייתה האוכלוסייה באוקראינה של הגדה הימנית אוקראינית ברובה, אבל רוב האדמות היו בידי אצילים פולנים או אוקראינים  שעברו פולוניזציה. ערים ועיירות רבות היו שייכות לתחום המושב והיה בהן מספר ניכר של תושבים יהודים. האצולה דוברת הפולנית הייתה בעיקרה קתולית. רוב התושבים ממעמד האיכרים נעשו יוונים-קתולים רק במאה ה-18, ואחרי חלוקות פולין המירו רבים מהם לנצרות יוונית-אורתודוקסית.
אוקראינה של הגדה הימנית חולקה לשלשה מחוזות (גוברניות), כל אחת עם מנהל משלה: קייב, ווהלין ופודוליה.
סיפורי גוגי

"סיפורי גוגי" הוא ספר מאת אורי פינק המאגד מספר סיפורי קומיקס שפרסם פינק במעריב לנוער ובעיתון זבנג!. הספר יצא בהוצאת כתר ספרים בשנת 2005 ומכיל 108 עמודים.
הסיפורים, המתארים את חייהם של היוצר ומשפחתו מבוססים, ע"פ רוב, על דברים שקרו באמת. "גוגי" היא למעשה ענבר, בתו הבכורה של אורי ומלבדה מופיעה גם יעל, הבת הצעירה. השתיים הופיעו בסיפור החל מגילאים צעירים ועודן מופיעות, לאחר שגדלו.
ספסרטין

תכונות

נוסחת המבנה הכימי של ספסרטין טהור היא Mn⁺²₃Al₂(SiO₄)₃, אם כי בדרך כלל נוכחים במינרל יסודות נוספים בכמויות קטנות. ספסרטין משתתף בשורות איזומורפיות (מצב בו אטום אחד או יותר במבנה המינרל יכולים להיות מוחלפים על ידי אטומים אחרים מבלי שיחול שינוי במבנה המינרל) עם המינרלים פירופ (Mg₃Al₂(SiO₄)₃), ואלמנדין (Fe⁺²₃Al₂(SiO₄)₃) הידועים באופן קיבוצי כקבוצת הפיראלספיט (פירופ, אלמנדין, ספסרטין), כשמגנזיום וברזל מחליפים את המנגן במבנה הספסרטין.
אופטית המינרל הוא איזוטרופי, אך למרות זאת יש דגימות בהן המינרל הוא דו-צירי בצורה חריגה. מקדם השבירה הממוצע של הספסרטין הוא 1.8, והנפיצה שלו חלשה. צבעו הנפוץ של הספסרטין הוא אדום עד כתום.
הספסרטין נתגלה לראשונה בשנת 1832 במחצבת זומר (Sommer) שברכס הרי ספסרט (Spessart), סמוך לעיירה הייבאך (Haibach), שבנפת אשפנבורג (Aschaffenburg) במדינת בוואריה שבגרמניה. מקור שם המינרל הוא ברכס ההרים בו נתגלה לראשונה.

שימושים

השימוש המסחרי הנפוץ ביותר הוא כאבן חן. הקשיות הגבוהה יחסית, והגוונים האדומים שלו הפכו אותו לאבן חן פופולרית, אם כי ספסרטין באיכות של אבן חן הוא נדיר למדי.

מקור ותפוצה

הספסרטין מופיע בעיקר בפגמטיטים גרניטיים, בגרניט, בריוליט ובסוגי סלע נלווים. כמו גם בסלעים מותמרים בדרגה נמוכה ובינונית כדוגמת פיליט, ובסלעי סקארן וסלעים עשירים במנגן שעברו מטאסומטיזם.
המקורות העיקריים לספסרטין באיכות של אבן חן הם סרי לנקה ומדינת מינאס ז'ראיס ברזיל. ספסרטין בגוון של צהוב תפוז נמצא בטסיליזינה (Tsilaizina) ובאנז'נאבונוניה (Anjanabonoina) שבמדגסקר. ספסרטין בגוון אדום-סגול נמצא בסלעי הריוליט באזור נתרופ (Nathrop) שבמחוז צ'אפי (Chafee) במדינת קולורדו, ובמדינת מיין שבארצות הברית. מקומות נוספים בהם אפשר למצוא ספסרטין כוללים את רכס הרי ספסרט (Spessart), סמוך לעיירה הייבאך (Haibach), שבנפת אשפנבורג (Aschaffenburg) במדינת בוואריה שבגרמניה (שם נמצא המינרל לראשונה); סריפוס שבאיים הקיקלאדיים שביוון; מארינפלוס (Mariefluss) שבנמיביה; ברוקן היל שבמדינת ניו סאות' ויילס באוסטרליה; ובהר סנט-אילר בפרובינציית קוויבק שבקנדה.
בישראל ניתן למצוא ספסרטין (אם כי לא באיכות של אבן חן) באפליטים ובסלעי הגרניט של נחל שלמה באזור אילת.
דונייבצי

תולדות היישוב

האזכור הראשון של דונייבצי הוא משנת 1403. בשנת 1577 הוענקו ליישוב זכויות עיר בידי המלך זיגמונט השלישי ואזה. במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקמו בעיר מפעלי תעשייה רבים.

יהודי דונייבצי

בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-5,000 יהודים. תחת השלטון הסובייטי עבדו חלק מיהודי העיר בקולחוזים שהוקמו בסביבתה. בשנת 1936 סגרו הרשויות את בית הכנסת בעיר.
ב-11 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ועד מהרה הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה וחובת מסירת דברי ערך. 19 יהודים הוצאו להורג בחודש זה בגין הפרת החוקים.
באביב 1942 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, אשר הוקף בגדר תיל, ואליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה. בגטו שררו תנאי מחיה קשים ורעב.
ב-8 במאי 1942 נערכה בגטו סלקציה, וכ-2,500 יהודים נלקחו ממנו למכרות ליד הכפר דמיאנקובצי (Demiankovtsy), ושם נקברו חיים בתוך המכרות שפוצצו עליהם. לאחר מכן, הועברו לגטו שבעיר יהודים נוספים מהסביבה.
ב-18 באוקטובר 1942 רוכזו כ-3,000 עד 5,000 היהודים שנותרו בגטו, ונרצחו כולם סמוך לכפר סולוניצ'ניק (Solonichnik).
וילי מוזר

קריירה מוקדמת

מוזר נולד ב-2 בנובמבר 1887 בברסלאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1906 התגייס מוזר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-8, עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-25 בנובמבר 1916 הועלה מוזר לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף מוזר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1934 הועלה מוזר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-25, ב-1 במרץ 1938 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-17, וב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.

מלחמת העולם השנייה ואחריתו

במהלך הפלישה לפולין לחם מוזר עם אגד הארטילריה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה השמינית, וב-6 באפריל 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-299. במהלך המערכה על צרפת לחם מוזר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה ה-16, ונשאר עמה כחיל כיבוש בצרפת, ולאחר מכן הועבר עמה לפולין. במהלך מבצע ברברוסה לחם מוזר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-29 במסגרת הארמייה השישית, והשתתף בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. ב-1 באוגוסט 1941 הועלה מוזר לדרגת גנרל לוטננט, וב-26 באוקטובר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-27 במאי 1942 קיבל מוזר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 בדצמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. ב-26 בינואר 1943 מונה מוזר למפקד הקורפוס ה-71 בנורווגיה, וב-15 בדצמבר 1944 פרש מתפקידו. ב-5 בפברואר 1945 מונה מוזר למפקד המשטרה הצבאית בשלזיה, ותחת פיקודו נכללו הדיוויזיות ה-193, ה-404 וה-463. בסוף המלחמה נפל מוזר בשבי הרוסי, וב-18 באוקטובר 1946 מת מוזר במהלך שהותו בשבי ברוסיה.
פארק המחקר של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין

פארק המחקר של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (באנגלית: Research Park at the University of Illinois at Urbana-Champaign) הוא מתחם מחקר ופיתוח בחלקה הדרום-מערבי של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בעיר שמפיין, אילינוי בארצות הברית. הפארק מהווה מרכז מחקרי לטכנולוגיה עילית וכולל חברות הזנק ומחקר ופיתוח של חברות ממוסדות. למעלה מ-90 חברות פועלות בפארק וביניהן אנהאוזר-בוש, קטרפילר, ג'ון דיר ועוד. 
פארק המחקר של אוניברסיטת אילינוי משלב אלמנטים עסקיים ואלמנטים מחקריים מתוך אוניברסיטת אילינוי. חוקרים מהאוניברסיטה נעזרים בפארק המחקר כדי לפתח, לייצר ולמסחר פטנטים מדעיים פרי מחקרם. חברות פרטיות מקבלות גישה לכוח העבודה הסטודנטיאלי והמחקרי של האוניברסיטה. מאז הקמתו של הפארק למעלה מ-202 חברות פעלו בשטח המתחם והעסיקו למעלה מ-1,500 עובדים ומתוכם כ-450 סטודנטים מתמחים. תפוקת כח האדם והפעילות המסחרית של הפארק מהווה נדבך חשוב בפיתוח הכלכלה של מרכז אילינוי. תפוקתו הכלכלית של הפארק עומדת על קרוב ל-170 מיליון $.

חממת אנטרפרייז וורקס

אינקובטור אנטרפרייז וורקס (באנגלית Enterprise Works Incubator) הוא חממה לפיתוח מיזמי הזנק עבור חוקרים, סטודנטים וחברי פקולטה של אוניברסיטת אילינוי. המרכז מנוהל על ידי אוניברסיטת אילינוי ומציע שטח למיזמים שונים הכולל מעבדות, משרדים ושטחי מחקר ופיתוח. בנוסף המרכז מציע למפתחים שירותי ייעוץ שונים הכוללים את תוכנית "יזם הבית" של החממה הכוללת שבעה יזמים מנוסים המאמנים ומדריכים יזמים חדשים. בנוסף מציעה החממה שטח ציבורי המאפשר ליזמים השונים הזדמנויות להתרשת, לשתף רעיונות ולשפר את מוצריהם ביחד.

היסטוריה

הקמת הפארק אושרה על ידי חבר הנאמנים של אוניברסיטת אילינוי בנובמבר 1999 והנהלתו הורכבה רשמית בחודש מרץ של שנת 2000. אוניברסיטת אילינוי חברה לחברת ההחזקות פוקס\אטקינס אשר חכרה את השטח החקלאי שעליו יועד הפארק מהאוניברסיטה והיא החברה הבונה ומתחזקת את מבני הפארק מאז. הפארק פתח את שערי הבניין הראשון במתחם בשנת 2001 וכיום חולש על שטח של 800 דונם. בשנת 2003 העניקה מדינת אילינוי מענק לאוניברסיטה להקמת חממת אנטרפרייז וורקס לקידום יוזמות הזנק במסגרת פעילות הפארק. הבניין נחנך והחל את פעילותו בשנת 2004. פיתוח הפארק תורם לתקציב מדינת אילינוי 4.1 מיליון$ בכספי מיסים מדי שנה והכנסות המיסים מעלויות הבנייה מאז הקמת הבניין הראשון מוערכת בכ-7.2 מיליון$ נוספים. מספר החברות הפעילות בפארק עלה בהדרגה. בשנת 2013 פתחו אנהאוזר-בוש ודאו כימיקלים מעבדות בפארק. בשנת 2015 קטרפילר, אבווי ואמראן, חברת החשמל המקומית של המערב התיכון, פתחו מעבדות בפארק.
אולפן עקיבא

אולפן עקיבא היה אולפן עברית וערבית שפעל בשנים 1951 – 2009.
אולפן עקיבא נוסד על ידי שולמית כצנלסון (בתם של בת שבע, אשת ציבור, וראובן כצנלסון, ממניחי היסוד לרפואה הציבורית ולעבודה הסוציאלית בארץ, ואחותו של עורך הדין ואיש הציבור שמואל תמיר) בשנת 1951 בנהריה, ולימים עבר לשכון על חוף הים התיכון בנתניה, והיה לאחד משלושת האולפנים הראשונים בישראל שנועדו לקליטת עולים אקדמאים. בכך נקבע למעשה ייעודו של האולפן כמוסד ללימוד השפה העברית שתכניו מותאמים למבוגרים. משום כך נעשה בו שימוש מראשיתו גם על ידי תיירים (יהודים ולא-יהודים) ואוכלוסיות המיעוטים בישראל. אופיו זה הביא לערך מוסף בתכני הלימוד שבו, הכולל לימודים בנושא ידיעת הארץ ומורשת ישראל לצד חינוך לפלורליזם ולהידברות בין קבוצות אוכלוסייה שונות. בהנהגתה של כצנלסון נקבע אולפן עקיבא כמוסד של למידת שפה לצד למידת תרבות, בניסיון לבסס כבוד הדדי בין הלומדים בו.
דרך עבודתו של האולפן הייתה חריגה באותה תקופה, אך לצד היותו עמותה עצמאית הוא זכה לתמיכה בתחום הנחלת הלשון מצד משרד החינוך והתרבות. בשנת 1956 החל האולפן לפעול בתחום זה בשיתוף המחלקה לחינוך מבוגרים שבמשרד החינוך. בתחומים האחרים התקיימו מטעמו שיתוף פעולה עם משרדי הממשלה השונים, צה"ל, מוסדות אקדמיים, התנועה הקיבוצית ועיירות פיתוח. מראשית דרכו עמד האולפן לרשות תיירים שביקשו ללמוד את השפה העברית, ולאחר מלחמת ששת הימים הוא פעל גם להוראת ערבית מדוברת והחל להפעיל פנימייה משותפת לדוברי ערבית וללומדי השפה. במקביל נפתחו על ידו סניפים מקומיים בעזה ובשכם. 
לאחר סיום תפקידה של שולמית כצנלסון בשנת 1996 ניהל את האולפן אפרים לפיד בין השנים 1997–2000 ואחריו אסתר פירון ואלי גרוס עד סגירתו בשנת 2009.
דרך ההוראה המשלבת לימוד שפה ויצירת תוואי להידברות עמדה במרכזו של כנס בינלאומי שקיים אולפן עקיבא בנושא חקר שפות מיעוטים בשנת 1990. שולמית כצנלסון עמדה בראשו עד 1996 וזכתה בפרסים רבים על פועלה ובין היתר הייתה מועמדת לפרס נובל לשלום. האולפן כגוף זכה גם הוא בפרסים, ובהם פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים (1983) פרס ישראל לחינוך (1986) ופרס אונסק"ו לחינוך לשלום (1998).
בשנת 2009 נסגר האולפן עקב קשיים כספיים.
לוח השנה הרומי

לוח השנה הרומי היה לוח השנה ששימש את רומא העתיקה מראשיתה. הלוח הוסיף להיות לוח השנה העיקרי בשימוש באירופה עד שהחולף בלוח הגרגוריאני. הלוח הרומי עבר שינויים אחדים במהלך השנים, ולמעשה גם הלוח הגרגוריאני מבוסס עליו.
החודש הראשון של השנה הרומית היה מרץ. זכר למספור הקדום של החודשים ניתן למצוא בשמותיהם של ספטמבר, אוקטובר, נובמבר ודצמבר המכילים את מספרם הסודר של חודשים אלה בשנה המתחילה במרץ.

"שבוע" בן שמונה ימים

בלוח השנה הרומי לא היה שבוע בן שבעה ימים,
השבוע הרומי היה בן שמונה ימים: יום שוק חל פעם ב-8 ימים,
ונקרא "nundinum" מהמספר 9
(כי הספירה הרומית כוללת את שני הקצוות).

הלוח של רומולוס

רומולוס, מייסד רומא, נחשב ליוצר לוח השנה הרומי. לוח השנה הרומי הקדום מבוסס על לוח השנה היווני. השנה הרומית הייתה מורכבת מעשרה חודשי ירח, ובהם ארבעה חודשים בעלי 31 יום וששה חודשים בעלי 30 יום. מספר הימים הקלנדריים בשנה היה 304, אולם בפועל אורך שנת עשרה חודשי ירח עומד על כ-295 יום. הסיבה לכך היא, מכיוון שיום מולד הירח נספר פעמיים, הן כיום האחרון בחודש והן כיום הראשון בחודש הבא.
השנה הרומית החלה במולד הירח הראשון שאחרי יום השויון האביבי, והסתיימה בחורף. השנה לא כללה את חודשי החורף מכיוון שלא התבצעה בהם כל פעילות חקלאית.

הלוח של נומה

השינוי הראשון בלוח השנה הרומי מיוחס לנומה פומפיליוס (716 - 673 לפנה"ס), מלכה השני של רומא. נומה חילק את השנה כולה ל-12 חודשי ירח. החודשים שאורכם המקורי היה 30 יום קוצרו ל-29 יום. בסוף השנה נוספו שני חודשים חדשים, ינואר בן 29 יום ופברואר בן 28 יום. לפי לוח זה אורך השנה הוא 355 יום. מכיוון שלדעת הרומאים מספרים אי-זוגײם הם בני מזל, כל החודשים היו בני 29 או 31 ימים, וחודש פברואר בן 28 הימים חולק לשתי יחידות אי-זוגיות, כאשר החלק הראשון מסתײם ב-23 בפברואר, ואחריו החלק הנוסף בן 5 ימים.
על-מנת שהלוח, המבוסס על חודשי ירח, יתאים לעונות השנה, נוספה לו שנה מעוברת. בערך פעם בשנתײם, נוסף חודש בשם מרקדינוס בן 22 או 23 יום, אחרי ה-23 או 24 בפברואר, כאשר ימי פברואר הנותרים הוצבו לאחר מרקדינוס. אורך שנה מעוברת היה 377 או 378 יום. ההחלטה על עיבור שנה נתונה הייתה בידי הכהן הראשי.
מבחינה היסטורית, יש המתארכים את ראשית הלוח הרומי הירחי בסביבות שנת 450 לפנה"ס, כחלק מ"חוקת 12 הלוחות" שפירסמה אז הדקמווירי.