ממלכת איטליה במלחמת העולם הראשונה

מנייטרליות לכניסה למלחמה

ממלכת איטליה הייתה חתומה מאז 1882 עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה על הסכם הגנה הדדי שנקרא "הברית המשולשת". עם זאת, ב-1902 חתמה עם צרפת חוזה סודי נפרד, שרוקן את הברית המשולשת מתוכנה. עם הזמן אף הבינו המדינאים האיטלקים שהסכם עם האוסטרו-הונגרים לא יסייע להם להשיג את הטריטוריות האיטלקיות שנמצאו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית כדרום טירול, טרנטינו, טרייסט, דלמטיה, איסטריה  וצארה (זאדר). 
עם פרוץ המלחמה סירבה איטליה להפעיל את הברית, בטענה הפורמלית שהברית היא ברית הגנתית ואילו אוסטרו-הונגריה הייתה התוקפנית במלחמה. במהלך החודשים שלאחר מכן ניהלו ראש ממשלת איטליה אנטוניו סלנדרה ושר החוץ שלה, סידני סונינו, משא ומתן חשאי עם מדינות ההסכמה, שהגיע לקיצו עם חתימת ברית לונדון. הברית, שנחתמה ב-26 באפריל 1915 בין איטליה לבין בריטניה, צרפת ורוסיה, הבטיחה לאיטלקים לאחר הניצחון נתחים מהאימפריה האוסטרו-הונגרית וחלק מן המושבות הגרמניות באסיה ובאפריקה, בתנאי שאיטליה תכריז מלחמה על אוסטרו-הונגריה בתוך חודש.
כעת היה על סלנדרה להביא את ההחלטה על כניסה למלחמה בפני הפרלמנט. חלק גדול של האוכלוסייה – קתולים, סוציאליסטים ואחרים, דגלו בנייטרליות אבל התנועה הלאומנית דרשה התערבות מידית. לאחר הפגנות גדולות של מצדדי המלחמה הכריזה איטליה ב-23 במאי 1915, מלחמה על אוסטריה. ב-26 במאי 1916 הכריזה איטליה מלחמה גם על גרמניה. 
הכניסה למלחמה לוותה בהתלהבות לאומנית ובקריאות מיליטריסטיות, כמו זו של המשורר גבריאלה ד'אנונציו, לפיהן על הלטינים (איטליה וצרפת) לשבור, לרסק ולהשמיד את ה"הונים" (הגרמנים והאוסטרים) ולהטביע אותם בנהרות של דם. ראש המטה הכללי לואיג'י קאדורנה הוכרז כדוג'ה (מנהיג, תואר הלקוח מתארו של ראש הרפובליקה הוונציאנית ושלאחר מכן עשה בו שימוש בניטו מוסוליני).

הלחימה ההררית

במקביל ללחימה הסטטית בעמקים, התחוללו קרבות בראשי הרכסים האלפיניים בהם בלמו כוחות לוחמה הררית איטלקיים ניסיונות פלישה אוסטרו-הונגריים. בין הקרבות ההרריים החשובים בגיזרה זו, קרב הר אורטיגרה ביוני 1916, קרב מונטה גראפה הראשון, שהיה חלק מהמאמץ של קרב קפורטו וקרבות מונטה גראפה השני והשלישי בסוף המלחמה. כמו כן התקיים ב-13 באוגוסט 1918 קרב סן מתאו, שהיה קרב חסר חשיבות, פרט לכך שהיה הקרב שניטש במקום הגבוה ביותר בהיסטוריה הצבאית עד לקרב קארגיל בין הודו ופקיסטן בהרי ההימליה במחוז קשמיר ב-1999.

הלוחמה הימית

במהלך המלחמה החזיק הצי המלכותי האיטלקי (ה"רג'ה מרינה") שש אוניות מערכה מטיפוס "דרדנוט" ("דנטה אליגיירי" כאב-טיפוס, "ג'וליו צ'זארה", "קונטה די קאבור" ו"לאונרדו דה וינצ'י" מסוג "קאבור", "אנדריאה דוריה" ו"קאיו דואיליו" מסוג "דוריה"), אך הן לא השתתפו בקרבות ימיים גדולים במלחמה. 
רוב שנות המלחמה השתדלו הציים האיטלקי והאוסטרי להימנע מעימות, אם כי שניהם יזמו פעולות אחדות. האוסטרים חיבלו באוניות המערכה "בנדטו ברין" (Benedetto Brin) בברינדיזי ב-27 בספטמבר 1915 ו"לאונדרדו דה וינצ'י" (Leonardo da Vinci) בטאראנטו ב-2 באוגוסט 1916 והטביעו אותן. הרג'ה מרינה תקף בכלי נשק תת-מימיים: ספינות הטורפדו MAS 21 ו-MAS 15 הטביעו את אוניית המערכה ההונגרית "סנט אישטבן" (Szent István) בים האדריאטי ב-10 ביוני 1918; אחד מראשוני הטורפדות המאוישים, "מיניאטה" (Mignatta), חדר לנמל פולה (Pula) והטביע את אוניית הדגל האוסטרו-הונגרית "ויריבוס יוניטיס" (Viribus Unitis) ב-1 בנובמבר 1918. אוניית המערכה "טגטהוף" (Tegetthoff), אחותן של השתיים הקודמות, הועברה לאיטליה כשלל מלחמה ב-1919.

המלחמה באפריקה

בראשית המלחמה הצליחה ממלכת איטליה להשיג שליטה על שטחים בקירנאיקה (מזרח לוב) ובטריפוליטניה, תוך הסגת כוחות האימפריה העות'מאנית, אולם ההישגים האיטלקיים באזור נותרו מוגבלים עד 1922.

המלחמה בחזיתות אלבניה ויוון

מאוקטובר ועד דצמבר 1914 כבשו כוחות איטלקיים את עיר הנמל ולורה (Vlorë) שבאלבניה ומספר איים בסביבתה, שחלקם נשלטו על ידי יוון (כחלק מצפון אפירוס). שטחים אלה הוחזקו על ידי איטליה עד כיבושם בידי האלבנים ב-1920.
ממלכת איטליה השתלטה על האיים הדודקאנסיים כבר בזמן המלחמה האיטלקית-עות'מאנית (1912) ובעת מלחמת העולם הראשונה שימשו חלק מאיים אלה כבסיס לכוחות בריטניה וצרפת בעת מערכת גליפולי, בתמיכה איטלקית. איטליה המשיכה לשלוט על איים אלה, כולל רודוס, עד לאחר מלחמת העולם השנייה.

הישגי איטליה במלחמה ותוצאותיה

נציג איטליה לועידת השלום בפריז עם תום המלחמה היה ויטוריו אמנואלה אורלנדו. בתחילת הוועידה נחשב לאחד מ"ארבעת הגדולים", יחד עם ראש ממשלת צרפת, ז'ורז' קלמנסו, ראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג' ונשיא ארצות הברית, וודרו וילסון. אולם לאחר שנתקל בסירובן של בעלות-בריתו לקיים כלשונן את ברית לונדון ולהעניק לאיטליה את חלקי האימפריה האוסטרו-הונגרית שנקבעו בהסכם, נטש את הוועידה בזעם. ההישגים הטריטוריאליים שנפלו בחלקה של איטליה היו זעומים ביחס למחיר הדמים ששילמה. 
התחושה המרה ששררה לאחר הסכם ורסאי הובילה לשנתיים של חוסר יציבות, שאחריהן עלה לשלטון בניטו מוסוליני.
ב-4 בנובמבר מצוין באופן מסורתי "יום הצבא" ונחגגות חגיגות הניצחון במלחמת העולם הראשונה.