google/wiki40b huggingface dataset:
מנזר סטפנוס הקדוש

היסטוריה

המנזר נזכר לראשונה בשנת 649. הוא נפגע במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13 כתוצאה ממאבקיהם של הסלג'וקים בביזנטים, אך לאחר מכן, במחצית השנייה של המאה ה-13, הפגינו הולגו חאן ויורשיו סבלנות כלפי הנוצרים המקומיים. למנזר נודעה השפעה רבה במאה ה-14, עת נחשב למרכז חשוב של אומנות ולימודים, ונכתבו בו יצירות בנושאי דת, היסטוריה ופילוסופיה. חלק מיצירות אלה השתמר והן מוחזקות בירוואן ובוונציה.
בתחילת המאה ה-15 בא המנזר תחת השפעת הספווים אשר המשיכו והעניקו חסות לארמנים המקומיים, אולם ב-1604 הגלה השאה עבאס הגדול כרבע מיליון ארמנים מהאזור מסיבות אסטרטגיות. תושבים אלה הועברו למרכז איראן והרחק מהאזור ששכן סמוך לגבול עם האימפריה העות'מאנית. אך במחצית השנייה של המאה ה-17, כאשר ביססו הספווים את שלטונם באזור מחדש, שב המרכז לפעול. המנזר שוקם ונבנה מחדש בין 1819 ל-1825, ובאותה עת נרכש כפר דרשם הסמוך על ידי הכנסייה הארמנית.

האתר

מנזר סטפנוס הקדוש - המנזר שוכן על מדרון תלול, וצורתו כשל מלבן באורך של 72 מטרים וברוחב של 48 מטרים. למבנה צמודים שני אגפים - באחד שוכנת כנסייה ובאחר מגורים לנזירים. בפינותיו של המבנה מתנשאים מגדלים עגולים המשווים לו מראה מבוצר. אורכה של הכנסייה הוא 27 מטר והיא מתנשאת לגובה של 25 מטר.
בכנסייה ארבעה עמודים רבועים, הנושאים מגדל פעמונים בן שתי קומות - הראשונה מלבנית, והשנייה בצורת כיפה הנחה על שישה עמודים. צורתה של הכנסייה היא כשל צלב יווני שבמרכזו כיפה גדולה. הקירות עשויים אבנים כפי שמקובל באדריכלות הארמנית הדתית. פנים הכנסייה מעוטר בציורים רבים, בעיקר בצידה הפנימי של הכיפה, ואלה הושפעו מעיטוריה של קתדרלת אצ'מיאדזין בשילוב עם מוטיבים איראנים.
דרשם - הכפר דרשם השוכן כשני קילומטרים במורד הנהר, היה נושב עד רצח העם הארמני ב-1915 וכיום הוא הרוס. המבנה היחיד ששרד ממנו הוא הכנסייה שנבנתה בצורת בזיליקה, וכיפתה המרכזית נתמכת על ידי ארבעה עמודים. סמוך לכנסייה שוכן בית קברות שבו קברים המתוארכים למאה ה-16.
צ'ופאן - קפלת צ'ופאן ("הרועה") שוכנת בסמוך לג'ולפה, כעשרה קילומטרים ממנזר סטפנוס הקדוש. צורתה כשל מלבן באורך של 6.5 מטר וברוחב של 5.5 מטר והיא השתמרה בצורה טובה למדי.
תרופה פסיכיאטרית

תרופה פסיכיאטרית היא תרופה המשמשת לטיפול בהפרעות נפשיות. תרופות פסיכיאטריות מכילות חומרים פסיכואקטיביים, שמשפיעים על תפקודו של המוח ובכך מטפלים בתסמינים שונים הקשורים להתנהגות, מצב רוח, קשב ועוד. זוהי אחת משיטות הטיפול המקובלות בפסיכיאטריה, לצד סוגים נוספים של טיפול פסיכיאטרי.
בית יוסף (שכונה)

בית יוסף הייתה שכונה יהודית קטנה בירושלים בין השנים 1887 ל-1929 בערך. לאחר 1929 נטמעה בשכונת אבו תור הערבית.
את השכונה הקימו היזמים יוסף נבון (על שמו נקראה) ושלום קונסטרום עם הבנקאי יוהנס פרוטיגר, כחברה עסקית. התכנון המקורי היה להקים 50 בתים ובית כנסת על גבעה מבודדת לצד דרך חברון, באזור שומם יחסית שנקרא "דיר אבו תור" (המבנים הערביים בשכונה החלו להבנות מאוחר יותר).
בכ"ג בתמוז (15 ביולי) תרמ"ז (1887) התפרסמה בעיתון "החבצלת" מודעה על הקמת "בתים ליחידים על הקרקעות אשר מחוץ לעירנו" למסירה מיד עם סיום בנייתם. מחיר כל בית, שכלל "חדר אחד בן שבע על שש אמות", מטבח ("בית תבשיל"), שירותים ("בית כיסא") וחלק יחסי בבור המים ובחצר המשותפת היה 100 פרנק (75 נפוליאונים) בתשלום "עם נשך קטן במשך שנים רבות" (כלומר משכנתא). הבתים קסמו לאוכלוסייה שלא השיגה ידה לרכוש בתים ממערב (בשכונות שנבנו לאורך רחוב יפו) ותוך יומיים מפרסום המודעה נרשמו רוכשים לכל בתי השכונה.
אולם, שנת בצורת, קשיים בירוקרטיים וריחוק השכונה מכל מקום ישוב יהודי גרמו לכך שעד ספטמבר 1888 הוקמו רק 27 בתים. השכונה נבנתה בצורת שני טורי בניינים, ללא חצר פנימית (כמקובל בשכונות שהוקמו באותה עת כמו בית דוד ("חצר הרב קוק") למשל). ארבעה מתוכם היו דו-קומתיים וכוסו רעפים. ב-1897 כתב אברהם משה לונץ בלוח ארץ ישראל שבשכונה מתגוררות רק 15 משפחות יהודיות. העצירה בהתפתחות השכונה נבעה בחלקה מהתדרדרות מצבם הכספי של השותפים (ובפרט פרוטיגר, שלקה במחלת אלצהיימר). נתון זה מחוזק על ידי תביעה שהוגשה לוועדה לנפגעי הרעש שפקד את ירושלים ב-1927 ועל ידי שמואל יוסף עגנון, הכולל את אזכור השכונה במסעות הכלב "בלק" ברומן תמול שלשום:
לבסוף טפל רגליו לגופו, והתחיל רץ עד שפגע בשכונת אבי השור (=אבו תור). הריח קצת כאן וקצת כאן, ונטל עצמו לשכונת בית יוסף, קטנה שבשכונות ירושלים, שבאותם הימים הייתה מיושבת מישראל, ובה ארבעה עשר בתים ובית כנסת, ובעוונותנו שרבו, מכרום לנוכרים.
— ש"י עגנון, תמול שלשום, עמוד 563
עד מאורעות תרפ"ט (קיץ 1929) התדלדל היישוב היהודי בשכונה ולאחר מכן היא נטמעה כליל באבו תור הערבית. בנייני השכונה נמצאים בחלקו המזרחי של הכפר (שהיה בשליטת ממלכת ירדן עד מלחמת ששת הימים), סמוך לקו הגבול עם חלקה המערבי. הטור המערבי מצוי ברחוב עין רוגל מספר 23-9.
שלומי שוב

שלומי שוב (נולד ב-25 בספטמבר 1971) הוא רואה חשבון, ראש תוכנית חשבונאות וסגן דיקן בית הספר אריסון למנהל עסקים, המרכז הבינתחומי הרצליה. מומחה בתחום ה-IFRS בישראל, עומד בראש פורום שווי הוגן (Fair Value Forum), ומחבר ספרים בתחום החשבונאות הפיננסית.

ביוגרפיה

שלומי שוב נולד בתל אביב. בשנת 1998 הוסמך כרואה חשבון על ידי מועצת רואי החשבון בישראל, ובאותה השנה סיים בהצטיינות לימודי תואר שני M.B.A במנהל עסקים, בבית הספר למנהל עסקים, אוניברסיטת בן-גוריון. 
במסגרת תפקידיו שימש כיועץ כלכלי של שר הפנים, אליהו סוויסה, בין השנים 1999-1998, וכיהן עד שנת 2006 בתפקידי ניהול במשרדי רואי החשבון פאהן קנה ושות', ליובושיץ קסירר ו-KPMG סומך חייקין ושות'. בשנת 2006 הקים את חברת IFRS קונסלטינג בע"מ, המספקת שירותי ייעוץ בתחום IFRS לחברות מדווחות, לרואי חשבון ולגופים ציבוריים.  
שוב משמש  משנת 1996 כמרצה בכיר לחשבונאות. לימד במסלול האקדמי המכללה למנהל, בית הספר למנהל עסקים החל משנת 1999, וכמרצה באוניברסיטה הפתוחה, המחלקה לניהול ולכלכלה, החל משנת 2008. בשנת 2006 הקים את התוכנית לחשבונאות במרכז הבינתחומי הרצליה, ומשנת 2010 משמש כסגן דיקן בבית הספר אריסון למנהל עסקים. כיום משמש שוב גם כאחראי אקדמי של קורסי החשבונאות הפיננסית באוניברסיטה הפתוחה.
ספרו "חשבונאות פיננסית חדשה: IFRS" זכה בפרס לשכת רואי החשבון לשנת 2007‏ והפך לספר לימוד מרכזי בקורסים לחשבונאות פיננסית באוניברסיטה הפתוחה. פעילותו של שוב בתחום הובילה לבחירתו על ידי 50 רואי חשבון בכירים כאחד ממומחי ה-IFRS המובילים בארץ, בסקר שפורסם בעיתון כלכליסט. בהמשך סיפק ראיונות רבים בתחום ה- IFRS בעיתונות הכלכלית ובמסגרת כתבות ופרשנויות, וכן טור דעה שבועי המתפרסם בעיתון דה-מרקר.

פעילות ציבורית

שוב מעורב בפעילות ציבורית רחבת היקף: הוא שימש בעבר כיושב ראש הוועדה לדיווח כספי הלכה למעשה, מטעם לשכת רואי החשבון, וחבר בהווה בוועדות מקצועיות מטעם לשכת רואי חשבון, המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות, המפקח על הבנקים וועדת היגוי מטעם משרד החינוך.
בשנת 2011 ייסד ביחד עם פרופ' אמיר ברנע את הפורום שווי הוגן FVF‏ (Fair Value Forum). הפורום תורם לאיכות המידע בשוק ההון ומשפיע על סדר היום הכלכלי, בין היתר באמצעות סיקור דיוניו בתקשורת.
נחל ערוגות

נַחַל עֲרוּגוֹת הוא נחל איתן המנקז נחלים רבים במרכז מדבר יהודה. אורכו כ-46 ק"מ ויובליו העליונים מתחילים ממזרח לגוש עציון והר חברון ושפכו של הנחל מצפון לעין גדי.

גאוגרפיה

בניגוד לנחל דוד שהוא בעל אגן ניקוז קטן יחסית וזורם אף הוא בשמורת עין גדי, נחל ערוגות הוא נחל גדול בעל אגן ניקוז של יותר מ-230 קמ"ר. ראשיתו של הנחל באזור אפרת, מגדל עוז ובית-פג'אר, משם ממשיך הנחל מזרחה כ8 ק"מ עד שנכנס לרמת המדבר, באזור היישוב תוקוע הפלסטיני, שם שובר הנחל לכיוון דרום-דרום-מזרח וממשיך במגמה זו עוד כ30 ק"מ, אוסף לאגן הניקוז שלו נחלים רבים עד לשלב בו הוא מגיע לבמת השוליים המזרחיים, שם הנחל סוטה ממש מזרחה, לכיוון ים-המלח והבקע הסורי אפריקני. בקטע זה הוא הופך לקניוני עוד יותר ובקילומטרים האחרונים שלו לפני ים המלח הוא נופל אל קניון עצום, שעמקו מעל 500 מטר וזורמים בו מי מעיינות כל השנה. 
בערבית יש לנחל ערוגות שמות אחדים לפי הקיטועים הבאים: 
חלקו העילי היורד מהר חברון אל רמת המדבר נקרא ואדי ג'חר (وادي جحر) שפירושו- "הנחל הנחבא בחורו"- זהו קטע קניוני עמוק ויפה ובו מערות שבהן שרידי פעילות של האדם הקדמון. חלקו התיכון, החוצה את רמת מדבר יהודה, נקרא ואדי אלע'ר (وادي الغر)-שפירושו "נחל מוליך השולל" או "הנחל התמים". חלקו האחרון, העמוק והיפה ביותר בנחל נקרא ואדי אלעריג'ה (وادي العريجة) שפירושו "הנחל שסטה מדרכו". שם זה הוא 'שימור שם' ונקבע על ידי ועדת השמות הממשלתית כנחל ערוגות.
הקטע האחרון והיפה בנחל מתחיל בנקיק צר ועמוק הנקטע במפל ענק (מפל ערוגות). בהמשך, לרגלי מפל ערוגות, נובע עין ערוגות ומשם ואילך הנחל הוא נחל איתן שלאורכו צומחת צמחיית מים עשירה- הכוללת עצי ערבה, צפצפת הפרת, קנה מצוי, עבקנה, סלוודורה פרסית, עצי שיזף מצוי ועוד. בחלקו האיתן של הנחל חיים עדרי יעלים, להקות גדולות של שפני סלע.
בקניון האחרון עובר מסלול טיול, שמתחיל מחניון השמורה עד ל"מפל הנסתר" ו"הבריכות העליונות" שבנחל. כמו כן, מתחברים אל הנחל שני מסלולים אתגריים שיורדים מההרים שמעל: מעלה בני המושבים מצפון ומעלה האיסיים מדרום.
ברינליץ

ברינליץ (בגרמנית: KZ-Außenlager Brünnlitz, בצ'כית: Brněnec) היה מחנה עבודה שהוקם על ידי אוסקר שינדלר באוקטובר 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה בחבל הסודטים. ייחודו של המחנה ביחס ההוגן שהוענק ליהודים שנכלאו בו.

היסטוריה

המחנה הוקם ביוזמתו של שינדלר בשנת 1944 כמפעל לייצור נשק. עם התקדמות הצבא האדום לפולין פינו הנאצים את מחנה פלאשוב ושילחו את 20,000 יושביו למחנות ההשמדה. שינדלר, שביקש להציל את עובדי המפעל שלו, שיכנע את הנאצים להעביר את מפעל הנשק שלו שהיה בפלאשוב לעורף ולהקימו מחדש, על כל עובדיו, בחבל הסודטים. למרות הבטחת הנאצים, כ-1000 מעובדי המפעל בפלאשוב שולחו למחנות גרוס-רוזן ואושוויץ. בזכות התעקשותו הנחרצת של שינדלר ותשלום שוחד לקצינים נאצים בכירים, כל היהודים הועברו למחנה ברינליץ, שם חיו תחת חסותו של שינדלר. על פי עדויות הניצולים, מפעל הנשק לא ייצר כלל נשק ותחמושת וכל מהות המחנה הייתה הצלת יהודים.
בשטח המחנה הקים שינדלר מרפאה ומכון חיטוי כנגד מחלת טיפוס הבהרות וכן דאג למנות מזון מוגדלות עבור חולים ועבור מי שאיבד ממשקלו.
כאשר נודע לשינדלר על רכבת משא ובה יהודים שפונו ממחנה גולשוב ביקש רשות מהנאצים לקלוט את כל יושבי הרכבת כפועלים במחנה ברינליץ. למרות שרוב יושבי הרכבת היו מוכי רעב וודאי שלא יכלו לשמש פועלים, שינדלר קלט אותם כפועלים במחנה, טיפל בהם במרפאה ודאג לקבורה יהודית עבור מי מהם שלא שרד. 
ב-8 במאי 1945 שוחררו כל אסירי המחנה לחופשי.
זאב לירון

ביוגרפיה

לירון נולד בשם יומק זאב-בנימין לונדנר בעיר בנדין שבפולין, אחד מחמישה ילדים למשפחת סוחרי בגדים. כנער התכוון לעלות לארץ ישראל אך פרוץ מלחמת העולם השנייה והפלישה הגרמנית לפולין מנעו זאת ממנו. הוא היה פעיל ציוני וחבר הארגון היהודי הלוחם בגטו בנדין. ב-1943 נשלח למחנה הריכוז אושוויץ. במחנה ניסה להמלט אך נתפס ונידון למוות בתלייה, אך לאחר המתנה של ארבעה ימים בבלוק 11 שוחרר מהבלוק ונשלח לעבודות כפייה במכרה. לאחר פינוי מחנה העבודה נמלט בקפיצה מהרכבת יחד עם אחיו ושני ניצולים נוספים. לירון חזר לבנדין ועסק בפעילות ציונית שהביאה למעצרו על ידי הסובייטים. בינואר 1946 עבר לאיטליה שם היה פעיל בתנועת הבריחה ובמוסד לעלייה ב'.
בעודו באיטליה התגייס במאי 1948 לצה"ל והיה מחניכי קורס טיס הראשון של חיל האוויר באיטליה. לאחר הגיעו לישראל הצטרף לקורס טיס מס' 1 אותו סיים באוגוסט 1950. הוא שימש מדריך טיסה, מפקד גף בטייסת 105, טייסת אימון מבצעי, במסגרת זו הוביל באפריל 1951 רביעיית ספיטפיירים לתקיפת משטרת אל-חמה בסוריה כפעולת תגמול על רצח שוטרים ישראלים, וכחודש לאחר מכן השתתף בגיחות הפצצה בקרב תל מוטילה. שירת כמפקדה הראשון של טייסת 140, טייסת מטוסי הרווארד במחנה סירקין, ששימשה לאימון חניכי קורס הטיס. ב-1954 הקים את הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי שהורכב ממדריכי טיסה. למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. במלחמת סיני שירת בענף מודיעין של חיל האוויר, ב-1958 מונה לראש הענף ושירת בתפקיד עד 1965. במהלך כהונתו עבד על תוכניות החיל לקראת מלחמת ששת הימים ועסק בתכנון מבצעי "רוטב" ו"דורבן", סיוע באספקה אווירית למורדים המלוכניים שפעלו נגד צבא מצרים בתימן בתקופה זו נשלח במסווה לתימן לתאם את פעולות חיל האוויר מול המורדים. לאחר מכן שירת במשך שנה כראש להק הדרכה בדרגת סגן-אלוף. בשנים 1966–1973 עסק בשליחות ביטחונית באירופה מטעם משרד הביטחון והמוסד, הוא עסק בהפעלת סוכנים ממדינות יעד במטרה לאסוף מודיעין על חיילות האוויר של מדינות ערב. כמו כן נפגש באתונה עם מוניר רדפא, טייס בחיל האוויר העיראקי לצורך תיאום עריקתו לישראל עם מטוס מיג 21 במבצע יהלום.
במלחמת יום הכיפורים שירת כיועץ אווירי בפיקוד הצפון. לאחר המלחמה עסק הפקת לקחים בנושא שיתוף הפעולה בין כוחות האוויר וכוחות היבשה, בשנים 1975 עד 1979 עמד בראש היחידה לשיתוף פעולה, יחידה חדשה שהוקמה על מנת לתאם בין הכוחות. כמו כן עסק בפרויקט הקמת בסיסי חיל האוויר בנגב בעקבות פינוי סיני. בתפקידו האחרון שירת כנספח צבאי בצ'ילה ובאקוודור בין השנים 1980 ל-1983. השתחרר משירות הקבע ב-1984. לאחר שירותו הצבאי עסק בייצוא ביטחוני.
בשנת 2013 פרסם העיתונאי משה רונן את ספרו תהומות ושחקים על חייו של זאב לירון. באותה שנה זכה לעיטור יקיר העיר רמת גן.
אסטבן גוטפריד

קורות חייו

אסטבן גוטפריד נולד וגדל בבואנוס איירס בירת ארגנטינה בשנת 1965. בשנת 1983 עלה לישראל. לאחר עלייתו לארץ החל ללמוד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב, וסיים לימודיו בהצלחה ב-1988. באותה שנה שיחק בהצגה "לא סמים עליכם" שכתב פיני עדן וביימה אורני זקס. לאחר לימודיו פנה לקריירת בימוי וכתיבת מחזות תיאטרון, ב-1990 כתב וביים את "הבשורה על פי קריסטין" שהשתתף בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר, ב-1991 כתב וביים את ההצגה "ציונה לא תשאלי" וזכה בפרס הבימוי המצטיין בפסטיבל עכו. ב-1992 כתב וביים את "מלחמת מגן ביצים" בתיאטרון הקאמרי וב-1997 כתב וביים את "לאלו", בכיכובן של אודיה קורן ואביגיל אריאלי שהשתתף בפסטיבל עכו והוצגה ברפרטואר של התיאטרון הלאומי הבימה באותה שנה. 
בשנת 1993 כתב את התסריט של סרט הקולנוע המצליח "נקמתו של איציק פינקלשטיין" יחד עם במאי הסרט, אנריקה רוטנברג. בנוסף, גוטפריד גם שחק בסרט לצד משה איבגי, דבורה קידר ושמיל בן ארי. הסרט נחל הצלחה, ובטקס פרסי אופיר לאותה שנה גרף שבעה פרסים, ביניהם פרס הסרט הטוב ביותר. גוטפריד זכה בשני פרסים, בקטגוריית התסריטאות ובקטגוריית המשחק המשני. בשנת 1995 המשיך גוטפריד לכתוב תסריטים, בעיקר לסדרות הטלוויזיה "בת ים-ניו יורק" בשנת 1995, ול"המוסד", סדרת הטלוויזיה בכיכובו של גיל פרנק. לאחר מכן כתב תסריטים ל"שולחן ארוך", "פריים טיים", "קפיצה קטנה לסופר" ולתוכניות הבידור "מרגול" ו"חנה לסלאו".
בשנת 2002 ביים את הערב הרב תחומי "קהלת -הקאמבק", ובשנת 2004 כתב את סדרת הטלוויזיה ללימוד ספרדית "ויוה אל אספניול", לערוץ ויוה.
גוטפריד לא זנח את קריירת המשחק שלו ושיחק בהצגות "הבן של לוי", "המתלבט", "סקסודוס", "אולפן למתחילים", "סינדרלה" ו"רואים עולם" בקאמרי, בתיאטרון חיפה, בפסטיבל עכו ובתיאטרון הסימטה. כמו כן, שיחק בהצגה "מלחמת מגן ביצים" אותה גם כתב וביים. 
ב-1996 שחק ב"סוכרייה מאיש זר", ובמהלך השנים שחק ב"שולחן ארוך", בסדרת המערכונים "זהו זה!", ב"המוסד", "מרגול" וב"אנטונלה בישראל". בשנת 2004 שחק בסדרת הטלוויזיה "צימרים".
בנוסף שיחק בסרטים "חלומו של הנרי" של איתן גרין, "בני בני ילד רע", ובשנת 2005 שיחק בסרט הטלוויזיה "כמו דג בלי מים".
ב-2004 היה בין מקימי בית תפילה ישראלי, הקהילה היהודית הליברלית הראשונה בתל אביב שאינה משתיכת לזרם כלשהו ומשלבת בין תרבות ישראלית ומסורת יהודית.
קומודור 64

היסטוריה

העלות של כל מחשב קומודור 64 הוערכה בזמנו בכ-135 דולר, וזאת בזכות הוזלת עלויות ייצור הודות לשליטה של חברת קומודור ביצרנית המעבדים MOS, אשר תרמה את המעבד שלה 6502, לקומודור. המחשב שווק דרך מפיצים מורשים, חנויות צעצועים, חנויות כל-בו וכו'. עובדה זו איפשרה לקומודור 64 להתחרות בקונסולות המשחקים של אותה עת, אטארי 2600 ואחרות, בצורה מאוד חזקה.
בארצות הברית למשל (שלא כמו בישראל) הוצע קופון החזר של 100 דולר עבור כל רכישה של משחק טלוויזיה, לצורך מימוש קנייה של קומודור 64. חברה מפורסמת אשר עזבה את שוק המחשבים הביתיים היא חברת Texas Instruments, אשר החליטה כי התחרות מול קומודור נדונה לכישלון.
בשנת 1984 ניסתה חברת קומודור ליצור יורש לקומודור 64, בדמותו של מחשב שנקרא Commodore Plus/4. מחשב זה היה דומה לקומודור 64, והיו לו מספר יתרונות: תוכנות מובנות בזיכרון, גירסת Basic 3.5 כמערכת הפעלה משופרת, ויכולת פוטנציאלית של רזולוציה גבוהה יותר. הטעות השיווקית של קומודור הייתה ששום תוכנה של הקומודור 64 לא תאמה למחשב החדש, יכולת עיבוד הקול שלו הייתה נחותה יותר מהמקור, ובנוסף לכל חסרו לו הספרייטים המובנים אשר מהווים את אבן הבניין בגרפיקה של הקומודור 64.
מחשבים נוספים שיצאו מבית קומודור הם קומודור 128 וקומודור אמיגה.
קומודור החליטה לחזור לשוק והציגה בתערוכת CeBIT 2007 שהתקיימה בגרמניה דגמים חדשים שלה המיועדים לגיימרים.

קומודור 64X

בשנת 2011 הוקמה חברת קומודור ארצות הברית. החברה רכשה את הזכויות על השמות "קומודור" "אמיגה" ו"ויק". באותה שנה יצאה החברה עם קומודור 64X. המחשב מצויד במקלדת הדומה למקלדת הקלאסית של קומודור 64 וקומודור ויק 20. יתר המרכיבים הותאמו למאה ה-21. מעבד דו ליבתי, אינטל אטום. ערכת שבבים של המאיץ הגרפי Nvidia Ion2. מערכת הפעלה קומודור OS מבוססת לינוקס. המחשב תומך גם במערכת הפעלה Windows. כונן DVD/RW, יציאת HDMI לחיבור ל-HDTV, יציאת USB ו־Ethernet. מותו של מייסד קומודור ארצות הברית, בארי אלטמן הביא להפסקת פעילות החברה וייצור הדגם.
מושיע העולם

מבנה הציור

הציור מראה את ישו בתלבושת מתקופת הרנסאנס כשהוא נושא ברכה עם יד ימין ושתי אצבעות מורמות, יד שמאל אוחזת בכדור בדולח המסמן את תפקידו כמושיע העולם ושליט היקום ואת "הכדור גבישי" של השמים, כפי שהוא נתפס במהלך הרנסאנס.

היסטוריה

ידוע על כ-20 גרסאות של הציור, אשר צוירו על ידי תלמידים וחסידים של לאונרדו דה וינצ'י. רישומי הכנה בדיו וגיר נמצאים באוסף המלכותי .

מ-1500 ועד 2011

הציור ככל הנראה צויר עבור המלך לואי השנים עשר ובת זוגו, אן מברטאן, בסביבות 1500, עם מעברו של דה וינצ'י לפירנצה. הציור ככל הנראה עבר לאנגליה עם הנרייט מארי כאשר נישאה למלך צ'ארלס הראשון, והיה תלוי בביתה בגריניץ'. האמן הצ'כי ונצסלאוס הולאר (Wenceslaus Hollar) ביצע תחריט על פי הציור, שפורסם בשנת 1650 באנטוורפן עם הייחוס שמדובר בתחריט של ציור של דה וינצ'י. 
לאחר מותו של צ'ארלס הראשון הציור מוזכר ברשימת האוסף המלכותי, ומוערך בשווי של 30 פאונד. הציור נמכר בשנת 1651 לג'ון סטון, פשוט-עם, תמורת חוב, אולם הוחזר במהלך הרסטורציה למלך צ'ארלס השני ב-1660, וכלול ברשימת חפציו בארמון וייטהול בשנת 1666. הועבר בירושה למלך ג'יימס השני שכנראה העביר אותו לפילגשו, קת'רין סדלי.
בשנת 1763 נמכר במכירה פומבית, ומאז אין עדות כתובה לתולדותיו. הציור התגלה שוב ברשומות בשנת 1900 כאשר האספן הבריטי פרנסיס קוק, הוויסקונט ממונסראט, ציין אותו ברשומותיו. הציור ניזוק מניסיונות שחזור קודמים ויוחס לתלמידו של דה וינצ'י ברנדינו לואיני. נינו של קוק מכר את הציור במכירה פומבית בשנת 1958 תמורת 45 לירות שטרלינג, בתור ציור של תלמיד אחר של דה וינצ'י, ג'ובאני אנטוניו בולטרפיו. הציור נשאר מיוחס כציור של בולטרפיו עד לשנת 2011.

זיהוי מחדש ושיפוץ

עד לשנת 2005 הציור היה חלק מאוסף פרטי בארצות הברית. בשנת 2005 הציור נקנה על ידי מספר סוחרי אומנות תמורת 10,000 דולר. הציור היה באותו זמן במצב קשה, כאשר הוא שוחזר בצורה לא טובה וצויר עליו בצורה שנראה כמו עותק. עם זאת, הקונים העריכו כי מתחת לשחזורים נמצא ציור מתקופת הרנסאנס. תוך כדי פעולות השחזור והגעה לשכבות המקוריות של הצבעים, התגבשה ההכרה כי ייתכן ומדובר בציור המקורי של דה וינצ'י.
בשנת 2011 ועדה בראשות ראש הגלריה הלאומית הכירה בזיהוי הציור כעבודה מקורית של לאונרדו דה וינצ'י. עם זאת, ייחוס זה עדיין במחלוקת על ידי מומחים אחדים.
במאי 2013 נמכר למיליארדר הרוסי דמיטרי ריבולובלב ב-127.5 מיליון דולר. ב-16 בנובמבר 2017 נמכר הציור במחיר של 450.3 מיליון דולר במכירה פומבית בניו יורק לנסיך מוחמד בן סלמאן אאל סעוד, יורש העצר הסעודי, לטובת מוזיאון הלובר  באבו דאבי והיה לציור שנמכר במחיר הגבוה ביותר עד אז.
לודוויג לאכמן

לודוויג לאכמן (בגרמנית: Ludwig Lachmann)‏ (1906–1990), כלכלן גרמני יהודי שהיה מקורב לאסכולה האוסטרית.

ביוגרפיה

לודוויג לאכמן קיבל דוקטורט בחינוך בגרמניה באוניברסיטת ברלין, שם למד בין השנים 1924 ו-1933. במהלך לימודיו התעורר עניינו באסכולה האוסטרית ובמיוחד בכתבי קרל מנגר. בשנת 1933 עזב את גרמניה והתיישב באנגליה שם בילה את עיקר זמנו בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE), שהיה אז בשיא השפעתו בעולם הכלכלה ומשך מספר גדול של כלכלנים מובילים וביניהם פרידריך האייק, שהפך למורהו הרוחני ומאוחר יותר עמיתו של לאכמן. 
בשנת 1948 עזב לאכמן את אנגליה והפך לפרופסור לכלכלה והיסטוריה כלכלית באוניברסיטת וויטואטרדראנד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, שם חי בשארית חייו. לאכמן נפטר בדצמבר 1990 בגיל 84.
הורדוס (מלך כלקיס)

הורדוס (15 לפנה"ס - 48), מלך כלקיס מבית הורדוס.
הורדוס נולד בממלכת יהודה. מצד אביו אריסטובולוס היה נכדו של הורדוס ומרים החשמונאית, ואמו ברניקי הייתה בתם של שלומית אחות הורדוס וקוסטובר מושל אדום.
הורדוס היה אחיהם של אגריפס הראשון, אריסטובולוס הצעיר, הרודיאס ומרים.
בשנת 7 לפנה"ס התייתם הורדוס מאביו, שהוצא להורג על ידי סבו הורדוס יחד עם אחיו אלכסנדר באשמת קשירת קשר כנגד המלך. לזמן מה חייתה משפחתו תחת הגנתו של הורדוס, אולם בשנת 5 לפנה"ס החליטה אמו ברניקי לקחת את משפחתה ולעבור להתגורר ברומא. הורדוס התחנך בחצר הקיסרית, כפי שהיה נהוג אצל בני מלוכה ממדינות החסות של רומא. ייתכן שיש בכך סימן שאוגוסטוס החשיב את הורדוס ואחיו כיורשים פוטנציאליים לממלכת סבם.
הורדוס הומלך על ידי הקיסר קלאודיוס על כלקיס, עם עלייתו לשלטון בשנת 41 לספה"נ. כמו כן, הוא קיבל דרגת פראיטור לשם כבוד (ornamenta praetoria). בעקבות בקשה שהוא ואחיו אגריפס העלו לפני הקיסר, הוציא קלאודיוס צו בו הוא מאשר את זכויותיהם של היהודים החיים בגולה.
עם מות אחיו, אגריפס הראשון, בשנת 44 וסיפוחה מחדש של ממלכת יהודה לאימפריה הרומית כפרובינקיה, קיבל הורדוס את האחריות לניהול בית המקדש ומינוי הכהנים הגדולים.
אשתו הראשונה של הורדוס הייתה מרים, בת דודתו אולימפיאס בת הורדוס המלך ומלתקי השומרונית ויוסף בן יוסף אחי הורדוס המלך. מרים ילדה לו בן בשם אריסטובולוס. לאחר שנפטרה, נשא לאישה את אחייניתו ברניקי, שממנה נולדו לו שני בנים, ברניקינוס והורקנוס.
עם מותו של הורדוס בשנת 48, ירש אותו כמלך כלקיס אחיינו אגריפס השני, שהוחלף בשנת 53 על ידי אריסטובולוס, בנו הבכור של הורדוס.
אוסטרלופיתקוס אנמנסיס

מורפולוגיה ואבולוציה

בגלל נדירותם של מאובני אנמנסיס מרבית המסקנות על אודותם מבוססות על השוואה בין מאובנים אלה לבין מאובני אוסטרלופיתקוס אפרנסיס המוכר היטב למדע. על פי דמיון זה ובעיקר על פי צורת עצם השוק הסיקו מיב ליקי ועמיתים שאנמנסיס אף הוא הלך זקוף על שתיים. ואולם ב-2009 פורסם כי אוסטרלופיתקוס רמידוס קדם לו בכך. עצם זרוע ארוכה יותר, יחסית לעצמות האמה, עושה את אנמסיס דומה יותר לרמידוס ולקופי אדם מאפרנסיס, ומרמזת שלמרות הליכתו הזקופה הוא עדיין בילה זמן רב בטיפוס על עצים. עוד מאפיין פרימיטיבי (כלומר, דומה לקופי אדם) המבדיל אנמנסיס מאוסטרלופיתקנים אחרים היא מורפולוגית הלסת העליונה שלו, עם ניבים גדולים יותר ושורות שיניים מקבילות זו לזו מאחורי הניבים. צרוף זה של תכונות פרימיטיביות עם הליכה על שתיים הופך את אנמנסיס למועמד טבעי להמנות על השושלת המובילה בסופו של דבר לסוג האדם, אך מכיוון שמאובני סוג האדם העתיקים ביותר צעירים מאנמנסיס בכמעט שני מיליון שנה יהיה צורך במספר חוליות מקשרות ביניהם, למשל אוסטרלופיתקוס אפרנסיס ואוסטרלופיתקוס גרהי.
קרנבל

קַרְנָבָל הוא פסטיבל תחפושות וריקודים בהשתתפות הקהל. קרנבלים לרוב מלווים בתהלוכה בעלת אלמנטים קרקסיים.

מקורות הקרנבל

שורשי הקרנבל בנצרות. המילה "קרנבל" משמעותה "סילוק הבשר" או "פרידה מהבשר" (מלטינית: carni = בשר, vale = פרידה). באירופה נהגו הנוצרים הקתולים להתנזר מבשר ומכל הנאה גופנית אחרת במשך 40 יום או שישה שבועות לפני חג הפסחא, כהזדהות עם סבלו של ישו, תקופה הידועה כ'לנט'. לפני צום הבשר התקיימו חגיגות זלילה וחטאים, שבאיטליה, שווייץ, צרפת, פורטוגל וספרד התלוו למסיבות רחוב של ריקודים, תחפושות ומסכות. הקרנבל הגיע לשיאו בימי הביניים, אז היה נחוג במקומות רבים באירופה. בערים הגדולות התארכו החגיגות עד שלושה חודשים. אפשר למצוא סימנים לדעיכת הקרנבל האירופי, בעיקר במישור הסמלי, כבר בתקופת הרנסאנס, מאז נחוג יותר כמסורת ולא כחג דתי.
אפשר לאתר את שורשי הקרנבל עוד לפני הנצרות בחגיגות היווניות לכבוד דיוניסוס ובחגיגות הרומיות לכבוד סטורנאליה.
במאמרו "רבלה וזמנו" מנסה הוגה הדעות הרוסי מיכאיל בכטין להצביע על ההשפעה העצומה של הקרנבל על הספרות בכלל ועל זרם המניפאה (Menippea) בפרט. בכטין מרחיב את יסוד הקרנבל לרמה הבלשנית. לדידו מהות הקרנבל היא חציית הקווים המוכרים והפיכת הסימנים על פיהם. השולי הופך למרכזי: פעולות הגוף והפרשותיו נהיים מוקד עניין, המעמדות הנמוכים תופסים את מרכז הזירה, העבד מוכתר למלך. הקרנבל מוגדר על ידי המציאות היומיומית המשמימה ומשמש כאנטיתזה מאתגרת עבורה, בכך שהוא פותח לדיון מחודש את סמליה. בכטין טוען שהקרנבל מלא בסמלים אמביוולנטיים. "סמלים שמכילים דואליסטיות ומאחדים שני קטבים מנוגדים של שוני ואסון".
הקרנבל אליו התייחס בכטין היה החגיגה שלפני צום ששת השבועות, שמקדים את חג הפסחא הנוצרי. בכטין ייחס לקרנבל משמעות עמוקה על חיי הקהילה בהציבו אלטרנטיבה פרועה, משוחררת ומאתגרת לשגרת היומיום, המאופיינת בהיררכיה ובניכור חברתי. ה"אחר" משתחרר ותופס את מרכז הבמה. הכנסייה ומוקדי הכוח הפיאודליים הופכים ליעד של בוז, לעג ופרודיה. הקרנבל מאופיין על ידי מופעי ראווה חזותיים, קומדיה ופרדוקסים מילוליים. כל המחסומים החברתיים הרגילים נפרצים, הבדלי מין, גזע וגיל נמחקים. נותרת תקשורת חדשה בגובה העיניים שמבוססת על "מגע חופשי ומוכר".