google/wiki40b huggingface dataset:
דוד אשקלון

ביוגרפיה

דוד אשקלון נולד בתל אביב. את ההכשרה האמנותית רכש בעזרת אביו, הפסל ההונגרי-יהודי מוריס אשקלון.
אשקלון הגיע לארצות הברית בהיותו נער, לאחר שאביו החליט לאפשר לו להרחיב את אופקיו. אשקלון למד אמנות ועיצוב באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. לאחר מכן המשיך את לימודיו בתחומים אדריכלות ועיצוב-פנים במכון פראט שבניו יורק, שם קיבל תואר ראשון. במהלך שנות ה-70 עבד אשקלון בתחום האדריכלות ועיצוב-הפנים באזור ניו יורק. כמו כן, עבד למשך זמן מה עבור האדריכל הישראלי הנודע אריה אלחנני בתל אביב. אשקלון פנה לאמנות הפיסול במתכת ויצר קומפוזיציות מופשטות באמצעות מבער ריתוך.
בשנת 1973 עבר אשקלון להתגורר באזור פילדלפיה, שם, יחד עם אביו, פתח סטודיו בשם "סטודיו אשקלון". לאחר מכן החל להתמקד ביצירת יצירות המתאימות לאתרים ספציפיים, בעיקר עבור אתרים ציבוריים ובעלי סממנים פולחניים. מרבית עבודותיו התמקדו בנושאים כנסייתיים תוך ניצול גישות עכשוויות ולא מסורתיות. יחד עם אביו העלה הסטודיו מאות פרויקטים ברחבי צפון אמריקה, מפיסול מונומנטלי וחלונות זכוכית צבעונית פולחניים ועד ציורי קיר ופסיפסים. רבות מעבודתיו מקשטות בתי כנסת ומבנים אחרים בעלי אופי דתי. בין הפסלים שפיסל בולטת מצבת זיכרון לזכר השואה המביעה דברי הוקרה לקורבנות הזוועות (חלקם היוו חלק ממשפחתו שלו).
אשקלון קיבל מספר מענקים ופרסים מארגונים מכובדים ובינלאומיים, בהם המכון האמריקאי לאדריכלות. הוא משמש כיום נשיא "האגודה האמריקאית לאמנות יהודית", שבמסגרתו העביר הרצאות בעניין זה. הוא מתגורר בצ'רי היל שבמדינת ניו ג'רזי ובהאמפטונס שבמזרח לונג איילנד במדינת ניו יורק.
גאלרו

גאלרו (בלטינית: Galero, נקרא גם Cappello romano; ברבים: גאלרי) הוא כובע נמוך ורחב שוליים שמשני צידיו משתלשלים גדילים, המשמש בעיקר בישופים בכנסייה הקתולית. בהרלדיקה כנסייתית הוא משמש כעיטור חשוב בסמלים של אנשי כמורה.

מקור ושימוש

מקורו של הכובע הוא בכובעי הצליינים הנוצרים שלבשו אותו כדי להגן על עצמם מפגעי מזג האוויר.
כחלק ממאבקו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי בפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מינה האפיפיור 13 חשמנים חדשים במסגרת ועידה אקומנית שהתקיימה בליון. בעת מינוים הוא חבש לראשם גאלרי אדומים כנראה כדי לציין אותם כנבחריו במהלך הוועידה.
כהמשך למסורת זו היה נהוג שבעת מינוי חשמן, מעניק לו האפיפיור גאלרו אדום. מנהג זה נפסק לאחר ועידת הוותיקן השנייה והגאלרו הוחלף בכיפה. לאחר מותו של החשמן נהוג לתלות את הגאלרו מעל קברו עד שעצמותיו הופכות לאבק, דבר שמסמל כיצד חולפת כל תהילה ארצית.
אף על פי שחשמנים לא מקבלים רשמית גאלרו בעת מינויים, שמורה להם הזכות לחבוש אותו או לשמור אותו לעת מותם.

בהרלדיקה

למרות שהגאלרו נחבש רק על ידי חשמנים, בהרדליקה כנסייתית משתמשים בו בעלי כל הדרגות. דרגת בעל שלט האצולה קובעת את צבע הגאלרו שעל השלט וכן את מספר הגדילים שלו. הוא תופס את מקום הקסדה והציצה בשלט, כיון שאין זה יאה שאיש דת יהיה לוחם.
גאלרו של חשמן הוא אדום ובעל 30 גדילים, חמישה עשר מכל צד בחמש שורות. לפטריארך ולפרימוס גאלרו ירוק עם 30 גדילים שזורים בזהב. לארכיבישוף גאלרו ירוק בעל ארבע שורות של גדילים (ובסך הכל 20). לבישוף ירוק גם כן, עם שלוש שורות גדילים, לאב מנזר שחור עם שלוש שורות גדילים. לקאנון שחור עם שתי שורות ולכומר שחור עם גדיל אחד בכל צד (למרות שאין זה מצוי שיהיה לכומר שלט אצולה).
יוצאים מהכלל הם אנשי כמורה בסין שנמנעים מלחבוש כובע ירוק, כיוון שבסינית הכינוי למי שאשתו בגדה בו הוא "חובש כובע ירוק". במקום, הם משתמשים בגאלרו סגול, שחור או כחול.
בנוסף, קיימים גאלרי סגולים, לבנים וורודים בצורות ושילובים שונים לבעלי תפקידים אחרים. מלבד בכנסייה הקתולית, מצוי השימוש בגאלרו גם בשלטי אצולה של בכירים בכנסיות אחרות.
עיצוב הגאלרו עצמו הוא חופשי מעבר לכללים האמורים, וניתן לראות הבדלים בצורת הכיפה ובגובהה וכן בצורת הגדילים. על פי כללי ההרדליקה הכנסייתית, שלטי אצולה של נשות כנסייה כגון כאלו שעומדות בראש מנזר, לא כוללים גאלרו כלל.
יהודה וישליצקי

ביוגרפיה

יהודה וישליצקי נולד בירושלים. אביו הרב אלישע וישליצקי היה מרבני הציונות הדתית.
בשנת 2013 התגייס וישליצקי לצה"ל ושירת בחיל השריון לאחר סיום ההכשרה שובץ כטען-קשר בפלוגה כ' (כפיר) בגדוד 71 בחטיבה 188.

מבצע צוק איתן

ב-20 ביולי 2014 לחם וישליצקי כאיש צוות בטנק מ"מ בסמוך לשכונת שג'אעיה. לאחר פציעת מפקדו מילא את מקומו כמפקד תוך שהוא ממשיך לתפקד כטען-קשר ולחם בקרב שג'אעיה עד להגעת קצין מחליף. בשל כך הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל על ידי רב-אלוף בני גנץ.
אור ליום ראשון כ"ב בתמוז ה'תשע"ד 20 ביולי 2014 במהלך מערכת צוק איתן פעלה פלוגת כפיר מגדוד 71 תחת פיקוד חטיבת גולני בשכונת שג'אעיה שבמבואות העיר עזה. תוך כדי תנועת טנק מפקד המחלקה לראש שדרת הטנקים, נפצע מפקד המחלקה מרסיס פצצת מרגמה. רב"ט יהודה שמילא תפקיד טען-קשר בטנק המ"מ, זיהה את הפציעה במפקדו השכיבו בתוך הטנק והזעיק חולית פינוי. בשלב זה נטל רב-טוראי יהודה את הפיקוד על הטנק, עלה לכיפת המפקד והחל לאבטח את השטח ולחפות על פעולת הפינוי. רב-טוראי יהודה ניהל את תהליך הפינוי הרפואי תוך שהוא מדווח בקשר על מצבו של מפקדו לפי הנחיות הרופא. לאחר פינוי מפקד המחלקה ולאחר שהבין את תמונה הקרב, נטל רב-טוראי יהודה את הפיקוד על הטנק בתנועת לילה בשטח מורכב לתמרון בתוך שהטנקים סופגים אש תלולה ושטוחת מסלול. רב-טוראי יהודה נסך ביטחון בצוות הטנק והצטרף לשדה הקרב כשהוא מנווט מפעיל את מערכות הירי בטנק ונותן הוראות לירי מקלעים כל זאת עשה רב-טוראי יהודה כשהוא נטול הסמכה כמפקד במשך שלוש שעות עד לחבירת קצין שהחליפו. סמל יהודה וישליצקי הראה במעשיו יוזמה והתקפיות רוח לחימה ומנהיגות.
— טקס קבלת העיטור
רפי בוקאי

ביוגרפיה

רפי בוקאי נולד בשנת 1957 לרחל ויצחק למשפחה בת שלושה ילדים במעוז אביב. אביו עבד בסולל בונה בהקמת העיר קריית גת והמשפחה עברה בילדותו לשם. מכיוון שהוריו נמנו על בעלי בית הקולנוע "היכל העשור" בעיר, נהג בוקאי לצפות בסרטים רבים כבר מגיל צעיר. בנעוריו כבר סייע למקרין ואף נסע לתל אביב כדי להביא משם סרטים.
כמו כן אהב לקרוא והיה פעיל בתנועת הנוער "השומר הצעיר".
בשלב מסוים אף החל לנהל את הקולנוע בעצמו.
לאחר סיום לימודיו בתיכון שירת בגרעין נח"ל ובגיל 19 חלה לראשונה בסרטן.
בעקבות מחלתו שוחרר מן השירות הצבאי ולאחר החלמתו החל בלימודי קולנוע באוניברסיטת תל אביב.
סרטו החשוב כבמאי, "אוונטי פופולו" שיצא בשנת 1986 אחרי מספר שנות עבודה, התחיל כפרויקט גמר באוניברסיטה והפך לסרט באורך מלא. הסרט, בכיכובם של סלים דאו וסוהיל חדאד, מציג את ימי סוף מלחמת ששת הימים מנקודת מבטם של שני חיילים מצרים הבורחים מסיני למצרים. הסרט מפרק את המיתוסים של החייל הישראלי הגיבור וההומני והאויב הערבי האכזר ובעצם מחליף בין התפקידים. הסרט זכה בפרס ברדלס הזהב בפסטיבל לוקרנו ונחשב לאחד הסרטים החשובים בזרם הקולנוע הביקורתי של שנות השמונים.
בסוף שנות ה-80 שהה כשנה בניו יורק ובמהלכה כתב את התסריט לסרטו הבא על מרקו פולו.
העלילה שילבה את ביקורו הקצר של מרקו פולו בארץ ישראל, בדרכו לסין, עם סיפור שכתב בוקאי על שני צלבנים וארון מתים. בוקאי טרח במשך שלוש שנים להשיג את המימון להפקת הסרט.
לצורך ההפקה גויסו כ-3.3 מיליון דולר חלקם בבורסה. בוקאי שימש כבמאי ומפיק (יחד עם שרון שמיר). הייתה זו ההפקה היקרה ביותר בישראל עד אז והיחידה שעברה עריכה ממוחשבת. במקור נקרא הסרט "רצון האלוהים" וכלל 38 שחקנים וכ-2,000 ניצבים. הסרט היה בעיקר דובר אנגלית.
בשנת 1996 יצא הסרט בשם "מרקו פולו: הפרק האחרון" למסכים ונחל כישלון כלכלי וביקורתי גם יחד.
בוקאי הפיק את הסרטים "החיים על פי אגפא" ו"אדי קינג".
בנוסף, הוא שימש גם כמרצה לקולנוע בבית ברל ובחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
ב-1998, לרגל חגיגות היובל למדינה, נתבקשו מבקרי הקולנוע בארץ לבחור את חמשת הסרטים הישראלים הטובים בכל הזמנים. שניים מהם, "החיים על פי אגפא" ו"אוונטי פופולו", הם סרטים של רפי בוקאי כמפיק ובמאי.
המיזם האחרון עליו עבד (ולא הושלם) היה כתיבת תסריט לספרה של עדנה מזי"א "התפרצות איקס". במהלך הפקת הסרט "צעד קטן", שאותו הפיק בוקאי ועוסק בנער חולה סרטן, התפרץ הסרטן שוב בגופו של בוקאי.
רפי בוקאי נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2003 ונטמן בטקס קבורה חילוני בבית העלמין בקיבוץ גבעת השלושה. הוא הותיר אחריו בת זוג ובן משותף.
הסרט "האושפיזין", בבימויו של גידי דר, היה בעת פטירתו של בוקאי בשלבי עריכה. הוא הוצג בבתי הקולנוע בשנת 2004 והוקדש לבוקאי.
ב-2012 הוצג הסרט התיעודי "רפי בוקאי, אבא שלי", בבימויה של מיקה אדלר, הכולל סצנות דרמטיות בבימוים של הבמאים אסי דיין וגידי דר. את הסצנה האחרונה ביים בנו, גיא, בן ה-10.
מטילדה (סרט)

מסרים בסרט

הסרט מבקר את נקודת ההנחה לפיה מבוגרים חכמים יותר מילדים. הדבר מתבטא בכך שגם הארי וגם טראנצ'בול אומרים למטילדה את המשפט הבא: "אני חכם/ה -את טיפשה; אני גדול/ה - את קטנה; אני צודק/ת - את טועה" (המשפט אינו מצוי בספר). בסופו של דבר מטילדה מוכיחה לשניהם שהיא יכולה להביס אותם.
הסרט גם מבקר את תרבות הצפייה בטלוויזיה. כך למשל, במשפחת וורמווד המצב מגיע עד לכדי קיצוניות, מפני שמלבד מטילדה כולם שם מתנגדים לקריאת ספרים. בנוסף קיימת ביקורת נגד תוכניות הטלוויזיה עצמן. התוכנית שגורמת למטילדה לפוצץ את הטלוויזיה היא שעשועון טלוויזיה בו על המתמודד לענות על שאלות וזוכה בכסף שנדבק על גופו הנמרח בחומר דביק. במאי הסרט דואג להעביר את העובדה שמדובר בסוגה נחותה.
הסרט מבקר גם את ההסתכלות על החיצוניות של האדם במקום על אופיו: כאשר האני מבקרת בבית משפחת וורמווד זיניה אומרת להאני שבגלל שהיא (זיניה) השקיעה ביופיה החיצוני יש לה בעל וילדים, בעוד שהאני השקיעה בפיתוח מוחה וכעת היא רווקה שמלמדת ילדים לקרוא.

ביקורת

הסרט זכה לביקורות חיוביות, ואף זכה בשלושה פרסים בפסטיבלים שונים: מארה וילסון זכתה בפרס שחקנית הקומדיה הטובה ביותר בטקס פרסים לשחקנים צעירים, ודני דה ויטו זכה בשני פרסי הבמאי הטוב ביותר בטקס פרסי הקהל ובטקס פרסים נוסף. כמו כן הסרט היה מועמד לפרס שחקן המשנה בקומדיה או במחזמר (דני דה ויטו) בטקס פרסי טלוויזיית הלוויין ובשתי מועמדויות בטקס פרסי היוצרים הצעירים: שחקנית ראשית (מארה וילסון) ושחקנית משנה (קירה ספנסר הסר).
למרות הפרסים והביקורות החיוביות, הסרט לא הצליח לכסות את כל ההוצאות ונשאר עם הפסד של כמעט 3 מיליון דולר.
מלאני אמרו

ביוגרפיה

אמרו נולדה במיאמי, פלורידה וגדלה בטורטולה, שבאיי הבתולה הבריטיים. היא החלה לשיר בגיל 11 במחזות זמר שבבית הספר, במקהלות של כנסייה.
בשנת 2011, נבחנה אמרו לעונה הראשונה של The X Factor ארצות הברית לפני השופטים סיימון קאוול, פאולה עבדול, ניקול שרזינגר ואל. איי. ריד, בשיר "Listen" של ביונסה נואלס. היא נבחרה ל-32 המועמדים הסופיים, בהמשך היא הופיעה בשירו של מייקל ג'קסון "Will You Be There" בביתו של המנטור שלה, קאוול. בתחילה, סיימון לא העביר את מלאני לשלב ההופעות החיות אך מאוחר יותר, הפתיע אותה קאוול בביתה שבפלורידה, והזמין אותה חזרה לתחרות לאחר שהחליט שהוא עשה "טעות גדולה" כשלא כלל אותה. בתוכנית הגמר שרה אמרו דואט עם אר. קלי את שירו "I Believe I Can Fly" וסולו את השיר "Listen" של ביונסה. בלילה שאחרי תוכנית הגמר, אמרו הוכתרה כמנצחת כאשר הייתה המתמודדת בגמר עם מירב הקולות של צופי התוכנית וזכתה בחוזה בשווי חמישה מיליון דולר. בנוסף, מאחר שסיימון היה המנטור שלה, הוא זכה בתואר "המנטור המנצח".
לנדרי שאמט

קריירת מכללות

שאמט נולד וגדל בקנזס סיטי שבמיזורי, ובשנת 2015 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של ויצ'יטה אשר בוויצ'יטה, קנזס. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה השתתף בשלושה משחקים בלבד בטרם נפצע בכף רגלו ונעדר להמשך העונה. בעונת 2016/2017 קלע 11.4 נקודות למשחק כרכז הפותח של קבוצתו, ובעונתו השלישית והאחרונה בוויצ'יטה קלע 14.9 נקודות למשחק והוביל את כל שחקני "מחוז ה-AAC" בממוצע אסיסטים למשחק (5.2), ובאחוזי קליעה ל-3 נקודות (44.2%). בסיום אותה עונה נבחר לחמישיית העונה המחוזית.

פילדלפיה 76'

בדראפט ה-NBA‏ 2018 נלקח שאמט בבחירה ה-26, על ידי פילדלפיה 76'. ב-54 משחקיו בקבוצה קלע 8.3 נקודות בממוצע למשחק, כמחליפו מהספסל של ג'יי. ג'יי. רדיק.

לוס אנג'לס קליפרס

ב-6 בינואר 2019 נשלח בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס, יחד עם וילסון צ'נדלר, מייק מוסקאלה ו-4 בחירות דראפט עתידיות, בתמורה לטוביאס האריס, בובאן מריאנוביץ' ומייק סקוט. במשחקו הראשון עם הקליפרס קלע 17 נקודות, מתוכן 13 ברבע האחרון, וסייע לקבוצתו לחזור מפיגור של 28 נקודות מול בוסטון סלטיקס בדרך לניצחון 123–112. עד סיום עונת הרוקי שלו הציג יכולת קליעה מצוינת כשחקן הקליפרס, עם ממוצע של 10.9 נקודות למשחק ב-45% קליעה מעבר לקשת השלוש. בסיום העונה נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
ז'אן קראז

קריירה בצי

קראז נולד ומת בברסט. אביו היה קצין רפואה ימי. הוא התקבל לצי בגיל שבע-עשרה. כפרח קצונה על סיפון ה"איפיגני", נלחם בדרום אמריקה, באיי הודו המערבית ובסנגל. הוא הועלה לדרגת לייטננט ב-1908. כישוריו המתמטיים הביאו אותו להציע כמה וכמה חידושים בנהלים טכניים, שהצי אימץ לשימושו, בהם המצאת בורר חשמלי וסרגל תכנון ימי (שנקרא על שמו).
יוסף שפירא (מחנך)

ד"ר יוסף שפירא (נולד ב-1922), מורה ומחנך בדימוס, שימש מורה למתמטיקה ולפיזיקה בבתי ספר על-יסודיים דתיים, וכן מפקח כולל על בתי ספר אלה, ומורה למחשבת החינוך הדתי בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן. 
יוסף שפירא הוא נכדו של האדמו"ר מדרוהוביץ', יחיאל חיים מאיר שפירא, צאצאו של המגיד מקוז'ניץ.
איש "ההגנה", שרת בבריגדה היהודית.
שנים אחדות שהה בשליחות חינוכית בארצות הברית, והורה את מקצועות היהדות בישיבה דפלטבוש שבברוקלין, 
ד"ר יוסף שפירא הוא יקיר החינוך הדתי מטעם ארגון המורים הדתיים, משנת תשנ"ו. הוא זכה בפרס יו"ר הכנסת.
סטיב גאד

ביוגרפיה

גאד נולד באירונקויט, פרבר של העיר רוצ'סטר, בניו יורק. כשהוא היה בן שבע, דודו, שהיה מתופף בצבא ארצות הברית, עודד אותו לקחת שיעורי תופים. בראיון למגזין Modern Drummer אמר גאד כי הוא הושפע רבות מן המתופפים באדי ריץ', אלווין ג'ונס, טוני ויליאמס, ו"פחות או יותר" מסגנונו של ריק מרוטה.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, למד גאד שנתיים בבית הספר למוזיקה במנהטן, עד שעבר לבית הספר למוזיקה איסטמן ברוצ'סטר, שם ניגן כנגן כלי הקשה בתזמורות כלי נשיפה שונות. לאחר שסיים את הקולג לקראת סוף שנות ה-60 ניגן באופן קבוע עם צ'אק מנג'יונה ואחיו גאפ. הופעתו הראשונה כמתופף באלבום הייתה באלבום הבכורה של גאפ, Diana in the Autumn Wind.
גאד גויס לצבא ארצות הברית ובילה שלוש שנים בתור מתופף בתוכנית המוזיקה של הצבא, וברוב זמנו ניגן עם "שגרירי הג'אז", להקה צבאית של צבא ארצות הברית. בעודו מתגורר באזור וושינגטון, גאד למד שיעורי תופים ממתופף הג'אז מייקל ס. סמית. לאחר שרותו הצבאי הוא ניגן עם להקה מקומית באזור רוצ'סטר, ובשנת 1972 יצר טריו עם טוני לוין ומייק הולמס, ונסע איתם לניו יורק. הטריו בסופו של דבר התפרק, וגאד החל לעבוד כמוזיקאי אולפנים. הוא ניגן עם הרכב Return to Forever של צ'יק קוריאה, אך לאחר זמן קצר עזב את ההרכב. בשנות -70 וה-שנות ה-80 הופיע ברחבי העולם כנגן בהרכבים שונים, והקליט בין היתר עם פול סיימון ואל דימיולה.
בשנת 1976, גאד ומוזיקאים נוספים, ביניהם ריצ'רד טי, אריק גייל וקורנל דופרי, הקימו את להקת Stuff. עבודתם כללה בעיקר הופעות ברשת NBC בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב", שם הם ניגנו בעצמאים ולעיתים כלהקת ליווי של ג'ו קוקר. בשנת 2005, יחד עם אברהם לבוריאל, פטריס ראשן ואחרים, הוענק לגאד תואר דוקטור למוזיקה מאוניברסיטת ברקלי למוזיקה, עבור תרומתם יוצאת הדופן למוזיקה המודרנית. בשנת 2017, האלבום Way Back Home: Live from Rochester, NY של ההרכב העצמאי של גאד היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "האלבום האינסטרומנטלי העכשווי הטוב ביותר" במהלך טקס פרסי הגראמי ה-59.
לין מורלי מרטין

ביוגרפיה

לין מורלי מרטין נולדה ב-26 בדצמבר 1939 בעיר אוונסטון שבאילינוי. מורלי מרטין היא בוגרת אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
מורלי מרטין הייתה חברה בבית הנבחרים של אילינוי מטעם מחוז וינהבגו (1977-1979) וחברה בסנאט של אילינוי (1979–1980). ב-3 בינואר 1981 מורלי מרטין נבחרה לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-16 של אילינוי. היא סיימה את כהונתה כחברה בבית הנבחרים האמריקאי ב-3 בינואר 1991 כאשר נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש בחר בה לתפקיד מזכירת העבודה של ארצות הברית.
מורלי מרטין נחשבה לנאמנה לממשלו של רונלד רייגן וסייעה לסגן נשיא ארצות הברית, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, להיבחר שנית למועמדות סגן הנשיא בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1984. בוש שיבח אותה ואמר כי ייתכן מצב שהיא תהיה המועמדת שלו לסגנות נשיאות ארצות הברית במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988, אך לבסוף בוש בחר בסנאטור מאינדיאנה דן קווייל.
ג'ורג' הרברט ווקר בוש בחר בה לתפקיד מזכירת העבודה של ארצות הברית בממשלתו כאשר אליזבת דול התפטרה מהתפקיד על מנת לכהן כנשיאת הצלב האדום האמריקאי. בשנת 1995, היא שקלה את האפשרות להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית, אך לבסוף היא החליטה שלא.
יתומות הסערה

עלילה

במרכז העלילה נמצאות הנרייט ולואיס האסופית, שגדלות יחד כאחיות. כאשר לואיס מתעוורת, הן נוסעות לפריז על מנת לברר אם אפשר לרפא את עיוורונה של לואיס. שם, מתאהבת הנרייט באציל. מקסימיליאן רובספייר דן אותו למוות, והנרייט נידונה עמו לאותו גורל. ז'ורז' דנטון מציל את הנרייט מהגיליוטינה והיא חוזרת ומטפלת באחותה.
בסרט מתרחשות במקביל שתי עלילות. מחד, סיפור חייהן של שתי האחיות, ומאידך סיפורה של האומה הצרפתית המסומל על ידי ההמון. הסרט העוסק בפשוטי העם יוצר אצל הצופה תחושת הזדהות כמשתתף במהפכה הצרפתית.
מישו בנבניסטי

מישו (משה) בנבניסטי, (1902–1977) היה עסקן יהודי רומני, נשיא הוועד הפועל הציוני ברומניה, מחברי המועצה היהודית המחתרתית שפעלה מול מרכז היהודים בתקופת שואת יהודי רומניה, מנאשמי משפטי הציונים ברומניה ואסיר ציון ולבסוף דיפלומט ישראלי.
בנבניסטי נולד בבוקרשט, רומניה והיה בנו של סימון בנבניסטי שהיה מוציא לאור הבעלים של הוצאת Ancora (העוגן) ומוכר ספרים, צאצא למשפחה ספרדית שהתיישבה בתחילת המאה ה-19 בקראיובה. בן אחר של סימון בנבניסטי, אחיו של מישו, היה פליקס בנבניסטי, ממשיך אביו בהוצאה לאור ולאחר סגירת ההוצאה לאור, המנהל של ההוצאה לאור היהודית, "ביכורים". את העסקנות הציונית התחיל בנבניסטי בבית הספר התיכון, כשהקים את קדימה, ארגון התלמידים הציונים. בתקופת לימודי המשפטים השתתף בהנהגת חשמונאה, ארגון הסטודנטים הציונים. ב-1921, כשהוקמה המפלגה היהודית הרומנית, הנהיג במסגרתה את הקבוצה הקרויה התחיה. בין השנים 1922 - 1924 היה נשיא התאחדות הנוער הציוני ברומניה. אחרי 1924 היה רק מנהיג התחיה, הקבוצה שהוציאה לאור, בשנים 1924 - 1940, שבועון ציוני בשם התחיה. ב-1936 היה לסגן נשיא המפלגה היהודית הרומנית ומ-1941 נשיא הוועד הפועל הציוני וסגניו היו אברהם לייבה זיסו וז'אן כהן. למרות שבמהלך המלחמה קיים יחסים עם מרכז היהודים לשם ארגון משלוח יתומים יהודים לארץ ישראל, נעצר בינואר 1941, כתוצאה ממסע אנטי ציוני ונשלח למחנה הריכוז טרגו ז'יו ושוחרר משם ב-1942 לאחר מאמצים רבים של וילהלם פילדרמן ושגריר שווייץ, דה ווק (De Weck).
ב-1946 השתתף בפריז בוועידת הקונגרס היהודי העולמי. הוא השתתף גם בקונגרס של 1947 בקרלובי וארי וב-1948, במונטרה והשתתפות זו הייתה בין הנושאים הראשונים עליהם נחקר כשנעצר בספטמבר 1950, במהלך מסע אנטיציוני. הוא הוחזק במעצר 3 שנים.
ביום 28 במרץ 1953 נערך משפטם של 13 המנהיגים הציוניים העיקרים: אברהם לייבה זיסו - אישיות בעלת יוקרה רבה, לשעבר איש עסקים עשיר, סופר, מסאי, עתונאי, יו"ר ההסתדרות הציונית ונציג הסוכנות היהודית ברומניה בשנות השואה, יו"ר "המפלגה היהודית" והקונגרס היהודי העולמי סניף רומניה; מישו בנבניסטי - יו"ר ההסתדרות הציונית בימי השואה ולאחריה; עו"ד ז'אן כהן (Jean Cohen) - מומחה בחוק בינלאומי ובעל זכויות רבות בגלל פעילותו בשנות השואה, ממקימי ומראשי הציונים הדמוקרטים; קרול רייטר (Carol Reiter) - יו"ר ההסתדרות הציונית הארצית בטרנסילבניה; ד"ר בנימין זאב הבר (Beniamin Zeev Haber), מראשי התנועה בטרנסילבניה; ד"ר שמעון הס (Simon Has)- מראשי התנועה בטרנסילבניה; משה וייס-טלמון (Moşe Weiss-Talmon), מראשי "הנוער הציוני" ו-"החלוץ" ופקיד בצירות; זולטן בובי באר (Bubi Beer) מ"משמר"; זולטן הירש, מראשי "דרור-הבונים"; מוצי מוסקוביץ' (Mozti Moscovici), מראשי "renașterea" (הלידה מחדש), עתונאי ומנהל לשכת המודיעין של צירות ישראל בבוקרשט; שטפאן קון, מראשי התנועה בטרנסילבניה; מלאניה (מלה) ינקו, פעילה ציונית מרכזית ורעיתו של דוקטור קורנל ינקו, מראשי מפא"י שהצטיינה בפעילות סקטור הרווחה. הנאשם ה-13 היה הבלדר השווייצרי גיר, שבשנות המלחמה העביר את דואר התנועה הציונית מרומניה לחו"ל ומילא תפקיד של סוכן כפול - בטרם העביר את הדואר לתעודתו מסרו לגסטפו לצילום. זיסו, בנבנישתי וכהן נידונו למאסר עולם והאחרים לעונשים הנעים בין 8 ל-20 שנות מאסר.
בבית הכלא בנבניסטי סבל, בין היתר, מחוסר יכולת לאכול ללא שיניים תותבות עד שאסיר אחר תרם כסף מחסכונותיו ליצירת שיניים עבורו. בנבניסטי וזיסו שוחררו מהכלא והגיעו לישראל ב-1956. בנבניסטי מונה לשגריר ישראל בשווייץ ובהמשך היה נציג הוועד הפועל הציוני בפריז.
מרגריטה, נסיכת פארמה

ביוגרפיה

מרגריטה נולדה ב-27 בדצמבר 1849 בלוקה, לקרלו, נסיך לוקה וללואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה בתם של שארל פרדינן, דוכס ברי ומריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי.
בשנת 1854 נרצח אביה קרלו השלישי, דוכס פארמה, ואחיה רוברטו הראשון, דוכס פארמה עלה לשלטון במקומו, תוך שאמה משמשת כעוצרת. בשנת 1859 הודח רוברטו מתפקידו, והדוכסות צורפה לממלכת סרדיניה, כחלק מתהליך איחוד איטליה. מרגריטה ומשפחתה גורשו על ידי ג'וזפה גריבלדי מהדוכסות, ועברו להתגורר בוונציה, שהייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרית.
ב-4 בפברואר 1867 התחתנה מרגריטה עם קרלוס, דוכס מדריד, ממנו נולדו לה 5 ילדים. בשל דעותיו הליברליות של חמיה חואן, רוזן מונטיסון הוא לא היווה יריב לאיזבלה השנייה, מלכת ספרד למרות הירידה הדרסטית בפופולריות שלה, ובעקבות כך דרש ממנו בעלה קרלוס לוותר לטובתו על תאריו. ב-3 באוקטובר 1868 ויתר חואן על תאריו לטובת קרלוס, אשר הוכר כקרלוס השביעי, מלך ספרד, ובעקבות כך פרצה בשנת 1872 המלחמה הקרליסטית השלישית שבה תמך חואן בבנו. המלחמה נמשכה עד לשנת 1876, ובחלק מהמלחמה הוא הצליח לשלוט ברוב ספרד אולם לבסוף הובס.
בשנת 1887 מת חמיה, ובעלה קרלוס הוכר על ידי הלגיטימיסטים כשארל האחד עשר, מלך צרפת ונווארה. ב-29 בינואר 1893 מתה מרגריטה בוויארג'ו, ובשנת 1894 התחתן בעלה בשנית עם ברטה דה רואן, אולם נישואין אלו פגעו קשות בתנועה הקרליסטית.
לירוי וסטיץ'

תקציר העלילה

לאחר שהם תפסו בהצלחה את כל 625 היצורים והחזירו אותם לכדור הארץ, לילו מתכוננת להיפרד ממשפחתה הרחבה ולחזור לחלל. מפני שד"ר המסטרוויל מכריח את ד"ר ג'מבה ליצור תאום רשע של סטיץ', לילו צריכה להישאר בכדור הארץ ולהתאחד עם פליקלי, ג'מבה וסטיץ' כדי להציל את המצב.

הפקה

הסרט הוא הסרט השלישי בזיכיון של לילו וסטיץ', אך לא היו מעורבים בו היוצרים כריס סנדרס ודין דבלואה מפני שהם כתבו וביימו את סרט האנימציה של דרימוורקס הנפשה, "הדרקון הראשון שלי".

פסקול

לסרט יצא אלבום מוזיקלי בשם "Lilo & Stitch: Hawaiian Album". האלבום כולל מוזיקה בהשראת "כוכבי הלכת" של גוסטב הולסט, ומשאר הסרטים של הסדרה. האחראי על האלבום היה ג'יי. איי. סי. רדפורד.
מורטמיה

היסטוריה

ב-6 ביולי 2009 חתמה הלהקה על חוזה עם נאפלם רקורדס. אלבומה הראשון, Misere Mortem, יצא לאור בפברואר 2010 כאשר סינגל ראשון ווידאו קליפ של השיר "The One I Once Was" הוצגו כבר ב-17 בינואר 2010. האלבום הוקלט באולפן ההקלטות Audio Avenue של ולנד בסטבנגר, נורווגיה, כאשר ולנד אחראי על הפקת האלבום, הקלטתו, עריכתו והמיקסינג שלו.
האלבום לא זכה להצלחה, והלהקה הפסיקה את פעילותה מתישהו אחרי 2010. ולנד ממשיך לפעול בלהקתו הקודמת, סירניה.

מוזיקה

ולנד ממשיך את קו המטאל הגותי הסימפוני שהנהיג בטריסטניה, בעיקר באלבום Beyond The Veil, ומאוחר יותר גם בסירניה. השירה משלבת גרואלינג עם קטעי מקהלה. בניגוד לטריסטניה וסירניה, בלהקה זו אין סולנית וכתוצאה מכך אין שירה נשית נקייה.
השעה ה-25

תקציר העלילה


במהלך הלילה מונטי מקבל הצעה לקבל הגנה בכלא משליחים של מאפיונר, המבקש ממונטי להעביר משלוח של סמים, אך מונטי מסרב.
בסוף הלילה מונטי מבקש מחברו הטוב להכות אותו עד זוב דם, כדי שלא יהיה "פופולרי" מדי בכלא. כאשר אביו של מונטי בא לקחת אותו לכלא, הם מעלים אפשרות שמונטי יברח ויפתח בחיים חדשים. מצטיירות התמונות של מה היה קורה אילו מונטי היה נמלט.
אנליזה גרוסקורט

ד"ר אנליזה גרוסקורט (בגרמנית: Anneliese Groscurth;‏ 1910–1996), הייתה מתנגדת המשטר הנאצי וחסידת אומות העולם מגרמניה.

קורות חיים

גרוסקורט נולדה בשם אנליזה פלומפה (Plumpe). בעלה היה גאורג גרוסקורט. היא הייתה רופאה במקצועה.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

בתקופת מלחמת העולם השנייה השתייכה גרוסקורט לקבוצה מתנגדי המשטר הנאצי, עליה נמנו בעלה, רוברט האבמן, פאול רנץ', אשתו של רנץ' והרברט ריכטר. קבוצת מחתרת זו, בשם "האיחוד האירופי", פעלה להצלת יהודים. בשיא פעילותה מנתה הקבוצה כחמישים חברים גרמניים. 
חברי הקבוצה יצרו קשר עם שבויי מלחמה ועם עובדי כפייה באזור ברלין, וסיפקו מזון ליהודים וכן מסמכים מזויפים כדי לאפשר להם לחיות בזהות שאולה של בני הגזע הארי. בין יתר פעולותיה, הסתירה גרוסקורט עם בעלה את היהודיה אליזבת פון שבן (לבית ויידנריך) בביתה למשך שלושה שבועות וכן נתנה לה מסמכים מזויפים. 
הגסטפו גילה את פעולות הקבוצה, ובתחילת ספטמבר 1943 עצר את חבריה, בהם בני הזוג גרוסקורט ורנץ', רוברט האבמן והרברט ריכטר. אנליזה גרוסקורט ומרגרט רנץ' שוחררו לאחר חודשיים. גאורג גרוסקורט, רוברט האבמן, פאול רנץ' והרברט ריכטר נדונו למוות על ידי בית הדין העממי בברלין ב-16 בדצמבר 1943. האשמה הייתה - בגידה במדינה וסיוע ליהודים. גאורג גרוסקורט, פאול רנץ' והרברט ריכטר הוצאו להורג בכלא ברנדנבורג  ב-8 במאי 1944. 
כל היהודים שאותם ניסו גרוסקורט וחבריה להציל נספו בשואה חוץ מאליזבת פון שבן, ששרדה באושוויץ.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה לא קיבלה גרוסקורט פיצויים למרות חוקי ההשבה הגרמניים  שקיבלה מערב גרמניה בשנות החמישים ושנועדו לפצות את קורבנות הנאצים. כמו כן, כיתר חברי "האיחוד האירופי", לא קיבלה גרוסקורט פיצויים על רצח בעלה ועל החרמת רכושה. היא יצאה נגד חימושה מחדש של גרמניה  והוקעה בתור קומוניסטית - האשמה חמורה בימי המלחמה הקרה.
גרוסקורט הייתה תומכת השמאל והסוציאליזם, אם כי לא השתייכה למפלגה פוליטית. היא עבדה במחלקת הבריאות העירונית בשכונת שרלוטנבורג  שברובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף בברלין. כמו כן הייתה בעלת קליניקה פרטית אך נאצים לשעבר הטרידו אותה וקראו להחרמת הקליניקה שלה. היא לא קיבלה דרכון עד שנות השישים, והשלטונות הקשו עליה לקבל את תשלומי הפנסיה להם הייתה זכאית.

הכרה והנצחה

בשנת 2005 הכיר יד ושם באנליזה גרוסקורט בתור חסיד אומות העולם. גם עמיתיה לניסיונות ההצלה, גאורג גרוסקורט, פאול רנץ' והרברט ריכטר הוכרו בתואר זה באותה שנה.  
סיפורם של בני הזוג גרוסקורט הונצח בספר "השנה שלי בתור רוצח" (Mein Jahr als Mörder) שכתב הסופר הגרמני פרידריך כריסטיאן דליוס  בשנת 2004, ספר המשלב מוטיבים ביוגרפיים ברומן פשע. 
על שמם של בני הזוג גרוסקורט נקראה כיכר ברובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף בברלין.
מדד תל אביב SME60

מדד תל אביב SME60 הוא מדד המייצג את השינוי המצרפי של מחיריהן של 60 המניות בעלות שווי השוק הגבוה ביותר בבורסה מבין המניות שאינן נכללות במדד תל אביב 125, ואשר עומדות בתנאי הסף של המדד. הוא החליף את "מדד תל אביב יתר 50" ב-2017.
המדד התפרסם לראשונה כמדד יתר-30 על ידי הבורסה לניירות ערך בתל אביב ב-2 בינואר 2005 בשווי של 538.59 נקודות. המדד הורחב למדד יתר-50 ב-1 ביולי 2007 לפי שווי בסיס של 735.55 נקודות (זהה למדד יתר-30 בסוף יום ה-28 ביוני 2007). משקלן היחסי של המניות במדד מתעדכן מדי יום על פי שווי השוק שלהן בטרם פתיחת יום המסחר. ערך המדד מחושב ומפורסם על ידי הבורסה בזמן המסחר מדי 15 שניות. ב-9 בפברואר 2017 הוחלף מדד תל אביב יתר 50 למדד תל אביב SME60, המכיל את 60 המניות של החברות הגדולות ביותר שאינן כלולות במדד תל אביב 125, עם מגבלת משקל של 2% למניה.
הרכב המדד מתעדכן פעמיים בשנה: ב-15 ביוני וב-15 בדצמבר.