google/wiki40b huggingface dataset:
דניס אגר

ביוגרפיה

אגר נולדה בפיטסבורג, פנסילבניה וגדלה בממפיס, טנסי. אביה בנימין היה בעל עסק לממכר תכשיטים, ואמה אסתר הייתה מנהלת חשבונות. משפחתה הייתה חברה בקהילת טמפל ישראל המקומית, בה התחנכה. היא הייתה פעילה במסגרת זו מגיל 12. כילדה למדה אופרה, וסיימה תואר בזמרה באוניברסיטת ממפיס. בשנתה האחרונה שם החליטה לעבור לקריירה רבנית. ב-1980 עברה לאוניברסיטת דרום קליפורניה, לתוכנית ללימודי יהדות, אותה סיימה ב-1982, וב-1985 השלימה תואר שני בתחום בקמפוס ניו יורק של ההיברו יוניון קולג'. ב-1988 הוסמכה שם לרבנות. היא הייתה אחת המעטות מבין הבוגרים שהיו להט"בים; ב-1977 אמנם קראה הנהגת התנועה לגלות סובלנות כלפי הומוסקסואלים ולסביות, אך הם היו רחוקים מלהיות מקובלים בקרב הרפורמים. היא הגיעה ל"בית חיים חדשים" בלוס אנג'לס, בית-כנסת שהוקם ב-1972 על ידי הציבור הלהט"בי היהודי המקומי. אגר כיהנה במקום בעת משבר האיידס, כשרבים מהחברים מתו מהמחלה. ב-1990 יצאה מהארון בראיון לעיתון מקומי, והייתה לרבה הלסבית המוצהרת הראשונה בזרם; באותה שנה העביר ההיברו יוניון קולג' החלטה לאפשר סמיכת להט"בים מוצהרים.
ב-1992 התפצלה הקהילה בת ארבע-מאות החברים עקב סכסוך על הארכת החוזה שלה, והיא וכמה עשרות מתומכיה פרשו והקימו את המניין המאולתר "קול עמי" בווסט הוליווד. בית-כנסת קבוע נחנך כעבור עשור, כשהקהילה מונה יותר משלוש מאות משקי בית. ב-2003 מונתה לסגן-הנשיא מטעם הרפורמים במועצת הרבנים של דרום קליפורניה, אחד מגופי הרבנות הגדולים בארצות הברית. ב-11 במרץ 2009 התמנתה לנשיאות. במהלך שנות פעילותה נודעה כפעילה למען הכרה בנישואין חד-מיניים, ונאבקה בהצעה 8 שקראה לאסור אותם. כמו כן השתתפה בחיבור הנוסח התנועתי לעריכת טקסים כאלה. ב-2011 קיבלה את פרס הקמפיין לזכויות אדם לשוויון קהילתי. ב-16 במרץ 2015 נבחרה לכהן כיו"ר ועידת הרבנים המרכזית של הזרם.
אגר הייתה נשואה בעבר לעורכת הדין קארן סייטמן, ויש להן בן משותף שנולד ב-1984. ביולי 2016 נשאה את הרבה אלינור שטיינמן. ב-2017 עזבה את תפקידה ב-CCAR לטובת הרב דוד שטרן. היא עודנה מכהנת ב"קול עמי".
קידמה ועבודה

נציגי המפלגה בכנסת

הכנסת השנייה (1951)

מנדט אחד: סאלח-חסן ח'ניפס לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן
הכנסת השלישית (1955)
 2 מנדטים: סאלח-חסן ח'ניפס, צאלח סלימאן לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן
אמת מים

אַמַּת מַיִם (או אַקְוֶודוּקְט) היא תעלה מלאכותית שתפקידה להעביר מים ממקום אחד למשנהו. לעומת הפירוש המרחיב, לפיו משתמשים כיום במונח זה לכל סוג של מערכת הולכת מים (לרבות צנורות ותעלות), קיים הפירוש ההיסטורי המצומצם המייחד את השימוש בביטוי זה לתעלה המוגבהת (לפחות בחלקה) מעל פני השטח, באמצעות עמודים או מערכת קשתות. אמות המים הנודעות ביותר הן אלו שנבנו בידי הרומאים שלעיתים הגיעו לאורך של עשרות קילומטרים. 
לַרוב, הכוח שמזרים את המים באמות המים הוא כוח הכבידה, לכן אמות מים נבנות בשיפוע. בתקופת האימפריה הרומית נהגו לבנות אמות מים בשיפוע יורד של סנטימטרים ספורים לכל מאה מטר, חריגה מהטווח המקובל עלולה לגרום לעצירת המים במקרה של שיפוע מתון מדי או לסדיקת הקירות על ידי המים במקרה של שיפוע תלול מדי. מכיוון שהתנאים הטופוגרפיים של השטח לא תמיד התאימו לשיפוע העדין של האמה השתמשו הרומאים בצינורות וקשתות כדי ליצור בסיס שטוח לאמה.

אמות מים בתקופות שונות

אמת המים קיבלה את שמה משום שהמידה הסטנדרטית הייתה כריית תעלה בעומק וברוחב אמה, כ- 50 ס"מ.
היסטורית, חברות חקלאיות רבות בנו אמות מים כדי להשקות את שדותיהן. ארכימדס המציא את בורג המים, המעלה מים לגובה ומאפשר השקיה.
שימוש נפוץ נוסף לאמות מים הוא אספקת מי שתייה נקיים לערים גדולות. כמה מאמות המים הרומיות הידועות עדיין משמשות לאספקת מים לרומא של ימינו. בקליפורניה שבארצות הברית ישנה אמת מים גדולה המשמשת להעברת מים מצפון המדינה לאזור לוס אנג'לס.
שרידי אמות מים רומיות נמצאים במקומות שונים בעולם, כגון באיטליה, בישראל (בקיסריה ובאזור עכו), בספרד ובצרפת.
אמות מים נבנו במקומות רבים בארץ על מנת להוביל מים לצורכי חקלאות ושתייה. בין מפעלי המים הידועים ניתן למנות את אמות המים באזור קיסריה אשר נוצרו בתקופת הורדוס וכן אלו שבאזור יריחו.
מערכת אמות המים לירושלים סיפקה מים לעיר מתקופת בית שני ועד מלחמת ששת הימים (לאחר מלחמת העצמאות סיפקה המערכת מים רק לחלקה המזרחי של העיר). בתלמוד הירושלמי מסופר כי "אמת מים הייתה הולכת לבית המקדש מעיטם" (ירושלמי, יומא ג', ח'); בזמן המרד הגדול החריבו הסיקריים אמה זו. החפירות הארכאולוגיות של קונרד שיק גילו מערכת של אמות מים לירושלים, שבמרכזן בריכות שלמה. שתי אמות מים הובילו מים ממעיינות האזור אל בריכות שלמה, ושתי אמות מהבריכות לירושלים.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמה בעמק הירדן אמת מים, על פי תוכניתו של שמחה בלאס, שסיפקה מים לקיבוצים דגניה א ובית זרע ואיפשרה את הקמתו של הקיבוץ החדש אפיקים.
האינטרנציונל הראשון

האינטרנציונל הראשון הוא השם המקובל כיום ל"הסתדרות הפועלים הבינלאומית", או "האינטרנציונל". היה זה ארגון ששאף לאחד את ארגוני העובדים השונים שהיו מבוססים על מעמד הפועלים. הוא נוסד ב-1864, אז התקיימה הפגישה הראשונה בלונדון. הקונגרס הראשון של האינטרנציונל נערך בשנת 1866 בעיר ז'נבה.
הארגון כלל במקור ארגוני פועלים בריטיים, אנרכיסטים, סוציאליסטים צרפתים, ורפובליקנים איטלקים, והוא אורגן בידי קבוצה קטנה שהתקבצה סביב קרל מרקס. מאוחר יותר, חילוקי-דעות בין מרקס לבין מיכאיל בקונין, הבולט שבאנרכיסטים מקרב חברי האינטרנציונל, הובילו לפיצול בין "המרקסיסטים" ל"בקוניניסטים", ובקונגרס האג תומכי בקונין גורשו מהאינטרנציונל. כדי לשמור את שליטתו בארגון העביר אותו מרקס לניו יורק ב-1872. הארגון התפרק ארבע שנים מאוחר יותר, בוועידה בפילדלפיה בשנת 1876. ניסיונות להחיות את הארגון במשך חמש השנים הבאות כשלו.
האינטרנציונל הראשון נחשב לגורם מרכזי ביצירת "הקומונה הפאריסאית".

החלטות שהתקבלו

רק הפועלים עצמם יכולים לשחרר את עצמם ממצוקתם (הם לא יכולים לקרוא לעזרה ממעמד גבוה יותר).
שיחרור זה יושג רק באמצעות מאבק משותף של המוני הפועלים בכל מדינות העולם. על ידי התארגנותו של הפרולטריון במפלגה פוליטית עצמאית ובינלאומית יוכלו להצליח במאבקם.
חוזה ארמנדו סאיובו

ביוגרפיה

ארמנדו סאיובו התחרה לראשונה במשחקים באולימפיאדת הנכים אתונה (2004), והצליח לזכות בשלוש מדליות זהב פאראלימפיות, לראשונה בתולדות המשלחת הלאומית. במרוץ ל-100 מטר (קטגוריה T11) הוא קבע שיא עולם של 11.37 שניות במקצה המוקדם, ובמקצה הגמר ניצח עם תוצאה של 11.41 שניות. בתחרות ל-200 מטרים שבר שיא עולם נוסף במקצה המוקדם כשסיים אותו בזמן של 23.04 שניות. במקצה הגמר ניפץ ארמנדו סאיובו את שיאו שלו וקטף מדליית זהב נוספת עם תוצאה של 22.73 שניות.
במרוץ ל-400 מטרים קבע סאיובו שיא עולם שלישי במקצה המוקדם כשעצר את השעון על 50.03 שניות. במקצה הגמר הוא לא הצליח לשחזר את התוצאה, אך זכה במדליית זהב שלישית במשחקים כשניצח במירוץ בזמן של 51.10 שניות.
באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) שב ארמנדו להתחרות בשלושת המירוצים בהם זכה במשחקים הקודמים. אך הפסיד בשלושתם לאצן הברזילאי לוקאס פראדו. במירוץ ל-100 מטרים סיים את התחרות עם תוצאה של 11.35 שניות, שני לפראדו שקבע שיא עולם של 11.03 שניות, במירוץ ל-200 מטרים סיים עם 22.70 שניות ונכנע לשיא עולם נוסף של פראדו שזכה במדליית הזהב עם 22.48 שניות, ובמירוץ ל-400 מטרים סיים עם מדליית הכסף בתוצאה של 50.44 שניות, וראה את פראדו קוטף מדליית זהב שלישית כשחצה את קו הסיום בזמן של 50.27 שניות.
ארמנדו סאיובו השתתף במשחקים בבייג'ינג גם במרוץ השליחים 4X100 עם נבחרתו ואף העפיל עימה למקצה הגמר, בו סיימה הרביעייה האנגולית אחרונה בזמן של 45.40 שניות.
באולימפיאדת הנכים לונדון (2012) זכה סאיובו ארמנדו במדליית הזהב במירוץ ל-400 מטרים, עם שיא אישי של 50.75 שניות, לפני פראדו הברזילאי שסיים עם 51.44 שניות וגוטייה מאקודה הצרפתי שזכה במדליית הארד עם 52.45 שניות, ובמדליית הארד במקצה ל-200 מטרים עם 23.10 שניות.
מושי

היסטוריה

מושי הייתה מקום מושבו של רינדי, ראש שבט הצ'אגה, אשר צבר כוח החל באמצע המאה ה-19 ושלט על דרכי המסחר באזור. עם השתלטות הגרמנים על מזרח אפריקה, שיתף עימם רינדי פעולה, כנגד יריביו. בנו של רינדי, מלי, גירש את הגרמנים מהמקום בשנת 1891, אך מקץ שנתיים הם שבו למושי והשתלטו עליה בכוח. העיר הייתה למרכז שלטוני אזורי, וחוברה לרשת מסילות הברזל. בסוף המאה ה-19 פרסו הגרמנים את חסותם על מסיונרים קתולים ולותרנים אשר עסקו בניצור האוכלוסייה המקומית ובחינוך, והנהיגו את גידול הקפה באזור, דבר שתרם לכלכלה המקומית. בשל כך נהנית העיר עד היום מרשת חינוך טובה יחסית לאזורים אחרים במדינה, ומאחוז גבוה של ידיעת קרוא וכתוב. לקראת סוף המאה ה-20 החלה העיר להתפתח כיעד תיירותי למבקרים בקילימנג'רו ובפארקים הלאומיים ושמורות הטבע והצייד בצפון טנזניה. ב-1971 נחנך נמל התעופה הבינלאומי קילימנג'רו השוכן כ-30 ק"מ ממערבית לעיר.

העיר כיום

כלכלת העיר נסמכת על חקלאות (בעיקר גידולי קפה ובננות), תעשיית מזון, משקאות ורהיטים, ועל מתן שירותים. התיירות היא נדבך נוסף בכלכלה המקומית, אם כי העיר ארושה השוכנת כ-70 ק"מ ממערב למושי, נחשבת למרכז תיירותי מרכזי יותר, בשל קרבתה אל מישורי הסרנגטי ואל אזור השימור נגורונגורו. בנוסף לנמל התעופה ולמסילת הברזל המקשרת את מושי אל ארושה ממערב ואל חוף האוקיינוס ההודי ואל דאר א-סלאם ממזרח, עובר דרכה כביש A23 המחבר בין ארושה ומומבסה שבקניה, וכביש B1 מתפצל ממנו ממזרח לעיר ומוביל לדר א-סלאם.
במושגים מקומיים, נחשבת מושי לעיר בעלת רמת חיים גבוהה יחסית, הנהנית ממערכות חינוך ובריאות מפותחות. בעיר פועלים "הקולג' הרפואי הנוצרי קילימנג'רו" (Kilimanjaro Christian Medical College) של אוניברסיטת טומאיני (Tumaini University), "קולג' מ'וונגה האוניברסיטאי לחינוך" (Mwenge University College of Education) של אוניברסיטת סנט אוגוסטין בטנזניה (St. Augustine University of Tanzania) ו"קולג' מושי האוניברסיטאי ללימודי חברה ומנהל" (Moshi University College of Cooperative and Business Studies) של אוניברסיטת סוקואינה לחקלאות. בעיר נערכת מדי שנה תחרות מרתון הקילימנג'רו.
ממפיס סלים

תולדות חייו

סלים נולד בממפיס, טנסי, אביו היה נגן גיטרה ופסנתר. סלים הצעיר (שנקרא אז צ'טמן) הופיע במועדונים אפרו-אמריקאים בארקנסו ומיזורי לפני שעבר לשיקגו ב-1939. בשיקגו הרבה להופיע ולהקליט, ושם גם אימץ את שם הבמה "ממפיס סלים".
לאחר מלחמת העולם השנייה הוביל הרכב שלהיטו היה השיר "Rockin' the House" ("מרקידים ת'בית"), לפיכך נקרא ההרכב "Slim and the House Rockers" (סלים ומרקידי הבית), בהרכב זה, שליווה את סלים בהקלטותיו לחברת Mircle, השתתפו גם הזמר והמפיק וילי דיקסון והגיטריסט ביג ביל ברונזי. ההרכב, שהחל כהרכב בסיסי של פסנתר-גיטרה-בס-תופים, לא היה קבוע ונגניו התחלפו עם השנים, הוא גם הועשר מאוחר יותר בנגני סקסופון. 
ב-1948 הקליט אותם חוקר ואספן מוזיקת הפולק והפולקלוריסט אלן לומקס. ההקלטות שודרו ב-BBC בסדרת תוכניות שנקראו "אמנות הכושים" (The Art of the Negro), שהציגה את הבלוז לבריטניה, דבר לו הייתה השפעה על אמנים כאריק קלפטון, ג'ימי פייג', ג'ף בק ורבים אחרים. 
ב-1950 נסגרה חברת Mircle ולנרד צ'ס, מנהל חברת צ'ס רקורדס רכש את המאסטרים אותם הקליטו סלים ולהקתו בחברה זו. כך יצאו תקליטים רבים של ממפיס סלים ב"צ'ס" למרות שלא הוחתם בה מעולם.
ב-1960 יצא עם וילי דיקסון לסיבוב הופעות ארוך באירופה. ב-1962 החליט להשתקע בצרפת. הוא זכה להוקרה ממשרד התרבות של צרפת ולמינוי "שגריר של רצון טוב" מאת ממשלת ארצות הברית.
סלים נפטר בפריז ונקבר בממפיס, טנסי. בשנת 1989 נבחר, לאחר מותו, להיכל התהילה של הבלוז.
סלים הופיע מספר פעמים בישראל. בפעם הראשונה בתחילת שנות ה-60 במועדון "עומר כיאם" ביפו, ובפעם האחרונה בדצמבר 1982 במועדון "שבלול" שבתל אביב.
בית הקברות היהודי ברקושקרסטור

תולדות

אין נתונים לגבי מועד ייסוד והקמה של בית הקברות; על פי המצבות שעדיין נמצאות במקום, רוב הקבורים נטמנו סביב תחילת המאה ה-20. יש להניח כי לאחר פתיחת בית הקברות ברחוב קוזמה, הועברו לשם כמה קברים או לא השתמשו במלוא גודלו של בית הקברות, כיוון שהשטח המגודר ריק ברובו.
בית הקברות ממוקם על מגרש פינתי בין סמטה להולכי רגל לבין הכביש הסואן של רובע 17 דרך פריהדי (Ferihegyi), משם הוא נראה בבירור. הוא די קטן בגודלו ושטחו רק כשלושה ארבעה בתים גדולים. אף על פי שהאזור הוקף בגדרות וגם את העשבים עוקרים ממנו באופן קבוע, עם זאת האתר מוזנח באופן קיצוני מכיוון שככל הנראה אין שימור או שיפוץ של הקברים והמצבות. אחוזת הקבר המשפחתית הדומיננטית בבית הקברות היא של איגנץ פוקס, בעל אחוזות באזור. פוקס רכש חלקות רבות באזור ממשפחה מקומית, שם פיתח את עסקיו. המקום גדל ליישוב בשם רקושהדי (Rákoshegy). בית הקברות היה בשימוש בפעם האחרונה בסביבות מלחמת העולם השנייה.
אולכסנדר שובקובסקי

קריירה

שובקובסקי הוא בוגר מחלקת הנוער של דינמו קייב, והוא משחק במועדון לאורך כל חייו, החל מקבוצות הגילאים השונות ועד לקבוצה הבוגרת. לאחר תקופה קצרה של משחק בקבוצת המילואים של המועדון, קודם שובקובסקי לקבוצה הבוגרת של דינמו בשנת 1993. לאורך כל שנותיו בקבוצה הוא היה לשוער הראשון שלה, והפגין פעמים רבות תצוגות מרהיבות בשער ויכולת ייחודית לעצירת בעיטות עונשין. 
לאורך הקריירה שלו זכה שובקובסקי עם דינמו קייב ב-14 אליפויות ליגת העל האוקראינית בשנים 1994-2001, 2003, 2004, 2007, 2009, 2015 וב-2016. וכן עשר פעמים בגביע האוקראיני ושש פעמים בסופר קאפ האוקראיני. הוא שיאן ההופעות של כל הזמנים בדינמו קייב. ב-12 בדצמבר 2016 הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 41 לאחר 23 שנות משחק.
ב-1994 החל שובקובסקי לשחק בנבחרת אוקראינה, והיה לשוער הראשון הקבוע של הנבחרת. הוא לקח חלק בהשתתפות ההיסטורית של הנבחרת במונדיאל 2006, ועצר מספר בעיטות בדו-קרב בעיטות עונשין בשמינית הגמר מול נבחרת שווייץ, ובכך סייע לנבחרת להגיע עד לרבע הגמר. הוא מדורג במקום החמישי במספר ההופעות שלו בנבחרת. בספטמבר 2012 פרש מהנבחרת.
ג'וזפה די סטפנו

ילדות ונעורים

ג'וזפה די סטפנו נולד במוטה סאנט'אנאסטזיה, כפר סמוך לקטניה, סיציליה. הוא היה בנם היחיד של תופרת וקרביניירה ששינה את מקצועו לרצען. די סטפאנו למד בסמינר ישועי ולמשך זמן קצר שקל להיות לכומר.

קריירה

הופעת הבכורה של די סטפנו באופרה הייתה בשנת 1946 ברג'ו אמיליה, בתפקיד דה גרי ב"מאנון" של מאסנה, התפקיד שבו הופיע לראשונה בלה סקאלה במילאנו כעבור שנה. בשנת 1948 שר לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בתפקיד הדוכס ב"ריגולטו". הוא חזר להופיע בניו יורק באופן קבוע במשך שנים רבות. בשנת 1957 הופיע די סטפנו בפעם הראשונה בבריטניה, בפסטיבל אדינבורו בתפקיד נמורינו בשיקוי האהבה של דוניצטי. הופעתו הראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון הייתה ב-1961 כק'אבאראדוסי ב"טוסקה" של פוצ'יני.
כזמר, זכה די סטפנו להתפעלות בזכות ההיגוי המצוין שלו, גון קולו היחיד במינו וכוח הבעתו הרגשית, ומעל לכל, בזכות המתיקות שבצליליו החרישיים. בפעם הראשונה ששר ברדיו עם המטרופוליטן ב"פאוסט", הסתער בפורטה על הדו הגבוה ואחר היסה אותו לפיאניסימו. סר רודולף בינג אמר, שלא שמע צליל יפה מזה בוקע מגרון אנושי בשנות כהונתו במטרופוליטן אופרה. אבל התפקידים הכבדים יותר שהחל לקבל על עצמו לא התאימו למעשה לטנור לירי, ובאמצע שנות ה-60' שם די סטפנו קץ, פחות או יותר, לקריירה האופראית שלו.
במהלך הקריירה הבינלאומית שלו זכה די סטפנו ב"אורפיאו זהב", פרס מוזיקה איטלקי המקביל לאוסקר האמריקאי.
הטנור לוצ'אנו פבארוטי עיצב עצמו על פי הדגם של די סטפאנו, עובדה שזכתה לפרסום רב אחרי מותו של פבארוטי בספטמבר 2007. עם זאת, בתוכנית טלוויזיה משנת 1992 בשם "פבארוטי והטנור האיטלקי" הסביר מדריך לפיתוח קול, שהטכניקה של די סטפנו הייתה פגומה משום שהוא לא השתמש כראוי במעברים בקולו.
בשנת 1973 ליוה די סטפנו את מריה קאלאס בסיור הרסיטלים האחרון שלה, מבצע שנקטע בסופו של דבר ב-1974 עקב ליקויים ווקאליים אצל שני הזמרים. בתפקידו האופראי האחרון שר את הקיסר הישיש ב"טורנדוט" של פוצ'יני, ביולי 1992.

הקלטות אחרות

מלבד הקלטותיו עם קאלאס, הקליט די סטפנו גם סטים שלמים של מאדאם בטרפליי (מול ויקטוריה דה לוס אנחלס, 1954), לה טרוויאטה (עם אנטונייטה סטלה וטיטו גובי, 1955), "שיקוי האהבה" (1955), "לה ג'וקונדה" (עם זינקה מילאנוב וליאונרד וארן, 1957), "כוחו של גורל" (1958) ועוד "טוסקה" אחת (עם לאונטין פרייס, 1962). ב-1995 הוציאה VAI גרסה משופרת של "לה בוהם", מהצגה בניו אורלינס ב-1959, שבה שר די סטפנו מול ליצ'יה אלבאנזה, אודרי שו, ג'וזפה ואלדנגו ונורמן טרייגל. נוסף לכך, הקליט ב-1962 קטעים מתוך "מאנון" עם אנה מופו, בניצוח רנה לייבוביץ.
ב-1951 השתתף די סטפנו בביצוע הרקוויאם של ורדי בקרנגי הול, בניצוחו של ארטורו טוסקניני. שאר הסולנים היו הרווה נלי, פדורה ברביירי וצ'זרה סייפי. חברת תקליטי RCA הוציאה תקליט של הביצוע הזה.

התקרית בדיאני ביץ'

בדצמבר 2004 נפצע די סטפנו אנושות כשתוקפים אלמונים הכו אותו באכזריות בביתו בדיאני ביץ' שבקניה, התוקפים טמנו מארב לזמר הפורש ולאשתו, כשאלה יצאו אל מכוניתם כדי לנסוע מן הווילה שלהם באתר הנופש שעל חוף האוקיינוס ההודי, סמוך למומבסה. כעבור שבוע ומספר ניתוחים, כשהיה שרוי עדיין בחוסר הכרה וניזון בעירוי, הוטס די סטפנו למרפאת סן-רפאלה במילאנו, איטליה להמשך טיפול. בשנת 2005 נקבע, שדי סטפנו החלים מפציעתו הקשה.
Half-Life: Opposing Force

עלילה

עלילת המשחק מתרחשת במקביל לאירוע עלילת Half Life, אך היא מתמקדת באירועים מנקודת המבט של נחת אמריקאי (דמויות האויב במשחק המקורי). המשחק משלב בחוכמה חלק מהאירועים המקוריים של המשחק Half Life, באופן בו השחקן מדי פעם מבחין במהלך המשחק בגורדון פרימן, דמות השחקן במשחק המקורי, ומבקר במספר מקומות מהמשחק הראשון.
השחקן מגלם במשחק זה את רב"ט אדריאן שפרד, אשר נשלח יחד עם צוות נחתים לנטרל מתקן מחקר תת-קרקעי ענק בשם "בלאק מסה" באזור ניו מקסיקו. אף על פי כן, לאחר שמטוס התובלה של צוות הנחתים נורה ומופל שפרד מופרד מיתר חברי הצוות שלו, והוא מצטרף בהמשך לניצולים הפזורים ברחבי המתקן אשר נלחמים על חייהם.
ברחשים

מאפיינים

לברחשים קִרבה משפחתית גדולה לימשושיים. הפגיות נמצאות תמיד במקומות רטובים, תחת קליפות עצים ובחורים שנוצרו בעצים, בתוך עץ מרקיב ובקומפוסט, כמו גם בשולי נחלים, באזורי בוץ ועל צמחיית מים. רבים מהמינים הניזונים על דם הם מטרדים טרחניים בקרבת אזורים מיושבים של חוף או הר, המהווים בתי גידול עבורם. מינים אחרים, לעומתם, הם מאביקים חשובים של יבולים טרופיים (כמטעי קקאו). המינים העוקצניים עשויים לשמש מעבירי מחלות באמצעות וירוסים, זיהומים חד-תאיים או תולעים טרופיות. עקיצת הברחשית בבני אדם עשויה לגרום חבורות קטנות ממושכות בעור המלוות בגירוד רב. התגובה האלרגית המטרידה מגיעה מחלבונים ברוק של החרק וניתנת לשיכוך על ידי פעולה אנטיהיסטמינית (נוגד-היסטמין).
הפרטים הקטנים ביותר במשפחה זו הם כה קטנים עד כי ביכולתם לעבור דרך חורי רשת חרקים אופיינית. אוהלי קמפינג מצוידים לא אחת בהגנת-רשת צפופה למניעת כניסתם.
בין המינים שנפוצים בישראל ברחש סִינָי וברחש טורדן.
מחוץ להקשר הטקסונומי המדויק, "ברחש" (או יבחוש) משמש בלשון הדיבור מילה כללית לקבוצה גדולה יחסית של דו-כנפיים קטנים המופיעים בנחילים מעופפים ונפוצים בכל העולם. רבים מביניהם נוטלים תפקיד אקולוגי חשוב בהיותם טרף עבור מיני אינסקטיבורים (כצפרדעים), ואינם מזיקים.
לידר דנה

ביוגרפיה

דנה למד בתיכון קריית שרת בחולון.

2014

באליפות העולם לנוער שנערכה בלוולואה פרה , פרבר של פריז שבצרפת בשנת 2014, הוא זכה במדליית כסף בגמר רביעיית בנים לקבוצת גיל 13-19, ביחד עם אייל פלגי צדיק, דניאל אורלביץ', ואפי סאץ'.

2015

בסבב גביע העולם שנערך בשנת 2015 הוא זכה במדליית זהב בפורטוגל, ובמדליית כסף בשווייצריה. באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בגרמניה הוא זכה במדליית זהב ב-3 תרגילים.

2016

באליפות העולם שנערכה בפוטיאן , סין בשנת 2016 הוא זכה במדליית כסף.

2017

בסבב גביע העולם שנערך בשנת 2017 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. 
באליפות אירופה שנערכה באותה השנה בזֶ'שוּב, שבפולין, זכה במדלית זהב בכל אחת משלוש התחרויות (תרגיל שיווי-משקל, תרגיל דינאמי, וקרב-רב), והגן על תוארו.
במשחקי העולם שנערכו בוורוצלב שבפולין באותה שנה הוא זכה במדליית ארד.

2018

באליפות העולם שנערכה באנטוורפן שבבלגיה באפריל 2018 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב ברביעייה ומדליית כסף נבחרת מעורבת.

2019

דנה השתתף בעונה השנייה של גוט טאלנט ישראל, כחבר צוות בנבחרת האקרובטיקה, ביחד עם דניאל אורלביץ', ינאי כלפה ואפי סאץ'. נבחרת האקרובטיקה העפילה לגמר שהתקיים ב-16 באפריל, וזכתה במקום הראשון.
מריס ליאפה

חייו

מריס ליאפה נולד בריגה. אביו היה בצעירותו זמר במקהלה בעיר ליאפייה וכאשר המשפחה עברה לריגה עבד בתיאטרון לאופרה ובלט בריגה. מריס היה ילד חולני ובמטרה לחזק אותו הילד נשלח לבית ספר לריקוד. מורי בית הספר היו רקדני סגל תיאטרון בלט והם איפשרו לילד להשתתף בהופעות התיאטרון. במקביל ללימודי הריקוד, מריס ליאפה היה שחיין ואף זכה באליפות לטביה בשחייה. בשנת 1950 תלמידי בית הספר נשלחו למוסקבה לתחרות רקדנים צעירים. נבחרת בית הספר זכתה במקום הראשון בתחרות. בשנת 1953 אחד משופטי התחרות הזמין את מריס ליאפה ללמוד בבית הספר לבלט במוסקבה. לאחר שנתיים של לימודים השתתף ליאפה בהופעת סיום על במת תיאטרון בולשוי וזכה לשבחים.
בשנת 1955 ליאפה התקבל לסגל בלט של האופרה הלאומית של לטביה. בשנת 1956 התיאטרון הגיע למוסקבה לסבב הופעות. ליאפה בלט בין הרקדנים ונשלח ביחד עם מאיה פליסצקאיה לסבב הופעות בהונגריה. בשנה זו הם אף התחתנו אך לזמן קצר בלבד.
בקיץ 1957 ליאפה התקבל לסגל בלט של תיאטרון מוזיקלי במוסקבה והופיע על במתו במשך מספר שנים.
בשנת 1960 ליאפה ביחד עם רקדני תיאטרון בולשוי הופיע בפולין. לאחר ההופעות הוא נקלט בתיאטרון בולשוי. במשך מספר שנים ליאפה רקד בבלטים שונים על במת תיאטרון בולשוי. החל משנת 1963 הוא התחיל ללמד בבית הספר לבלט במוסקבה.
בשנת 1964 לתיאטרון הגיע כוריאוגרף חדש - יורי גריגורוביץ'. תחילה היחסים בינם היו תקינים. גריגורוביץ' שיבץ את ליאפה במספר הצגות חדשות ואף נתן לו תפקיד ראשי בבלט "ספרטק". עבור ריקוד בבלט זה ליאפה זכה בפרס לנין בשנת 1970. עם הזמן הצטננו היחסים בין גריגורוביץ' לבין ליאפה והרקדן לא קיבל תפקידים חדשים.
לאור המצב, ליאפה החל להצטלם בסרטים ולהופיע על במת תיאטראות אחרות ברחבי העולם. במקביל, הוא למד בימוי והחל לביים בלט.
ב-28 במרץ 1982 ליאפה הופיע בפעם אחרונה על במת תיאטרון בולשוי. למרות ההופעתו המוצלחת, המועצה האמנותית של התיאטרון בלחץ של יורי גריגורוביץ' החליטה שהרקדן כבר זקן ולא יכול להמשיך בהופעות.
בשנת 1986 ליאפה רצה להקים להקת בלט חדשה בריגה, אך הדבר לא צלח. במרץ 1989 במוסקבה החלו עבודות להקמת תיאטרון חדש בו ליאפה היה צפוי להיות במאי ראשי. ב-27 במרץ 1989 מת ליאפה מהתקף לב.
פביאן וייר

ראשית חייו

וייר נולד בבריסטול ולמד באוניברסיטת לונדון ובסורבון עד 1894. בעשר השנים הבאות שימש כסגן המנהל של מספר בתי ספר בבריטניה וכמפקח על בתי ספר. בשנים 1900-1905 מילא תפקידים בכירים במערכת החינוך של מחוזות הרפובליקה הדרום אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית בדרום אפריקה.
ב-1899 החל וייר לפרסם מאמרים בעיתון המורנינג פוסט הלונדוני. ב-1905, לאחר שובו מדרום אפריקה, מונה לעורך העיתון והחזיק במשרה זו עד 1911. אז התמנה למנכ"ל של חברת מכרות קטנה (Rio Tinto).

מלחמת העולם הראשונה והקמת הוועדה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ניסה וייר להתגייס לשירות צבאי, אך נדחה עקב גילו. הוא הצליח להתמנות כמפקד יחידת אמבולנסים של הצלב האדום הבריטי שהוצבה בצרפת. שם הושפע וייר עמוקות מעובדת היעדר כל מערכת לסימון ולרישום קבריהם של אלו שנפלו בקרב. וייר חש מחויב ליצור ארגון שיטפל במשימה זו במסגרת הצלב האדום הבריטי. עד שלהי 1915 רשם הארגון שהקים 31 אלף קברים. באותה שנה הכיר משרד המלחמה הבריטי בתועלת עבודתו וקיבל את יחידתו למסגרת הצבא הבריטי, תחת השם "הועדה לרישום קברים". בהנהגתו הפכה הוועדה לגוף מרכזי למסירת מידע לקרובי הנופלים בקרב.
עם התקדמות המלחמה הוטרד וייר מן השאלה מה יהיה טיפול הקבע בקברים בתקופה שלאחריה. בסיועו של אדוארד, הנסיך מויילס, הוא גיבש הצעה להקמת גוף קבע שיטפל בכך. הצעתו נתקבלה וב-21 במאי 1917 הוקמה הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה באמצעות צו מלכותי (היא שינתה את שמה לשם הנוכחי ב-1960). כנשיא הוועדה נתמנה הנסיך אדוארד. שר המלחמה אדוארד סטנלי מונה ליושב ראש הוועדה ווייר מונה כסגן היושב ראש, תפקיד שמילא עד לפרישתו ב-1948. לאחר המלחמה הופקדה הוועדה על טיפול הקבע במצבות ובאנדרטאות ללמעלה ממיליון חללי צבאות האימפריה הבריטית. לאחר מלחמת העולם השנייה הגיע מספרם הכולל ל-1.7 מיליון. וייר צוין לשבח פעמיים ובסיום מלחמת העולם הראשונה הגיע לדרגת מייג'ור גנרל.
וייר פעל ללא לאות לקידום פעולת הוועדה בנושאים שבטיפולה, ומילא תפקיד מפתח בגיבוש מדיניותה בנוגע אליהם, ובין השאר בנוגע לארכיטקטורה ולגינון של בתי הקברות של הוועדה והאנדרטאות שהקימה. הוא גייס לשם כך את מיטב האדריכלים הבריטים של התקופה. הוא גם מילא תפקיד חשוב במגעים עם ממשלות זרות לשם הסדרת והבטחת פעילות הוועדה בתחומן. ב-1937 פרסם וייר דין וחשבון על עבודת הוועדה עד אז תחת השם The Immortal Heritage.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה וייר למנהל שירות רישום הקברים והמידע במשרד המלחמה הבריטי, ובמקביל המשיך בכהונתו כסגן יושב ראש הוועדה.
וייר נפטר זמן קצר לאחר פרישתו ב-1948. קברו בחצר כנסייה כפרית בחבל גלוסטרשייר מסומן במצבה בתבנית העיצוב האחידה של מצבות הוועדה והוא מתוחזק על ידה. לוחות זיכרון לוייר נקבעו במנזר וסטמינסטר ובקתדרלת גלוסטר.
וייר כובד במספר תארים: עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (1917), עמית מסדר האמבט (1919), אביר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (1920) ואביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי (1922). כמו כן הוענקו לו תואר קצין גבוה של לגיון הכבוד הצרפתי, צלב המלחמה הצרפתי ותואר מפקד מסדר הכתר הבלגי.
רבי חנינא בן אנטיגנוס

זמנו

הרמב"ם מונה אותו בין חכמי הדור הראשון לתנאים. כך משתמע מעדויותיו על בית המקדש (ראו להלן), ומעדותו על מנהגם של שני חנוונים בירושלים; אולם ממקורות אחרים נראה שחי בדור מאוחר יותר: הוא מוזכר כחולק בהלכה עם רבי מאיר, אם כי, לא מוזכר ששוחח עמו, וכן הוא מוסר בשם רבי אלעזר חסמא, תלמידו של רבי יהושע. על פי מקורות אלו, יש שרצו לאחר את זמנו לדור השלישי לתנאים, והסבירו שייתכן וראה את בית המקדש בילדותו.

הנהגותיו

על הקפדתו בדיני טומאה וטהרה מסופר: פעם התלבטו רבי יהודה ורבי יוסי בהלכה מסוימת בדיני טהרה, ושלחו זוג תלמידי חכמים לבנו של רבי חנינא על מנת לשאלו. הם מצאו אותו כשהוא נושא מזון טהור, וכשהפסיק ממעשיו כדי לעיין בשאלתם הפקיד את המזון בידי תלמידיו, ולא סמך על זוג התלמידים שבא לשאול שגם הם טהורים. כששבו השואלים אל רבי יהודה ורבי יוסי וסיפרו על כך הגיב רבי יהודה בכעס: "אביו של זה ביזה תלמידי חכמים, אף הוא מבזה תלמידי חכמים!", כלומר, שבנו של רבי חנינא נהג כך בעקבות אביו. רבי יוסי הפיס את דעתו באומרו: "כבוד זקן יהא מונח במקומו, אלא מיום שחרב בית המקדש נהגו כהנים סילסול בעצמן שאין מוסרין את הטהרות לכל אדם".