דיר ניזאם

היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מהתקופה ההלניסטית. סמוך לכניסה לכפר נמצאת "ח'רבת באלוטה", בית קברות חצוב בסלע, ששימש את תושבי היישוב בגבעה הסמוכה "ח'רבת תיבנה" ("ח'רבת תִּבְּנֶה") שלפי המסורת מזוהה עם העיר תמנה המקראית (או "תִּמְנֵת חֶרֶס") אך עיקרי השרידים בה הם מהתקופה הרומית המאוחרת ומהתקופה הביזנטית. במקום מספר מערות קבורה מפוארות ובהם חדרי מבוא וחדרי קבורה. אחת מן המערות מפוארת במיוחד ובה חצר מבוא מעליה עיטורים חקוקים בסלע, ובדופנותיה כוכי קולומבריום רבים (בתרבות הרומית שימשו קולומבריה לקבורת אפר משריפת מתים, ולפולחן), פתח קטן בתחתית קיר המערה מוביל לחדר קבורת כוכים נוסף ממנו פתח לעוד חדר. זיהוי החורבה הסמוכה ח'רבת תיבנה עם העיר תמנה, הביא את חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן שביקר במקום בשנת 1863, לזהות בקבר זה את מקום קבורתו של יהושע בן נון, ובהסבר מפורט אף מסביר את כוכי הקולומבריום  בדופן חצר המבוא, הם כוכים להדלקת נרות. בסיורו במקום מצא גרן כמות גדולה של אבני צור קטנים ומושחזים כסכינים, ועל כן לדבריו מתאים הממצא למסופר בספר יהושע כי חרבות הצורים בה מל יהושע את ישראל בכניסתם לארץ נקברו יחד עימו. כך הוא כותב: 
"בצלעה הטרשית המכוסה גריגה שפונות בפאת דרום, במפלסים שונים, כמה מחפורות קבורה, שרידי בית עלמין עתיק. סקרתי אותן בשנת 1863 ואחת מהן נראתה לי אז כקבר יהושע, השערה שאחר כך השתכנעתי בהחלט בנכונותה ושנראתה אף לטובי המלומדים. הפעם בחנתין שנית. הרי פרטים אחדים על שמונה [מחפורות הקבורה] העיקריות: באחת מהן אין כוכי קבורה, הכניסה לתוכה הורחבה ועכשיו היא משמשת כמחסה לרועים. לפני מחפורת שנייה יש פרוזדור מושחת מאד. חודרים בעד פתח מלבני שהיה לפנים צר הרבה יותר, לתוך חדר קבורה נאה שיש בו ארבעה-עשר כוכים ומול פתח הכניסה חדר קטן נוסף שמחליקים לתוכו בעד פתח קשות שעוצב במרכז הכותל האחורי של החדר הגדול. כוכי הקבורה הללו ריקים כולם פרט לשניים הסתומים באבנים ובעפר. מחפורות שלישית סגורה והכניסה סתומה לחלוטין. רביעית היא נרחבת למדי ונהרסה לשלושה רבעים […] ".

התקופה העותמאנית

ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, עיזים וכוורות דבורים. לפי ויקטור גרן, גרו בכפר 100 תושבים בשנת 1863.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר קטן על ראש גבעה, מוקפת במטעי זיתים מעל חורבות תיבנה. אספקת המים לכפר מגיעה ממעיין "עין תיבנה".
בשנת 1896 אוכלוסיית דיר ניזאם מנתה 146 תושבים.

בתקופת המנדט הבריטי

בראשית ימי המנדט הבריטי, היער שמצפון לכפר ("יער דיר ניזאם"), יחד עם יער אום צפא הסמוך, הוכרז על ידי ממשלת המנדט הבריטי כשמורת יער סגורה ובכך היה לשמורת הטבע הראשונה בארץ ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי היו יהודים מבקרים בקביעות ב"קבר יהושע בן נון" שבכפר.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בדיר ניזאם הייתה אוכלוסייה של 106 נפש, כולם מוסלמים. 
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בדיר ניזאם 34 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 166 תושבים, כולם מוסלמים. בשנת 1945 אוכלוסיית דיר ניזאם הוערכה ב-190 תושבים, בסקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.

לאחר 1967

ממלחמת ששת הימים ב-1967, ועד היום, דיר ניזאם נמצאת תחת שליטה ישראלית. על פי מפקד שנערך ב-1967 על ידי הרשויות הישראליות האוכלוסייה במקום הייתה 216 נפש.
ב-1968, הרבנות הצבאית החליטה שקבר שייח בכפר כיפל חארת',  שישה קילומטרים צפון-מערבית לסלפית, הוא "קבר יהושע בן נון" ולא "ח'רבת באלוטה", והציבה בו שלט כך שהמנהג של ציון "קבר יהושע בן נון" שבכפר נשכח.
ביוני 1977, התארגן גרעין של גוש אמונים, שקיבל את השם גרעין "נוה־צלח" (על שם הכפר הסמוך נבי סאלח, בהמשך שינו את השם לנווה צוף אך השם הרשמי של ההתנחלות היום הוא חלמיש), במטרה להקים יישוב בשמורת הטבע "יער דיר ניזאם", לטענתם מאחר שזוהי שמורת טבע אלו הם אדמות מדינה.הגרעין נרשם כאגודה עות'מאנית שמטרתה: "להקים ישוב יהודי בשומרון, בעל אופי לאומי, אשר יהיה מבוסס על תעשייה וחקלאות,‭ ‬באזורי נבי סאלח".
ב-31 באוקטובר 1977, נכנסו חברי גרעין "נוה־צלח" למבנה "משטרת נבי צאלח", בהמתנה להקמת היישוב. המתנחלים התגוררו במבנה המשטרה בצפיפות רבה, מספר משפחות בחדר, וחלקם התגוררו בתאי המעצר שבמבנה.
בפברואר 1978 נתבקש היועץ המשפטי לממשלה אהרון ברק להכריז על קרקעות באזור כאדמות מדינה, בטענה ש"אין מי שעיבד אותם ותפס חזקה". במרץ 1978 הורה שר הביטחון, עזר ויצמן, על הקפאת תחילת העבודות להקמת היישוב על פי מדיניות הממשלה, שלא לתפוס לצורכי התנחלות קרקע הנמצאת בבעלות פרטית. שר החקלאות אריאל שרון התנגד להקפאה אך שר האוצר וסגן ראש הממשלה שמחה ארליך תמך בעמדת ויצמן ואיים בהתפטרות.
באמצע אפריל 1978 בעקבות שיחה של ראש הממשלה מנחם בגין עם שר הביטחון, עלו הטרקטורים הראשונים להכשרת הקרקע צמוד למבנה "משטרת נבי צאלח" עבור "יישוב זמני" בו הונחו אשקוביות, וליישוב הקבע שהוקם על גבעת "חירבת חובלתא" דרומית מערבית למבנה המשטרה, על 100 דונם שהפקעו מתושב נבי סאלח באמצעות צו תפיסה לצרכים צבאיים. כמו כן הפקעו אדמות בעמק למרגלות הכפר ("ואדי אבו ד'נב"), בו גידלו התושבים חיטה, לצורך סלילת כביש עוקף באורך 2.5 קילומטר (היום חלק מכביש 465), עד אז הכביש עבר בתוך דיר ניזאם.
במאי 1979, הוחלט כי מאחר שאין אדמות מדינה זמינות לצורך הקמת היישוב, מלבד שמורת יער דיר ניזאם, יוקצו 400 דונם ביער.
ב-29 באוגוסט 1979 פורסם כי ליישוב הוקצעו 900 דונם, שעיקרן קרקעות שהוכרזו כאדמות מדינה, וקרקעות "משטרת נבי צאלח" שכבר היו בתפיסה לצרכים צבאיים (כיום קרויה "שכונה האשקוביות").
בפברואר 1980 כרתו תושבי נוה צוף 150 עצי קטלב ואלון מוגנים ביער דיר ניזאם לצורך הרחבת ההתנחלות דרומה לכיוון היער. רשות שמורות הטבע והחברה להגנת הטבע הגישו תלונה נגד המתנחלים, אך הבנייה לבסוף נמשכה.
ב-1981, הכריז המנהל האזרחי בסך הכל על 2,060 דונם באזור נבי סאלח כאדמות מדינה והם הועברו לטובת ההתנחלות נווה צוף. ההתנחלות לא בנויה על כל השטח שהוקצה לה, אך הצבא מנע את הגישה לחלקות חקלאיות של דיר ניזאם ונבי סאלח, שההתנחלות נבנתה ממש לידן. הצבא מנע את גישת הפלסטינים לאדמות אלו.
בשנת 1997 הפקיעה ישראל 604 דונמים נוספים מאדמות הכפר עבור ההתנחלות נווה צוף. מ–2007 השתלטו המתנחלים על כ–60 דונם של התושבים הפלסטינים מנועי הגישה. בהמשך השתלטו המתנחלים על מעיין עין אל-קוס בטענה שלא היה בשימוש.
לאחר הסכם אוסלו, 4.7% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח B, ואילו %95.3 הנותרים מוגדרים כשטח C והגישה של התושבים אליהם הוגבלה.

חינוך

בית ספר תיכון קיים בדיר ניזאם, ובהמשך תלמידי הכפר מתחנכים בכפר סמוך. רוב הסטודנטים לומדים באוניברסיטת ביר זית או באוניברסיטה הפתוחה של אל-קודס. רשת החשמל בכפר מחוברת לרשת של ירושלים, ואילו רשת המים שלה מנוהלת על ידי הרשות הפלסטינית. בשנת 2005 הוקמה מועצת הכפר של שבעה חברים כדי לנהל את הכפר.