google/wiki40b huggingface dataset:
גאורג טינטנר

ביוגרפיה

טינטנר נולד בווינה ושר בילדותו במקהלת הנערים של וינה, בניצוח פרנץ שאלק. באקדמיה הממלכתית של וינה למד קומפוזיציה אצל יוזף מרקס וניצוח אצל פליקס ויינגרטנר. לאחר זמן לא רב התמנה לעוזר מנצח של האופרה העממית של וינה.
בגלל רדיפת היהודים, עזב טינטנר את וינה בשנת 1938 והגיע לאוקלנד שבניו זילנד בשנת 1940. הוא ניצח עם מקהלת כנסייה עד אחרי המלחמה, כשקיבל לניהולו את האגודה הכוראלית של אוקלנד (ב-1947) ואת "קשתני אוקלנד, (ב-1948). בשנת 1946 התאזרח בניו זילנד. ב-1954 עבר לאוסטרליה והיה למנצח הבית של האופרה הלאומית של אוסטרליה לפני שהצטרף לאופרה של קרן התיאטרון האליזבתני בשנת 1957. לזכותו של טינטנר נזקפת ראשוניותו בהעלאת אופרה טלוויזיונית באוסטרליה.
טינטנר עשה שנה עם התזמורת העירונית של קייפטאון בדרום אפריקה (1966-1967) ושלוש שנים עם האופרה של סדלר'ס ולס (1967–1970) לפני שחזר לאוסטרליה כמנהל מוזיקלי לאופרה של מערב אוסטרליה. הוא חזר אל האופרה האוסטרלית (קודם האופרה של קרן התיאטרון) בשנת 11974, והיה למנהל מוזיקלי של תזמורת תיאטרון קווינסלנד בשנת 1976.
בשנת 1987 עבר לקנדה, שם היה למנהל תזמורת נובה סקוטיה. ב-2 באוקטובר 1999, אחרי מאבק של שש שנים בסרטן התאבד בקפיצה ממרפסת דירתו בקומה ה-11 בעיר הליפאקס.
טינטנר תואר כ"אחד הגדולים במנצחי ברוקנר החיים." מחזור של סימפוניות ברוקנר שהקליט כתקליטורים לחברת נקסוס זכה לשבחים רבים. סדרת ההקלטות (בשנים 1995–1998) הושלמה זמן קצר לפני מותו. נוסף לכך מוציאה נקסוס "מהדורת זיכרון לטינטנר", המכילה הוצאות חוזרות של כמה מהקלטותיו הקודמות של מלחינים אחרים פרט לברוקנר.
המילים הבאות הן תמליל של הקלטה משידור תעודה ברדיו ABC האוסטרלי, דברים שאמרה מירי היל, מלחינה בעצמה ואשת המלחין אלפרד היל (1870-1960). אלפרד פונה אל קהל המאזינים ומירי מתארת את האירוע:
זה היה בניו זילנד, בפסטיבל מוזיקה שהוא הוזמן אליו, והיה זה קונצרט מיוחד מאוד: המושל ואשתו וכן הלאה, שתי תזמורות, כל מיני דברים; ואלפרד, זו הייתה לו הפעם הראשונה לשמוע תזמורת מקצועית למחצה וחובבנית למחצה, והוא שמע גם תזמורות מקצועיות יותר, אבל הוא התרשם מאוד מרמת הניצוח על אותה תזמורת חובבים למחצה ומשום כך ביקשו ממנו לדבר אחרי הקונצרט. הוא לא הכיר את המנצח, מלבד שמו, ושאל עליו ואז סיפרו לו, שהמנצח הזה הוא זר ומעוניין מאוד בניצוח, אבל הוא מתגורר מחוץ לאוקלנד, שם הוא ואשתו מנהלים חוות עופות. אלפרד קם איפוא ופנה אל הקהל הרב הזה. אני (כלומר, מירי) חשבתי, ,מעניין מה הוא יגיד. הוא כל כך נלהב לנושא'. הוא החל, "אני רוצה לספר לכם, שאשתי אומרת, שהדבר הטיפש ביותר על שתיים הוא תרנגולת. אני חושב, שיש אנשים טיפשים יותר. אלה הם אנשי העיר הזאת, שנותנים לאדם לנהל חוות עופות במקום לנצח על תזמורת." דממת מוות. והאיש הזה היה גאורג טינטנר.
האירוע הזה התרחש במהלך ביקורו של אלפרד היל בניו זילנד, ביוני/יולי 1952 (הקונצרט התקיים ב-1 ביולי עם "קשתני אוקלנד", שהיו כולם חובבים). ביוני 1953 עוטר היל בתואר כבוד מטעם ממשלת אוסטרליה ובין מכתבית הברכה היה מכתב מטינטנר. ב-1954 נסע טינטנר לאוסטרליה כמנצח הבית של האופרה הלאומית, משרה שאלפרד היל סייע בהשגתה.
עיסת נייר

עיסת נייר (בצרפתית: Papier mâché – נייר לעוס) היא חומר רך וגמיש, הנוצר מערבוב דבק עם פיסות נייר או קרטון. מהעיסה מעצבים חפץ כלשהו (פסל או מוצר), ולאחר שהעיסה מתייבשת, מתקבל חומר קשיח מאוד, שלא ניתן לעיבוד צורני נוסף, אלא באמצעות חיתוך.
השימוש בעיסת נייר ידוע זה מאות שנים בסין. בשנת 1702 רשם הנרי קליי (Henry Clay) פטנט לעיסת הנייר באנגליה. במאה ה-19 שימשה עיסת הנייר לייצור ראשי בובות, לפני ייצור הפלסטיק.
כיום, העבודה בעיסת נייר נהוגה בעיקר בגני ילדים אך גם בקרב אמנים. העיסה היא אחד מחומרי הגלם ליצירת פינייטה.

הכנת הדבק

תכונות הדבק בו משתמשים להכנת עיסת הנייר משפיעות על תכונות העיסה באופן ניכר. ניתן ליצור עיסת נייר באמצעות דבקים שונים כגון דבק טפטים, דבק פלסטי לבן המהול במים או דבק קמח מבושל. דבק קמח נוצר מבישול קמח במים. יש לערבב כוס קמח עם כוס מים קרים עד שאין גושים, להוסיף כוס עד כוס וחצי של מים רותחים, לערבב ולהביא לרתיחה. נוצרת בלילה שצבעה שקוף (קמח לבן) או חום (קמח מלא). יש המסננים את הדבק או טוחנים אותו.
S'il suffisait d'aimer

רקע והפקה

האלבום הופק על ידי ז'אן-ז'אק גולדמן ואריק בנצי, אשר הפיקו עבור דיון גם את אלבומה השלושה עשר D'eux, שיצא לאור בשנת 1995. כל שירי האלבום הופקו על ידי ז'אן-ז'אק גולדמן ואריק בנצי, ורובם נכתבו על ידי שניהם גם כן.
עם עשורים לאחר צאתו, עלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

הצלחה מסחרית

האלבום זכה להצלחה מסחרית בינלאומית כאשר כבש את פסגת מצעד האלבומים שבצרפת, תוך שנמכר שם בלמעלה מ-1.7 מיליון עותקים. בקנדה קיבל האלבום את תואר הפלטינה המרובעת על מכירות של למעלה מחצי מיליון עותקים, תוך שבארצות הברית נמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים. בבריטניה קיבל האלבום את תואר הזהב על מכירות של למעלה מ-100,00 עותקים גם כן, אך במצעד האלבומים הבריטי הגיע אל המקום ה-17 בלבד.
בדצמבר 2014, נודע כי האלבום נמכר בלמעלה מ-120,000 עותקים בגרמניה. במצעד האלבומים של המדינה הצליח להגיע אל המקום ה-11. בבלגיה הצליח האלבום להגיע אל המקום הראשון במצעד האלבומים, תוך שנמכר שם בלמעלה מ-100,000 עותקים. בשווייץ זכה האלבום להצלחה רבה כאשר הגיע אל המקום הראשון במצעד האלבומים של המדינה. בשנת 2014, העניק איגוד תעשיית ההקלטות השווייצרי את תואר הזהב לאלבום, על מכירות של למעלה מ-100,000 עותקים במדינה.
מכון שכטר למדעי היהדות

היסטוריה של המכון

מכון שכטר נוסד בשנת 1989 בירושלים ביוזמת הנגיד פרופ' גרשון ד. כהן ( 1924- 1991) וממשיכו הנגיד פרופ' איסמר (יצחק) שורש ושותפים מקרב מייסדי התנועה המסורתית בישראל. המייסדים הגדירו את מטרת המכון כלאפשר לאזרחי מדינת ישראל ללמוד יהדות במסגרת אקדמית מקרבת, המכבדת את הדרכים השונות ביהדות המודרנית ומתבססת על עמדה רוחנית של "כלל ישראל" בכך שהיא מפגישה לומדים מרחבי מדינת ישראל והתפוצות וממגוון רחב של ביוגרפיות יהודיות (בעיקר). המכון נקרא על שם הרב ד"ר שניאור זלמן שכטר, חוקר ומחנך אשר נחשב לאחד מגדולי ההוגים של היהדות הקונסרבטיבית. תחילה נפתחה התוכנית ללימודים לקראת תואר שני, כשלוחה של בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) אשר העניקה תואר אקדמי אמריקאי.
בשנת 2005 קיבל המכון הכרה מהמועצה להשכלה גבוהה לפעול כמוסד אקדמי ישראלי שמוסמך להעניק תואר שני M.A. במדעי היהדות.
באביב 2012 הושלמה בנייתו של הקמפוס החדש של המכון, שנמצא בצמוד לבניין הישן, בתכנון האדריכלית עדה כרמי מלמד, כלת פרס ישראל לאדריכלות לשנת תשס"ז. במקביל הושלמה בנייתו של מרכז נוסף של המכון, בשכונת נווה צדק בתל אביב יפו. במרכז, "נווה שכטר - מרכז לגסי הריטג' לתרבות יהודית", מתקיימת פעילות של לימוד וחוויה יהודית בבית מדרש, בסדנאות ובסדרות, מופעי מוזיקה וכיתות אומן, תערוכות, חוגים למשפחה וסיורים. בנוסף נערכת במקום פעילות קהילתית של חגיגה וציון מועדים בסדר הזמנים העברי.
נכון לשנת 2019 לומדים במכון כ-400 סטודנטים ועד כה השלימו את לימודיהם יותר מ־1700 בוגרים, רובם אנשי חינוך מתחומי החינוך הפורמלי והבלתי פורמלי.

סגל המכון

על הסגל הקבוע של המכון נמנים כ-25 אנשי אקדמיה וחוקרים בתחומי ההלכה, מחשבת ישראל, המקרא, לימודי ארץ ישראל ועוד. בנוסף אליהם ישנם עוד כ-40 מרצים מן החוץ.
בראש המכון עומד פרופ' דורון בר, גאוגרף היסטורי ומרצה בכיר ללימודי ארץ ישראל, שהחליף בסתיו 2015 את פרופ' דוד גולינקין שממשיך לשמש כמרצה לתלמוד והלכה במכון.
החל משנת הלימודים תשע"ט הדיקנית היא ד"ר תמר קדרי. קודמיה בתפקיד: ד"ר ארי אקרמן (תשע"ו-תשע"ח), פרופ' דורון בר (תשע"ג-תשע"ה), פרופ' רינה לוין-מלמד.
חלב עמיד

חלב עמיד הוא חלב אשר עבר תהליך עיקור (סטריליזציה), המעניק לו חיי מדף ארוכים במיוחד. במהלך העיקור מושמדים מרבית החיידקים המצויים בחלב.
חלב רגיל עובר פסטור בטמפרטורה של 63 מעלות למשך 30 שניות, או 71 מעלות למשך 15 שניות, ומיד מקורר; תהליך זה משמיד את רוב החיידקים המצויים בו, אך שומר על ערכים תזונתיים. לעומתו, חלב עמיד עובר עיקור - מחומם לטמפרטורה של 150 מעלות למשך 3 שניות, ומיד מקורר. תהליך זה משמיד 99.9% מהחיידקים ומהנבגים בחלב, אך עלול לפגום בערכים התזונתיים שלו, בשל שינויים שעוברים החלבונים בעת החימום. חלב עמיד נשמר ללא קירור במשך חודשים מבלי להתקלקל.
מבחינה קלורית, חלב עמיד זהה לחלב מפוסטר רגיל. עם זאת, בעוד שבחלב מפוסטר יש 9 מיקרוגרם חומצה פולית ב-100 גרם, בחלב עמיד יש רק 1 מיקרוגרם ל-100 גרם, 
וכן קיים אובדן חלקי בערכים של ויטמין B₁₂, ויטמין C ו-ויטמין B₁‏.
גיא ברגר

שירות צבאי

ברגר הוא בוגר בית הספר הריאלי בחיפה. התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 101. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר הקורס שב לגדוד 101 ושימש כמפקד מחלקה. לאחר מכן מונה לסגן מפקד פלוגה. בהמשך שימש כמפקד פלוגת החוד בגדוד 101. לאחר מכן מונה למפקד פלגת לוחמים ביחידת מגלן. בהמשך מונה למפקד סיירת צנחנים בין השנים 2004–2005, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. לאחר מכן שימש כמפקד מחזור בבא"ח צנחנים.
בספטמבר 2008 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף חי"ר בחטיבת ביסלמ"ח, ושימש בתפקיד בין היתר במבצע עופרת יצוקה, את תפקידו סיים ביוני 2009. 
ב-15 ביולי 2009 מונה למפקד גדוד 202, ופיקד עליו בין היתר בפעילות מבצעית ברצועת עזה, בתפקיד זה שירת עד אפריל 2011. לאחר מכן מונה למפקד בא"ח צנחנים בין השנים 2011–2013. ב-18 באוקטובר 2013 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אפרים, ושימש בתפקיד עד 19 באוגוסט 2015. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ג (2016-2015). בהמשך מונה לקצין אג"ם של מפקדת העומק. בשנת 2018 מונה לסגן מפקד עוצבת האש, ושימש בתפקיד עד שנת 2019. ב-4 בספטמבר 2019 מונה למפקד מחוז צפון בפיקוד העורף.
בנובמבר 2016, הוגש כנגדו כתב אישום במסגרת עסקת טיעון בבית הדין הצבאי, על שהשתמש בפקודיו ובקשם לבצע תיקונים בביתו וברכבו הפרטי, בניגוד לפקודות הצבא. על פי הסדר הטיעון הוא יטול אחריות על מעשיו, יועמד לדין על עבירת משמעת בלבד, ויוכל להמשיך בשירותו.
אורבנוס השלישי

ביוגרפיה

נולד בשם אוברטו קריוולי בתחילת המאה ה-12. הוא מונה כקרדינל וכארכיבישוף של מילאנו על ידי האפיפיור לוקיוס השלישי, אותו ירש ב-25 בנובמבר 1185. הוא המשיך את ריבו של קודמו עם קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרידריך ברברוסה, כולל הוויכוח אודות ירושת האדמות של הרוזנת מתילדה מטוסקנה. אפילו לאחר מינויו כאפיפיור, הוא המשיך להחזיק בכהונת הארכיבישופות של מילאנו, וסירב להכתיר את בנו של פרידריך ברברוסה, כמלך איטליה, לאחר שהתחתן עם יורשת ממלכת סיציליה.
האגדה מספרת שהוא מת מצער כאשר שמע את החדשות על תבוסת הצלבנים ביולי 1187 בקרב קרני חיטין. אחרי מותו נבחר גרגוריוס השמיני.
אשור-רבי השני

אשור-רבי השני נכתב באכדית: "aš-šur-GAL-bi", (האל) אשור הגדול, היה מלך אשור בשנים 1012-972 לפנה"ס. אורך שלטונו, מהארוכים שבמלכי אשור, נמשך 41 שנים.

ביוגרפיה

הוא היה בנו הצעיר של שליט אשור, אשורנצירפל הראשון והוא החליף את אחינו אשור-נירארי הרביעי ששלט למשך 6 שנים.
רפי פרידן

רפי פרידן, קצין במשטרת ישראל, שהפך לחוקר פרטי ועמד במרכזן של כמה פרשיות פליליות שהסעירו את מדינת ישראל.
בהיותו בעל משרד חקירות, ניהל עם שותפו, החוקר יעקב צור, מעין "בנק האזנות סתר" שהיה, לדברי חוקרי משטרה, הגדול במדינת ישראל (הוא צותת והקליט, באופן פלילי, עשרות אישים וגופים).
בראשית שנות התשעים נעצרו פרידן וצור במה שכונה לאחר מכן "פרשת נמרודי א'" (או "פרשת האזנות הסתר"), כמי שצותתו, ללא רשות, למערכות העיתונים "ידיעות אחרונות", ו"מעריב", בשליחותם של משה ורדי ושל עופר נמרודי. בתום משפט סנסציוני, נשלחו נמרודי הבן ופרידן למאסר - נמרודי לשמונה חודשים ופרידן לארבע שנים. כן נדון פרידן לשנתיים מאסר על תנאי בגין עבירות מסוימות ושנה מאסר על תנאי בגין עבירות אחרות. פרידן ערער על הרשעתו ועל חומרת העונש, כשנימוקו העיקרי הוא טענת הגנה מן הצדק, אך ערעורו נדחה. בקשת רשות ערעור שהגיש לבית המשפט העליון נדחתה אף היא.
מתוך מעצרו החל פרידן להעביר חומרים לפרקליטות ולמשטרה, ופתח בכך את "פרשת נמרודי ב'", שבמרכזה טענתו של פרידן (שהופרכה בבית המשפט) כי עופר נמרודי הזמין ממנו את רצח נוני מוזס ועמוס שוקן, בעלי "ידיעות אחרונות" ו"הארץ", בהתאמה. עופר נמרודי נעצר עד תום ההליכים ופרידן הפך, ביחד עם שותפו יגאל תם ועוד כמה קציני משטרה, לעד מדינה.
בעת מתן עדותו של פרידן, הגיע אליו הסופר אריה קרישק, ידידו של איש העסקים יעקב נמרודי, אביו של עופר, ובאמתלה של הכנת ספר על פרידן, ניסה לשאוב ממנו מידע, בכוונה לשבש את משפט הבן. המשטרה עצרה את קרישק ואת נמרודי האב ("פרשת נמרודי ג'") וגם הם הועמדו למשפט והורשעו.
פרידן עצמו השתחרר לאחר ריצוי מלא של עונשו. מקורות במשטרה קשרו אותו גם לפרשיות אחרות - ציתות לראשי ערים וניסיונות סחיטה (בישראל וגם מעבר לים), כמו גם סיוע שהעניק לנשיא פרו הנמלט, אלברטו פוג'ימורי. בראשית נובמבר 2007, נעצר פרידן על ידי המשטרה, ביחד עם החוקר אביב מור, כחשודים בהפעלת האזנות-סתר כנגד השר אביגדור ליברמן ואיש העסקים מיכאיל צ'רנוי. בספטמבר 2010 הוגש נגד פרידן כתב-אישום בפרשה זו, ובעבירות נוספות. בהגנתו, חשף פרידן את עובדת היותו מודיע וסייען של משטרת ישראל. בנובמבר 2011 נגזרו על פרידן ששה חודשי עבודות-שירות וקנס כספי כבד.
מאר דל פלאטה

היסטוריה

האזור היה מיושב גם לפני הגעת הספרדים. יש הטוענים כי פרדיננד מגלן היה האירופאי הראשון שהגיע לאזור, כשעבר במקום במסעו ב-1519, אך הראשון שהגעתו למקום מתועדת הוא סיר פרנסיס דרייק, ב-1578. הוא כינה את המקום "קייפ לובוס" (שילוב של אנגלית וספרדית, שפירושו "כף הזאבים", על שם מושבת אריות הים הגדולה שראה שם (בספרדית: זאבי ים)). הראשונים שהגיעו למקום בדרך היבשה היו הספרדים, ב-1581, אך המקום נותר בלתי מיושב.
ב-1746 הקימו הספרדים, בהוראת המלך, את המסדר הישועי "נואסטרה סניורה דל פילאר דה לוס פואלצ'ס", ליד לגונה דה לוס פאדרס ("אגם האבות") הסמוכה למאר דל פלאטה של ימינו. המסדר ננטש ב-1751, לאחר שהותקף בידי הילידים.
ב-1856 הגיע לאזור היזם הפורטוגלי ז'וזה קואליו דה מיירלס, שהקים מפעל לבשר מומלח. לראשונה החלה להתבסס במקום אוכלוסייה יציבה, בעיר שנקראה פוארטו דה לה לגונה דה לוס פאדרס ("הנמל של אגם האבות"). ב-1860 הגיע יזם נוסף, פטריסיו פראלטה ראמוס, שרכש אדמות באזור. ראמוס נחשב למייסדה של מאר דל פלאטה.
ב-10 בפברואר 1874 הוקמה מאר דל פלאטה באופן רשמי. ב-1886 חוברה העיר לרשת הרכבות, וב-1888 נפתח בה מלון הפאר בריסטול. עם הרכבת הגיעו מהגרים רבים, בעיקר איטלקים, ספרדים וצרפתים. המהגרים האיטלקים הם שפיתחו את הדיג, בשלהי המאה ה-19, אך הנמל נחנך רק ב-1916.
פיתוחה של העיר כיעד תיירותי החל בשנות ה-30 של המאה ה-20. בתחילה הייתה יעד לעשירים, שנפגעו פחות מהשפל הכלכלי הגדול, אך בשנות ה-50, תחת שלטון פרון, הפכה העיר נגישה גם למעמד הביניים ולמעמדות נמוכים יותר. התיירות המשגשגת האיצה את פיתוחה של העיר, ובשנות ה-60 שיעור הבניה למ"ר בעיר היה הגבוה בעולם. בשנות ה-70 וה-80 נחלשה התיירות, אך ענף הדיג התחזק.
ב-1978 הייתה העיר אחת מחמש הערים שבהן נערך המונדיאל. מאחר שאין בעיר קבוצות כדורגל בכירות, האצטדיון, שבו כ-43 אלף מקומות, עומד בדרך כלל בשיממונו.
ב-1982 שימש הנמל את ספינות חיל הים הארגנטינאי שיצאו להילחם במלחמת פוקלנד.
בנובמבר 2005 אירחה מאר דל פלאטה את ועידת האמריקות הרביעית, שזכורה בעיקר משום ששימשה זירת התגוששות בין נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, ונשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס בנושא ההצעה להקים אזור סחר חופשי באמריקה.

כלכלה

התעשייה הבולטת במאר דל פלאטה היא תעשיית הדיג. בנוסף, יש בעיר מפעלי אריזה ומוצרי טלקומוניקציה.
לתיירות חלק חשוב בכלכלת העיר. חופי מאר דל פלאטה מושכים אליה כ-6 מיליון תיירים בשנה. מלבד חוף הים, משופעת העיר במוזיאונים, ויש בה מבנים רבים הבנויים בהשפעת סגנון האר-דקו. מושבת אריות הים שראה פרנסיס דרייק עדיין חיה באזור, וניתן לצפות בבעלי חיים אלה שוחים באין מפריע בנמל.
מדי שנה נערכים בעיר מספר פסטיבלים בנושאים שונים: תיאטרון, קולנוע, אמנות, אופנה, ואפילו דיג.
יחסי גרמניה–מולדובה

היסטוריה

גרמניה הכירה בעצמאותה של מולדובה ב-14 בדצמבר 1991. היחסים הדיפלומטיים בין מולדובה וגרמניה כוננו ב-30 באפריל 1992. גרמניה פתחה את השגרירות בקישינב ב-2 בנובמבר 1992, ומולדובה פתחה שגרירות בבון ב-28 במרץ 1995.
במאי 2006, נשיא מולדובה ולדימיר וורונין ביקר בגרמניה ונפגש עם אנגלה מרקל. מרקל הביעה את רצון גרמניה לפתור במהירות את הסכסוך בטרנסניסטריה, ואף הציעה סיוע מן האיחוד האירופי. מרקל גם אמרה שקיים "פוטנציאל ענק" ליחסים הכלכליים בין שתי המדינות.
באוקטובר 2006, נשיא הבונדסטאג נורברט לאמרט ביקר במולדובה.
ב-26 ביוני 2008, הפרלמנט הגרמני העביר הצעת חוק שנתמכה על ידי הרוב המכריע של חברי הפרלמנט בגרמניה אשר תמכה מחדש בכניסתה של מולדובה לאיחוד האירופי.

שיתוף פעולה כלכלי

גרמניה היא אחת משותפות הסחר החשובות ביותר בעולם המערבי של הרפובליקה של מולדובה. ב-2007, גרמניה הייתה היבואנית הרביעית בגודלה למולדובה. והערך של הסחורות המיוצאות ממולדובה לגרמניה הסתכם בכ -145 מיליון אירו ב-2007. הערך של יצוא הסחורות מגרמניה למולדובה הסתכם ב-270 מיליון אירו. לאחר שמולדובה הפכה למדינה שכנה של האיחוד האירופי, היא קיבלה הטבות בשל מדיניות השכנות האירופית ומשקיעים רבים מגרמניה הגיעו אליה במהלך השנה. מספר מפעלים גרמניים פתחו סניפים מקומיים במולדובה. בין החברות הגרמניות נמצאות: Knauf, Mabanaft, Südzucker ו-Metro AG.
דין גרבר

קריירה

ב-2016 שיחק בסדרה "שכונה" בתור שומר.
הנסיקה המשמעותית ביותר בקריירה של גרבר קרתה ב-2017, כאשר החל לשחק בסדרה "כדברא" בתור דקל לביא. באותה שנה שיחק גרבר בסדרה "המלאך השומר שלי" בתור אילן.
ב-2018 הוא הנחה את התוכנית "טין ניק סטנדאפ שואו" באחד מהפרקים. באותה שנה החל לשחק בסדרה "הרמון" בתור דורי. גרבר שיחק בסדרה "אקדמיית החממה", הגרסה האמריקאית של "החממה", בתור אוון.
גרבר משתתף בפרסומות שונות.

חיים אישיים

למד ב״תיכון אלון" במגמת תיאטרון.
ניהל מערכת יחסים עם השחקנית גילי איצקוביץ, שאותה הכיר על סט צילומי "כדברא". גרבר הוא אחיה הקטן של תניה גרבר, משתתפת העונה השביעית של "האח הגדול".
יצחק לוי (שחור)

יצחק לוי (נולד ב-2 באוקטובר 1958), הידוע בכינוי "שחור", הוא דמות מרכזית בכדורסל הישראלי. פעיל מרכזי באגודת הפועל תל אביב משנות ה-70, במשך כ-40 שנים.
החל את דרכו בקבוצה כמנהל המשק באגודת הכדורסל של הפועל תל אביב. לימים הפך למנהל הקבוצה ויו"ר מחלקת הנוער. שימש גם כמנהל אולם אוסישקין לפני שנהרס על ידי עיריית תל אביב. לאורך השנים הפך למושא הערכה ודוגמה אישית עבור אוהדי הפועל תל אביב, שכינו אותו "שחור".
שימש גם כמנהל הקבוצה ויו"ר מחלקת הנוער של המועדון.
לאחר שחלה ירידה בפעילות הקבוצה, שיקם לוי את הקבוצה והקים אותה מחדש תחת השם "הפועל אוסישקין תל אביב"; בהמשך היא חזרה להוות קבוצה מרכזית בכדורסל הישראלי. יצחק לוי הקים מחדש את מחלקת הנוער של הקבוצה בשנת 2007, וכן את מחלקת הילדים והילדות. לוי חזר לכהן בתפקיד מנהל קבוצת הבוגרים של הקבוצה ויו"ר מחלקת הנוער.
Led Zeppelin IV

הקלטת האלבום

האלבום הוקלט לראשונה באולפני בייסינג סטריט של חברת התקליטים איילנד רקורדס, במקביל להקלטת האלבום "Aqualung" של ג'ת'רו טאל, בדצמבר 1970. על פי הצעת פליטווד מק, זפלין המשיכו בהקלטות ב"הדלי גראנג'", בית מהתקופה הוויקטוריאנית במחוז המפשייר, שהפך עם השנים לאולפן הקלטות. ג'ימי פייג' אמר: "היינו צריכים מקום בו נוכל לשתות תה, לטייל בגינה, ולעשות את מה שהיינו צריכים לעשות."
לאחר שסיימו את ההקלטות, לקחו אותן לאולפני איילנד לביצוע אובר-דאבינג. ההקלטות נלקחו מאוחר יותר לאולפני "סאנסט סאונדס" שבלוס אנג'לס, שם ערכו את ההקלטות. בסופו של דבר, ההקלטות התבררו כלא מוצלחות, שכן הן גרמו לדחיית יציאת האלבום בזמן רב. עריכה נוספת נערכה מאוחר יותר בלונדון, וגרמה לדחיית יציאת האלבום במספר חודשים נוספים.
השירים Down by the Seaside, ‏Night Flight, ו-Boogie With Stu שהוקלטו אף הם באותו הזמן, לא נכללו באלבום, אך נכללו 4 שנים מאוחר יותר באלבום Physical Graffiti.

שם האלבום

בעקבות הביקורות הלא מחמיאות שקיבל אלבומה הקודם של הלהקה, Led Zeppelin III, החליט ג'ימי פייג' שהאלבום הבא לא יישא שם, במטרה לבדוק האם המוזיקה תוכל להצליח בזכות עצמה. על עטיפתו הפנימית של התקליט ועל התקליט עצמו הוצגו ארבעה סמלים מצוירים. כל אחד מהם נבחר (או עוצב, במקרה של ג'ימי פייג') על ידי חבר להקה לשם ייצוגו. חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס הוציאה מספר הדפסות בגדלים שונים של הסמלים הללו בשביל העיתונים, שיפרסמו את האלבום במצעדים ובמאמרים שלהם. האלבום היה אחד מהאלבומים הראשונים שהופק ללא כל סימן זיהוי רגיל, ובכך הוא ביטא עמדה אנטי-מסחרית שהייתה שנויה במחלוקת באותה תקופה (בפרט בקרב מנהלי חברת ההקלטות).
פייג' אמר "החלטנו שלא יהיה מידע גלוי על העטיפה החיצונית, כולל שם הלהקה או שם לאלבום." בנוסף, הסביר פייג' כי "לשמות, לכותרות ולדברים כאלו, אין משמעות אמיתית."
הוצאת האלבום ללא שם הקשתה מאוד על זיהויו. אף על פי ששמו המקובל היה Led Zeppelin IV, האלבום קיבל כינויים נוספים: ,"Four Symbol" (ארבעת הסמלים), "The Fourth Album" (האלבום הרביעי), "ZoSo" (המזכיר בצורתו את סמלו של ג'ימי פייג'), "Untitled" (חסר שם), "Runes" ו-"The Hermit".

ביקורות

הביקורות לאלבום היו חיוביות מאוד, כאשר רוב המבקרים נתנו לו ניקוד מלא או כמעט מלא. 
באתר Allmusic נכתב שהאלבום מעצב לא רק את הסגנון של לד זפלין, אלא גם, ובעיקר, את הסגנון של המוזיקה של שנות ה-70.
בביקורת שנכתבה על האלבום באתר BBC Music, נכתב "Led Zeppelin IV הוא האלבום שמביא את לד זפלין אל בתים בכל רחבי העולם." עוד נכתב, שהאלבום, עדיין, בשביל רבים הוא הדוגמה המושלמת לאמנות.
מגזין הרולינג סטון נתן לאלבום חמישה כוכבים מתוך חמישה, וכתב: "האלבום הרביעי, טווה יחדיו את היצירות הקודמות שלהם, שלא היו קשורות אחת לשנייה."
באתר אנטרטיינמנט ויקלי, נכתבה ביקורת חיובית על כל אחד מהשירים, על אף שתקליטנים "הרסו" אותו.
זיפניים

תיאור המשפחה

לרוב, צמחי המשפחה מכוסים בזיפים ומכאן שמה. גבעולי הזיפניים הם עגולים בחתך רוחב ועל הגבעול מסודרים העלים באופן מסורג. העלים פשוטים ותמימים בדרך כלל. לרוב הפרחים הם דו מיניים, מבניהם נכון אך לעיתים גם לא נכון. לפרח חמישה עלי גביע אשר עשויים להיות מאוחים או מפורדים. כמו כן, ישנם גם חמישה עלי כותרת וחמישה אבקנים. שחלת הצמח עילית. 
התפרחת חד-בדית, מכונה 'עקרבית' בשל היותה כפופה לאחור. הפרי לרוב הוא אגוזית, לעיתים רחוקות בית-גלעין עסיסי.

המעמד הסיסטמטי של המשפחה

על פי מערכת המיון קרונקוויסט, משפחה זו שייכת לסדרת הצינוראים. עם זאת, בשיטת המיון העדכנית יותר APG II, הורחקה המשפחה מהסדרה עקב אי-תאימות גנטית, ועל פי APG II מיונה לסדרה אינו ברור.

חשיבות הזיפניים בצמחיית ארץ ישראל

בארץ ישראל מצויים כ-76 מינים ממשפחה זו, הנחלקים ל-29 סוגים. על פי פרמטר של מספר המינים, מדובר במשפחה העשירית בחשיבותה בצמחיית הארץ. 
מבחינה איכותית, מיני משפחה זו מצויים בכל חלקי הארץ, ובמגוון בתי גידול, וניתן להכליל ולומר שהם נפוצים במיוחד בשטחים יובשניים, בנוף פתוח ועשבוני, חלקם גם במקומות מופרעים על ידי האדם. רק המין ערף המדבר שהוא יוצא דופן מבחינות רבות, מגלה זיקה למקומות לחים. 
בני משפחה זו לרוב אינם גדלים בצפיפות, ואינם מאפיינים או שולטים בבית גידולם. 
לעומת זאת, נודעת חשיבות רבה למינים נדירים ממשפחה זו, שהם אנדמיים לארץ ישראל, או שארץ ישראל מהווה עבורם גבול תפוצה. מינים רבים יחסית מבני משפחה זו שייכים לקטגוריות אלו.
הזיפניים נחשבים כתורמים יעילים במיוחד בפוליקולטורה בכך שהם מרחיקים סוגים רבים של מזיקים.

חשיבות הזיפניים לאדם

בהשוואה לגודל המשפחה, חשיבותה עבור האדם היא פחותה וכמעט חסרת חשיבות כלכלית. עם זאת, ישנם כמה צמחים בעלי ערך, המשמשים כצמחי מרפא, למטרות  נוי, וצביעה. 
כצמח מרפא ידועה חשיבותו של המין בוראג רפואי (שם מדעי: Borago officinalis) המשמש, בין השאר, להורדת חום והרגעה. כמו כן מין זה מגודל בגינות נוי בשל פרחיו הנאים. 
כצמחי נוי יש חשיבות מסוימת למשפחה זו, בעיקר למינים בעלי פרחים כחולים, צבע שאינו נפוץ במיוחד בצמחי נוי אחרים. לכך משמשים מינים מהסוגים זכריני, עכנאי, עוקץ עקרב וכאמור, בוראג. 
באופן מסורתי, נעשה גם שימוש במיני זיפניים שונים לצביעה. לדוגמה, בן-השיח הארץ-ישראלי אלקנת הצבעים משמש לשם כך, אך לא בהיקף גדול אלא רק בתעשייה המסורתית.
רולאן ביקוב

קורות חיים

רולאן ביקוב נולד בקייב בשנת 1929 במשפחה יהודית. אביו סמיון מויסייביץ' קארדאנובסקי (יהודי מפולין) היה איש הצבא האדום בעל השם הבדוי אנטון ביקוב, ואמו אלה סיטנאקובסקי, הייתה שחקנית יהודייה מאוקראינה.
את כשרון המשחק ירש מאימו השחקנית ואת החריצות והשאפתנות ירש מאביו שהיה איש הצבא האדום ושירת תחת פיקודו של סמיון בודיוני. הוריו התגרשו זמן קצר לאחר תחילת נישואיהם ולהם שני בנים שגדלו אצל אמם.

צעדים ראשונים

בין השנים 1937–1947 למד בבית ספר במוסקבה בחוג תיאטרון אז כתב יצירות רבות. הוא הכין מיני-מופעים אותם הציג בחצר בית הספר והזמין את ידידיו ומוריו לצפות בהם. הכישרון הרב של רולאן התבלט כבר בתקופה זו. עם זאת, הוא לא התקבל לאקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון גיטיס.
בין השנים 1947–1951 למד בבית הספר הגבוה לתיאטרון שציוקין.
בין השנים 1951–1959 שיחק ושימש כבמאי בתיאטרון הנוער הרוסי, תיאטרון 'הצופה הצעיר'.
בין השנים 1951–1953 פתח רולאן תיאטרון חובבים, והופעת האולפן "אהבה שכזו" הפכה לכרטיס הביקור שלו ולבסוף נתנה לגיטימציה לקיומו של תיאטרון מסוג זה.
בין השנים 1959–1960 שימש ביקוב כמנהל בתיאטרון לנקום בלנינגרד.

במאי ושחקן קולנוע

בשנת 1959 מילא ביקוב את התפקיד הראשי במחזה "המעיל" של ניקולאי גוגול בבימוי אלכסיי באטלוב (אנ'). הסרט עורר תגובות מעורבות בקרב המבקרים.
בין השנים 1960–1990 עבד באולפני מוספילם שם התנסה בתפקיד שחקן ובמאי. סרטו הראשון כבמאי נקרא "שבע מטפלות". סרט זה עסק בפסיכולוגיה של הילד. את רוב כישרונו ניתב רולאן לקולנוע ילדים.
ביקוב היה פעיל מאוד ושיחק ביותר מ-100 סרטי קולנוע ויותר מ-10 סרטים כבמאי. הסרטים המפורסמים ביותר שלו כבמאי: "איבוליט 66" (1966), "תשומת לב, צב" (1969), "דחליל" (1983), וכשחקן: "הקומיסרית" (1967), "אנדרי רובליוב" (1969), "בדיקת בכבישים" (1971). 
הוא לימד בקורסים הנחשבים ביותר לתסריטאים ובמאים.
בין השנים 1986–1990 היה מזכיר האיגוד לאנשי הקולנוע בברית המועצות.

משפחה

ביקוב היה נשוי במשך 15 שנים ללידיה קניזבה, שחקנית. לא נולדו להם ילדים, אך הם אימצו את הילד אולג. אשתו השנייה היא השחקנית ילנה סנייבה (אנ').
רולאן ביקוב נפטר ב-6 באוקטובר 1998 במוסקבה, מסרטן הריאות. הוא נטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.