בתולות מושבעות באלבניה

הבתולות המושבעות של אלבניה (באלבנית: Burrnesha) הן נשים שנודרות נדר בתולין ולובשות בגדי גברים כדי לחיות כגברים בחברה הפטריארכלית של אלבניה הצפונית. בסדרת הטלוויזיה "טאבו" (2002) של ה"נשיונל ג'יאוגרפיק", הוערך כי נותרו פחות מ-102 נשים כאלה.

טרמינולוגיה

מונחים אחרים ל"בתולה מושבעת" כוללים "בתולה אלבנית" ו"בתולה מוכרזת". באלבנית, אפשר להגיד burrnesha, vajzë e betuar (המונח הנפוץ ביותר היום, המתאר מצב שבו ההורים מחליטים עבור בתם כשהיא ילדה או תינוקת), mashkull (בן-זמננו, בשימוש באזור שקודרה), ועוד כמה מילים נרדפות לבתולה: virgjineshë, virgjereshë, verginesa, virgjin, vergjinesha; ובטורקית, sadik, כלומר "ישר, צודק".

מקורות

מסורת הבתולות המושבעות באלבניה התפתחה מתוך Kanuni i Lekë Dukagjinit (הקנון של לק דוקג’יני, או "הקאנון"), מערך של חוקי התנהגות שניסח לק דוקג'יני במאה ה-15, וחל בעיקר על שבטי צפון אלבניה וקוסובו עד המאה ה-20. "הקאנון אינו מסמך דתי, והוא חל על מגוון קבוצות דת: נוצרים-אורתודוקסים, קתולים, ומוסלמים, בין היתר.
הקאנון קובע שמשפחות הן פטרילינליות (דפוס ירושה שבו רק הגברים של המשפחה יורשים) ופטרילוקלית (דפוס נישואין שבו האישה הנשואה עוברת לגור אצל המשפחה של בעלה). לפי חוקי הקאנון, נשים אינן זוכות לזכויות רבות, והן נחשבות לרכוש המשפחה. אסור להן לעשן, לענוד שעון, להצביע בבחירות מקומיות, לרכוש קרקעות ולעסוק במקצועות מסוימים. בנוסף, הן לא רשאיות להיכנס למוסדות מסוימים.
על התופעה של בתולות מושבעות דווחו לראשונה מיסיונרים, מטיילים, גאוגרפים ואנתרופולוגים שביקרו בהרי צפון אלבניה במאה ה-19 ובתחילת מאה ה-20. אדית דורהם  שצילמה את התמונה בערך זה, הייתה בין המבקרים האלה.

סקירה כללית

אישה יכולה לנדור את הנדר ולהפוך לבתולה מושבעת בכל גיל. לפעמים נשים בוחרות להישבע מרצון אישי ולפעמים כדי לרצות את הוריהן. כדי להפוך לבתולה מושבעת, האישה נשבעת שלא להינשא ולהתנזר ממין. שבועה זו לא ניתן לבטלה. בדרך כלל השבועה מתבצעת בפני שנים עשר זקני הכפר או זקני השבט. אחרי השבועה, בתולות מושבעות חיות כגברים והחברה מתייחסת אליהן בהתאם. בדרך כלל אך לא תמיד, אנשים אחרים משתמשים בכינויי גוף זכריים כשמדברים על בתולה מושבעת. אחרי השבועה נשים אלו רשאיות ללבוש בגדי גברים, לבחור שם גברי, לשאת נשק, לעשן, לשתות אלכוהול, לעסוק במקצועות שנחשבים לגבריים, לעמוד בראש המשפחה (אם הן גרות עם אחות או אמא, לדוגמה), לנגן, לשיר ולשוחח עם גברים.
בתולה מושבעת נחשבת לתפקיד הטרנסג'נדר הגברי היחידי באירופה שהוא מוגדר באופן פורמלי מבחינת החברה. לפי מרינה וורנר, "המין האמיתי של הבתולה המושבעת לעולם לא יוזכר שוב, לא בנוכחותה ולא מחוץ לה, והעונש לזה הוא מוות". היו גם מנהגים דומים בכמה חברות עמים ילידים ביבשת אמריקה .
פעם העונש להפרת שבועה זו היה מוות, אבל ספק אם עדיין משתמשים בעונש זה. היום הרבה בתולות מושבעות מסרבות להפר את השבועה משום שהפרת השבועה עדיין לא מקובלת בקהילתן. עם זאת, אפשר לבטל את השבועה אם הסיבות אשר הובילו אותה להישבע לא קיימות יותר.

מניעים

יש סיבות רבות שאישה תרצה להישבע, וחוקרי התופעה ציינו מגוון מניעים. אישה אחת סיפרה שהפכה לבתולה מושבעת כדי להישאר עם אבא שלה, ואישה אחרת נשבעת כדי לחיות ולעבוד עם אחותה. היו כאלה שקיוו להימנע מנישואים כפויים לא רצויים, ואחרות קיוו להימנע מנישואים בכלל. השבועה היוותה עבור נשים פתח מילוט מנישואים מאורגנים; ביטול נישואים בנסיבות אחרות היה עלול לגרור נקמת דם.
שבועה זו הייתה הדרך היחידה שאפשרה לאישה לרשת רכוש משפחתה. עניין הירושה היה חשוב במיוחד בחברה האלבנית שבה נקמות דם (gjakmarrja) גרמו למותם של גברים רבים, והשאירו משפחות רבות ללא יורשים זכרים. עם זאת, האנתרופולוגית מילדרד דיקמן חושבת שהסבר זה פשטני מדי, ומציינת כי אישה עקרה לא הייתה מספקת יורשים למשפחתה, וגם כי היו כמה משפחות שבהן יותר מבת אחת הפכה לבתולה מושבעת, והיו גם מקרים שבהם בת נשארה בתולה מושבעת גם אחרי שנולד בן למשפחה.
על פי מרינה וורנר, לפעמים משפחות דרשו מבתם להפוך לבתולה מושבעת כדי להמשיך נקמת דם קיימת. במקרים אלו הבתולה המושבעת הפכה ל"לוחמת מחופשת כדי להגן על משפחתה כמו גבר". אם בתולה מושבעת נהרגה בנקמת דם, לצורך חישוב דמי הדם מותה נחשב כחיים מלאים (כמו גבר), ולא כמחצית חיים (כמו אישה).
כמו כן, סביר להניח שנשים רבות בחרו להיות בתולות מושבעות כי התפקיד העניק להן חופש רב בתרבות פטריארכלית שבה נשים היו מבודדות ונפרדות מגברים; תרבות שבה נשים היו מאורסות בעודן ילדות בנישאוים כפויים, נדרשות להיות בתולות לפני הנישואין ולהביא ילדים ולגדל אותם ללא הרף אחרי הנישואין, ונאלצות לציית לגברים (במיוחד לבעליהן ואבותיהן) ולסבול התעללות פיזית.
דיקמן גורס שלאמהות היה תפקיד חשוב בשכנוע ילדותיהן להפוך לבתולות מושבעות. לאלמנה ללא בנים היו אופציות מעטות באלבניה: לחזור לגור עם משפחתה, להישאר במשפחת בעלה המנוח ולעבוד כמשרתת, או להתחתן מחדש. אבל אם היה לה בן, בין אם ביולוגי ובין אם לא, היא יכלה להמשיך לגור בבית שלה עם ילדיה. מארי מצטט עדות של רנה גרמו: "אם תתחתני אני אהיה לבד, אבל אם תישארי איתי, יהיה לי בן." כששמעה את המלים האלה, ג'ורדג'ה [הבת] "נטשה את הרקמה שלה" והפכה לגבר.

שכיחות

המנהג נעלם בדלמטיה ובבוסניה, אך עדיין קיים בצפון אלבניה ובמידה פחותה במקדוניה.
הרפובליקה העממית הסוציאליסטית של אלבניה  לא עודדה נשים להפוך לבתולות מושבעות. נשים החלו לקבל זכויות משפטיות והתקרבו למעמד חברתי שווה, במיוחד באזורי המרכז והדרום. רק באזור הצפוני משפחות רבות עדיין פטריארכליות וצמודות למסורת עד היום. כעת יש בין ארבעים לכמה מאות בתולות מושבעות שנותרו באלבניה, ועוד כמה במדינות הצמודות. רובן מעל גיל חמישים. עד לא מזמן האמינו כי תופעת הבתולות המושבעות כמעט נעלמה אחרי חמישים שנה תחת משטר קומוניסטי באלבניה, אבל מחקרים עכשוויים מראים שזה לא בהכרח נכון; להפך, בעקבות קריסת המשטר הקומוניסטי ההתחדשות של תופעת נקמת הדם עשויה לעודד גם התחדשות של תופעת הבתולות המושבעות .
במהלך המאה ה-20 דעך המנהג בהדרגה. המשטרים הקומוניסטיים באלבניה וביוגוסלביה עודדו שוויון זכויות לנשים ואת עבודתן במקצועות שאינם של צווארון ורוד, ומגמה זו נמשכה גם לאחר שהונהג בהן משטר דמוקרטי בשנות ה-90. לפי ההערכות, נותרו בראשית המאה ה-21 עשרות בודדות של בתולות מושבעות, רובן בנות למעלה מ-50.