יהדות רומא

יהדות רומא היא אחת הקהילות היהודיות הוותיקות בעולם וקיימת כמעט אלפיים ומאתיים שנה.
בשנת 161 לפנה"ס נוצר הקשר הראשון בין היהודים לבין רומא כאשר הגיעו לרומא שליחי החשמונאים. מאוחר יותר הגיעו לרומא סוחרים יהודים מאלכסנדריה שבמצרים וייסדו את הקהילה.
בשנת 19 גירש טיבריוס את יהודי העיר.
עם גלי ההגירה לרומא במאות הראשונה והשנייה לספירה והבאת שבויי מלחמה כעבדים, גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר, ויש המעריכים את היקפה ב-60,000 נפש.
לאחר נפילת האימפריה הרומית היו היהודים תחת משטר מונהג על ידי הכנסייה הנוצרית. האפיפיורים לא נהגו עמם חסד והתייחסו אליהם כמושפלים ובזויים. ב-1555 הורה אפיפיור פאולוס הרביעי כי ליהודים מותר לגור רק באזור מיוחד, שכונה בדיעבד גטו רומא.
היציאה מחומות הגטו החלה לאחר כיבוש חצי האי האפניני על ידי נפוליאון בסוף המאה ה-18 והושלמה רק לקראת מחצית המאה ה-19. בתקופה זו ההצטרפו יהודי איטליה לתנועת התחייה האיטלקית. התנועה החדשה גרמה להם לחוש כאיטלקים לכל דבר, אך "בני דת משה".
ב-1938, עם חקיקת חוקי הגזע באיטליה, חלה הרעה במצבם של יהודי איטליה וניטלו מהם חלק מזכויותיהם האזרחיות. במלחמת העולם השנייה, לאחר נחיתת צבאות בעלות הברית בדרום איטליה וכניעת ממשלת איטליה, פלש צבא גרמניה הנאצית לאיטליה, הגיע לרומא והגלה יהודים למחנות ההשמדה. עד לשחרור העיר על ידי בעלות הברית נרצחו כ-2,000 מיהודי רומא, מחציתם במחנות השמדה.
הקהילה מנתה בתחילת המאה ה-21 כ-15,000 נפשות והיא הגדולה בקהילות יהדות איטליה. לקהילה עשרה בתי כנסת, שהגדול והחשוב בהם הוא בית הכנסת הגדול של רומא.

העידן הרומי

על גדות נהר הטיבר התקיים היישוב היהודי העתיק ביותר באיטליה ובאירופה. הקשר הראשון בין נציגות יהודית, האחים לבית החשמונאים, לבין הרפובליקה של רומא היה בשנת 161 לפנה"ס. לפי הכתוב בספר החשמונאים יהודה ושמעון החשמונאים שלחו שני שליחים, יהושע בן אליעזר ואפרים בן יוחנן, לרומא.
בעקבות המשלחות של המכבים לרומא, נכרתה הברית בין היהודים לבין הרומאים. לעיר ולנמלה אוסטיה החלו להגיע סוחרים יהודים לעיר, בעיקר מאלכסנדריה שבמצרים, וגם נוסעים מארץ ישראל.
בשנת 139 לפנה"ס נרשמה הידיעה הראשונה על קיום קהילה יהודית ברומא. ההיסטוריון הרומי ולריוס מקסימוס סיפר בחיבור אבוד שמצוטט בשני מקורות אחרים בשינויי גרסאות, כי פראיטור פרגרינוס, קורנליוס סקיפיו היספנוס (Cornelius Scipio Hispanus), גירש כשדים ויהודים מהעיר מכיוון שעסקו בתעמולה דתית. ההיסטוריון בצלאל רות סבור כי זהו פירוש שגוי של התעודה ולמעשה לא היה גירוש של היהודים מהעיר.
בשנת 61 לפנה"ס גנאיוס פומפיוס מגנוס כבש את ירושלים מידי המלך החשמונאי אריסטובולוס השני, והביא עמו שבויים יהודיים לרומא. שבויים אלה, דוגמת אלה שהגיעו אחריהם הפכו ל"עבדים משוחררים". העבד היהודי לא נחשב לעבד נוח: הוא נח יום אחד בשבוע ולא אכל מאכלות אסורים. במקביל יהודי רומא היו נדיבים במצוות פדיון שבויים. אוכלוסיית ה"חופשיים" הלכה וגדלה ברומא.
קיקרו מזכיר כי בין קהל השומעים שלו היו יהודים.
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס, הגיעה לרומא משלחת של 50 צירים מיהודה, אליהם נלוו מעל 8,000 יהודים תושבי רומא, לבקש מאוגוסטוס שלא יאשר את מלכותו של ארכלאוס, יורש הורדוס, אלא ייתן ליהודים שלטון עצמי ביהודה, שתסופח לנציבות סוריה. מספר כזה של גברים יהודים תושבי רומא מעיד על גודל המשפחות העומד מאחריהם.
בראשית המאה הראשונה לספירה הגיעה אוכלוסיית היהודים ברומא לאומדן של כ-40,000 תושבים. האומדן מתקבל על בסיס הידיעות הבאות:

בשנת 19 לספירה, שנת שלטונו החמישית של הקיסר טיבריוס החליט הסנאט לגרש את כל היהודים מרומא, לגייס לצבא את הצעירים שבהם ולשלחם לסרדיניה,, משום שבאותן שנים התגיירו כנראה מקצת מתושבי רומא. מספר המגויסים הגיע ל-4,000. אם זה מספר הגברים הצעירים המתאימים לגיוס אפשר להעריך את המספר הכולל של התושבים. עקבותיהם מצויים עדיין באי.
בשנת 70 בתום המרד הגדול הגיע לאיטליה ולרומא גל גדול של שבויים. בצלאל רות מעריך את מספרם בכ-100,000 וטוען כי הם ביצעו את העבודות הציבוריות בתקופת הקיסרים שבאו אחרי אספסיאנוס, ביניהן בניית הקולוסאום. לוצ'אנו טאו טוען כי הגיעו כ-90,000 שבויים והם הוכרחו לגור רק דרומית מהעיר רומא, באזור קמפניה. בכל מקרה תוספת גדולה של אוכלוסייה יהודית הגיעה לאזור.
פילון האלכסנדרוני כתב שיהודי רומא התרכזו בימיו בשכונת טרסטורה (trastevere, כלומר מעבר לנהר טיבר, משמע גדתו הימנית של הנהר) וחלק ניכר מחברי הקהילה היו שבויי מלחמה ששוחררו.
בשנת 135 לאחר דיכוי מרד בר כוכבא בארץ ישראל הגיעו עוד עבדים לאיטליה. אין אומדן של מספרם, אבל ידוע רק שמחירו של עבד יהודי בארץ ישראל היה זול במיוחד בשל מספרם הרב של שבויים יהודיים שהיו זמינים אז, מה שיצר עודף היצע בשוק העבדים שהתקיים באותה עת. יש להניח כי חלק מהם הגיעו לאיטליה.
אם בתחילה היהודים ברומא היו במעמד של אזרחי מדינת יהודה, במרוצת הזמן הם הפכו לתושבי רומא במעמד נמוך, של עבדים משוחררים.
כך נוצרו בעיר שתי קבוצות עיקריות של יהודים: הסוחרים שהגיעו ממצרים למרכז המסחר הבינלאומי והשבויים המשוחררים מיהודה. הייתה גם קבוצה שלישית של האֶדומים, קטנה אך בעלת השפעה, אשר גויירו בעל כורחם וביניהם משפחת הורדוס. אלה היו "בני הטובים" של שושלת המלוכה ההרודיאנית אשר נשלחו לרומא ללימודים ולהכרת חוגי השלטון. שתי הקבוצות הראשונות עתידות היו להיות אלה אשר ירכיבו את הקהילה היהודית בעיר.

ההנהגה הרוחנית

הקשר בין ההנהגה הרוחנית של יהודי ארץ ישראל לבין קהילת יהודי רומא היה הדוק.
רבן גמליאל דיבנה, כאשר היה ברומא, בכה בפומבי על חורבן הבית, דבר שריגש את הציבור הרחב ברומא. לחכמי ישראל שבקרו ברומא הייתה הזדמנות להגן על היהדות בוויכוח פומבי עם כהני הדת הרומית ועם הנוצרים הראשונים. בספר "מתי" מובא סיפור לפיו רבי גמליאל הופיע בפני שופט נוצרי, מומר יהודי, כבעל מוניטין משפטי.
במאה ה-10 התחילה רומא להתבלט כמקום תורה ותרבות יהודית, בזכות המתיבתא ("הישיבה") המקומית וחכמיה רבי קלונימוס בן משה, אביו של רבי משולם בן קלונימוס הגדול; רבי יעקב הגאון, ראש הישיבה, ורבי נתן בן יחיאל בעל הערוך, וכן פייטנים מסוגו של שלמה בן יהודה "הבבלי", לצד משוררים דוגמת עמנואל הרומי שכתב עברית ואיטלקית כאחד. את נוסח התפילה קיבלו יהודי רומא מארץ-ישראל ומסרו אותו, בגלגול ראשון של "מנהג רומי", לקהילות אשכנז בצפון.
בכתובות שנמצאו בקטקומבות יהודיות ברומא נמצאו שמותיהם של 12 בתי כנסת שהיו ברחבי העיר. הם נוהלו על ידי רשת של פרנסים ואנשי דת. לקהילה היהודית בעיר מרכזי חינוך, תרבות וחברה. היהודים הביאו לרומא מורשת ומנהגים מבית המקדש ולפי הדעה הרווחת בקרב יהודי רומא אלה הם היסודות לנוסח ולניגונים של נוסח התפילה האיטלקי (Rito Italiano). ריכוזי היהודים היו בשכונת טרסטוורה ובעיר הנמל של רומא, אוסטיה, התגלו שרידי בית כנסת המקומי.

פרנסות היהודים

מלבד קבוצת הסוחרים, מוותיקי יהודי רומא, הרי רובו של הציבור היהודי היה שייך למעמד הבינוני ולכן היו בעלי מלאכה, רוכלים, סוחרי בגדים משומשים, אומנים וסתם קבצנים, היו אפילו מהם מגידי עתידות.
בקטקומבות יהודיות ברומא מופיע בכיתוב על גבי המצבות המקצוע של הנפטר. שם אנו מוצאים את בעלי המקצועות: צבע, קצב ומורה. אין במצבות כתובות פאר. כנראה מדובר ב"המון אדם טרוד למעלה מראש במלאכות פשוטות ובעסקים זעירים".

ארגון הקהילה

דניאל מפיזה היה מראשי יהדות רומא בתחילת המאה ה-16. הוא ארגן את הקהילה לאחר שהגיעו לעיר בשלהי המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16 המוני פליטים, אשר ייסדו בה אחד-עשר בתי כנסת. המאבק הגדול היה בין ה"איטלקים" - תושבי רומא מימים ימימה והנספחים הוותיקים וכנגדם ה"אוּלטרָמוֹנְטִי" - כלומר אלה שהגיעו "מעבר להרים" -הרי האלפים - האשכנזים וכן הגולים שהגיעו לעיר מדרום איטליה - ממלכת המלכים הקתוליים: פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה.
הבנקאי כתב תקנון לקהילה והאפיפיור נתן לה אישור רשמי בבולה שלו ב-12 דצמבר 1524 והפכו למחייב את הקהילה. בנקאים, גבירים ובעלי הון צנוע - במספר שווה בחרו נציגים ל"ועד" (congrega), אשר מנה 60 איש - מחציתם איטלקים ומחציתם "אולטרמונטי" ליד דניאל מפיזה עזרו, הרופא ופרשן המקרא, רבי עובדיה ספורנו והרופא יצחק צרפתי.
ההסדרים שנקבעו נשארו בתוקף עד המאה ה-20.

העת החדשה

העת החדשה נחלקת לשלוש תקופות: איחוד איטליה והקמת הרפובליקה (1815–1914), מלחמת העולם הראשונה ותוצאות המלחמה (1918 - 1914) ושלטון הפשיזם (1943–1922). בתקופות אלה מצב יהדות רומא זהה למצבם של כלל יהודי איטליה.
ברומא פעל בין בשנים 1922–1941, פנסיון פינס, הפנסיון הכשר היחידי בכל רומא שהיה פנס לעוברי דרכים יהודים כמו גם לאנשי רוח ודת.

מלחמת העולם השנייה ומורשתה

ב-5 בספטמבר 1943 פירסמה מפקדת צבאות בעלות הברית, ארצות הברית ובריטניה, הודעה על חתימת שביתת נשק עם ממשלת איטליה. שביתת הנשק נועדה להיות סיומה של המלחמה באיטליה. אולם הגרמנים פלשו לאיטליה וכבשו את חלקה הצפוני והמרכזי עד רומא. למרות המצב הבלתי יציב של הוורמאכט בחזית נגד בעלות הברית, אשר פלשו לאיטליה, החליטו השלטונות הגרמנים ברומא לפעול מיד נגד היהודים. שבועיים לאחר כיבוש רומא על ידי הגרמנים, זומנו ראשי הקהילה לשגרירות גרמניה ושם אמר להם הרברט קפלר כי "אנו רואים בכם יהודי איטליה חטיבה מיוחדת, אך בלתי נפרדת, של אויבים מסוכנים". ואם תצליחו לאסוף 50 ק"ג זהב תוך 36 שעות למאמץ המלחמתי הגרמני "לא יארע לכם כל דבר רע". בסיומו של המועד נאסף הסכום במלואו ועוד 30 ק"ג, שנשארו ברזרבה ונתרמו בתש"ח למדינת ישראל במטרה לרכוש נשק מגן למדינה החדשה.
ב-14 באוקטובר הגיעו קצינים נאצים, נציגי ה Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg, לבית הכנסת הגדול של רומא והחרימו את ספריית הקהילה היהודית והספרייה הרבנית שבמקום. רכבת עמוסה בספרי הספרייה הרבנית נשלחה למכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט. לאחר המלחמה אוסף זה נתגלה על יד הצבא האמריקאי והוחזר לרומא. הספרייה הקהילתית גם כן נשלחה ברכבת לפרנקפורט אך היא לעולם לא הגיע ליעדה. ייתכן שהופצצה בדרך. מה שעלה בגורלה ובגורל הספרים שבה אינו ידוע עד היום.
הגרמנים לא הניחו לקהילה העתיקה, אדולף אייכמן שלח את תאודור דנקר כנציג מיוחד לרומא ללמוד את הנושא. בשבת, 16 באוקטובר 1943, בחג הסוכות החל המצוד על יהודי רומא. יחידות ביטחון מיוחדות מגרמניה חילקו את רומא לעשרים וששה אזורים ולפי כתובות ידועות מראש אספו את היהודים לכלא. הכנסייה הנוצרית, כנראה בהנחיית האפיפיור, עזרה ליהודים למצוא מקלט. פיוס השנים עשר חש ששלטון הגרמנים עומד להגיע לקיצו ומכאן הנחייתו לסייע ליהודים במציאת מחבוא במנזרים. בסוף היום הסתכם "היודנאקציון" ב-1,259 נפשות: גברים, נשים וטף. בהתערבות האפיפיור שוחררו בני נישואי תערובת. לבסוף נשלחו 1,007 נפש אל מחנה ההשמדה בבירקנאו והושמדו בתאי הגזים. בסוף המלחמה חזרו לרומא 13 גברים ואישה אחת.
מאות יהודים נוספים נשלחו לאחר מכן אל מחנה השמדה. כן נרצחו ב-25 במרץ 1944 75 יהודים בטבח בפוסה ארדיאטינה.
לאחר תום המלחמה פרץ ויכוח בין פואה, נשיא הקהילה היהודית ברומא, לבין ישראל אנטון צולי, רבה של יהדות רומא בשנות השואה, לגבי התנהגותו במהלך המלחמה. פואה טען שהוא מסר לגרמנים את רשימת יהודי העיר. בספר שנכתב לאחר המלחמה, הסופרת ג'ין סקריבנר האשימה את צולי כי לא השמיד את הרשימות.
מיהודי רומא ניספו בשואה יותר מאלפיים נפש. על קיר בית הכנסת הגדול של רומא מצוינים שמותיהם.
יום השואה באיטליה, לזיכרון הנספים, נקבע ליום 18 באוקטובר, היום בו בשנת 1943, יהודי רומא שנתפסו על ידי הגרמנים, נשלחו למחנות הריכוז ומשם למחנות ההשמדה.
ברומא שני אתרים להנצחת השואה: האחד, קיים  בפוסה ארדיאטינה (Fosse Ardeatine), והשני, מתוכנן והוא מוזיאון השואה (רומא) שעומד להיפתח, לפי התוכנית, ביום השואה האיטלקי, 18 אוקטובר 2008, בתחום וילה טורלוניה. באופן סמלי, מקום מושבו של שליט איטליה, בניטו מוסוליני בשנות שלטונו. סמליות נוספת למקום, בו התגלו בשנת 1919 הקטקומבות יהודיות מימי רומא העתיקה, לפי בחינה עדכנית מהמאה ה-1, דהיינו הקדומים ביותר בעיר. הקרן לתיעוד ההיסטוריה החזותית של השואה באוניברסיטת דרום קליפורניה  של סטיבן ספילברג, אשר נוסדה בשנת 1997, נטלה על עצמה את מימון הבנייה. המוזיאון ייבנה בשלבים ויכלול ספרייה גדולה ואתר זיכרון לנספים בשואה, אשר יכלול תבליט ובו יירשמו שמות הנספים היהודים. בכך תצטרף רומא לרשימת הערים בהן הוקמו מוזיאונים לזכר השואה: ירושלים, וושינגטון, פריז, לונדון וברלין.

הקהילה היהודית כיום

הקהילה היהודית ברומא מונה כיום כ-15,000 נפש, שהם כמחצית מיהודי איטליה. יהודי רומא הם תומכים נלהבים של מדינת ישראל וקיימת עלייה אליה, אם כי במספרים קטנים ביותר. מוסדות יהודי איטליה מצויים בעיר: המועצה העליונה של יהודי איטליה, הרבנות הראשית, הסמינר להכשרת רבנים איטלקים, נציגויות דיפלומטיות של מדינת ישראל ושל ארגונים ציוניים, כגון קרן היסוד וקרן קיימת, וכן מרכזי מחקר של יהדות איטליה.
ברומא יותר מעשרה בתי כנסת, בחלקם מתקיימת תפילת שחרית כל בוקר, אך עיקר הפעילות היא בשבת. בבית הכנסת הגדול נוהגים להתכנס בין הערביים, בשעת תפילת ערבית, בני משפחות, יהודים ובני תערובת, אשר להם קרובי משפחה שזהו יום הזיכרון שלהם "יארצייט". חזן הקהילה קורא בקול רם את שמותיהם. בחנוכה מאורגן על ידי שליחי חב"ד בעיר טקס הדלקת חנוכיה בכיכר מרכזית, בנוכחות ראשי העיר.
הרכב הקהילה היהודית שונה מאוד מכפי שהיה בעבר - רק בזכות ההגירה מלוב יש עדיין קהילה מהותית בעיר. אפילו בבית הכנסת האשכנזי בעיר מתפללת היום קבוצת יהודים מלוב.
במוסדות החינוך של הקהילה היהודית מתחנכים כ-1000 תלמידים מהגן ועד התיכון - כמות נדירה בקהילות יהודיות באירופה - ובמוסדות החינוך של חב"ד מתחנכים עוד כמאה וחמישים ילדים.
רב העיר הוא הרב שמואל די-סיני (שקיבל את התפקיד לאחר שהרב הקודם הרב אליהו טואף הגיש את התפטרותו בשנת 2001) והרב יצחק חזן משמש כרב ביהכנ"ס האשכנזי ושליח חב"ד.

פורים של רומא

בב' בשבט ה'תקנ"ג, מישהו ניסה לשרוף את הגטו ברומא, והתחיל לרדת גשם בדיוק לפני שנתפשטה השריפה, וכך ניצלו היהודים.  עד היום, חוגגים בקהילה פורים שני ביום ב' בשבט, בו אומרים פיוט מיוחד אחרי תפילת ערבית ולא אומרים תחנון.