google/wiki40b huggingface dataset:
מריאל המינגוויי

ביוגרפיה

המינגוויי נולדה בעמק מיל שבקליפורניה, בתם של מיירה לואיס ושל הסופר ג'ק המינגוויי.
המינגוויי היא נכדתו של העיתונאי והסופר ארנסט המינגוויי שהתאבד כארבעה חודשים לפני שנולדה.
אחותה הגדולה השחקנית מרגו המינגוויי התאבדה אף היא בשנת 1996. נקראה על שם עיר מריאל שבקובה, בה ביקרו אביה וסבה. גדלה בעיר קטצ'ום שבאיידהו, בניו יורק ובלוס אנג'לס.
להמינגווי שני ילדים, הדוגמנית-שחקנית דרי המינגוויי ולנגלי פוקס מגרושה הבמאי סטפאן כריסמן.
המינגוויי היא גם סופרת, פרסמה שני ספרים:
" Finding My Balance: A Memoir" ו" Mariel Hemingway's Healthy Living from the Inside Out: Every Woman's Guide to Real Beauty, Renewed Energy, and a Radiant Life".

משחק

את הופעתה הראשונה בקולנוע עשתה לצידה של אחותה מרגו המינגוויי בדרמת המתח "ליפסטיק" והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לפריצת השנה.
בשנת 1979 בהיותה בת 16 הייתה המינגוויי מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס באפט"א על הופעתה בקומדיה הרומנטית של וודי אלן "מנהטן" בתפקיד הנערה טרייסי איתה יוצא הסופר הגרוש אייזק דייוויס.
הופיעה לאחר מכן בדרמה הביוגרפית "סטאר 80" בתור נערת הפלייבוי הקנדית דורות'י סטראטן, בקומדיית הפשע של בלייק אדוארדס "שקיעה" ובסדרה "אמריקה" בתור השחקנית קימברלי באלרד שמנהלת מערכת יחסים עם סוכן הקג"ב אנדריי דניסוב (סם ניל).
המינגוויי שיחקה בחלק הרביעי והפחות מצליח בסדרת סרטי סופרמן אותו הפיקו מנחם גולן ויורם גלובוס בתור לייסי המתמנה להיות עורכת מגזין ה"דיילי פלאנט" על ידי אביה דייוויד וורפילד.
18 שנה לאחר שפרצה בתפקיד ראשי בסרטו חזרה המינגוויי לשתף פעולה עם וודי אלן בסרט "לפרק את הארי".
בשנת 2000 השתתפה במותחן הפוליטי "המועמדת" וב-2007 בסרט "ננקינג" המשחזר את טבח ננקינג בתפקיד המחנכת האמריקאית מיני ואטורין.
בשנת 2015 הופיעה הופעת קמע בסרט הביוגרפי "המינגווי בקובה", אשר מבוסס על סבה של מריאל, ארנסט המינגוויי.
DIS

DIS (ראשי תיבות של: Distributed Interactive Simulation) הוא שמו של סטנדרט של IEEE עבור סימולציות  זמן-אמת של הדמיית מלחמה ברמת פלטפורמות, עם ביזור על פני שרתים רבים הנמצאת בשימוש בעיקר בארגונים צבאיים ובמידה רבה גם בתחום חקר החלל והרפואה.
DIS מוגדר כסטנדרט סימולציה בשימוש רשמי של משרד ההגנה האמריקאי (ה-DoD).
השירות הפדרלי למודיעין מסכל של רוסיה

היסטוריה

ב-21 בדצמבר 1993 הוקם השירות הפדרלי למודיעין מסכל על פי צו נשיאותי של בוריס ילצין שפירק את משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית שהתקיים קודם לכן והקים תחתיו את השירות הפדרלי למודיעין מסכל, שנודע בראשי התיבות שלו פה-אס-קה.
הארגון הכיל את רוב היחידות של המשרד שפורק למעט משמר הגבול שהופרד והפך לארגון עצמאי בשם שירות משמר הגבול הפדרלי. מבחינה ארגונית פס"ק כלל את המנהל הראשי, 6 סגניו, ועד מנהל שכלל 11 אנשים, 18 מחלקות ומרכז לקשרי ציבור, שנוהל על ידי דובר הארגון.
ב-3 באפריל 1995 נחקק החוק "אודות שירות הביטחון הפדרלי" וב-12 באפריל אותה שנה הפס"ק אורגן מחדש והפך לפס"ב, שירות הביטחון הפדרלי. המעבר בוצע ללא שינוי ארגוני כלשהו ולווה למעשה בשינוי שם הארגון.
עמותה לילדים בסיכון

פעילות

לפני 27 שנים לא היה מענה אבחוני וטיפולי לפעוטות ולילדים עם אוטיזם. מתוך חסר עצום זה וההבנה כי הגיל הרך הוא חלון הזדמנויות טיפולי, וכי טיפול אינטנסיבי ומותאם מהוה מפתח לשיפור תפקודם של ילדים עם הוקמה העמותה. מיד עם הקמתה, החלה העמותה לתת מענה אבחוני וטיפולי מותאם לילדים ולהעניק להם ולמשפחותיהם את הטיפול המקצועי והתמיכה הרגשית הראויים להם.
בעמותה עובדים למעלה מ-1,500 עובדים ממקצועות טיפולים רבים ומגוונים: קלינאות תקשורת, ריפו בעיסוק, פיזיותרפיה, הבעה ויצירה, פסיכולוגיה, עבודה סוציאלית, ניתוח התנהגות, רופאים, מטפלים בשיטות ייעודיות (כגון: DIR ,ESDM ומיומנות חברתיות).
תפיסת הטיפול בעמותה היא התפתחותית-אינטגרטיבית. לכל ילד ונער נבנית תוכנית קידום אישית. תוכנית זו מותאמת לצרכיו ומקיפה את מכלול תחומי התפקוד של הילד, והיא נבנית תוך חשיבה אינטגרטיבית עם הצוות החינוכי המטפל בילד והוריו. מושם דגש על טיפול בילד בסביבתו הטבעית, בשעות הלימוד בגן או בבית הספר, במטרה להקל על הורי הילד ועל בני משפחתו וכדי להשיא את התועלת הטיפולית והשפעותיה.
העמותה פועלת בשיתוף פעולה עם גורמים במערכת הבריאות, במערכת החינוך, במערכת הרווחה וברשויות המקומיות.
הכל, מתוך התפישה, כי הילד נמצא במרכז וכי על כל הגורמים המטפלים והמעורבים בטיפול להתאגד סביב הטיפול בילד ולהתמקד בטובתו ובקידומו של הילד.
אחד מהישגיה הבולטים של העמותה הוא גיבוש "סל טיפולים בריאותי מקדם" (טב"מ) – עשיר ואינטנסיבי, שהמדינה מעניקה לילדים על הרצף האוטיסטי מהגיל הרך ועד גיל 7. פועלה של העמותה הוא שהניע את משרד הבריאות ואת משרד האוצר להכיר בסל השירותים הזה ובזכאותם של כל הילדים המאובחנים לקבל אותו.
בשנים האחרונות פרצה העמותה דרך נוספת, וביוזמתה משולבים טיפולי בריאות בהיקף של עד 3 שעות שבועיות לילדים בני 7–18 בשעות הצהריים בתוך כיתת הלימוד בבית-הספר, באופן שמותאם ומונגש לצורכיהם. בזכות פעולתה של העמותה וייזום שיח משותף עם משרד הבריאות, עם הרשות המקומית, עם משרד החינוך ועם קופות החולים - זוכים ילדים ובני נוער רבים בגילאים 7–18 לטיפולים מקדמים והכרחיים, שלא הייתה להם יכולת לקבלם לפני כניסת העמותה לפעילות בבתי-הספר. כיום, העמותה היא היחידה שבפעילותה משולבים טיפולים בריאותיים לכ-1,000 ילדים ברחבי הארץ.
דאגתה של העמותה לילדים בגיל הרך ולילדים בבתי-ספר ועד גיל 18 - יצרה שינוי חברתי משמעותי בקרב ילדים ובני נוער בספקטרום וכן בקרב משפחותיהם, וקידמה אותם בכל מגזר ואזור ברחבי הארץ.
כגוף הגדול בארץ העוסק בטיפול באוטיזם בגיל הרך, פועלת העמותה לילדים בסיכון בפריסה ארצית בכ-200 מסגרות טיפוליות – מצפון עד דרום, במרכז ובפריפריה. הנגשת השירותים לפריפריה היא חלק מתפיסת העולם של העמותה ומעקרונות היסוד שלה.
הצוותים המקצועיים והמסורים של העמותה, הנושאים את הניסיון והידע הקליני שנצבר בה, ייחודיים בהיקפם, והמודלים הטיפוליים שפותחו על-ידה זוכים להכרה ומוטמעים במסגרות טיפוליות רבות.
אילעאי עופרן

ביוגרפיה

נולד בירושלים ב-1982 למירה עופרן פיזיקאית, בתם של גרטה וישעיהו ליבוביץ. גדל בירושלים, למד בתיכון הימלפרב. היה חניך בתנועת הנוער הצופים הדתיים, בוגר ישיבת מעלה גלבוע.
עופרן למד בישיבת הקיבוץ הדתי מעלה גלבוע משם התגייס לצה"ל. שירת בחיל מודיעין השדה, שם החל את שירותו בתפקיד קרבי אך לאחר פציעה עבר לתפקיד מודיעיני ובו השלים שירות צבאי מלא ומשמש כקצין מילואים בפיקוד העורף.
עופרן הוא בוגר לימודי פסיכולוגיה ותלמוד באוניברסיטת בר-אילן ולימודי רבנות בבית מורשה בירושלים. השלים תואר שני בפסיכולוגיה במכללה האקדמית תל אביב יפו.
משמש כרב קבוצת יבנה וכראש מכינת "רוח השדה" ומלמד גם במכינת צהלי במת"ן - מכון תורני לנשים והמכללה האקדמית הרצוג. ב-2019 התמודד על תפקיד רב קהילת רמב"ן בירושלים, אולם לבסוף פרש מההתמודדות ובחר להישאר בקבוצת יבנה, ולתפקיד נבחר הרב איתיאל אורון.
מתנדב במרכז הסיוע לגברים דתיים נפגעי תקיפה מינית.
לעופרן כ-10 אלף עוקבים בפייסבוק. ב"סקר אושיות רשת" שנערך בשנת 2017 בקרב דתיים הגיע עופרן למקום ה-15 בקטגוריית פוליטיקה ואקטואליה.
עופרן התייחס לנתוני גיוס גבוהים ליחידות קרביות בקרב בני המגזר הדתי: "נתוני הגיוס הם לא כבוד למגזר אלא פצצה מתקתקת".
נשוי לעו"ד אביטל עופרן רוזנק העוסקת בחינוך ולהם ארבעה ילדים.

משנתו ודרכו

הרב עופרן הוא חבר תנועת נאמני תורה ועבודה.
בראיון ב-2018 העיד על עצמו:
אני לא פלורליסט. אני לא חושב שלכל אחד יש את האמת שלו. האמת היא שרוב הפלורליסטים שפגשתי פלורליסטים במה שלא חשוב להם. אנשים מוכנים להכיל מגוון דעות במה שלא בוער בהם. אני גם לא סובלן, כלומר מכיר בזכותך לטעות ומוכן לסבול עמדות מסוימות. אני בהחלט חושב שיש דעות שצריך להשתיק ולטהר את המרחב הציבורי מהן. אני ספקן.
— חן ארצי סרור, "סבא שלי היה נביא, אבל לא מקשיבים לנביאים", באתר ynet, 17.10.18
הרב עופרן פרסם פסקי הלכה חדשניים בתחום המיניות. הוא התיר במקרה הצורך לבעל לגעת באשתו בזמן הלידה. הפסק עורר ביקורת ובריאיון רדיו משותף עם הרב בורשטיין, ראש מכון פועה, הטיח הרב עופרן ברב בורשטיין כי הוא "מנכ"ל משטרת המחשבות". בעקבות הביקורת התנצל עופרן על דבריו.
הרב עופרן גם העניק זווית חדשה לאיסור הוצאת זרע לבטלה. לדבריו המשימה אינה להצליח אלא להשתדל. עופרן רואה בתנועת Me Too# בשורה דתית ורוחנית.
הרב עופרן משתתף במיזם Ted in Bed, בו מתקיים שיח אינטימי על מיניות בפרהסיה.
עופרן הוא נכדו של פרופ' ישעיהו ליבוביץ ועסק רבות בהשקפתו. עופרן סבור כי סבו היה נביא ואיש אמת, אולם הסתייג מאמירתו על ה"יהודונאצים".
תחנת שאול המלך

היסטוריה

במאי 2015 זכו ביחד חברת סולל בונה וחברת CRTG  הסינית במכרז לבניית המנהרות והתחנות בחלק המערבי של הקו האדום הכולל גם את תחנת שאול המלך.
ב-3 בדצמבר 2015 החלו העבודות להקמת התחנה והופעלו הסדרי תנועה חדשים במתחם העבודות.
קמפוס

קמפוס הוא כינוי לשטח שבו ממוקמת האוניברסיטה. המונח מושאל מהשפה  הלטינית ומשמעותו "שדה" או "אזור פתוח". 
ברומא העתיקה היה אזור שנקרא קמפוס (Campus), אשר שימש למגרש אימונים לחיילי הצבא הרומאי, שמשכנם היה קרוב לנהר הטיבר. לאחר מכן, המקום הפך לאזור למסלולי ריצה ולמשחקים. נכתב כי, לעיתים קרובות,  יוליוס קיסר ואוגוסטוס קיסר נהגו לבלות שם. כחיקוי, הוקם מוסד דומה במרכזים עירוניים אחרים וביישובים בהם היו חיילים רומאיים.
הקמפוס האוניברסיטאי הוא השטח הכולל את המבנה הראשי של האוניברסיטה ואת מה שמסביב: מבני הפקולטות השונות, מבני סטודנטים, ספריות, משטחי הדשא וכל מה שבמתחם האוניברסיטה. 
הקמפוס האוניברסיטאי מהווה אוטונומיה, ובדרך כלל הממסד השלטוני לא נוהג להתערב במה שנעשה בו, כגון בעת הפגנות סטודנטים, אלא אם כן זה מגיע לכלל הפרעות סדר שיש בהם משום סכנה לציבור ולרכוש.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 הורחבה משמעותו של המונח "קמפוס" והוא החל לשמש לתיאור מתחם רחב ידיים שבו פרושים בניינים של מוסדות גדולים, גם שאינם אקדמיים, כגון קמפוס של בית חולים, קמפוס של מפעל תעשייה גדול, קמפוס אולפני קולנוע וכדומה.
בעברית נעשה לעיתים שימוש במילה קריה או בביטוי קריית האוניברסיטה כתחליף למילה קמפוס.
משה ויגדור

משה ויגדור (ירושלים, 1947) שימש כמנכ"ל האוניברסיטה העברית בירושלים, מנכ"ל הסוכנות היהודית ומנכ"ל המועצה להשכלה גבוהה. מאז 2012 משמש כמנכ"ל קרן מנדל ישראל.

ילדותו ובגרותו

משה ויגדור נולד בירושלים בשנת 1947 והשתחרר משירות סדיר בדרגת סגן בשנת 1968. במילואים קודם לדרגת סגן-אלוף בחיל האוויר.

לימודים גבוהים ומסלול מקצועי

בשנת 1974 סיים לימודי מוסמך למדעים בהנדסה תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון והחל לעבוד בחברת יישום, החברה לפיתוח המחקר של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1983 מונה למנהלה הכללי ושימש בתפקיד זה עד 1992.
ב-1992 מונה למנכ"ל האוניברסיטה העברית. שימש בתפקיד זה עד שנת 2004 תחת נשיאותיהם של פרופ' יורם בן פורת, פרופ' חנוך גוטפרוינד ופרופ' מנחם מגידור. בשנות כהונתו כמנכ"ל היה אחראי על הגידול בהכנסות האוניברסיטה מפטנטים ממיליון דולר בשנה ל-44 מיליון דולר, הפך את האוניברסיטה ל"אוניברסיטה יזמית" ואיזן את תקציבה.
בין השנים 2005 ו-2010 שימש ויגדור כמנכ"ל הסוכנות היהודית לארץ ישראל.
ב-2010 גויס על ידי יו"ר המועצה להשכלה גבוהה ושר החינוך דאז גדעון סער ויו"ר ות"ת דאז (פרופ' מנואל טרכטנברג) לשמש כמנכ"ל המועצה להשכלה גבוהה בישראל (מל"ג) והוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת).
מסוף 2012 משמש משה ויגדור כמנכ"ל קרן מנדל ישראל.

חייו הפרטיים

משה ויגדור נשוי למגי לבית גוטליב, אב לשלושה, ומתגורר בירושלים.
מקלה (עיר)

היסטוריה

מקלה נוסדה במאה ה-13. אף על פי כן, החלה תקופת השגשוג של העיר רק במאה ה-18, לאחר שהוכתר יוהנס הרביעי לקיסר אתיופיה. יוהנס הרביעי בחר את מקלה כמקום מושבו העיקרי ובנה את ארמונו בעיר ב-1880. הארמון נשאר שלם וכיום משמש כמוזיאון, בו מוצגים המיטה המלכותית, שמלה טקסית, רובים ושלל אוספים יקרי ערך.
ציוני דרך ראויים לציון אחרים כוללים את הכנסיות מקלה באט מאנגיסט, מקלה ייאסאס באט קריסטיאן, מקלה מאריאם באט קריסטיאן, מקלה סאלאסי באט קריסטייאן ומקלה תקלה היימנות באט קריסטיאן.
בזמן הרעב של 1984 נודעה מקלה לשמצה בשל "מחנות הרעב" הפזורים סביבה.
מאז הפלת החונטה הצבאית האתיופית גדלה העיר והפכה לאחד המרכזיים הכלכליים הראשיים באתיופיה. נמל תעופה בינלאומי חדש, על שם אלולה אבא נגה נפתח לאחרונה. במאי 2000 נוסדה אוניברסיטת מקלה על ידי איחודם של המכללה לעסקים במקלה והמכללה האוניברסיטאית של מקלה.
ב-5 ביוני 1998, בזמן מלחמת אתיופיה-אריתריאה, הפציץ חיל האוויר של אריתריאה את בית הספר אידאר שבמקלה. במקום הוקמה מצבת זיכרון להנצחת האירוע.
מת'יו מודין

חיים אישיים

מודין נולד בעיר לומה לינדה שבמחוז סן ברנרדינו, קליפורניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית. הוא גדל ביוטה. הוא בנם של דולורס, מנהלת חשבונות ומארק אלכסנדר מודין, מנהל מופעי דרייב אין. מודין עבר בין מקומות מגורים רבים במשך רוב ילדותו בשל עבודת אביו, ולמד במספר תיכונים, בהם גם התמקצע בתחום התיאטרון.
לאחר שצפה בעשיית המיוזיקל המצליח "אוליבר!", הוא החליט להפוך לשחקן. את השראתו קיבל בעיקר מהופעתם של השחקנים רון מודי וג'ק ווילד, ששיחקו בתור ילדים בסרט.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת בריגהם יאנג, עבר לניו יורק כדי לפתח קריירת משחק. בתחילה לא צלח וחזר לביתו. כשחזר לניו יורק לניסיון שני, הוא הצליח יותר ועבד עם סטלה אדלר בסטודיו למשחק המפורסם שפתחה בעיר.
למודין בן ובת מאשתו קרידאד ריברה.

משחק

תפקידו הראשון והקטן בסרט "מותק זו את" פרץ את דרכו לתפקיד הראשי בדרמה הצבאית של רוברט אלטמן, "סטרימרס", וזיכה את מודין בפרס השחקן הטוב ביותר של פסטיבל ונציה.
מודין פרץ לתודעה באופן רשמי לצדו ניקולס קייג', בסרטו של אלן פארקר "בירדי", בו גילם את בירדי, הסובל מקשיים נפשיים עקב שירותו במלחמת וייטנאם. כן שיחק לצידה של דיאן קיטון כשגילם את אחיו של האסיר הנידון למוות אד בידל (מל גיבסון) בדרמה "גברת סופל".
התפקיד המפורסם בקריירה של מודין היה בדרמת המלחמה של סטנלי קובריק, "מטאל ג'אקט", בתור הכתב הצבאי טוראי ג'יימס דייוויס "ג'וקר". בהמשך שיחק, ב-1988, לצידה של מישל פייפר בקומדיית הפשע של ג'ונתן דמי "נשואה למאפיה", בתור הסוכן הסמוי מייקל דאנוויי. ב-1990 שיחק בסרט המלחמה הבריטי "ממפיס בל", בתור טייס הקרב קפטן דניס דרברון. באותה שנה שיחק בסרט הפשע "במרומי הפסיפיק".
מודין היה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי על הופעתו בהפקת הטלוויזיה של HBO, "והתזמורת ממשיכה לנגן", בדמותו של ד"ר דון פרנסיס. הוא היה מועמד לפרס גלובוס זהב נוסף על תפקידו בסרט "מה שמע החירש".
ב-1993 הופיע בדרמה "תמונות קצרות", בתור ד"ר ווימאן, החווה בעיות בנישואים עם אשתו מריאן (ג'וליאן מור). ב-1995 שיחק מודין בסרט ההרפתקאות הכושל "אי הפיראטים". ב-1999 היה שותף בצוות השחקנים של דרמת הספורט "יום ראשון הגדול" וגילם את הרופא של קבוצת הפוטבול "מיאמי שארקס", ד"ר אולי פאוורס.
ב-2003 שיחק במיני סדרה הקנדית "היטלר: עליית הרשע", בתפקיד העיתונאי הגרמני פריץ גרליך, המתנגד לאופי דרכיו של אדולף היטלר (רוברט קרלייל). ב-2005 גילם בסרט האקשן "המשלח 2" את ג'פרסון בילינגס, אביו של הילד החטוף אותו מנסה למצוא פרנק מרטין (ג'ייסון סטיית'ם). ב-2007 הופיע בעונה השלישית של הסדרה "העשב של השכן", בדמותו של יזם הנדל"ן סאליבן גורף. בשנת 2012 שיחק בקומדיה "ילדה בתהליך" בכיכובה של אווה מנדז.
בשנת 2017 שיחק בסרט ההישרדות "47 מטר", בכיכובן של מנדי מור וקלייר הולט. ושיחק בסרט האנתולוגיה, "תקופת השיא של ממזרים חסרי רגישות" בתפקיד תיאודור פוסטר, אביו של צ'רלי (ריקו רודריגז).
שלומית קדם

שלומית קדם (נולדה ב-1946 בתל אביב) היא מתרגמת ספרים מאנגלית לעברית ועורכת.

ביוגרפיה

נולדה לנחמה גרובשטיין ויצחק הירשברג, אביה היה מתרגם מהשפה הגרמנית, מבקר ספרות ותיאטרון, ולימים מייסדו ומנהלו של בית הספר לאמנויות רננים. אחיה הוא יהואש הירשברג, פרופסור אמריטוס למוזיקולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
קדם החלה לתרגם ב-1974, בעיקר עבור הוצאות הספרים רמדור, לדורי ואור-עם. קדם תרגמה מגוון תחומים, בהם: סיפורת, מדע בדיוני, ספרי עיון, ביוגרפיות ועוד. היא מתמחה בתרגום של ספרים מעולם המוזיקה ותרגמה את ערכי המוזיקה עבור האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער". חלק ממסה בנושא תרגום ועריכה שכתבה, בשם "האלכימיה של מילים", הופיע ב"עתון 77", גיליון 2–371, נובמבר-דצמבר 2013. היא עסקה גם בעריכה לשונית.
קדם מנהלת את מערך הבדיקה של התשבצים בהוצאת ענבר.
בנוסף על עבודתה כמתרגמת קדם מתנדבת בשי"ל והייתה מזכירת סניף מרצ ברחובות.
אהרון מידן

אהרון מידן (נולד ב-18 באוקטובר 1945) הוא ממייסדי רשת הום סנטר, יו"ר דירקטוריון קבוצת גולף א.ק. (Golf&Co) וקבוצת טיב טעם.

קורות חיים

אהרון מידן (לבית מודובוי) נולד בחיפה למוניה וכרמלה מדובוי. בהיותו בן חמש, עבר עם אמו לקיבוץ גשר הזיו. לאחר מספר שנים חזר לחיפה שם סיים את בית הספר הריאלי. את שירותו הצבאי עשה במסגרת אמ"ן (1963–1966). לאחר השחרור עברת את שם משפחתו למידן.
לאחר השחרור למד באוניברסיטה העברית בחוגים לכלכלה ומדעי המדינה. בשנת 1968 החל את לימודי התואר השני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב. בזמן הלימודים, שימש ככלכלן בתעשייה האווירית. בשנת 1971, עם סיום התואר, נסע לניו יורק עם אשתו הראשונה, יעל.

תחום הפרסום

בניו יורק הצטרף מידן למשרד הפרסום (DOYLE DANE & BIRRENBACH (DDB ובמשך שנתיים השתלם מקצועית בענף. 
בשנת 1973 חזר לישראל והצטרף למשרד הפרסום "טל", בבעלות חמו אליהו טל. במהלך אחת עשרה השנים (1973 - 1984) בהן שהה במשרד, התקדם למעמד של עובד בכיר, שותף ולבסוף, מנהל המשרד ובעל המניות העיקרי. 
בשנת 1979 התאחד משרדו עם משרד הפרסום "ארויו". "טל-ארויו", הפך לאחד ממשרדי הפרסום המובילים בארץ, תוך זכייה במספר פרסי האוסקר של הפרסום באותה תקופה. כמו כן, שימש חממה לאנשי פרסום רבים, בהם מוטי מורל, טובית דרורי, רמי שלמור, אודי פרידן וציפי דולן. בשנת 1984 מכר מידן את מניותיו ועזב את תחום הפרסום.

תחום הסחר, השיווק והקמעונאות

בין השנים 1984–1987, שימש מנהל אגף השיווק של חברת המגפר. במסגרת תפקידו מיתג מחדש את החברה ושמה שונה למגה. המפעל שכר את שורותיו של המעצב האיטלקי ג'יאן-פרנקו ג'ירוטי ומיתג את מוצריו תחת הסיסמה: "מגה ג'ירוטי - האיש שנולד עם הנעל ביד".
בשנת 1988 התמנה סמנכ"ל אגף שיווק וסחר של חברת שילב ושימש בתפקיד זה עד שנת 1992.
בשנת 1992 פנה למידן איש העסקים לוי קושניר, בהצעה לשמש מנכ"ל לרשת קמעונאית מסוג "עשה זאת בעצמך", במתכונת חנויות "הום דיפו" האמריקניות שבבעלותו. תוך חצי שנה הוקמה הום סנטר ונפתח הסניף הראשון בראשון לציון. מידן שמיתג את החברה בתור מנכ"ל, שימש גם כמנהל הסניף, כאשר הרכישות הראשונות לחנות נערכו על ידו בסין.

בשנת 1995 הוביל מידן את הנפקת הרשת בבורסת נאסדאק בניו-יורק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב. בהמשך גם יזם והקים את חברות הבת הום סנטר קפריסין (1999), הום סנטר רוסיה (2007) והום סנטר סרביה (2008) ושימש יו"ר שלהן. 
בשנת 2003 נתמנה לדירקטור בחברת בסט ביי. כמו כן שימש כמנכ"ל רשת בסט ביי במשך שנה אחת. בשנת 2005 התמנה ליו"ר הום סנטר ושימש בתפקיד זה עד שנת 2013.
בשנת 2011 מונה ליו"ר לא פעיל של חברת טיב טעם.
בשנת 2006 פרסם יחד עם מיכאל אתגר את הספר "קמעונאות" בהוצאת פקר, הספר היחידי בעברית שפורסם עד כה העוסק בנושא, המשמש קוראים ואנשי מקצוע בארץ ובחו"ל.
בשנת 2013 התמנה על ידי אבי פישר, היו"ר היוצא של חברת קבוצת גולף א.ק., לשמש במקומו כיו"ר פעיל של החברה.

משפחה

מידן אב לשלושה ילדים מאשתו הראשונה יעל (לבית טל) וסב לארבעה נכדים. החל משנת 1985 בזוגיות עם הסופרת אדיבה גפן שהפכה לרעייתו. השניים מתגוררים בתל אביב.
צדק לפניו יהלך

תיאור

היצירה "צדק לפניו יהלך" מורכבת מארבע צלחות עשויות חרסינה (רדי מייד), המסודרות בצורה של ריבוע בגובה של 65 ס"מ, וברוחב של 60 ס"מ. על שתיים מן הצלחות צייר האמן בצבעים קרמיים את הטקסט "צֶדֶק לְפָנָיו יְהַלֵּךְ", שמקורו בספר תהילים, פרק פ"ה, פסוק י"ד. גרשוני הרבה להשתמש בפסוק זה, המשמש בטקס הלוויה היהודית לליווי גופת המת, ביצירותיו בשנים אלו. המילים "צדק לפניו" מצוירת בצבע כחול, המעטר גם את שולי הצלחת ואילו המילה "יהלך" מצוירת בצבע שחור. מתחתיה מופיע דימוי של מגן דוד שחור וכן כתם צהוב. גם סביב צלחת זו הוסיף האמן עיטור כחול לשולי הכלי. סגנון הציור של האותיות מושפע מעיצוב טקסט על גבי אריח מבית מרחץ יהודי באוסף מוזיאון ישראל וממחברת של אבי האמן. מעל שתי צלחות אלו מונחות שתי הצלחות הנוספות, עליהן צייר האמן צלב קרס בצבע שחור.
החיבור בין ה"צדק", המבטא את הגאולה האלוהית, לבין צלבי הקרס, מבטא ערעור של יסודות האמונה היהודית בתקוה שלאחר השואה, עמדה המופיעה ברבות מיצירותיו של גרשוני.
העבודה הוצגה בתערוכות הרטרוספקטיביות של גרשוני בתל אביב-יפו (2010) ובברלין (2014) ופורסמה בקטלוגים רבים.
ג'ו וודקוק

ביוגרפיה

וודקוק נולדה במחוז קנט שבאנגליה. היא התחילה את קריירת המשחק בדרמת הפשע "Hero of the Hour" בתפקיד ג'סיקה. אחרי הפסקה של חמש שנים הופיעה ב-2005 הן בטלוויזיה והן בתיאטרון. היא שיחקה בסדרת הדרמה הרפואית "חדר מיון". על הבמה גילמה את דמותה של אסטלה הצעירה בעיבוד לרומן "תקוות גדולות" מאת צ'ארלס דיקנס. ב-2007 כיכבה בתפקיד אליס לצדם של הולי איירד וברדלי וולש במיני-סדרה "Torn", תפקיד עליו זכתה לשבחי הביקורת. ב-2008 שיחקה בעיבוד הטלוויזיוני לרומן "טס לבית דרברוויל" בתפקיד אחותה הצעירה של טס, ליזה-לו דרביפילד. במרץ 2009 הופיעה בסדרה "All The Small Things" של ה-BBC בתפקיד ג'ורג'יה קאדיק לצדם של שרה אלכסנדר, שרה לנקשייר וריצ'רד פלישמן. בסתיו 2009 שיחקה בתפקיד סיליה ראדלי בסרט "דוריאן גריי", עיבוד לרומן "תמונתו של דוריאן גריי" מאת אוסקר ויילד. עוד ב-2009 הופיעה בתפקיד קטן במיני-סדרה "Collision" בהפקת גרינליט פרודקשנס. בסדרה "Land Girls" של ערוץ BBC One שיחקה וודקוק בתפקיד בי.
דני קרוון

ביוגרפיה

קרוון נולד בתל אביב. אביו, אברהם, היה אדריכל עירוני ומעצב נוף בתל אביב של שנות ה-40 עד שנות ה-60.
קרוון עבר להתגורר בקיבוץ הראל. ב-1949 למד ציור בבצלאל בירושלים. בין השנים 1956–1957 השתלם בטכניקת ציורי קיר (פרסקו) באקדמיה של פירנצה ומאוחר יותר באקדמיה "גראנד שומיאר" בפריז.
עבודותיו המוקדמות היו איורים לפרסומי תנועת "השומר הצעיר", עיצוב תפאורות ללהקת הנח"ל, ואיורים לעיתון "משמר לילדים". ב-1958 זכה בפרס ראשון בתערוכת העשור בירושלים על עיצוב בניין משרד הפיתוח. בשנות השישים, כחלק מזרם אמנות סביבתית ואדמה, התמקד בפיסול אנדרטאות בבטון, כאנדרטת חטיבת הנגב ליד באר שבע. עבודות נודעות נוספות שלו הן כיכר הסובלנות על שם יצחק רבין בפריז, "כיכר לבנה" בפארק וולפסון בתל אביב, והקיר הדרומי של אולם מליאת הכנסת  - המכונה "שאלו שלום ירושלם ישליו אהביך" (על פי תהילים, קכ"ו, ו'). היצירה הבנויה מאבני גלילית גדולות, מדמה את חומת ירושלים עם עיגול במרכז המציג את "ירושלים של מטה" ומעין כיפה הפוכה למעלה המדמה את "ירושלים של מעלה". ב-2010 דרש לכסות את יצירתו בקיר הדרומי של מליאת הכנסת, במחאה על תיקון לפקודת האגודות השיתופיות שיאפשר הקמתן של ועדות קבלה ביישובים קטנים, וטען שישראל הופכת למדינה עם חוקי גזע. בנוסף יצר את קיר העץ הקדמי של אודיטוריום הכנסת .
מאז שנות ה-80 בנה קרוון מספר עבודות אמנות אדריכליות בפריז, בהן גן סובלנות על שם יצחק רבין בכיכר אונסק"ו ותכנון ציר ארוך בסרז'י פונטואז (Cergy pontoise), שלאורכו מאירה קרן לייזר את שמי העיר.
בשנת 1984 שימש כמרצה אורח ב"אקול דה בוז אר" בפריז, וזכה בתואר "אמן השלום" של אונסק"ו ב-1996, בפרס "טבעת הקיסר" הגרמני ופרס הקיסר של יפן. באותה שנה הושלמה עבודתו "מגדל הדמעות" במוזיאון חיל השריון המשתלבת בבניין מצודת טגארט בלטרון. בחורף 2007 נערכה לקרוון תערוכה רטרוספקטיבית מקיפה במוזיאון תל אביב לאמנות שלוותה בקטלוג רחב היקף. בהמשך שנת 2011 נחנכה בלב תל אביב "כיכר התרבות" בתכנונו. באותה שנה נחנך פרויקט האמנות הציבורית הגדול ביותר: אקס מז'ור, לאורך ציר מרכזי בעיר סרז'י פונטואז ליד פריז, שאורכו כמה מאות מטרים. הצבע האדום שולט במבנה. הפרויקט נבנה במשך כשלושים שנים.
כיום חי ועובד קרוון בתל אביב, פריז ופירנצה. נשוי לחווה ואב לנועה, מפיקה הנשואה למאייר יזהר כהן, תמר, צלמת אופנה, ויעל, שחקנית.
בשנת 1999 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית ובשנת 2009 – מהטכניון.
בשנת 2015 הוצב במקום ה-108 הסמלי ברשימת מרצ בבחירות לכנסת העשרים.
קרוון חבר המועצה הציבורית של בצלם.
ליברטיניזם

היסטוריית המונח

המילה "ליברטין" הוטבעה במקור על ידי ז'אן קלווין כדי לתאר באופן שלילי את המתנגדים למדיניותו בז'נבה שבשווייץ. קבוצת הליברטינים, בראשות אמי פרין, טענה נגד "התעקשותו של קלווין כי משמעת הכנסייה צריכה להיאכף באופן אחיד נגד כל חברי ובעלי בריתו של פרין". ב-1548 נבחרו תומכיו של פרין לראשונה למועצת העיר ז'נבה, והרחיבו את בסיס התמיכה שלהם על ידי הגברת התרעומת בקרב האזרחים הוותיקים בעיר נגד מספרם ההולך וגדל של פליטים דתיים צרפתיים שברחו למדינה.
עד שנת 1555 המשיכו תומכי קלווין לשלוט במועצת העיר. באותה שנה הגיבו תומכי פרין בניסיון הפיכה משולב שדרש לפטר את הממשלה ולטבח בצרפתים.
במאות ה-18 וה-19 המונח הפך קשור יותר למונחים של דיבור. שארל-מוריס דה טליראן כתב שז'וזף בונפרטה "חיפש רק תענוגות חיים וגישה קלה לליברטינות" בעודו על כס המלוכה של נאפולי.
חרסון

היסטוריה

עד 1774 האזור של חרסון היה שייך לח'אנות קרים. במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1735–1739 הקימו הרוסים במקום מבצר בשם אלכסנדר-שנץ. לאחר המלחמה האזור חזר לח'אנות. במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1768–1774 האזור עבר לשליטת רוסיה סופית, וכדי לחזק את השלטון הרוסי ב-1778 הקים המרשל גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין בהוראתה של יקתרינה הגדולה במקום עיר. שמה של חרסון נגזר משמה של עיר יוונית עתיקה על חצי האי קרים בשם חרסונסוס. מ-19 באוגוסט 1941 עד 13 במרץ 1944 העיר הייתה בכיבוש גרמני. בתקופה זו התפתח בה תא של לאומנים אוקראינים בהנהגתו של סטפן בנדרה, שנלחמו בגרמנים למען עצמאות אוקראינה.

תחבורה

בעיר יש קווי אוטובוסים וטרולייבוסים רבים, וכן תחנת רכבת אחת. נמל התעופה הבינלאומי של חרסון, ממוקם בקרבת העיר.

יהודי חרסון

הקהילה היהודית בחרסון נוסדה עם הקמת העיר, בשנת 1774. במשך השנים שימשה העיר כמרכז כלכלי ליהודי המושבות החקלאיות שהוקמו בדרומה של אוקראינה. בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-16,000 יהודים, ובתקופה הסובייטית פעלו בה מספר בתי ספר ביידיש.
טרם כיבוש העיר בידי הגרמנים באוגוסט 1941, הספיקו להימלט ממנה כמה אלפי יהודים מזרחה. לאחר הכיבוש נצטוו יהודי העיר לענוד טלאי צהוב, למסור דברי ערך לשלטונות ולהתייצב לעבודות כפייה. עד תחילת ספטמבר רצחו הגרמנים כ-600 מיהודי העיר. ב-7 בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו מגודר שהוקם בה, לאחר שהופצו בקרבם שמועות כי הם עתידים להיות מועברים לארץ ישראל. ב-24 עד ה-25 בספטמבר 1941 הובלו כ-8,500 יהודי הגטו לכפר הסמוך זלנובקה, ובו נרצחו כולם. בינואר 1942 רצחו הגרמנים כ-400 בני משפחות מעורבות מהעיר.
בתחילת שנות ה-90 פעילות הקהילה חודשה, בתחילה על ידי הרב אברהם וולף ובהמשך על ידי רב העיר המכהן גם כשליח חב"ד הרב יוסף יצחק וולף.
משה שרת ראש הממשלה השני של מדינת ישראל, נולד בחרסון.
רבי הלל מפאריץ' קבור בחרסון.