גבעת חלפון אינה עונה

עלילה

עלילת הסרט מתרחשת במוצב עלום שם בסיני חודשים אחדים לאחר מלחמת יום הכיפורים. המ"פ שמגר (טוביה צפיר) פוקד על סמ"ר רפאל מוקד "ג'ינג'י" (גברי בנאי) לגייס למילואים את המשתמט סרג'יו קונסטנצה (ישראל פוליאקוב), לאחר שזה השתמט מהצבא במשך כ-15 שנים. סרג'יו הוא נוכל מקסים ורב-תחומי, רומני במוצאו, שטומן ידו בעסקים רבים.
ג'ינג'י יוצא לתל אביב להביא את סרג'יו למילואים, ובדרך עוצר לבקש את ידה של חברתו יעלי (ניצה שאול), בתו הצעירה והנאה של איש העסקים מר ויקטור חסון (שייקה לוי), אך מר חסון מסרב להשיאה לפני שאחותה הבכורה, הגמלונית והביישנית, שפרה (מיקי קם) תינשא.
בינתיים סרג'יו הקלפן מרוויח כסף בפוקר, והוא מתקשר למר חסון להודיע לו שהוא יכול לכסות את החוב עבור עסקת נדל"ן שביצעו בעבר. עוד הוא מסיים את השיחה, המפסידים במשחק מבינים כי הוא הונה אותם ומאיימים עליו. סרג'יו ניצל הודות להופעתו המפתיעה של ג'ינג'י, ומיד מחליט שעדיף לו לצאת למילואים מאשר להסתבך עם המפסידים. מר חסון, המגיע למקום דקות ספורות לאחר מכן, מגלה את אשר אירע, ומחליט לרדוף אחרי סרג'יו למילואים שבסיני כדי לגבות ממנו את החוב.
כאשר ג'ינג'י וסרג'יו מגיעים לסיני, הם מגלים שיעלי התגנבה כנוסעת סמויה איתם, ומסרבת לעזוב את ג'ינג'י. כדי שתוכל להישאר, הם מחליטים שהיא תתחזה לזמרת שנשלחה מטעם צוות בידור. הם מעלים הופעה פרובוקטיבית לחיילים, אך במהלכה מגיע מר חסון כשהוא נוהג בשופל, ויעלי נאלצת לברוח ולהסתתר.
מפקד המוצב, המ"פ שמגר, אוסר את ויקטור חסון. יעלי מבטיחה ש"תטפל" בשמגר, ומפתה אותו לרקוד ריקוד אפריקני כביכול תוך כדי הפשטתו. היא אף מצליחה לגרום לו לזמר דברי הבל במקצב השיר, כגון "צ'יקום צ'יקום" ו"בולה בולה איפה את". המח"ט בונדי, אשר מגיע לביקור פתע במוצב, נכנס לאוהל המ"פ ורואה אותו שר ורוקד ערום למחצה, ובטוח שנטרפה עליו דעתו. ג'ינג'י מאבחן את מחלתו של שמגר כמקרה של "סכיזופרחה". שמגר מאושפז בכפייה, והמח"ט נאלץ למנות את ג'ינג'י למפקד המוצב.
בינתיים מר חסון מתמנה לטבח המוצב, אחרי שהצליח להפגין את כישוריו הקולינריים בפני טבח המוצב יוסיפון (משה איש-כסית). במהרה חדר האוכל של המוצב משודרג ל"מסעדת הויקטור", תוך שהוא מגיש מעדני גורמה מעשה ידיו לכל חיילי המוצב, פרט לסרג'יו, המקבל לארוחה קופסת שימורים. סרג'יו, ברצונו לנקום במר חסון ולסלק את חובו, מספיג את האדמה שבסביבת הבסיס בסולר, ומשכנע את ויקטור שהשטח באזור הוא בבעלותו. ויקטור, אחרי שהריח את האדמה, השתכנע שהשטח הוא באר נפט פוטנציאלית, וקונה מסרג'יו את האדמה תמורת שמיטת החוב.
סרג'יו מייעץ לג'ינג'י ויעלי להזמין גם את שפרה למוצב, כדי שסרג'יו ימצא לה חתן וכך תוסר המכשלה לנישואיהם. שפרה אכן מגיעה למקום, אך במפתיע מתאהבת דווקא בסרג'יו. בינתיים ויקטור, אשר הולך לדוג דגים לארוחת הערב, עובר בטעות את הגבול המצרי ונופל בשבי. הוא אומנם מתיידד עם המפקד המצרי (ומלמד אותו איך להכין קפה אסלי), אך לעזרתו באים ג'ינג'י וסרג'יו מחופשים לקציני או"ם. הם כמעט נתפסים, אך ברגע האחרון, בעזרת מכר של סרג'יו - קצין מהאו"ם מעסקיו הקודמים והמפוקפקים - הם משחררים את ויקטור, ובורחים חזרה למוצב.
במוצב נפגש ויקטור לתדהמתו עם שתי בנותיו, ורודף בזעם אחרי סרג'יו, כשהוא מגלה ש"עבד" עליו בנושא שטח הדיונה שמכר לו. מתפתחת מהומה כללית, אך כאשר שמגר, שבורח מהאשפוז הכפוי, נופל לבור הנפט המדומה אשר ויקטור החל לחפור באדמתו החדשה, פורץ ממנו לפתע נפט אמיתי. שלושת הגיבורים שוכחים מיד מכל צרותיהם, והדרך נסללת לחברת הנפט "נתיבי ויקטור ובנותיו בע"מ - בשיתוף סרג'יו גז וג'ינג'י פז".
בתמונת הסיום, ג'ינג'י סרג'יו וחסון נוסעים ברחובות תל אביב בשעת בוקר מוקדמת, במטרה למכור נפט ישירות לצרכנים.

הפקה וביקורת

הרעיון הבסיסי לסרט נוצר אצל אסי דיין בחודשים שלאחר מלחמת יום הכיפורים, בעת שהיה עדיין מגויס וישב חודשים ארוכים ללא מעש עם יחידתו בסיני. לאחר שדיין, שנקלע לחובות בעקבות כישלונו המסחרי של סרטו "חגיגה לעיניים" (1975), הצליח מסחרית בסרטו הבא, "יופי של צרות!" (1976), שנעשה במתכונת סרטי הבורקס, הוא החליט לשלב את רעיונותיו מתקופת המילואים בסיני עם הנוסחה שהצליחה בקולנוע המסחרי וכך נוצר "גבעת חלפון אינה עונה".
הסרט צולם בחולות ניצנים במשך שלושה שבועות, בקיץ 1976. תקציב הסרט היה 300,000 דולר, שמתוכם 50,000 דולר יועדו לשכרם של חברי "הגשש החיוור". כבר עם סיום הצילומים החל ביקוש לסרט מצד בעלי בתי הקולנוע בישראל, שחשו כי יש לו פוטנציאל מסחרי.
"גבעת חלפון אינה עונה" מכר 672,000 כרטיסים בישראל (שאוכלוסייתה מנתה אז כ-3.5 מיליון), וזאת למרות ביקורות שליליות של מבקרי הקולנוע בעיתונות הישראלית.

נושאי הסאטירה בסרט

הסרט הופק בשנת 1976, לאחר מלחמת יום הכיפורים, והשינוי בתדמית צה"ל הבלתי מנוצח, אך בטרם הסכם השלום בין ישראל למצרים, במסגרתו הוחזר גם מקום ההתרחשות של הסרט, חצי האי סיני, לידי מצרים. מדבר סיני המאובק, המרוחק, הנידח והשומם משמש בעצמו נושא לסאטירה, אפילו בשיר הנושא של הסרט: "רק בסרט של וולט דיסני המדבר שם מתעורר".
בהתאם לרוח התקופה, בדיחות רבות נשענות על צה"ל, כסאטירה על עודף הבירוקרטיה שבו וחוסר הארגון. כך, למשל, בין הבדיחות החוזרות התייחסות חוזרת לנושא ראשי התיבות הנהוגים כשיטת קצרנות בצה"ל. דוגמה בולטת לכך היא הדו-קרב המילולי בין ויקטור לבין טבח הבסיס יוסיפון, עת כל אחד ממציא לעצמו תואר מרשים ומגוחך יותר בראשי תיבות. מגדיל לעשות ויקטור, אשר מכנה את עצמו בראשי התיבות הפיקטיביים "קמר"ש הלור"ל" - "קצין מטבח ראשי שנותן הוראות ליוסיפון ובא רק לטעום", או בראשי התיבות בשא"ש "בבטן של אמא שלך".
אנשי הצבא עצמם מוצגים לעיתים כחדלי אישים – המ"פ שמגר עוסק בצפייה בפורנוגרפיה במקום פיקוד על הבסיס, פקידת המח"ט, ששמה, "חרמונה", מרמז על כוונותיה, מתעלמת מתלונות החייל על כך שנשאר בבסיס ללא חופשה זמן רב ומעדיפה לפתות אותו, הטבח מעדיף לשחק שש-בש במקום לבשל וכן הלאה. במקרה אחר, כאשר נדרשים סרג'יו וויקטור לענות מה יעשו במידה והמצרים יתקדמו לעבר המוצב, מבטל הראשון את השאלה באומרו שאיננו מבין "איזה אינטרס יש להם לבוא לפה בחום הזה", בעוד השני אומר בביטחון שיטפל בהם כפי שעשה במלחמות הקודמות. כאשר נשאל ויקטור מה עשה באותן מלחמות הוא עונה שעבר זמן רב ואיננו זוכר ("30 שנה, לך תזכור").
הסרט נראה כקורא בשיר הנושא שלו לבוא למילואים, כביכול בניגוד לרוח זו, אך בניגוד לנושא שמו הפטריוטי – גבעה 24 אינה עונה – כאן האזרח נקרא לבוא למילואים כדי להימלט מאורחות החיים הרגילים, בהם נושים "מהבנק, או מהמסים", כדברי השיר ("אם חייך שוד ושבר / אם פורחים העצבים / אז תעלה מיד על ספיישל / ותרד למילואים...").
גם המלחמה והאיבה בין ישראל למצרים באותה תקופה מושמות ללעג במסגרת הסרט. כאשר נשבה ויקטור בידי סיור מצרי, הוא כלל לא מבחין ברגע הראשון כי מדובר בחיילים מצריים ומבלבל אותם בחיילי צה"ל. חוסר ההבחנה בין חיילי שני הצבאות מודגש בשאלתו של ויקטור לחיילים האם הם חיילי "גולני", ובתשובתם כי הם חיילי "גמאסי" (שר המלחמה המצרי באותה עת). עם הגיעו למקום שביו, מפתח ויקטור במהרה שיג ושיח עם הקצין הזר ושניהם מלינים על הקפה ועל השלטון המקומי. בדרכו החוצה, עת מחלצים אותו ג'ינג'י וסרג'יו, הוא אף מבקש מהקצין המצרי, אז עדיין מדינת אויב, לשמור עמו על קשר. "עסק הביש" מוזכר בצעקתו של ויקטור: "מי נתן את ההוראה?!".
פן נוסף לביקורת על צה"ל, אפשר לראות בניגוד החריף בין אי הסדר והחפיפניקיות בצד הישראלי, לבין הרצינות והסדר שבצד המצרי. כך למשל, בצד הישראלי הש.ג. הוא עם חבל, המחנה בנוי אוהלים מתנפנפים, אין סדר ואין משמעת. לעומת זאת, בצד המצרי יש מוצב מסודר, עם מפקד סמכותי, חיילים ממושמעים, ואווירה צבאית.
בסרט מבוצע שימוש סאטירי בהחלטות האו"ם 242 ו-338. כאשר מר חסון מגיע למוצב, "כאן זה 338?", המספר 242 מופיע על שלט בכניסה למחנה המצרי, בערבית: معسكر ٢٤٢ "מעסכר 242" "מחנה צבאי 242".

השפעת הסרט

למרות הביקורות השליליות של מבקרי הקולנוע בעיתונות הישראלית, הפך "גבעת חלפון" לסרט פולחן ישראלי וסביבו (וסביב ה"גששים" בכלל) התפתחה תרבות שלמה במגזרים רחבים של האוכלוסייה.
עד היום, ישנם אנשים הזוכרים בעל פה סצינות שלמות מהסרט, אף שחלקם נולדו אחרי שהסרט יצא לאקרנים. משפטים רבים מהסרט הפכו לנכסי צאן ברזל של החברה והשיר הבולט בסרט, "תן לשים ת'ראש על דיונה", נבחר בשנת 2008 במקום ה-6 במצעד "שיר ה-60" של גלי צה"ל. 
באותה שנה הגדיר מבקר הקולנוע של "הארץ", אורי קליין, את הסרט: כ"קומדיה הסוריאליסטית הגדולה ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי."

סרט המשך

תחילת הצילומים של סרט המשך ל"גבעת חלפון אינה עונה" תוכננה לינואר 2008. בטור אישי שפורסם ב"ידיעות אחרונות" בעקבות פטירתו של ישראל פוליאקוב בסוף אוקטובר 2007, הודיע הבמאי אסי דיין על ביטול ההכנות לתסריט שכבר כתב כשהוא מתייחס אל הסרט בשם "גבעת חלפון השנייה". דיין, לוי ובנאי מתייחסים לנושא גם בראיונות רטרוספקטיבה של ה-DVD "גבעת חלפון אינה עונה", בהוצאתו החדשה בשנת 2010. כשלושה חודשים לאחר מותו של דיין פורסמו בדף הפייסבוק האישי שלו דפי הטיוטה עם תקציר לסרט ההמשך ל"גבעת חלפון אינה עונה".