מסחר

מסחר הוא חליפין-מרצון של סחורות ושל שירותים. המנגנון שמאפשר את המסחר נקרא שוק. בראשיתו, המסחר היה סחר חליפין, כלומר החלפה ישירה של סחורות ושל שירותים. בימינו, הסוחרים משתמשים באמצעי-חליפין, כגון כסף; כתוצאה מכך, ניתן להפריד את פעולת הקנייה מפעולת המכירה, כמו גם מקבלת שכר. המצאת הכסף, ומאוחר יותר, גם של האשראי ושל שטרות הכסף, פישטה וקידמה את המסחר. 
המסחר קיים מסיבות רבות. עקב התמחותם של אנשים שונים בעיסוקים שונים וחלוקת העבודה ביניהם, רוב האנשים פעילים במגזרים יצרניים מסוימים, בעוד המוצרים ממגזרים יצרניים אחרים מגיעים אליהם באמצעות המסחר. מסחר בין אזורים גאוגרפיים שונים מתקיים משום שאזורים רבים נהנים מיתרון יחסי בתנאי הייצור של סחורות מסוימות, לעומת אזורים שעימם הם סוחרים; לפעמים הסיבה למסחר כזה הוא גודלם של אזורים מסוימים, שיוצר עבורם תנאים נוחים לייצור המוני, שאינו אפשרי באזורים קטנים. מסחר בין אזורים שונים על בסיס מחירי שוק מביא תועלת לשניהם.
מלבד הסחורות, המסחר מתקיים על ידי סוחרים ופעילי שוק אחרים גם בשווקים הפיננסיים.

המסחר בעת העתיקה

בני-אדם החלו לסחור כבר בתקופה הפרה-היסטורית, עם התפתחות התקשורת ביניהם. בהיעדר אמצעי-חליפין, הם החליפו סחורות ושירותים שהיו יכולים לאסוף ולהעניק בסחורות ושירותים שרק אנשים אחרים היו יכולים לספק.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על סחר חליפין בזכוכית געשית ובאבן הצור כבר בתקופת האבן. נתיבי מסחר בינלאומיים הופיעו לראשונה באלף השלישי לפני הספירה, כאשר שומרים ממסופוטמיה סחרו עם תושבי עמק האינדוס שבדרום אסיה. באותו מילניום, מצרים ייבאה לארצה חומרים ששימשו לייצור תכשיטים. באלף הראשון לפני הספירה, הפיניקים היו ידועים כסוחרים ימיים, ששייטו ברחבי הים התיכון; הם אף הרחיקו משם לחופי בריטניה, כדי לספק בדיל ששימש לייצור ברונזה. במטרה להקל על איסוף ועל רכישה של סחורות באזורים שונים, הפיניקים הקימו בהם ערי-מסחר ותחנות מסחר, שנקראו על ידי היוונים אמפוריות; האמפוריות הוקמו לחופי הים. 
מראשית הציוויליזציה היוונית ועד נפילת האימפריה הרומית במאה ה-5, סוחרים ייבאו ברווחים גדולים תבלינים ממזרח, כולל מסין, לאירופה. המסחר היה עמוד השדרה הכלכלי של האימפריה הרומית, ובזכותו היא שגשגה ושרדה זמן רב; האימפריה רחבה הידיים יצרה רשת תחבורה בטוחה, שאפשרה העברת סחורות ללא חשש רציני משודדים.

המסחר בימי הביניים

עם נפילת האימפריה הרומית וירידת קרנן של הערים בראשית ימי הביניים, ברחבי מערב אירופה השתרר חוסר-יציבות, שגרם לקריסה כמעט מוחלטת של קשרי מסחר. למרות זאת, המסחר שרד בקנה מידה מסוים. למשל, הרדהנים היו גילדה או קבוצה (המובן נשכח עם הזמן) של סוחרים יהודים, ששלטו על המסחר בין אירופה הנוצרית למזרח התיכון המוסלמי בשנים 600–1000 בקירוב.
במאות ה-8–11 ויקינגים וורנגים סחרו במהלך מסעותיהם הימיים מסקנדינביה לשאר אזורי אירופה ובחזרה. הוויקינגים שטו לחופי מערב אירופה, ואילו הורנגים לרוסיה. במאה ה-13 ונציה הייתה העיר המשגשגת ביותר באירופה הודות להתבססותה על המסחר באזור הים התיכון. במאות ה-13–17, ברית ערי הנזה שימשה כברית של ערי מסחר, שהחזיקה במונופול על המסחר במרבית צפון אירופה ובאגן הים הבלטי. 
וסקו דה גמה חידש את המסחר האירופי בתבלינים ב-1498. לפני מסעו מסביב אפריקה להודו, ייצוא התבלינים לאירופה נשלט על ידי מדינות מוסלמיות, ובראשן מצרים. המסחר בתבלינים היה בעל חשיבות כלכלית רבה והיווה תמריץ למסעות גילויים אירופיים ברחבי העולם במאות ה-15–17. התבלינים שהובאו לאירופה מארצות רחוקות היו מן הסחורות היקרות ביותר והתחרו במחירם אף בזהב.

הרפורמות בסין

ב-1978 החלה רפורמה כלכלית בסין העממית. לפני כן, הכלכלה הסינית הייתה מתוכננת וריכוזית על פי הדגם של ברית המועצות. הכלכלה הזאת הייתה נחשלת יחסית לכלכלה המערבית ולכן סין החליטה על אימוץ חלקי של כלכלת שוק. הדבר בא לידי ביטוי בהקמת אזורים כלכליים מיוחדים (אזורים עם חוקי כלכלה ליברליים יחסית) במחוזות גואנגדונג, פוג'יין והאינאן. הרפורמה הכלכלית הניבה הצלחה כלכלית מרשימה ורפורמות אחרות באו בעקבותיה. כתוצאה מכך, התוצר המקומי הגולמי של סין צמח כמעט פי 10 בשנים 1978–2006, ואילו היקף סחר החוץ של המדינה עבר את הסכום של טריליון דולר בשנה. ב-2004 הפכה סין ליצואנית השלישית בגודלה בעולם, אחרי גרמניה (במקום הראשון) וארצות הברית. ב-2006 נהנתה סין העממית מעודף במאזן המסחרי בסכום של 150 מיליארד דולר. היא גם הולכת והופכת למעצמה בתחום הייצור.
ב-1991 הצטרפה סין העממית לקבוצת שיתוף הפעולה הכלכלי האסייתית-פסיפית, שהיא ארגון סחר חופשי. ב-1999 הצטרפה סין גם לארגון הסחר העולמי.

סבב דוחה

סבב השיחות של דוחה היא יזמה של ארגון הסחר העולמי; מטרתו היא להוריד את תעריפי המכס ברחבי העולם, כאשר עיקר המאמץ מתמקד בהשגת תנאי מסחר הוגנים יותר עבור המדינות המתפתחות. השיחות נפתחו ב-2001, בכינוס השנתי של ארגון הסחר העולמי בדוחה, בירת קטר. שיחות ההמשך נערכו בקאנקון שבמקסיקו (2003), בז'נבה (2004), בפריז (2005, לא במסגרת הכינוס השנתי), בהונג קונג (2005) ושוב בז'נבה (2006).
בשיחות התגלעו מחלוקות בין המדינות המפותחות למדינות המתפתחות (שמאורגנות בגוש הג'י-20). הקושי העיקרי נעוץ בסובסידיות שמעניקות המדינות המפותחות לתוצרת החקלאית שלהן; הסבסוד הזה מקשה על המדינות המתפתחות לייצא את התוצרת החקלאית שלהן למדינות המפותחות במחירים תחרותיים. השיחות על הסובסידיות עלו על השרטון בכינוס של ז'נבה (2006) ועתה הונג קונג מציעה לתווך בין הצדדים. לעומת זאת, הצדדים הגיעו להסכם בעניין הפחתת עלויות המעבר של הסחורות בגבולות הבינלאומיים באמצעות ייעול נוהלי הפיקוח והמכס והחלפת מידע על הסחורות.