google/wiki40b huggingface dataset:
ג'וליה סוואלה

ביוגרפיה

סוואלה נולדה בלונדון, בתם של רוברטה ליין ושל השחקן נדים סוואלה. היא קרויה על שם סבתה, אשת עסקים ירדנית, שזכתה בפרס על יזמה מהמלכה נור. המוצא שלה הוא ירדני, אנגלי וצרפתי-הוגנוטי. אביה, נאדים, השתתף בסרטי ג'יימס בונד "המרגלת שאהבה אותי" ו-"007 באזור מסוכן", ואחותה נדיה, שאף היא שחקנית, כיכבה באופרת הסבון "איסטאנדרס" והיא מנחת טלוויזיה.
הופעת הבכורה של סוואלה בטלוויזיה הייתה ב-1982 במיני סדרה "Fame is the Spur" של ה-BBC. ב-1988 שיחקה בתפקיד אורח בפרק בסדרה "המפקח מורס". היא זכתה להכרה כשכיכבה בסדרת הנעורים "Press Gang" של ITV שרצה מ-1989 עד 1993.
ב-1992 שיחקה בפרק "Parade" בסיטקום "Bottom" בתפקיד ורוניקה הד, ברמנית צעירה ויפה שריצ'י מחזר אחריה על ידי כך שהוא מתפאר בהרפתקאותיו הכוזבות באיי פוקלנד.
מ-1991 ועד 1994 כיכבה בסדרה הקומית "Second Thoughts" בתפקיד האנה (בתה של לינדה בלינגהם), והמשיכה לגלם את אותה דמות בשנים 1995 עד 1998 בסדרת ההמשך "Faith in the Future" זוכת פרס הקומדיה הבריטית. ב-1994 השתתפה בעיבוד של ה-BBC לרומן "מרטין צ'זלוויט" מאת צ'ארלס דיקנס בתפקיד מרסי (מרי) פקסניף.
בין השנים 1992 ו-2012 גילמה סוואלה את ספרון מונסון, בתה החנונית של אדינה, בסיטקום "פשוט נהדרת" לצדן של ג'ניפר סונדרס וג'ואנה למליי.
ב-1995 כיכבה בתפקיד לידיה בנט במיני סדרה של ה-BBC "גאווה ודעה קדומה", עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן, בכיכובם של ג'ניפר אילי וקולין פירת'. כמו כן היא דיבבה את ג'ינג'ר בסרט "מרד התרנגולים" של דרימוורקס / ארדמן.
בשנת 2000 הופיעה סוואלה בתפקיד ג'נט, ברמנית אוסטרלית, בעונה הראשונה של הסיטקום הבריטי "Time Gentlemen Please". מ-2002 עד 2004 הופיעה יחד עם ריצ'רד אי. גרנט בפרסומות לטלוויזיה עבור חברת "Argos".
יחד עם השחקן יואן גריפית' השתתפה במיני סדרה "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן", עיבוד לספרי הוריישיו הורנבלואר מאת סי. אס. פורסטר וגילה את מריה אשתו של הקפטן. בשנה שלאחר מכן החליפה את קרוליין קוונטין כשותפה של אלן דייוויס בסדרה "ג'ונתן קריק", ושיחקה בספיישל חג המולד בפרק "Satan's Chimney". היא חזרה להופיע בסדרה בשנים 2003 ו-2004.
ב-2006 השתתפה סוואלה בעונה השלישית של התוכנית הדוקומנטרית "Who Do You Think You Are?" העוסקת בגנאלוגיה, והתחקתה אחרי שורשי משפחתה, שהם ירדנים-בדואים מצד אביה וצרפתים-הוגנוטים מצד אמה. היא השתתפה בפילוט של התוכנית "A Taste of my Life" בהנחיית נייג'ל סלייטר. אחרי הפסקה של שנתיים חזרה במאי 2007 למסכי הטלוויזיה והשתתפה בתחרות של אילוף כלבים בתוכנית ריאליטי "The Underdog Show".
בהמשך השתתפה בשתי סדרות של דרמות תקופתיות. ב-2007 שיחקה בסדרה "קרנפורד", על פי הרומנים של אליזבת גסקל, בתפקיד ג'סי בראון. וב-2008 כיכבה בסדרה "הדרך לקנדלפורד" כמנהלת סניף הדואר, דורקס ליין.
ב-9 במאי 2015 קראה מדבריה של אחת מנשות "Women's Land Army" בקונצרט "VE Day 70: A Party to Remember" שנערך ברחבת משמר הסוסים שבלונדון ושודר ב-BBC1.
פעמוניתיים

מאפיינים

לפעמוניתיים מוהל שקוף או שרף חלבי. רוב בני המשפחה עשבוניים, אך ישנם מינים מעטים מעוצים. עליהם כמעט תמיד מסורגים, במקרים נדירים ביותר נגדיים. לפרחים צורה צינורית או פעמונית אופיינית, עם שפה המחולקת לאונות. מאפיין ניכר במשפחה הוא עלי הגביע המחודדים. הפירות הם ענבות, למעט מקרים בודדים של הלקטים יבשים. יוצאי דופן הם בני תת-המשפחה של הלובליה, שהייתה בעבר משפחה בפני עצמה וכעת כונסה עם הפעמוניתיים בעקבות מחקרים גנטיים.

תפוצה

הפעמוניתיים צומחים בר בכל היבשות פרט לאנטארקטיקה, מרוכזים בעיקר בחצי כדור הארץ הצפוני, אך גם נפוצים בדרום אפריקה.

בארץ ישראל

בארץ ישראל צומחים בר 21 מינים של פעמוניתיים, המחולקים לארבעה סוגים: 15 מיני פעמונית, 4 מיני סגולית, מין אחד של מישויה (מישויה פעמונית) ומין יחיד של פודנתון (פודנתון אזמלני).
המין ענבל גדול-פרחים מגודל כצמח נוי בהיקף קטן.
אמפי גברעם

היסטוריה

המבנה הוקם בתחילת שנות החמישים סמוך לכביש הראשי שמוליך לקיבוץ גברעם, במרחק של פחות מקילומטר אחד ממערב לקיבוץ. האמפיתיאטרון הוקם על ידי ד"ר אברהם בר מנחם, ראש המועצה האזורית הראשון של חוף אשקלון, וחבר קיבוץ גברעם. גלי העלייה הגדולים שהגיעו לארץ בתחילת שנות החמישים הביאו לגידול בכמות התושבים והיישובים במועצה, מ-5 ל-16 יישובים, ביניהם 8 מושבי עולים; הקמת האמפיתיאטרון נועדה להביא ולספק תרבות במחירים נמוכים לאוכלוסייה הכפרית, וכן להגביר את המעורבות שלה ושיתוף הפעולה עם האוכלוסייה הוותיקה באזור. 
רוב המופעים המפורסמים של אותן שנים הגיעו לאמפיתיאטרון הזה. כך הופיעו בו שמעון ישראלי, יוסי בנאי, התרנגולים, להקת בצל ירוק, הצגות של התיאטראות המרכזיים ועוד. 
התיאטרון כלל במה מרכזית עם גג גבוה, תאי שחקנים, וחלל פתוח בו הוקמו בסיסי בטון, עליהם הותקנו ספסלי עץ בצורה קשתית. משני צידי הבמה, ממזרח וממערב, ניצבו קירות בלוקים, ומדרום השטח נסגר על ידי גדר תיל.
כיום המבנה נטוש, מושבי העץ שניצבו על בסיסי הבטון נעקרו, וביניהם צומחים שיחי בר שונים.
בשנת 2017 הוחלט להקים באמפי אנדרטה לזכר נופלי מבצע "צוק איתן".
ז'ק ברוך

תולדות חיים

ד"ר ז'ק ברוך היה בן למשפחה  יהודית-פורטוגזית  מהמעמד הבינוני. אביו איזידורה ברוך [Isedore Baruch]  יליד 1889 היה קצב ואחר כך ירקן. אמו מילקה זכריה מורפוגו [Milka Zecharja Morpugu] ילידת 1892.  לאחר סיום בית הספר התיכון  למד ז'ק ברוך רפואה באוניברסיטה עד 1940 וב-1946 הוא עבר בהצלחה את מבחני הרפואה. ב-1958 סיים בהצלחה גם את לימודי הבריאות.  
במלחמת העולם השנייה הוא היה חבר במחתרת. כינוייו המחתרתיים היו יוהאנס פאן דר מואלן [Johannes van der Meulen] וד"ר פריץ דה יונג [Frits de Jong].   
בזמן שחרור פריז בסוף מלחמת העולם השנייה ז'ק ברוך עבד שם בתחנת עזרה ראשונה.   
בין היתר ברוך היה רופא באמסטרדם והתמחה בשיקום. היה ראש השירות הרפואי הסוציאלי  [Medische Sociale Dienst] . אחר כך היה מנהל ה'אקדמיה לפיזיותרפיה'  [Academie voor Fysiotherapie] וראש המחלקה לפיזיותרפיה של המרכז למאבק במחלות ריאומטיות [Centrum voor Reumatiekbestrijding].  
מ- 1953 ועד 1970,  להוציא 1966, היה חבר במועצת העיר אמסטרדם. 
ב-1969 היה מועמד מטעם מפלגת העבודה  לבית התחתון של הפרלמנט של הולנד, אך לא נבחר. ב-1970 הצטרף למפלגה החדשה  'דמוקרטים סוציאליסטים 1970'  
מ-1970 עד 1971 היה חבר בבית התחתון של הפרלמנט של הולנד. עסק בעיקר בחקיקה של בריאות הציבור, עבודה סוציאלית  ואיכות הסביבה [Milliehygiene] בשנת 1971 יזם והוליך הצעת חוק לשינוי  תקנות 'הפיצויים לקרבנות 1940–1945' יהודים ולא יהודים [Rijksgroepsregeling vervolgingsslachtoffers 1940-1945]  ל'חוק הפיצויים לקרבנות רדיפות (וופ)' [Wet Uitkeringen Vervolgingsslachtoffers (WUV)]. 
משנת 1980 ועד 1990 היה יושב ראש 'האגודה נגד ראומטיזם' [Anti- Reuma Vereniging]. מ-1985 עד 1994 היה יושב ראש ההתאחדות לידע יהודי בהולנד [genootschaap voor de Joodse Wtenschap in Nedeland] . במשך זמן מה היה יושב ראש של התאחדות בתי הכנסת הפורטוגזיים -יהודיים [ Portugees - Israelisch Kerkgenootschaap].  
ב-1975 קבל תואר אביר מסדר אורניה -נאסאו [Orde Van  Oranje-Nassau] . ב-1985 קבל את אות זיכרון תנועת ההתנגדות [Verzetherdenkingskruis]. כמו כן קבל מדליה של הכרת טובה מצרפת [Me'dille de la Reconnaissance francaise] על פעילותו במחתרת.   
היה  נשוי שלוש פעמים ב- 1942, 1954 ו-1960 אב לשני בנים ובת.
צלבי דארטמור

צלבים ידועים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
מסילת הרכבת רפיח - באר שבע

רקע היסטורי

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שלטו בארץ הטורקים העות'מאנים, שהצטרפו לציר של גרמניה ואוסטרו-הונגריה. בשנתיים הראשונות של המלחמה (1914–1915) ניהלו את המלחמה בסיני מול הכוחות הבריטים. לאחר ההפסד בקרב רומני ב-1916 נסוגו הטורקים והתבצרו בעזה כשבמקביל כובשים הכוחות הבריטים בסיוע "חיל המשלוח המצרי" (Egyption Expeditionary Force) את רפיח (ינואר 1917) ואת דיר אל בלח (פברואר 1917). עד אפריל 1917 כשלו הבריטים בשני ניסיונות לכבוש את עזה (קרב עזה הראשון וקרב עזה השני) ונאלצו לייצב קו חזית בין עזה ובאר שבע ולהיכנס למלחמת חפירות מול הטורקים.

ההתארגנות למערכה בנגב

לאחר המפלה בקרבות הראשונים על עזה והחלטתו של הגנרל אלנבי להפנות את מאמץ ההבקעה של הקו העות'מאני מגיזרת החוף-העיר עזה, מזרחה לכיוון באר שבע החל חיל המשלוח המצרי (1916) בהתארגנות ותגבור כוחותיו לקראת המשך המערכה. התארגנות זו כללה עבודות תשתית כמו סלילת דרכים ומסילות רכבת, הנחת צינורות להולכת מים, ניקוי בארות, חפירת מוצבים ותעלות קשר ועוד.

השלוחה לחרבת חשיף

במקביל לעבודות הסלילה על הקו הראשי לכארם, סללו הבריטים שלוחת רכבת דרומה ממעיינות הבשור. שלוחה זו נסללה ברוחב תקני (143.5 ס"מ) דרומה לאורך הגדה המערבית של נחל הבשור (אז נקרא נחל עזה) עד קמלה (אל גמלי) (Al Gamli) שם הוקמה תחנת הרכבת החמישית. בנקודה זו התחלפה המסילה התקנית במסילה צרה (60 ס"מ) שחצתה את ערוץ נחל הבשור והמשיכה מזרחה עד חרבת חשיף.

אחרית הקו

לאחר סיום המלחמה המשיכה הרכבת לנוע על הקו בתדירות של 3 פעמים בשבוע. ב-1927 החליטו רשויות הרכבת לסגור את הקו עקב חוסר כדאיות כלכלית. לאחר סגירת הקו פורקה המסילה על מנת להשתמש בה למטרות אחרות. רוב תוואי הרכבת עבר בשטחים שהפכו, עם השנים, לחקלאיים והעיבוד החקלאי מחק את רוב הממצאים בשטח.

אתרים ותחנות לאורך המסילה

על אף הזמן שעבר ניתן עדיין לראות מספר אתרים הקשורים לרכבת (בעיקר במעברי נחלים ובאדמות שאינן מעובדות):

תחנת שיח' נוראן

מערבית לקיבוץ מגן, בקרבת הגבול עם רצועת עזה נמצאים מתקני המים של תחנת שיח' נוראן. במקום 2 מבנים ששימשו לאגירת מים לקטרים וכן מתקנים הקשורים להם.

הגשר על נחל הבשור

הגשר נבנה מעל נחל הבשור (ליד מעיינות הבשור). בערוץ הנחל השתמרו יסודות הגשר. במסגרת שחזורו נבנה גשר עץ על חלק מהנחל והוצבו במקום חלקים ממסילת הרכבת (על שתי הגדות) וכן הוצב במקום קרון אופייני לתקופה שהרכבת פעלה. בגלל רוחב הנחל ואופי השטח המחורץ (שאינו מאפשר עיבוד חקלאי) השתמר קטע ארוך מסוללת הרכבת מצידו המערבי של הנחל. קטע זה כולל חפיר באורך של כ 200 מטר וכן 2 מבתרים בגבעות הלס. הגשר הוכרז כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.

הגשר על נחל אופקים

הבריטים בנו גשר ברזל מעל נחל אופקים. הגשר משולב בפארק סיירת שקד והוכרז כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.

המקטע בין נחל אופקים לשדה תימן

תוואי השטח ממערב לגשר על נחל אופקים כולל גבעות נמוכות וערוצי נחלים מה שאילץ את הבריטים לחפור חפירים ולבנות סוללות לאורך כ-8 ק"מ (עד החיבור למסילה הטורקית לבאר שבע). מאחר שהתוואי אינו שימושי לחקלאות, נשתמר רוב תוואי המסילה כולל כ 6-7 חפירים וכמספר הזה סוללות עפר. כמו כן נשתמרו מספר שרידים של גשרים כשבולט ביניהם הגשר מעל נחל חצרים שרובו הגדול השתמר. חלקו המזרחי של מקטע זה עובר במחנה צבאי אליו אין גישה.
עודד שחר

ביוגרפיה

נולד בחיפה בשם עודד שכנר, שני מבין שלושת ילדיהם של עקרת בית ובעל חנות נעליים. למד בבית הספר הריאלי והיה כתב נוער של "קול ישראל". התגייס לצה"ל ב-1972. תחילה שרת בחטיבת גולני, ולאחר מכן עבר לשרת בגלי צה"ל שם שימש ככתב עד 1976. סיים תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות, ותואר שני במנהל עסקים. 
ב-1979 חזר שחר לגלי צה"ל ובמאי 1979 מונה לראש מערכת ירושלים של מחלקת החדשות. במקביל היה הכתב הכלכלי, עד לשנת 1983, עת עבר לשמש ככתב הכלכלי בטלוויזיה הישראלית. בשנת 1986 מונה בה לראש הדסק הכלכלי. במסגרת תפקידו הוא מסקר את הפעילות הכלכלית של מוסדות המדינה, דוגמת משרד האוצר, בנק ישראל, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ומשרד הכלכלה. שחר משמש בעיקר כעורך, כמגיש וכמנחה, ולרוב איננו פעיל ככתב שטח. מ-2004 מנחה שחר את התוכנית "פוליטיקה" בערוץ הראשון, תוכנית הפוליטיקה המרכזית של הערוץ, ממשיכתה של התוכנית "פופוליטיקה" המיתולוגית. בסוף 2015, לאחר המעבר של איילה חסון לערוץ 10 החל להגיש במקומה את מהדורת "יומן" בערוץ הראשון. בספטמבר 2016 עת שב הערוץ הראשון לשדר את התוכנית "פוליטיקה", שחר שב להנחותה. סיים את תפקידו עם התפרקות רשות השידור במאי 2017 ולא המשיך לתאגיד השידור.
ב-2002 זכה בפרס סוקולוב לעיתונות הכתובה והאלקטרונית על הישגיו ככתב וכפרשן. בשנת 2010 הוענק לו אות אומ"ץ. זוכה בפרס "מגן השקיפות" מטעם אוניברסיטת תל אביב.
יכין הירש

ביוגרפיה

הירש נולד וגדל בתל אביב. הוריו, רות וברוך, עלו מברלין ב-1933. הוא החל את דרכו המקצועית כצלם חדשות וסרטים  "ביומני גבע" 1960-1957. בין השנים 1962-1960 חי בניו יורק, למד קולנוע ב-City College, New York, והשתתף כשומע חופשי בשיעורים באוניברסיטת קולומביה. בתקופה זו עבד במחלקת הסרטים של הקונסוליה הישראלית וצילם סרטים ניסיוניים ליוצרי קולנוע אמריקאים צעירים. בשובו לישראל ב-1962 השתלב בעשייה הקולנועית המקומית, צילם את סרטו של דן בן-אמוץ "מותו של אברהם לייב" (1964), את הסרטים הניסיוניים של דוד אבידן בשנות השבעים וחלקים מ"יומן" של דוד פרלוב (1983-1973). ביים שישים סרטים עבור שירות הסרטים הישראלי, הטלוויזיה הישראלית, משרד החוץ, הטלוויזיה הגרמנית ורשתות אירופיות. בין השנים 2010-2009 יצר מספר סרטי וידאו ארט אישיים. 
הירש היה צלם ראשי של שישה סרטי עלילה: "הסיירים" (במאי: מיכה שגריר, 1966); "המניע לרצח" (במאי: פיטר פריישטט, 1966); "אישה בחדר השני" (במאי: יצחק צפל ישורון, 1967); "השמלה" (במאי: יהודה ג'אד נאמן, 1970); "סופו של מילטון לוי" (במאי: נסים דיין, 1981); ו"לנה" (במאי: איתן גרין, 1982).
יכין הירש היה גם צלם סטילס. תצלומיו התאפיינו בצילום אנושי רבגוני בארצות רבות. הוא הציג מספר תערוכות יחיד, ביניהן בגלריה "דוגית" (1959), בגלריה "גבעון" (2009) ובסינמטק ירושלים (2010), והשתתף בתערוכות קבוצתיות במוזיאון אשדוד לאמנות ובמוזיאון ארץ ישראל. הוא הרבה לתעד אמנים, אדריכלים ומשוררים בעבודתם, צילם קטלוגים לאמנות ושלושה ספרים: יונה פישר (עורך), תל אביב – 75 שנה של אמנות. הוצאת מסדה 1984;Nahoum Cohen, Bauhaus Tel Aviv: An Architectural Guide, London: Batsford, 2003; ציונה שמשי ודלית להב, לקרוא קירות – פריס כמשל: מסמך תרבותי חזותי. הוצאת אבן חשן, 2007. 
היה נשוי לאמנית פרופ' ציונה שמשי ואב לחוקרת התרבות ד"ר דפנה הירש. ארכיונו האישי הופקד על ידיהן בארכיון אדריכלות ישראל. 
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתו ברחוב נחמני 57.
צוואת אברהם

צוואת אברהם הוא אחד מן הספרים החיצוניים, המתאר את צוואתו האחרונה של אברהם אבינו, אחד משלושת אבות האומה. כמו יתר הספרים החיצוניים, הוא לא נתקבל על ידי חכמי היהדות לאורך הדורות, ועל כן כמעט ואבד. כפי הנראה, נכתב הספר בידי יהודים פרושים או איסיים - כת נזירים שחיה במדבר יהודה. הספר נכתב בשפה העברית, אך לא שרד אלא בתרגום יווני וחבשי.
הספר אינו כלול באסופת הספרים החיצוניים של אברהם כהנא.

תוכן הספר

הספר מספר על יומו האחרון של אברהם ומציג בצורה פואטית את אברהם הצדיק הנאבק מצד אחד נגד גזרת המוות, ומצד שני נהנה, בעודו בחיים, מהזכות לחזות בעולם כולו.
אלוהים שולח אל אברהם הזקן את המלאך מיכאל כדי שיכין אותו לקראת המוות המתקרב. מיכאל מגיע אל אברהם בדמותו של הלך ומתקבל על ידי אברהם בהכנסת האורחים הידועה שלו. בדרכם, שומע אברהם, שידע להבין את שפת העצים, את שירו של האשל (אשר לו 331 ענפים, כמנין השם "אשל" בגימטריה - מה שמעיד על היכרות של המחבר עם עברית) השר על אסון מתקרב.
דמעות ממלאות את עיני אברהם כשהוא רוחץ את רגליו של המלאך מיכאל, ומיכאל בוכה עמו. דמעותיו של מיכאל הופכות לפנינים ואברהם ממהר להסתירן תחת מעילו. 
בשעת בין הערביים, השעה בה שרים מלאכי השרת בשבחו של האל, מיכאל יוצא מבית אברהם לזמן מה. מיכאל אינו רוצה לבצע את המטלה שהוטלה עליו, מאחר שאין צדיק כאברהם בכל העולם כולו. אלוהים מבטיח למיכאל כי ישלח ליצחק חלום נבואי בו יבשר לו על מות אביו הקרב ובא. עוד בעיה מתעוררת - כיצד יוכל מיכאל, יצור שמיימי שכמותו לסעוד את ליבו אצל אברהם מכניס האורחים. אלוהים מבטיח למלאך כי ישלח אליו, בשבתו לשולחן, "רוח מאכלת" שתגרום לכך שיחזה כמי שסועד את ליבו.
מיד לאחר חצות, חולם יצחק על מות אביו. האב ובנו בוכים יחדיו.
יום השוקולד הלאומי של ארצות הברית

יום השוקולד הלאומי של ארצות הברית הוא יום הנחגג בארצות הברית בכל שנה ב-13 בספטמבר. התאגדות יצרני הממתקים של ארצות הברית הצהירה כי ה-13 בספטמבר הוא התאריך הרשמי למאורע בארצות הברית. החגיגה כוללת צריכת שוקולד. היום מתרחש ביום ההולדת של נואל ווילר ומילטון ס. הרשי, ממתקן אמריקאי, נדבן, ומייסד חברת השוקולד הרשי ו"עיר החברה" של הרשי, פנסילבניה.
אוניברסיטת קונטיקט

היסטוריה

האוניברסיטה נוסדה ב-1881 בשם בית ספר סטורס לחקלאות. הקמת המוסד התאפשרה בזכות תרומה של קרקע בשטח של 170 אקר וסכום של 6,000 דולר שהוענקו על ידי האחים צ'ארלס ואוגוסטוס סטורס. בתחילת פעילות בית הספר הוא כלל 13 סטודנטים גברים ו-3 חברי סגל. ב-1893 שונה שם המוסד לקולג' סטורס לחקלאות ולראשונה נשים הורשו להירשם ללימודים. ב-1899 שונה שם המוסד לקולג' קונטיקט לחקלאות, ב-1933 שונה השם לקולג' המדינה של קונטיקט וב-1939 קיבלה האוניברסיטה את שמה הנוכחי.

ספורט

לאוניברסיטה קבוצות ב-20 ענפי ספורט שונים. היא חברה ב-NCAA ובליגת ה-ACC. לקבוצות הכדורסל של האוניברסיטה מסורת ארוכה של הצטיינות, קבוצת הגברים זכתה ב-4 אליפויות (בשנים 1999, 2004, 2011, 2014) וקבוצת הנשים ב-11 תארים (בשנים 1995, 2000, 2002, 2003, 2004, 2009, 2010, 2013, 2014, 2015, 2016). קבוצת הנשים מחזיקה בשני הרצפים הארוכים בהיסטוריה של ניצחונות בכדורסל מכללות לנשים. קבוצת הכדורגל גברים זכתה בשתי אליפויות (בשנים 1981, 2000) וקבוצת ההוקי שדה נשים זכתה ב-5 אליפויות (בשנים 1981, 1985, 2013, 2014, 2016).
קיסר פריז (סרט)

תקציר עלילת הסרט

בתקופת הקיסרות הראשונה, אז'ן-פרנסואה וידוק, הוא עבריין שהפך לאגדה בעולם התחתון של פריז והיה לאסיר נמלט ומהפושעים הגדולים ביותר במדינה, כשנמלט מהכלא והסתתר במסווה של סוחר פשוט, אך העבר המשיך לרדוף אותו ולאחר שהואשם ברצח שלא ביצע, הוא מציע עסקה למפקד המשטרה: להצטרף למשטרה ולהילחם בפשיעה בתמורה לחירותו. הוא ממונה לראש "גדוד הביטחון", מחלק הבילוש של משטרת פריז, שעל חבריה נמנו אסירים לשעבר ותפקידם לחדור לארגוני הפשיעה הגדולים וזוכה להצלחה רבה.
בשל התוצאות היוצאות מן הכלל שלו, הוא מושך את זעמם לא רק של שוטרים מהשורה, אלא גם של אנשי העולם התחתון של פריז.

הפקה

הפקת הסרט החלה בספטמבר 2017 כשונסן קאסל לוהק לתפקיד וידוק כבר בשלבי ההפקה הראשוניים.
הצילומים החלו ב-25 בספטמבר 2017 והושלמו בנובמבר אותה שנה. הצילומים נערכו בוו-לה-ויקונט, טירת פונטנבלו שהייתה אתר צילומים עיקרי ובמקומות נוספים כקתדרלת סן מקלו ואחרים.
סינפוניה

סינפוניה (באיטלקית: Sinfonia) היא גם ההגיה האיטלקית, הספרדית והפורטוגזית לסימפוניה, אך כשהיא מופיעה בהקשר מוזיקלי בשפה שאיננה מבוססת על הלטינית, יש לה משמעות שונה.

שלהי הרנסאנס - הבארוק המוקדם

בשנים האחרונות של תקופת הרנסאנס ובראשית תקופת הבארוק, סינפוניה היה שם אחר לקנצונה, פנטזיה או ריצ'רקר. אלה היו כמעט תמיד צורות אינסטרומנטאליות, ששורשיהן נעוצים במסורת הפוליפונית. בשנים מאוחרות יותר בתקופת הבארוק הסינפוניה צפויה יותר להופיע כסוג של סונאטה, בייחוד טריו סונאטה או סונאטה להרכב גדול יותר. עוד בהמשך הבארוק שימשה המילה להגדיר פרלוד אינסטרומנטאלי, כמפורט בסעיף הבא.
Que Me Quedes Tú

רקע וכתיבה

השיר נכתב והופק על ידי שאקירה ולואיס פרננדו אוצ'ואה. עם השיר הופיעה שאקירה בסך הכל 10 פעמים, ולמרות שיצא כסינגל רשמי מתוך האלבום הוא לא נכלל ברשימת השירים שאיתה הופיעה הזמרת בסיבוב ההופעות השלישי שלה, "Tour of the Mongoose".
את השיר לא כללה הזמרת באלבום ההופעה השני שלה Live & off the Record, בשונה מכל שאר שירי האלבום שאת רובם כן כללה בו.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר נחסם לצפייה בישראל אך לבסוף בשנת 2017, אחרי כ-9 שנים מצאתו של הקליפ, הוא הפך לזמין במדינה, וכעת ניתן לצפות בו דרך ערוץ ה-Vevo שלה. 
בתחילת הקליפ ניתן לראות את שאקירה עומדת ברחוב ראשי, ומאחוריה בניין משרדים גדול ממדים. לאחר מכן ניתן לראות כי כל מה שהקליפ הראה תחילה, היה בסך הכל סרט שהוקרן על גבי בד ששאקירה תופסת ומעיפה באוויר. מאחורי הבד שעף ניתן לראות אנשים הצובעים את הקיר באדום. 
לבסוף, ניתן לראות את הזמרת הולכת למערכת תופים ומתחילה לנגן. נכון לאוגוסט 2019, הקליפ צבר למעלה מ-90 מיליון.
יהושע בן-מאיר

ביוגרפיה

נולד בארצות הברית וגדל ברמת-גן. אביו היה הרב ישראל שלמה בן-מאיר (רוזנברג), חבר הכנסת מטעם המפד"ל (בכנסות שנייה עד השביעית). אחיו הגדול הוא יהודה בן-מאיר, שהיה אף הוא חבר הכנסת מטעם המפד"ל (בכנסות השביעית עד העשירית).
למד בישיבת קול תורה בין השנים תשי"ט-תשכ"ה ושמע שיעורים באופן קבוע אצל הרב שלמה זלמן אוירבך ובישיבת פוניבז' בין השנים תשכ"ו-תשכ"ז עד לאחר מלחמת ששת הימים. לאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב בין השנים תשכ"ח-תשל"א בראשות הרב צבי יהודה הכהן קוק. סיים תואר שני במחשבת ישראל ולימים אף למד משפטים והוסמך כעורך דין. הוסמך לרבנות על ידי הרב איסר יהודה אונטרמן, הרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי, הרב יצחק אריאלי, הרב ניסן זק"ש והרב אברהם שפירא. הוסמך לדיינות על ידי הרבנים אושפיזאי, אברהם שפירא וניסן זק"ש. קיבל כושר לרבנות עיר מהרב שלמה גורן.
את שירותו הצבאי החל בחיל התותחנים. בהמשך היה לרב צבאי. שירת כסגן הרב של פיקוד צפון תחת הרב ישראל אריאל, וכן כרב של מפקדת הכוחות המשוריינים בסיני (אוגדה 252). במלחמת יום הכיפורים שירת במילואים כרב של אוגדת מוסה פלד והקים את "ישיבת גושן", יחד עם הרב מרדכי הלפרין. במלחמה עסק רבות בפינוי חללי צה"ל והיה הראשון שהפעיל מחלקת סריקה אוגדתית. לאחר המלחמה שירת במילואים גם כרב גייס דרום. השתחרר בדרגת סגן-אלוף.
בשנים תשל"ג-תשל"ד עבד במכון יד הרב הרצוג. בשנים תשל"ה-תשל"ו שהה בארצות הברית כשליח מחלקת הנוער והחלוץ. במסגרת זו יזם שלוש משלחות של סטודנטים יהודים בעלי דרכון אמריקאי שביקרו באתרי שואה, בקהילות היהודית שמעבר למסך הברזל ולבסוף סיירו שלושה שבועות בישראל. 
באב תשל"ח ייסד ועמד בראש ישיבת שבות ישראל, תחילה בתקוע ומתש"מ (1980) על הגבעות שעליהן קמה לימים העיר אפרת. בפסח תשמ"ג הצטרף למשפחות הראשונות שהתיישבו בגבעה הראשונה שאוכלסה, גבעת הרימון. כיום גר בגבעת שאול בירושלים.
הרב בן מאיר ממשיך לשמור על קשר עם ישיבת מרכז הרב ומעביר בה מדי פעם שיחות בסעודה שלישית. הוא מתייחס לרב אברהם אלקנה כהנא שפירא כאל מורו ורבו ומרבה לצטט מדבריו.
פרסם מאמרים בנושאי הלכות צבא, משפט עברי, רפואה והלכה ועוד. בשנת תשס"ח הוציא לאור ספר בשם "היתר מכירה או אוצר בית דין", שבו הוא יוצא להגנת היתר המכירה. הוציא מחדש מספר ספרים של אביו וספרים של אבי-סבו, רבי יהודה יודל רוזנברג. בשנת ה'תשע"ח יצא לאור ספרו "מפיקודיך אתבונן" הכולל מאמריו שפורסמו בבמות שונות.
נשוי לד"ר רות בן-מאיר, ראש המדרשה לנשים של אוניברסיטת בר-אילן. הם הורים לשבעה. בנו אלי בן-מאיר היה ראש חטיבת המחקר באמ"ן. בתו דסי בארי היא מנהלת אגף א' חינוך על-יסודי במשרד החינוך ורעייתו של הרב משה בארי מנכ"ל ארגון רבני צוהר.

מעמדותיו ההלכתיות

בספרו מה נאכל בשנה השביעית הוא מונה ליקויים וחסרונות בשיטה הנהוגה בשנת שמיטה של אוצר בית דין, ועל כן סובר שאכילת פירות וירקות מהיתר המכירה עדיפה.
חיבר ספר השלמות והוספות מדברי הראי"ה קוק לערכים באנציקלופדיה התלמודית, כרכים א-כ, בהוצאת המכון להלכה ומחקר שעל יד ישיבת שבות ישראל, תשע"ז.
נצרה

נִצְרָה היא התקן בטיחותי בכלי נשק שמטרתו למנוע הפעלה בשוגג או הפעלה ספונטנית של הנשק (כגון ירי או פיצוץ). היא מוכרת במיוחד בכלי ירייה כגון רובים ואקדחים וכן ברימוני יד. כלי נשק שבו הנצרה סגורה ומונעת את הפעלתו נקרא "נשק נצור". כדי להשתמש בנשק יש לפתוח את הנצרה.
בחלק מכלי ירייה הנצרה היא מתג הנמצא ליד ההדק ומאפשרת ליורה לקבוע את מצב הפעולה של הנשק: נצור, חצי-אוטומטי, צרורות ואוטומטי-מלא. נצרה כזו מכונה "נצרה בוררת".
ברימון יד הנצרה היא מוט מתכת עם טבעת שיש לתלוש מהרימון לפני שמיידים אותו.
שמיעתנות

שמיעתנות או אודיזם (מאנגלית: Audism) היא צורה של יכולתנות, שהיא אפליה על בסיס נכות. לפי מחקרים אקדמיים, נהוגה שמיעתנות כלפי חירשים וכבדי שמיעה. היא מתארת תפיסה שלפיה יש עדיפות לאדם בעל תרבות של שומעים (שומע, או חירש המתנהג כשומע) על פני אדם בעל תרבות החירשים, או תפיסה שלפיה חיים ללא שמיעה או עם שמיעה פחותה הם חיים אומללים. תפיסה זו מובילה להתייחסות אל חירשות כאל מחלה, והתוצאה היא סטיגמה כלפי חירשים.

מחקר אקדמי

את המונח טבע טום ל. האמפריז  בעבודת הדוקטורט שלו בשנת 1977, אך המונח נכנס לשימוש נרחב רק כאשר הרלן ליין  השתמש בו בכתביו. במקור, האמפריז התייחס לשמיעתנות רק בנוגע להתנהגות ועמדות של אנשים בודדים, וליין הרחיב את זה לדיכוי שפת הסימנים באופן כללי.
על פי השמיעתנות, על הגוף האנושי להיות שומע וישנה היררכיה ברורה: אדם שומע עדיף על אדם כבד-שמיעה, ושניהם עדיפים על אדם חירש. ההעדפה לגוף מסוג מסוים, משמעה דחיית גוף מסוג אחר; ההשלכה של התפיסה הקיומית השמיעתנית מתבטאת, בין היתר, בהפלה מלאכותית של עוברים חירשים, כיוון שהם אינם עומדים בדרישה לגוף הרצוי, כולל היתר הלכתי, לדעת פוסקים מעטים, לאשה שחלתה באדמת להפיל, כאשר הסיכון לעובר הוא חירשות או עיוורון. ההיבט החברתי מתייחס למעמד בהיררכיה החברתית. מקומו של האדם השומע או החירש במבנים חברתיים שונים נגזר מיכולתו לשמוע או להתנהג כשומע. השלכה נפוצה של תפיסה זו היא להעדיף אדם חירש אשר מדבר בצורה ברורה, מאשר אדם חירש אשר אינו מדבר בצורה ברורה (עם זאת, חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות אוסר אפליה מחמת מוגבלות כאשר מוגבלות זו אינה פוגעת בדרישות המהותיות של התפקיד).

טענות רצח עם תרבותי

חלק מתומכי תרבות החירשים מתייחסים להתייחסות רפואית לחירשות כתור תסמין או פתולוגיה כתור התייחסות שמיעתנית, ורואים בבדיקות סקר בהיריון לאיתור חירשות אצל עוברים וניתוחי שתל שבלולי אצל חירשים כאל רצח עם תרבותי של תרבות החירשים.
DIMM

DIMM (ראשי תיבות של Dual In-line Memory Module) הוא סוג של זיכרון מחשב – מעגל מודפס שמכיל שבבי זיכרון ומיועד לשימוש במחשבים אישיים (PC). ה-DIMM עושה שימוש ב-64 סיביות זיכרון, דבר המקנה לו העברת מידע מהירה וטובה יותר מאשר ה-SIMM (דומה, אך עושה שימוש ב-32 סיביות, ולכן פחות פופולרי). DIMM נוצר כדי לתמוך במחשבי פנטיום של אינטל כאשר SIMM היה חלש מידי.