google/wiki40b huggingface dataset:
טאוור אייר

היסטוריה

בשנת 1980 פרש איש העסקים הישראלי מוריס נחתומי מעבודה באל על לאחר שהתחיל לעבוד שם בגיל 15 כנער-שליח והיגר לארצות הברית כדי לפתוח את חטיבת הנוסעים בחברת Flying Tiger Line . כשזו נסגרה, נחתומי רכש את המותג "טאוור" של חברת הנסיעות טאוור. בשנת 1983 החלה בהפעלת טיסות שכר בעיקר לנמל התעופה בן-גוריון. יותר מאוחר הוא רכש את השליטה בשלושת רבעים מהמנייה. בשנת 1986 היה לנשיא החברה ובשנת 1989 ליושב ראש ולמנכ"ל.
החברה השיגה רווחים ברוב השנים ואף זכתה במכרז להובלת חיילי צבא ארצות הברית, מה שאיפשר לה לטוס לישראל בתקופת מלחמת המפרץ. בטיסות לישראל הטייסים היו לא ישראלים, אך הדיילים היו ישראלים, מה שאיפשר להכיר את המנטליות של הנוסעים. בנוסף הפעילה החברה טיסות שכר מאינדונזיה ומהודו אל נמל התעופה הבינלאומי המלך עבד אל-עזיז שבערב הסעודית עבור עולי רגל למכה.
בשנת 1999 הציגה הפסד בגלל עליית מחיר הדלק ומספר חודשים לאחר מכן הודיעה על פיטורי 300 עובדים.
החברה התפרקה לאחר הליכים של פשיטת רגל לפי החוק האמריקאי.
בספטמבר 2000 מונה לחברה כונס נכסים וניתנה לו ארכה של 60 ימים להגיע להסדר נושים ותוכנית עבודה בישראל. לאחר שזה נכשל, בדצמבר אותה שנה מינתה השופטת ורדה אלשיך מפרק זמני מקומי.
שושניק

תולדות חייה

נולדה בשנת 440 לערך, בתו של הגיבור הלאומי הארמני ורטן ממיקוניאן.
נישאה לאציל גאורגי בשם וַרסכַּאן  שכיהן כשליט מקומי במסגרת האימפריה הסאסאנית. ורסקן פנה נגד הנצרות, אימץ את הזורואסטריות וביקש לכפות אמונה זו על כל תושבי אזור השליטה שלו ובפרט על אשתו. היא סירבה, עזבה את ארמון מגוריהם ועברה לחיות בתא נזירי סמוך לכנסייה כפרית. בשנת 469 אסר אותה ורסקן בכלא במבצר, שם שהתה עד מותה. במהלך מאסרה לא הפסיקה להתפלל ולקרוא בכתבי הקודש ואל תא הכלא שלה הובאו נזקקים שקיבלו ממנה ברכה. לאחר מותה בייסורים הוטמנו שרידיה בכנסייה ברובע מטחי שבטביליסי.
החיבור "מות הקדושים של המלכה שושניק הקדושה"  מאת יאקוב צוּרטַאווֵלִי , שהיה הכומר שלה, הוא החיבור הקדום ביותר בשפה הגאורגית.
ישראל גוט

ישראל גוט (1 בנובמבר 1891 - 28 באפריל 1970) היה מייסד קולנוע ציון שהיה בית הראינוע הראשון בירושלים. בהכשרתו היה פסל ואמן מתכת.

ביוגרפיה

גוט נולד בלבוב שהייתה באותה תקופה בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1 בנובמבר 1891. לאחר סיום לימודיו בבית ספר תיכון בלבוב למד בבית הספר לאומנויות ריימן בברלין, שם פגש את בוריס ש"ץ שחיפש מורים לבית הספר בצלאל שהקים באותם ימים. ש"ץ, שידע שגוט פעיל באגודות סטודנטים ציונית, שכנע אותו לעלות ארצה ולהקים בבצלאל מחלקה לעבודות מתכת.
ב-1911 הגיע גוט לארץ ישראל ולימד בבצלאל פיסול וריקוע מתכת. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 גורשו מארץ ישראל, שנכללה בתחומי האימפריה העות'מאנית, רוב סגל בית הספר בצלאל משום שהיו בעלי אזרחות רוסית ובית הספר נסגר. גוט, שהיה בעל אזרחות אוסטרו-הונגרית, הורשה להישאר בירושלים אך נשאר מובטל. בתחילה מצא עבודות במטה הצבא הגרמני שהוצב בארץ ולאחר מכן קנה את "ראינוע פייג" מהגרמני הטמפלרי סמואל פייג. גוט שיפץ את הראינוע, ששכן בצריף פח שעמד בשטח כיכר ציון של ימינו, ותיקן את מכונת הסינמטוגרף הישנה שהייתה בו. בשנותיו הראשונות של הראינוע הוקרן בו רק סרט אחד שהורכב משאריות סרטים ישנים ונערך מדי פעם בצורה שונה על מנת שלא ישעמם את הקהל. לאחר סיום המלחמה וכיבושה של ירושלים בידי הבריטים, הסב גוט את שם הראינוע ל"ציון" ולאחר מכן צירף אליו שותף בשם יצחק פרץ. שני השותפים ניהלו יחד את בית הראינוע (שהפך לקולנוע ב-1930) בגלגולים שונים עד סגירתו בשנת 1972. במקומו הוקם בניין בנק הפועלים.
בשנת 1925 היה שותף בייסוד לשכה של הבונים החופשיים בירושלים.
בשנת 1968 הוענק לו אות יקיר ירושלים.
ב-20 באפריל 1970 נפטר.

חיים אישיים

גוט היה נשוי ללאה (לבית ניטר) ונולדו להם שלושה ילדים.
דירה להשכיר (חברה ממשלתית)

דירה להשכיר - החברה הממשלתית לדיור ולהשכרה בע"מ היא חברה ממשלתית הנמצאת בבעלות מלאה של מדינת ישראל, שהוקמה על פי החלטת ממשלת ישראל בשנת 2014, על מנת שתקדם את תחום הדיור בישראל, ואת הדיור להשכרה לטווח ארוך.

פעילות החברה

החברה הוקמה בתקופת כהונתו של שר האוצר יאיר לפיד, כחלק מהבטחתו להביא לבניה של 150,000 דירות להשכרה. על פי המודל לפיו עובדת החברה, החברה מפרסמת מכרזים במסגרתם היא מציעה קרקעות ליזמים במחיר מופחת, והיזם הזוכה מקים פרויקט שכולו דירות להשכרה. 25% מן הדירות בפרויקט מיועדות לזכאי משרד השיכון והבינוי שזכו בהגרלה הנערכת בין הזכאים שנרשמו אליה. הזוכים בהגרלה זכאים להתגורר בדירה בפרויקט לאורך תקופה ארוכה של עד 10 שנים, במחיר המשקף הנחה של כ-20% לעומת מחירי השכירות באזור, תוך פיקוח על גובה העלייה במחיר השכירות החודשית (עלייה שנתית בגובה עליית המדד+1% בשנה). היזמים שזכו בפרויקט יכולים להשכיר את הדירות שלא מוקצות לזכאים לכל דורש במחירי השוק שאינם מפוקחים. כחלק מזכייתם במכרז, היזמים אחראים על ניהול הפרויקט לאורך תקופת החזקתם בדירות, וכעבור 20 שנה רשאים היזמים למכור את הדירות בשוק החופשי. 
ב-2015, לאחר שהורחבו סמכויות החברה גם לתכנן ולשווק קרקעות למגורים שאינם להשכרה, הופקדה לראשונה תוכנית שיזמה החברה ביישוב שוהם.
בסוף 2016 נכנסו 273 דיירים לפרויקט ההשכרה הראשון לטווח ארוך בפרויקט גליל ים בהרצליה, בשכר דירה מוגדר ומפוקח המוזל מן המחיר בשוק.
נכון ליוני 2017 החברה פרסמה מכרזים ל-10 מתחמים להשכרה. בין החברות שהתמודדו וזכו במכרזים חברות בנייה מהגדולות בישראל כגון אשטרום ואפריקה ישראל מגורים.
אהובה תומר

ביוגרפיה

תומר נולדה כלובוב בוריסובנה טבצ'ניקה, בת לריבה ובוריס טבצ'ניק, בעיר לבוב שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית של ברית המועצות. כשהייתה בת שנתיים עזבה משפחתה את המדינה ועלתה לישראל (לאחר שהות בפולין ובאוסטריה), במטוסו של ראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון. תומר גדלה בקריית אתא.
את שירותה הצבאי עשתה כקצינת חיב"ה (חיילות בשירות המשטרה) בפיקוד הצפון, ולאחר שחרורה מהצבא הצטרפה בשנת 1982 למשטרת ישראל. זמן לא רב לאחר מכן, מונתה לקצינת מבצעים במרחב חיפה ושירתה גם כדוברת מרחב חיפה. בשנת 1997 מונתה למפקדת תחנת נהריה. 
בשנת 1999 הושעתה מעבודתה במשטרה בעקבות האשמות נגדה ונגד בן זוגה בגין קבלת כספים במרמה. כן הואשמה שעשתה שימוש במידע משטרתי על מנת לסייע לבן זוגה בעסקים. חמש שנים לאחר מכן זוכו השניים מכל ההאשמות ותומר שבה למשטרה.
תומר שירתה כסגנית מפקד תחנת חיפה, בין היתר בתקופת מלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן שימשה כראש אגף המבצעים של מחוז הצפון בדרגת ניצב משנה. בשנת 2009 מונתה תומר למפקדת תחנת חיפה, הגדולה בתחנות המשטרה בישראל. ב-2 בדצמבר 2010, במהלך הטיפול בשריפת הענק בכרמל, נקלע הרכב שבו נהגה למלכודת אש והיא נכוותה כוויות אנושות. ב-6 בדצמבר נפטרה מפצעיה. עם מותה הועלתה לדרגת תת ניצב.
בטקס שנערך בפברואר 2011 בעיריית חיפה, העניק שגריר ארצות הברית בישראל, ג'יימס קנינגהם, תעודת מועמדות לקבלת "אות האומץ הנשי הבינלאומי" לדני רוזן, בן זוגה של תנ"צ אהובה תומר. האות עצמו לא הוענק לבסוף לתומר.
במרץ 2011 אישרה ועדת עיטורים במשטרת ישראל הענקת עיטור המופת לתומר.
זנבזיף כספי

מראה חיצוני

אורכו של דג הכסף הוא בערך סנטימטר אחד, מחושיו ארוכים ודמויי חוט. מקור הברק המתכתי של גופו הוא בקשקשים כסופים המופיעים לאחר הנשל השלישי.

התפתחות

לדג הכסף נדרשים לפחות ארבעה חודשים כדי לגדול לצורתו הבוגרת, ולעיתים נדרשות עד שלוש שנים לשם כך, תלוי בתנאי מחייתו. בטמפרטורת החדר גדל החרק לחרק בוגר בתוך שנה. החרק יכול לחיות בין שנתיים לשמונה שנים. דג כסף שחי תקופת חיים מלאה מתנשל בערך שמונה פעמים. אך כיוון שדג הכסף גדל כל הזמן הוא מסוגל להתנשל עד ארבע פעמים בשנה. כאשר הטמפרטורה היא בין 20°C ל-30°C תטיל הנקבה כ-100 ביצים כשהיא מעדיפה סדקים וחרכים. דג הכסף יכול להתרבות גם בסביבה קרה ויבשה.

מזון

המזון המועדף על דג הכסף הוא חומר המכיל עמילן או רב־סוכרים כדוגמת דקסטרין שבדבקים וכריכות ספרים, צילומים, סוכר, שיער קשקשים ואשפה. אך הוא אינו נרתע מחומרים כדוגמת כותנה, פשתן, משי וסיבים מלאכותיים ואפילו חרקים מתים והעור שהשיל. בתקופת רעב מסוגל דג הכסף לאכול מוצרי עור ובדים עשויים מסיבים סינתטיים, עם זאת, הוא מסוגל לרעוב במשך חודשים מבלי שהדבר יגרום נזק לגופו.

תנאי מגורים

דג הכסף מופיע במגורי אדם, בדומה לדגיג כסף הבית (Thermobia domestica). ניתן למצוא אותם, בין השאר, מתחת למקררים או בשירותים מחוממים, אם הסדקים והבקיעים במרצפות מאפשרים תנאי מחיה פוטנציאליים עבור דג הכסף. הם נוהגים לכרסם ספרים, טפטים ובדים. דגיגי כסף הבית מעדיפים תנאים חמימים יותר, וניתן למצוא אותם במאפיות, היכן שהם ניזונים בקמח ולחם, וכן מוצרי מזון אחרים שהם יכולים למצוא.

רבייה

בשל אופיו הלילי, התבררה צורת ההזדווגות של החרק רק לאחרונה. הזכר והנקבה מתרוצצים בהתרגשות במשך כל התהליך. הזכר מטיל ספרמטופור - נרתיק זרע מכוסה בקרום דקיק, הנקבה מאתרת את הנרתיק ונוטלת אותו לצורך ההפריה.

אויבים טבעיים

האויב הטבעי של דג הכסף הוא חרק הידוע בשם צבתן (Forficula auricularia).
צ'צ'רסק

תולדות היישוב

היישוב נוסד במאה ה-10, על גדת נהר סוז', והוא נזכר לראשונה בכתובים בתעודה משנת 1159. בהמשך נבנתה ביישוב טירה.
בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית, ותוך מספר שנים נבנו בה מספר מבני ציבור.

יהודי צ'צ'רסק

בראשית המאה ה-20 נמנו בעיר כ-1,700 יהודים. בתקופה הסובייטית פעל בעיר בית ספר יידי, ונותרו בה כ-1,000 יהודים, כחמישית מתושביה. עם פרוץ מבצע ברברוסה הצליחו להימלט רוב יהודי העיר מזרחה.
ב-16 באוגוסט 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את היהודים שנותרו בה בגטו בן שני בניינים, בו סבלו מרעב, מקור ומדוחק, תוך שוד רכושם. בראשית נובמבר 1941 רצחו הגרמנים כמה עשרות קשישים וחולים יהודים מהגטו בתעלות נגד טנקים, וב-28 בדצמבר 1941 רצחו הגרמנים בסיוע שוטרים בלארוסים את מאות היהודים שנותרו בגטו שבעיר.
יקנה אפריקנית

תיאור

אורכה של היאקנה הוא כ-23-31 ס"מ, בעוד הנקבות גדולות יותר מהזכרים: נקבה שוקלת כ-260 גרם, בעוד זכר שוקל כ-137 גרם. גבן של היאקנות בצבע חום-ערמון, בעוד שהצד האחורי של הצוואר, קצוות הכנפיים ורצועת-העיניים שחורות. החלק הקדמי של הצוואר לבן, והמקור כחול. אצל בוגרים גם הבטן חומה-ערמונית, אך אצל יאקנות צעירות היא בצבע לבן, עם כתמים בצבע חום-ערמוני. הרגליים אפורות, ובין הבטן העליונה לצוואר יש כתם צהוב.

התנהגות

היקנה ניזונה מחרקים, רכיכות, חלזונות וסרטנים שהיא אוספת מפני המים, או תופסת מהאוויר. לעיתים היאקנה גם הופכת את העלים הצפים על פני המים ובודקת האם יש מתחתם מזון. היאקנה מצויה בכל רחבי אפריקה שמדרום לסהרה, חוץ מבאזורים צחיחים או מיוערים.
היאקנה האפריקנית אינה נודדת, אך היא יכולה לעבור ממקום למקום כשגובה פני המים משתנה.

חיזור ורבייה

אצל היאקנה האפריקנית מערכת הרבייה היא הפוכה, כך שהזכרים מקננים ושומרים על האפרוחים בעוד הנקבות שומרות על הטריטוריה מפני נקבות אחרות. החיזור מתבצע על ידי הקפה של הזכר והנקבה אחד מסביב לשני, והרכנת הראש על מנת להדגיש את מגן הראש הכחול-בוהק. הנקבה מתכופפת והזכר מנקר אותה לפני שהוא עולה עליה. סדרת פעולות אלו יכולה לחזור כארבע עד חמש פעמים, אף על פי שקשר מיני ממשי מתקיים רק בחלק קטן מהמקרים. 
הזכר בונה קן על הצמחייה שעל פני המים, בגובה של כשני סנטימטרים מעל המים. אם ישנן סכנות הצפה, הקן מוזז. הנקבה מטילה כארבע-חמש ביצים חומות ומוכתמות בשחור - לא תמיד בקן, ולעיתים ישירות על הצמחייה בלי קן. צבע הביצים מסייע להסוואתן. הזכר דוגר על הביצים במשך כ-20-26 ימים, והוא גם מצל עליהן בשעות החמות של היום. לאחר שהאפרוחים בוקעים, שרידי קליפות הביצים נדחפים למים. האפרוחים בוקעים מפותחים, כך שהזכר לא צריך להאכיל אותם, ורק משגיח עליהם בזמן שהם אוכלים.
לאחר 40-70 ימים מזמן הבקיעה האפרוחים עוזבים את הקן. לאחר כשנה, מתפתחת אצל האפרוחים פלומה של בוגרים.
בור תזמורת

בור תזמורת (באנגלית: Orchestra pit, ובקיצור: "פיט"; בעברית נקרא גם דוּת) הוא חלק מאולם תיאטרון שבו מנגנת תזמורת בעת מופעים שבהם נדרשת מוזיקה חיה, כגון הופעות בלט או אופרה. ה"בור" הוא חלק מונמך, הנמצא בקדמת הבמה מתחת למפלס הבמה עצמה. הנגנים יושבים בתוך אזור זה, המוקף באמצעים אקוסטיים שונים, על מנת שהן המופיעים על הבמה והן הקהל שבאולם ישמעו את נגינת התזמורת היטב. התזמורת היא בהיקף של תזמורת סימפונית מוקטנת לכדי סדר גודל של 30 נגנים לערך.

היסטוריה וטכנולוגיה

בורות תזמורת שימשו הופעות אופרה מאז הופעתה. בסוף המאה התשע עשרה, בהשפעת ריכארד ואגנר, גדלה התזמורת הנדרשת עד מאוד ונדרש שטח גדול יותר על מנת להכיל את כולה, ולשם כך נוצרו טכנולוגיות להפיכת השטח לדינאמי על ידי התקנתו על מעלית, שתאפשר הפיכת חלקים ממנו לבמה כאשר לא נדרש מלוא גודלו.
כיום נעשה שימוש באמצעים אלקטרוניים כדי לשדר את נגינת התזמורת בזמן אמת לאוזניות נסתרות שעונדים זמרים באופרה, והמופע משודר עבור המנצח והנגנים באמצעות טלוויזיה במעגל סגור, כך שיוכלו לשמור על קשר עם המתרחש על הבמה הנסתרת מעיניהם.
מריה אנטוניה מנאפולי וסיציליה

ביוגרפיה

מריה אנטוניה נולדה ב-14 בדצמבר 1784 בנאפולי, לפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ולמריה קרולינה מאוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה, וקיבלה את שמה על שם דודתה מארי אנטואנט, מלכת צרפת. עם פרוץ המהפכה הצרפתית לא התנגד לכך אביה, אולם לאחר הריגתם של דודיה לואי השישה עשר, מלך צרפת ומארי אנטואנט, מלכת צרפת, חבר אביה לקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, ובשנת 1798 נאלצה משפחתה לברוח לסיציליה. ב-6 באוקטובר 1802 התחתנה מריה אנטוניה עם פרננדו, נסיך אסטוריאס, אולם שני ההריונות שלה הסתיימו בהפלה.
מאחר שמריה אנטוניה הייתה מאוד אנטי-צרפתית, ואילו ספרד הייתה באותה העת בברית עם הקיסרות הצרפתית הראשונה, צצו שמועות שהיא ניסתה להרעיל את חמותה מריה לואיסה מפארמה ואת מנואל גודוי, ראש ממשלת ספרד, אולם כנראה לא היה ממש בשמועות הללו.
ב-21 במאי 1806 מתה מריה אנטוניה משחפת בארנחואס, ולאחר מותה התחתן בעלה פרננדו עוד 3 פעמים.
בר הדיא

לפי המסופר בתלמוד, בר הדיא הוא אדם שחי בזמנם של אביי ורבא במאה הרביעית, שעסק במקצועו כפותר חלומות. גלית חזן-רוקם רואה בשמו כינוי למקצוע פותר החלומות, משום שהמילה "הדיא" בארמית פירושה בהירות, ולכן "בר הדיא" הוא מי שמבהיר את הדברים הסתומים בפותרו חלומות. בר הדיא נהג שמי ששילם לו בעד עבודתו - פתר לו לטובה, ומי שלא שילם לו - פתר לו לרעה. היה מהעולים לארץ ישראל שירדו לבבל. הוא מוזכר בתלמוד פעמים אחדות (בחלק מהמקרים בכתיב "בר הידיא"), כמי שהוביל גיטין בין מדינות וכמי שהביא מידע מארץ ישראל לבבל. אזכורו העיקרי הוא כפותר חלומותיהם של אביי ורבא.
חוקר מדעי היהדות ג'פרי רובינשטיין סבור שסיפור חלומותיהם של אביי ורבא הוא סיפור בדיוני, שנוצר דורות אחדים לאחר תקופתם של אביי ורבא. חוקר הספרות חיים וייס הצטרף לגישה זו וציין: "הפער בין הסיפור שלפנינו ובין שאר המקורות על בר־הדיא מחייב קריאה של סיפור זה באופן שחורג מהתבססות על הקשריה ההיסטוריים והמציאותיים של הדמות ומתמקד בבחינתה כדמות בדיונית, הנעה ומתקיימת בטקסט ספרותי, שאף הוא בדוי."

אחרית ימיו

בעקבות קללתו של רבא אמר בר הדיא לעצמו: מה אעשה? מקובל כי קללת חכם, גם אם קילל ללא סיבה מוצדקת - היא מתקיימת, וקל וחומר שעתידה להתקיים קללתו של רבא שקללני בצדק. אקום ואגלה, כי מקובל מחז"ל ש"גלות מכפרת עוון". הלך בר הדיא וגלה לרומא, וישב על פתח בית המלוכה. באותו זמן ראה הממונה על בית המלך חלום, שמחט נתחבת באצבעותיו. אמר לו בר הדיא: תן לי זוז, ואפתור לך את החלום. אך זה סירב לשלם לו, ובר הדיא לא פתר לו את החלום. לאחר מכן סיפר השומר לבר הדיא כי ראה בחלום כי תולעת אוכלת את שתי אצבעותיו, אמר לו בר הדיא: שלם לי ואפתור לך את החלום, אך השומר סירב לשלם ובר הדיא לא פתר לו. לאחר מכן סיפר לו השומר כי ראה בחלומו תולעת שאוכלת את כל ידו, ואז גילה לו בר הדיא כי פתרון החלומות היה שבגדי המלך הרקיבו אט אט, ומכיוון שלא שילם לו את הזוז לא גילה לו לפני כן. ואכן החלום התקיים והבגדים שהיו בגנזי המלך הרקיבו, קראו לשומר ורצו להרוג אותו. אמר השומר: מדוע אתם רוצים להרוג אותי, שלא ידעתי שהבגדים הולכים להרקיב? הִרְגוּ את זה, שידע ולא סיפר. קראו לבר הדיא ואמרו לו: בגלל הזוז הבודד שאותו לא שילמו לך, נרקבו כל בגדי המלך! הם החליטו להמית את בר הדיא במיתה אכזרית. הם קשרו שני ארזים זה לזה, וקשרו כל אחת מרגליו של בר הדיא לאחד מהארזים, ומתחו את שני הארזים לשני הצדדים, עד שראשו נחלק לשניים.
לוצ'אנו פורטולנו

ביוגרפיה

נולד באגריג'נטו שבסיציליה, ובספטמבר 1981 התגייס לצבא האיטלקי. בשנות התשעים שירת במספר משלחות צבאיות מטעם האו"ם בעיראק, כווית, מקדוניה וקוסובו. בין השנים 2003–2006 שירת כמפקד בכוח הצבאי האיטלקי בקואליציה הבינלאומית במלחמת עיראק, בשנים 2007–2010 כנספח הצבאי בשגרירות האיטלקית בלבנון, ובין השנים 2011–2012 היה מפקד בכוח הרב-לאומי באפגניסטן. בתפקידו האחרון בצבא האיטלקי מונה בשנת 2012 לפקד על חטיבת חיל רגלים ממוכן וכיהן כסגן הרמטכ"ל.
ביולי 2014 מונה לעמוד בראש כוח יוניפי"ל מטעם האו"ם המוצב בדרום-לבנון ושוחרר מתפקידו ביולי 2016. לאחר מכן מונה למפקד בסיס נאט"ו בנאפולי.
סמל פורטוגל

סמל פורטוגל אומץ באופן רשמי ב-30 ביוני 1911, ביחד עם הדגל הרפובליקני של פורטוגל.

היסטוריה ומשמעות

סמל פורטוגל הנוכחי הוא תוצאה של תהליכים ושינויים שהתרחשו במשך 1000 השנים האחרונות. הסמל שממנו החלו התהליכים היה סמלו של הנרי מבורגונדי שבו היה צלב כסף על רקע כחול, ועל סמל זה הוספו (או נגרעו ממנו) אלמנטים שונים, כאשר ההוספה הבולטת ביותר הייתה של המכלול ההרלדי שנקבע באופן רשמי ב-1911 לאחר המהפכה הרפובליקנית של 1910. צבען של שתי הרצועות המופיעות על הסמל (אדום וירוק) לקוח מדגל פורטוגל.

המגן המעוטר והבזנט

לאחר ההכרה הרשמית בממלכת פורטוגל כמדינה עצמאית ב-1143 (העצמאות הוכרזה ב-1139) הוספו בזנטים כסופים לדגל בורגונדי, וסימלו את המטבעות ואת זכותו של המונרך להנפיק הילך חוקי. הדעה הרווחת היא כי בסופו של דבר, ובהתחשב בדינמיות המהירה של ההרלדיקה בימי הביניים, המגן נפגע ואיבד מספר אלמנטים במהלך קרבות שונים, עד שלבסוף איבד את צורת הצלב לחלוטין.
את המגן בצורתו זו ירש סאנשו הראשון מאביו, אפונסו הראשון, כאשר צורת הצלב כבר לא הייתה קיימת ועל הסמל היו רק חמישה מגנים מעוטרים, שהיו ממוקמים במקום שבעבר היו חמשת הבזנטים הכסופים. בתקופה מאוחרת יותר הפחית המלך סבסטיאן הראשון את מספר המגנים מ-11 ל-5, ומספר חוקרים טוענים שהמספר 5 היה כנגד מספר הפצעים של ישו, אם כי טענה זו איננה סבירה.

הטירות

במהלך תקופת שלטונו של אפונסו השני הוסף לסמל הגבול האדום עם טירות הזהב (ולא מגדלים כפי שכמה מקורות טוענים). למרות שמספר הטירות יכול להיות בין 8 ל-12, אפונסו הרביעי קבע שמספרן יהיה 12 ואילו סבסטיאן הראשון קבע כי מספרן יהיה 7, ומצב זה נשמר עד היום. הטירות מייצגות את הטירה המורית שנכבשה על ידי פורטוגל במהלך הרקונקיסטה. מקורן של הטירות הוא ככל הנראה בסמל ממלכת קסטיליה, אולם בניגוד לטירות ספרדיות, ששעריהן צבועים בדרך כלל בכחול והם פתוחים, הטירות הפורטוגליות מצוירות תמיד כששעריהן בצבע זהב והם סגורים.

כדור השמים

החל מהמאה ה-15 החל השימוש באחד האלמנטים החשובים ביותר בהרלדיקה הפורטוגלית – כדור השמים (אחד מתת הסוגים שלו הוא האצטרולב). כדור זה מופיע על דגלים קולוניאליים פורטוגליים רבים, ובעיקר באלה שבברזיל. האצטרולב היה מכשיר ניווט ששימש לחישוב מרחקים וייצג את חשיבותם של הפורטוגלים במהלך עידן התגליות האירופאי, כמו גם את גודלה של האימפריה הפורטוגזית.
למרות שהאצטרולב מייצג בדרך כלל את השלטון הרפובליקני, בניגוד לכתר המונרכי בדגל הפורטוגלי, על מספר דגלים מונרכיים (כגון אלו של הממלכה המאוחדת של פורטוגל, אלגארבה וברזיל) האצטרולב כן הופיע. הכללתו של האצטרולב בדגל הפורטוגלי ב-1816 קשורה לאימוץ הדגל של ברזיל, שהיה כדור אצטרולב על רקע כחול.
סטניסלב פוזדניאקוב

ביוגרפיה

סטניסלב פוזדניאקוב נולד בעיר נובוסיבירסק למשפחת רופאים. כבר בגיל 6 הוא התחיל להתאמן בשחייה ואחר כך רצה לעבור לכדורגל. בגיל תשע הוא עבר לסיף. בגיל 16 הוא זכה באליפות ברית המועצות לנוער. לאחר הצלחה בתחרות הראשונה לבוגרים, כבר בשנת 1994 הוא נשלח עם נבחרת ברית המועצות לבוגרים לאליפות העולם וזכה במדליה הראשונה. בשנת 1996 הוא לראשונה נשלח להשתתף במשחקים האולימפיים. בסך הכול הוא השתתף בחמישה משחקים אולימפיים.
בשנת 2008 הוא עזב את הספורט התחרותי ומונה למאמן ראשי של נבחרות רוסיה בסיף ולסגן נשיא האיגוד הרוסי לסיף.

השתתפות במשחקים האולימפיים

בשנת 1992 הוא נשלח להשתתף במשחקים אולימפיים בברצלונה. פוזדניאקוב השתתף רק בתחרות קבוצתית וזכה במדליית זהב.
באטלנטה 1996 הוא היה בין הספורטאים המובילים בקבוצה וזכה במדליית זהב אישית וקבוצתית.
בסידני 2000 פוזדנאיקוב לא הצליח בתחרות אישית והזכה רק במקום התשיעי. בתחרות קבוצתית הוא זכה במדליית זהב שלישית ברציפות.
באתונה 2004 הופעת הנבחרת הרוסית לא הייתה מוצלחת הקבוצה זכתה רק במקום השלישי. גם בתחרות אישית פוזדניאקוב הצליח להגיע למקום השישי בלבד.
בייג'ינג 2008 היה הפעם החמישי שפוזדניאקוב השתתף במשחקים. בתחרות אישית הוא היה במקום ה-17 וגם בתחרות קבוצתית הנבחרת הרוסית נותרה ללא מדליות (המקום הרביעי).
גשר ברוקלין

המתכנן ובוני הגשר

גשר ברוקלין תוכנן על ידי ג'ון אוגוסטוס רובלינג, מהנדס גרמני שהתמחה בבניית גשרים תלויים.
במהלך עבודות ההכנה לקראת בניית הגשר נפצע המהנדס ברגלו. הרופאים, שנאלצו לכרות את בהונותיו, לא הצליחו להצילו כשלקה בזיהום קטלני. ממש לפני מותו, מינה רובלינג את בנו, וושינגטון רובלינג בן ה-33, לאחראי על הפרויקט. אלא שגם הבן נפגע קשה תוך כדי העבודה על הגשר, שהחלה ב-3 בינואר 1870. 
וושינגטון רובלינג הפקיד את ביצוע הפרויקט בידיה של אשתו, אמילי וורן רובלינג. לאחר שלמדה קורס מזורז במתמטיקה, בעזרת אחיה, ערכה וורן את החישובים הדרושים להקמת הגשר התלוי, ובמשך 11 שנים פיקחה על המהנדסים והעובדים שביצעו את העבודה. ב-24 במאי 1883 נפתח הגשר לתנועה, ואמילי וורן הייתה הראשונה לצעוד עליו.
בניין סיגראם

הקמה

הבניין תוכנן על ידי האדריכל הגרמני-אמריקאי לודוויג מיס ואן דר רוהה ובשיתוף פעולה עם האדריכל האמריקאי פיליפ ג'ונסון כמעצב פנים, ונועד לשמש משרד ראשי של חברת המשקאות חריפים סיגראם של משפחת ברונפמן.
ראשית תכנונו מבוסס של קונספט בלתי-ממומש משנת 1921 של האדריכל ואן דר רוהה בעבור גורד שחקים של פלדה וזכוכית בכיכר פוטסדאם בברלין, אשר עבר התאמה כיאה למקום ולרוח הזמן.
גורד השחקים הנועז הוא השלישי שנבנה בניו-יורק ברוח האדריכלות המודרנית, והראשון בקנה מידה גדול. קדמו לו בית ליוור של גורדון בנשפט ובניין מזכירות האו"ם של אוסקר נימאייר ולה-קורבוזיה.
הבניין נבנה באופן פונקציונליסטי לחלוטין ועיצובו הוא מינימליסטי. כגורד השחקים הראשון שנעזר בקירות מסך והציג חזית זכוכית המנותקת לגמרי משלד הבניין, מה שמכונה "קופסת זכוכית"], הפך לאבטיפוס של גורד השחקים המודרני ופתח את הדרך לאינספור מגדלי פלדה וזכוכית שנבנו בארצות הברית ובשאר העולם.
על תכנון הבניין אמר האדריכל:
גורדי שחקים חושפים באופן נועז את צורת השלד שלהם במהלך הבנייה. רק אז סבכת שלד הפלדה הענק מרשימה באמת. כאשר נבנים קירותיו החיצוניים של הבניין, שלד המבנה, שהוא הבסיס לכל עיצוב אמנותי, מוסתר על ידי כאוס של צורות טריוויאליות וחסרות משמעות... במקום לנסות ולפתור בעיות עתיקות יומין בעזרת צורות עתיקות, עלינו לפתח צורות וכלים חדשים כדי להתמודד עם טבען של הבעיות החדשות. את העקרונות המבניים אנו יכולים לראות בבהירות כאשר אנו עוטפים את הבניין בזכוכית במקום בקירות החיצוניים הרגילים. כיום, כאשר דבר זה הוא בר ביצוע כיוון שהקירות החיצוניים אינם חלק מבני הנושא משקל. השימוש זכוכית כופה למעשה פתרונות חדשים.
— מיס ואן דר רוהה
אינטגרציה בחלקים

באנליזה מתמטית, אינטגרציה בחלקים היא שיטת אינטגרציה שמתבססת על שימוש בכלל המכפלה עבור נגזרות. בשיטת האינטגרציה בחלקים ניתן להפוך את הבעיה של אינטגרל של מכפלה של שתי פונקציות לבעיה של מציאת אינטגרל של מכפלת שתי פונקציות אחרות, נגזרת הראשונה והפונקציה הקדומה של השנייה.
באמצעות המשפט היסודי של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי, ניתן להשתמש גם בשיטה זו כדי לחשב במדויק אינטגרלים מסוימים.

ניסוח פורמלי

בהינתן שתי פונקציות גזירות ובעלות נגזרות רציפות , מתקיים:
כדי להראות את נכונות הטענה די לבצע אינטגרציה על שני האגפים של כלל המכפלה האומר כי .

דוגמאות לשימושים

דוגמה:
אנו רוצים לחשב את האינטגרל  ולכן בהתאם לנוסחה ובהמשך ל"כלל האצבע" נבחר את המשתנים שלנו כך:
המשתנים מהפונקציה המקורית יוגדרו:
, 
ולכן נגדיר בהתאם:
, 
ומכאן נקבל:
דוגמה נוספת:
אנו רוצים לחשב את האינטגרל . כאן נדמה כי הפונקציה שאנו מוצאים לה אינטגרל היא יחידה ואין כאן מכפלה של פונקציות, ולכן אין דרך להשתמש בשיטת האינטגרציה בחלקים, אולם ניתן להסתכל על אינטגרל זה כעל האינטגרל .
כעת, נבחר את הפונקציות של המכפלה כך: . פונקציה קדומה של  קל לחשב: למשל . גם הנגזרת של  ידועה:  לכן נקבל:
טייסת 103

מפקדי הטייסת

קלוד דיובאל, דניאל רוזין, סם בושס, דניאל קרביט, פול קידר (נובמבר 1949-פברואר 1950), שלמה להט (לנדאו) (פברואר 1949-), יעקב אבישר, שמואל וידיליס (אפריל 1951-ינואר 1952) יהודה ארבל (פופקו) (1952 –1954), פול קידר (1954- ינואר 1955), נתן נבות (נוביק) (ינואר 1955-), שמואל ודלס, חגי אגמון (הוגו אלפרשטיין), משולם (שוליק) ספיר, יוסף עופר (1963–1966), יהודה ארבל (פופקו) (כהונה נוספת), יעקב שבתאי (מלחמת ששת הימים), עודד בנימיני (1967-1969), יצחק ברקן (מלחמת ההתשה), דוד פורת (1971-1972), אלי מור, מימון אבינועם, יורם שחר (1976-1978), נתן דביר (1978-1982), דרור כפיר (1982-1984), פארן עמוס (1984-1986), יוקי בראור (1986-1988), יצחק (איקה) ברנדט (1990-1988), שוקי בונס (1990-1992), אמיר השכל (1992-1994), עמוס קובץ (1994-1996), שמואל לולי גוטשל (1996-1998), דני (1998-2000) אודי בר-עוז (2000-2002), עדן אטיאס (2002-2004), גדי קופרמן (2004-2006) ליהוא הכהן (2006-2008)

סמל הטייסת

סמל הטייסת עוצב על ידי אנשי מח"ל ששירתו לפני כן בהודו ובאפריקה ושם פגשו פילים ששימשו כחיות משא, דימוי מתאים לטייסת תובלה.
אבא צברה

אַבָּא צַבְּרָה היה מלקוסה (נזיר יהודי) שחי במהלך המאה ה-15, אחד מפוסקי ומחדשי ההלכה הגדולים של קהילת ביתא ישראל ומן המנהיגים הרוחניים הבולטים שפעלו לאיחוד קהילת ביתא ישראל ושימור יהדותה. במסורת ביתא ישראל נודע כאבי הנזירים האתיופים היהודים וכמחַייה ומחדש של היהדות החבשית.
דיר עלא

היסטוריית החפירות

התל נחפר בין השנים 1960-1967 על ידי צוות חפירות מאוניברסיטת ליידן שבהולנד בראשות הנק פרנקן (Henk Franken)‏. באתר נמצאו ממצאים ארכאולגיים המעידים על יישוב רציף מתקופת הברונזה המאוחרת ועד המאה ה-9 לפנה"ס. באתר נמצאו מתקני עיבוד נחושת ותנורי התכה שנבנו בצדה החיצוני של חומת העיר. כן נמצאו בו ב-1964 ‏11 לוחיות חומר, על שלוש מהן נמצאו סימנים באלפבית פרוטו-כנעני.
סבב חפירות נוסף התקיים על ידי אותה אוניברסיטה בשנים 1976-1987, כאשר משנת 1980 התקיימו החפירות בשיתוף עם צוות מאוניברסיטת ירמוך בראשות מועוויה אברהים. בשנת 1982 הוקמה בדיר עלא תחנה ללימודי ארכאולוגיה ( Deir Alla Station for Archaeological Studies). בשנת 1994 חידשה אוניברסיטת ירמוך את החפירות באתר ואת המחקר בנושא ההתיישבות של תקופת הברונזה ותקופת הברזל בראשות זידאן קפאפי.

זיהוי האתר כסוכות המקראית

זיהוי התל עם סוכות המקראית נתמך על ידי החוקר יוחנן אהרוני. הזיהוי מתבסס על התלמוד הירושלמי, בו זוהתה העיר המקראית השוכנת בעבר הירדן עם יישוב שנקרא בתקופת חז"ל בשם "דרעלה": "בית הרים - בית רמתה, בית נמרה - בית נמרון, סוכות - דרעלה, צפון - עמתו".