google/wiki40b huggingface dataset:
יצחק ולקר

חייו

ולקר נולד בברלין, גרמניה ליוסף ולקר ולקלרה, ועלה לארץ ישראל בשנת 1934, כשנה לאחר עליית הנאצים לשלטון. ולקר עלה עם הוריו ושני אחיו הצעירים והמשפחה התיישבה בתל אביב. אביו יוסף ולקר היה מבכירי בית"ר, הסתדרות העובדים הלאומית ומועצת עיריית תל אביב-יפו.

שירות צבאי

בשנת 1939 הצטרף לארגון האצ"ל והיה פעיל בהדבקת כרוזים במרחב תל אביב. בשנת 1940 עבר במסגרת האצ"ל קורס מ"כים וקורס חבלה. בשנת 1945 מונה כמפקד מחלקה במחוז תל אביב. בסוף שנת 1947 מונה כמפקד פלוגה בגדוד 13 של האצ"ל, השתתף ונפצע בקרב על יפו. לאחר החלמה קצרה נשלח עם פלוגתו להשתתף ביחד עם יחידות של ארגון "ההגנה" בקרב על הכפר הערבי קקון.
בחודש מרץ 1948 התארגנה פלוגתו של ולקר ועלתה צפונה לקיבוץ המעפיל כדי לעזור לכוחות "ההגנה" למנוע את התקפות הערבים. פלוגת האצ"ל של ולקר חברה לפלוגה מחטיבת אלכסנדרוני של ההגנה ויחד תקפו את הכפר קקון. אולם, ההתקפה נכשלה והכוח המשולב נאלץ לסגת. בקרב זה נפצעו ולקר וכמה לוחמים מפלוגת אלכסנדרוני.
עם שחרורו מבית החולים התגייס עם פלוגתו באופן רשמי לצה"ל. הפלוגה הוצבה בגדוד 91 של חטיבה 9 היא חטיבת עודד. במסגרת הגדוד השתתף ב"מבצע ברוש" בקרב על משמר הירדן שנערך ב-9 ביולי 1948. לוחמי חטיבת עודד, חטיבת כרמלי וחטיבת גולני ניסו להדוף את הסורים מעמדותיהם אך ללא הצלחה. המושבה משמר הירדן שוחררה רק בהסכם שביתת הנשק עם סוריה בשנת 1949. כעבור כמה ימים ב-17 ביולי 1948 נשלח יצחק ולקר עם גדוד 91 להמשך "מבצע ברוש" לקרב על גירוש הסורים מעמק החולה.
בסיום קרבות ב"מבצע ברוש" נשלח לקורס קציני חיל רגלים בבה"ד 1 בפיקודו של צביקה הורוביץ ובסיומו חזר לגדוד 91 כמפקד פלוגה חדשה. כעבור מספר חודשים נתמנה כמדריך ומפקד מחלקה (ממ"ח) בבה"ד 1 בפיקודו של מאיר זורע. לאחר כשנה בהדרכת צוערים ועם סיום מחזור ו' התנדב לשרת ביחידת הצנחנים בפיקודו של יהודה הררי.
עם הצטרפותו עבר קורס צניחה ומונה לפקד על הפלוגה הקרבית הראשונה שסיימה טירונות. לאחר שעבר עם הפלוגה את אימון הפרט, אימון מחלקה ופלוגה והשתתף בתמרון הגדול, יצא לקורס מג"דים וחזר לגדוד 890 כדי לפקד על הפלוגה השנייה שסיימה טירונות. בשנת 1952 מונה כקצין תאום בבה"ד 2 – בית הספר למג"דים ומח"טים.

לאחר השיחרור

לאחר שחרורו מצה"ל החל את דרכו בעסקים פרטיים. בין השנים 1973–1977 כיהן כראש העיר בת-ים, פעל להקמת מתנסי"ם, הפעלת חוגי העשרה לילדים, הקים בתי"ס תיכוניים וזכה לתואר "אזרח כבוד של העיר בת-ים". לאחר מותו, עיריית בת-ים הנציחה זכרו על ידי הקדשת גן על שמו, הנמצא ברחוב שרת, שכונת רמת-יוסף שבעיר בת-ים.
מגדלי הארבעה

היסטוריה

קבוצת חג'ג' רכשה את המגרש שעליו נבנו המגדלים ב-2010 מהאחים משה ויגאל גינדי תמורת 323 מיליון שקל.
ב-2012, במסגרת העברת זכויות לא מנוצלות ממבנים לשימור, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה בתל אביב להגדיל את הבניינים בתשע קומות נוספות. קבוצת חג'ג' שילמה לחברת בנייני העיר הלבנה 34 מיליון שקל עבור העברת הזכויות. הזכויות הועברו משמונה בניינים לשימור מחמיר הכלולים בתוכנית השימור בתל אביב. ההסכם איפשר לשפץ את המבנים הישנים.

מאפיינים

מגדלי הארבעה תוכננו על ידי משרדו של האדריכל משה צור. שניהם משמשים כמגדלי משרדים בגובה 160 ו-152 מטר בחזית כיכר גבעון (שבמגרש המפריד בין גב רחובות החשמונאים והארבעה). עיצובם של המגדלים הוא בצורת קוביות המונחות בזוויות שונות זו על זו, ביניהם טרקלין "תלוי" ולובי משותפים. לובי המגדלים והטרקלין עוצבו על ידי מעצב העל ג'ורג'ו ארמני. הטרקלין המשותף מתבסס על גשר, המחבר בין שני הבניינים בקומה 15. מתחת למגדלים ישנו חניון תת-קרקעי בן שש קומות כאשר השלוש העליונות מביניהן משמשות כחניון ציבורי בתשלום.
חברת הניהול והניקיון של הבניין היא אבטחה מבצעית ויוניק קלין.
שלמה זלמן שך

הרב שלמה זלמן שך (לפעמים בכתיב 'שאך') (יום הכיפורים תר"ז 1846 - י"ח באב תרפ"ט, 1929) היה דיין בבית הדין של תל אביב-יפו וה"מושבות", היישוב העברי המתחדש. מחללי פרעות תרפ"ט.

קורות חיים

נולד בגורז'ד שבליטא לר' שרגא פייבוש, מצאצאי הש"ך. אמו הייתה צאצאית של הגאון מווילנה. בילדותו למד מרבי לוי שפירא מקובנה, מחבר שו"ת "בית לוי". 
עמד בקשרים עם רבי יוסף זכריה שטרן משאוויל ורבי אלכסנדר משה לפידות מראסיין וסייע להם בהתמודדות עם תנועת ההשכלה. לעיתים מזומנות ביקר גם בישיבת טלז אצל רבי אליעזר גורדון, ומסר שם שיעורים מזדמנים כאורח.
התפרנס ממסחר בעצים ותבואה, ומאוחר יותר ממסחר בעורות. עמד בקשרים טובים עם האצולה הנכרית בעירו.
באלול תרס"ד עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת נוה שלום שביפו. גם כאן ניסה לפתוח עסק לעורות, אך העסק נכשל והוא התקיים משארית רכושו שהביא מחו"ל.
התבקש על ידי הרב קוק לשמש כדיין בבית הדין של יפו והמושבות, ומילא את תפקידו בהתנדבות. במקביל, לימד בישיבה שיסד הרב קוק ביפו.
סביב שנת השמיטה תר"ע היה מתומכי היתר המכירה יחד עם הרב קוק. נוסח שטר המכירה בחתימתו לצד הרב קוק מופיע ב'סיני'. במבוא לספר שבת הארץ מאת הראי"ה מובא חידוש הלכתי בשם הרב שך להצדקת מכירת הקרקע לגוי שכבר יושב בארץ. בסיון באותה שנה גיבה את הרב קוק בפומבי כשהותקף על ידי קנאים.
במלחמת העולם הראשונה עם גירוש תל אביב, גלה לפתח תקווה, וכשהתאפשר הדבר חזר ליפו. כשהתעורר הצורך בעקבות המלחמה לערוך בין תושבי פתח תקווה חלוקה צודקת של נטל המס ושל הסיוע הכלכלי מאת השלטון האנגלי החדש, התמנה הרב ש"ז שך לשבת בבית דין עם הרב ישראל אבא ציטרון והרב יוסף גרשון הורביץ להסדרת הנושא, בחסות הרב קוק והרב יעקב מאיר.
באב תרפ"ט שהה להבראה בבית משפחת מקלף במוצא, ונרצח שם בפרעות. נטמן בהר הזיתים.
קובץ לזכרו יצא לאור בשנת תר"ץ.

משפחתו

נישא לטובה, בת ר' מנחם מן, עשיר ולמדן מהעיירה כווידאן.
נכדתו, חנה ליזרוביץ, נישאה לאברהם וילנציק, פעיל בהגנה.
קונקט

קונקט היא חברת תחבורה ציבורית, אשר נוסדה בשנת 2006. קונקט היא החברה הראשונה אך גם היחידה בישראל, העוסקת בהפעלת רכבות קלות. 
החברה מפעילה את הרכבת הקלה בירושלים ומתמודדת על הפעלת הרכבת הקלה בתל אביב.

היסטוריה

חברת קונקט הוקמה בשנת 2006 על ידי תאגיד הסביבה והתחבורה הצרפתי ואוליה, במסגרת קונסורציום חברות. קונסורציום זה זכה בזיכיון להקמה ולהפעלה של הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים. החברה החלה להפעיל שירות מסחרי באמצעות 14 קרונות רכבת ב-11 אוגוסט 2011, והגיעה להפעלה מלאה של 12, על פי הסכם הזיכיון במרץ 2012.
בשנת 2013, לאחר שבואוליה מכרו את פעילות התחבורה בכל רחבי העולם, השליטה בקונקט עברה לידי חברת התחבורה הצרפתית טראנסדב. באוגוסט 2015 נרכשה החברה על ידי בעלי המניות של חברת סיטיפס ושינתה את שמה לקונקט.
בשנת 2017 קונקט הפכה להיות החברה הישראלית הראשונה, המפעילה רכבות קלות באופן עצמאי וללא ליווי של חברה זרה.
מחזור החברה (2015): 130 מיליון ₪.  מנכ"ל החברה הוא ערן שכטמן.

הפעלת הרכבת הקלה בתל אביב

בשנת 2017 קונקט הקימה קונסורציום של חברות, במסגרת התמודדות על מכרז הפעלת הקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב. לצד קונקט, הקונסורציום הורכב מחברת הרכבות הגרמנית דויטשה באהן ומחברת התחבורה קווים. נתי יפת, ‏קווים ודן מתמודדות עם שותפות זרות על הפעלת הקו האדום, באתר גלובס, 12 בפברואר 2017
סיימון ייטס

קריירה

סיימון ואדם ילידי העיר ברי שליד מנצ'סטר החלו להתעניין ברכיבה כשאביהם שהיה רוכב כביש חובב לקח אותם בהיותם בני 9 לצפייה במרוץ אופני מסלול בוולודרום של מנצ'סטר . ב-2011, בהיותו בן 18, התקבל לאקדמיה האולימפית של בריטניה וב-2013 זכה באליפות העולם במירוץ הנקודות. ב-2014 הוחתם בקבוצת גרינאדג' האוסטרלית (שהפכה בהמשך לאוריקה ולאחר מכן למיצ'לטון-סקוט). הישגו הבולט הראשון היה ניצחון בקטע בוואלטה אספניה ב-2016. ב-2017 ניצח בקטגוריית ה"חולצה הלבנה" של הרוכב הצעיר בטור דה פרנס.
בג'ירו דאיטליה 2018 הוביל ייטס במרבית שלבי המירוץ תוך שהוא מנצח בשלושה קטעים ולובש את החולצה הוורודה שלושה עשר קטעים. בקטע ה-19, בעליה הקשה לקולה דלה פינסטרה  יצא כריס פרום לבריחת יחיד של כ-80 ק"מ, תוך שפתח פער גדול מול שאר מתחרי הדרוג הכללי. סיימון ייטס, שכבר בקטע שלפני כן גילה סימני חולשה, החל לפגר עוד לפני הבריחה של פרום וסיים את הקטע בפער של כ-38 דקות אחרי פרום שניצח בקטע, עבר להוביל בדרוג הכללי וניצח במרוץ כולו. ייטס סיים את המרוץ במקום ה-21 בדרוג הכללי.
בוואלטה אספניה 2018 רכב יחד עם אחיו אדם בקבוצה, הוביל במרבית שלבי המירוץ ואף ניצח בקטע אחד. בסיום המרוץ הוא ניצח בדרוג הכללי תוך כדי שהוא מקדים את אנריק מאס ב-1:46 דקות ואת מיגל אנחל לופס ב-2:04 דקות. כמו כן, ניצח ייטס גם בקטגוריית הקומבינציה של הוואלטה אספניה. ניצחון זה היה גם הניצחון הראשון של רוכב בקבוצת מיצ'לטון-סקוט בגראנד טור.
בג'ירו ד'איטליה 2019, סיים במקום ה9 ואיכזב לאחר שהצהיר על עצמו לפני המרוץ כמועמד הבכיר לניצחון. בטור דה פראנס, ניצח את הקטע ה12 ואת הקטע ה15.
Blue Lips

רקע

הסינגל "Bitches", שנקרא לפני "What I Want for the Night (Bitches)", הוצג לראשונה בסרט הקצר "Fairy Dust", הסרט יצא ב-31 באוקטובר 2016, הסרט יצא למטרת קידום האלבום. במקביל לו הוציאה את מיני-האלבום Spotify Singles.
באפריל 2017, הופיעה לו בפסטיבל "קואצ'לה", וחשפה שיר נוסף מתוך האלבום "Struggle".
פולי רשף

ביוגרפיה

רשף נולד בטורקיה ועלה בגיל 14 לישראל. את שירותו בצה"ל עשה בצוותי הווי גייסות השריון. הוא למד תיאטרון בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים ואת לימודי הקולנוע עשה באוניברסיטת תל אביב. בנו הוא נמרוד רשף.

קריירה בטלוויזיה ובקולנוע

רשף שיחק במספר סרטים וסדרות טלוויזיה. בשנת 1979 שיחק בסרטו של זאב רווח "לא לעלות יותר". ב-1985 לוהק לשחק בסרט "בר 51". בשנת 1987 שיחק בסרט הקולנוע "רסיסים (הלם קרב)". בשנת 1990 דיבב בסדרת האנימציה "אבירי האור הקסום". בשנת 1993 שיחק בסרט הקולנוע "מחפשת בעל על ארבע", לצדו של יהודה ברקן. בשנת 1998 שיחק בטלנובלה "תיק דנבר", ששודרה בערוץ 2. ב-2001 שיחק בסרט הקולנוע "מרס תורכי". בשנת 2002 שיחק באופרת הסבון "סיטי טאוור", בה גילם את דמותו של דורון פלג. 
בשנת 2005 שיחק בסדרת הדרמה של הערוץ הראשון "כתב פלילי". בשנת 2007 שיחק בסרט "ריקוד מסוכן", בו גילם את דמותו של "אבנר". בשנת 2008 לוהק לשחק בטלנובלה של הוט 3 "בובות". ב-2009 שיחק בסדרה "תיכון השיר שלנו". בשנת 2009 שיחק בסדרת הדרמה "עספור", פרי יצירתם של חנן סביון וגיא עמיר ובבימויו של רני סער. 
בשנת 2011 שיחק בסדרת הדרמה של ערוץ 10 "הצרות שלי עם נשים", בתפקיד "מנחם ליפקין". בשנת 2013 שיחק בסרט "כידון". ב-2015 שיחק בסרט "טוביאנסקי", המבוסס על פרשת טוביאנסקי.

קריירה בתיאטרון

רשף שיחק במספר מחזות. בתיאטרון גבעתיים שיחק ב"מגזר השתקנים" ו"לה פמיליה". בתיאטרון הבימה שיחק במחזות "בוסתן ספרדי", "כמו דמעה בים" ו"מות דנטון". בתיאטרון חיפה שיחק במחזה "מטמורפוזה". בתיאטרון בית ליסין שיחק במחזות "שחק אותה סם" ו"נדוני אלטונה". בתיאטרון באר שבע שיחק במחזות "קומדיה של טעויות", "אפריל הקסום" ו"השחף". בתיאטרון תמונע שיחק במופע "פריחת ההדרים". בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער שיחק במחזה "יש ילדים זיג זג" על פי ספרו של דוד גרוסמן. בתיאטרון קרוב שיחק במחזה "הזבובים".  
רשף לקח חלק בהצגות: "חכמי חלם", "רקמת נוצות הטווס", "שרה גבורת ניל"י", "שמלה גדולה", "ביל בול הגדול", "זה מסתובב", "משיח", "מלאך השלג", "דיבוק לשניים", "החלילן מהמלין", "ירח דבש", "קארין", "הרוח בערבי הנח"ל", "תלוי בתליין", גן עדן טרום חובה", "מוישה ונטילטור", "הרוטשילדים", "אבא מצליח אבל", "בסמטאות נפשנו", "הוא והיא", "בני הדוקטור", "אמי הגנרלית", "אוסקר –סקנדל במשפחה", "איפה הכסף?", "דירה לשניים","מגעים חמים" ו"בילבי". 
בפברואר 2016 החל לשחק במחזה "מוטרפים מאהבה" מאת סם שפרד בתיאטרון הבימה.
רשף שיחק בהצגה  "אני מפחדת ממך וירג'יניה" שכתבה וביימה נויה לנצט בפסטיבל עכו.
ריימונד לפארד

ביוגרפיה

לפארד נולד בלונדון וגדל בבאת'. למד צ'מבלו וויולה בטריניטי קולג', קיימברידג', שם היה פעיל גם כמנצח מקהלה ושימש מנהל מוזיקלי לאגודה הפילהרמונית של קיימברידג'.
בשנת 1952 הופיע לראשונה בלונדון, ובהמשך ניצח על אנסמבל לפארד, שהקים בעצמו. הוא יצר קשר קרוב עם תזמורת גולדבורו, שהייתה בשנת 1960 לתזמורת הקאמרית האנגלית. הוא הופיע גם ברסיטלים כנגן צ'מבלו והיה חבר בסגל המורים בטריניטי קולג' ומרצה למוזיקה משנת 1958 עד 1968.
התעניינותו במוזיקה עתיקה הניעה אותו לערוך להוצאה מחודשת כמה פרטיטורות מאותה תקופה. בעיני מוזיקולוגים הוצאות אלה שנויות במחלוקת, אך ביצועיו היו חשובים להצגת יצירות מופת אופראיות מוקדמות לקהל הרחב. הפקתו ל"הכתרת פופאה" של מונטוורדי הוצגה בפסטיבל גליינדבורן בניצוחו, בשנת 1962. בהמשך לכך טיפל בשנים הבאות בעוד אופרות משל מונטוורדי, כמו גם באופרות של פרנצ'סקו קאוואלי.
בנובמבר 1969 הופיע לראשונה בארצות הברית כשניצח על מקהלת וסטמינסטר ועל הפילהרמונית של ניו יורק. באירוע זה הופיע גם כסולן בקונצ'רטו לצ'מבלו ברה מז'ור של היידן. בשנת 1973 התמנה למנצח ראשי של תזמורת BBC הצפונית (אחר כך הפילהרמונית של ה-BBC) במנצ'סטר, משרה בה התמיד עד 1980.
לפארד ניצח גם על "בילי באד" של בריטן במטרופוליטן אופרה ובאופרה של סן פרנסיסקו ועל אלקסטה ואלקינה באופרה העירונית של ניו יורק. כמו כן ניצח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובפריז, המבורג, סנטה פה, סטוקהולם וז'נבה. 
בגליינדבורן ניצח על ביצוע בכורה עולמי של "זריחת הירח" מאת ניקולס מו. משנת 1987 עד 2001 כיהן לפארד כמנהל המויקלי של התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס. בשנים 2004–2006 הוא שימש יועץ מוזיקלי לתזמורת לואיוויל.
ריימונד לפארד קיבל אותות כבוד על פועלו בבריטניה ובאיטליה.
נפטר ב-22 באוקטובר 2019.
מריה אפרוסינינה

ביוגרפיה

אפרוסינינה נולדה בחצי האי קרים, היא למדה במחלקה לשפות זרות של אוניברסיטת קייב והוסמכה כמתורגמנית של אנגלית וספרדית.
בגיל תשע עשרה החלה להופיע בערוץ הראשון האוקראיני בתוכנית "Happy Bell" ועל הופעתה הייתה מועמדת לפרס בטקס פרסי הטלוויזיה האוקראיני.
ב-2004 זכתה בפרס "מנחת הטלוויזיה הטובה של השנה".
ב-2005 הנחתה את תחרות האירוויזיון 2005 שנערכה בקייב בפעם הראשונה.
ב-2009 החלה להנחות את הגרסה האוקראינית של תוכנית הריאליטי "מפעל הכוכבים", ב-2010 דורגה במקום ה-77 ברשימת הנשים המשפיעות ביותר באוקראינה על פי מגזין "Focus" המקומי, באותה שנה גם הנחתה את טקס ההגרלה של יורו 2012 שנערך בארמון התרבות והמדע שבפולין.
היא נשואה לטימור ולה בת, אחותה יליזבטה נשואה לבנו של נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו.
קלמן ליס

קַלמן לִיס (1903, קובל, פלך ווהלין, האימפריה הרוסית – 19 באוגוסט 1942, אוטבוצק, גנרלגוברנמן (פולין הכבושה) היה משורר וסופר יהודי בשפת היידיש. התמחה בחינוך ילדים פגועים בוורשה. נספה בשואה.

ביוגרפיה

קלמן ליס נולד בעיר קובל שבפלך ווהלין בשנת 1901. כבר מגיל רך פורסמו שיריו בעיתונות היידיש. תוך לימודיו בגימנסיה עסק בתרגום יצירות פושקין, מיצקביץ' ואחרים. למד בסמינר העברי בווילנה ושימש כמורה בעיירות ווהלין; את זמנו הפנוי הקדיש לכתיבת שירים.
ליס המשיך בלימודיו ורכש השכלה מקיפה בבית הספר הגבוה לפסיכולוגיה וחינוך ילדים פגועים בעיר אוֹטְבוֹצְק שליד ורשה. מונה כמנהל המוסד היהודי "צנטוס" (CENTOS,‏ Centrala Towarzystwa nad Sierotami) לילדים חריגים שמטעם הג'וינט. הצטיין בעבודתו, נישא והתגורר בעיר. אשתו נפטרה בעת לידת בנו השני, וליס מצא נוחם בעבודתו הספרותית והרבה בכתיבה לבני הנעורים.
עם הכיבוש הנאצי ב-1939 נשאר ליס באוטבוצק. הוא סירב לברוח לבית אמו בקובל, ונשאר עד הרגע האחרון עם חניכיו, ביחד איתם נספה.

יצירתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
אהרון סבג

ביוגרפיה

עם גיוסו לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים סבג עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה בגדוד. בשנת 1973 השתתף במבצע אביב נעורים במסגרת כוח הצנחנים, בפיקוד אמנון ליפקין-שחק, שתקף את בנין מפקדת ארגון החזית העממית בביירות (יעד "גילה"). למרות שנפתחה על הכח אש כבדה, והוא סבל מנפגעים, הפעולה הושלמה בהצלחה, והבניין פוצץ על עשרות המחבלים שהיו בו. על גבורתו במבצע עוטר סבג בעיטור המופת. סבג לחם במלחמת יום הכיפורים ולאחריה שימש כמפקד פלחה"ן צנחנים. בהמשך לחם במלחמת לבנון הראשונה, ולאחריה שימש כמפקד גדוד צבר, והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון. כן שימש מפקדה השני של יחידת מורן בשנים 1985–1986. בשנים 1989-1988 שימש כמפקד חטיבת הבקעה.
אמצעי שליטה

אמצעי שליטה הם אמצעים הנותנים למחזיק בהם את הכוח, או הסמכות, להורות על או למנוע פעילות מסוימת בתאגיד. בחברות פרטיות, פעמים רבות מדובר בהחזקה של יותר מ-51% ממניות החברה, אך בחברות ציבוריות האחוז יכול להיות נמוך הרבה יותר.
קבוצת אינאוס

הקמה ופעילות

קבוצת סקיי הושקה ב-2010 על ידי דייב בריילספורד  והיא המשכה של קבוצת רכיבה בריטית קודמת בשם "בריטיש סייקלינג". בהקמתה נאמר שחזונה שבתוך חמש שנים הם יוכלו להעמיד מנצח בטור דה פראנס - מרוץ האופניים החשוב ביותר. שאיפתם מומשה אף מוקדם מהתוכנית המקורית, לאחר שכבר ב-2012 ניצח בראדלי ויגינס בטור דה פראנס. בשנים שלאחר ניצחונו של ויגינס, הראה כריסטופר פרום דומיננטיות רבה וניצח בארבעה מרוצי טור דה פראנס, מהם שלושה ברציפות. סקיי התפרסמה בכך שהיא מחתימה רוכבים חזקים מאוד לקבוצתה והם יוצרים "רכבת" - מספר רוכבים הממוקמים בראש הדבוקה המכתיבים (בעיקר בקטעים הרריים) קצב גבוה יחסית, אשר משאיר את מובילי הקבוצות היריבות ללא "פועלים" ומקשה על אותם יריבים לתקוף את הרוכב המוביל, אשר ממוקם בחלקה האחורי של אותה "רכבת".
סקיי גם השתמשה במתודות אימון חדשניות עבור הרוכבים, הכוללות מעקב צמוד ועטיפה רפואית חדשנית, תזונה מפוקחת על ידי מומחים ובדיקות ותוכניות קפדניות. בנוסף לחידושים טכניים באופניים עצמם.
סקיי הצהירה על מדיניות סמים קפדנית במיוחד ואף מבצעת בדיקות מטעמה. עם זאת בתקשורת הצרפתית נשמעו ביקורות על היכולות הגבוהות של רוכביה ורמיזות לשימוש בחומרים אסורים ואוהדים צרפתים במהלך מרוץ 2015, אף תקפו את המוביל של סקיי כריס פרום. סקיי פירסמה מיוזמתה בדיקות של פרום ורוכבים נוספים המוכיחות, לטענתה, שהם נקיים מסמים ומחומרים משפרי ביצועים.
האנשת מדינות

האנשת מדינות (באנגלית: National personification) היא תיאורם של מדינה או של לאום באמצעות דמות אנושית. הדמות האנושית המייצגת את המדינה עשויה להופיע בכל מדיום פלסטי - בקריקטורות עיתונאיות, בפרסומים תעמולתיים, בפסלים, בציורים ועוד. יש מדינות המיוצגות על ידי מספר דמויות שונות, בהתאם לעניין או לתקופה. 
בתקופה הרומנטית רווח בעולם המערבי הנוהג, לתאר את האומה כדמות נשית, בדרך כלל של אלת חכמה או מלחמה, דוגמת אתנה, ופעמים רבות הוצמד לה השם שהעניקו הרומאים לאותה מדינה. על דמויות אלה נימנות, בין היתר, "בריטניה", "גרמניה", "היברניה" (המייצגת את אירלנד), "פולוניה" ו"הלבטיה" (שווייץ). דמות נוספת שנוצרה על בסיס רעיוני זה, היא זו של קולומביה המייצגת את ארצות הברית. תיאור המדינה בדמות אם רווח גם הוא, ועל אלה נמנות, בין היתר, "אמא אלבניה" (Nëna Shqipëri), "אמא ארמניה" (Մայր Հայաստան), האם סוואה (Moder Svea) בשוודיה, "בהאראט מאטה" ("אמא הודו" - भारत माता), "אמא רוסיה" (Матушка-Русь) או "אם הגאורגים" (כרתליס דדה - ქართლის დედა). 
במקרים אחרים הושם דגש דווקא על פשטות הדמות, שנועדה לתאר אזרח מהשורה. על אלה נמנים הגאוצ'ו בארגנטינה, ג'ון בול, הגבר השמן והגוץ המסמל את אנגליה, "אולה נורדמן" (Ola Nordmann), האיש מן השורה המייצג את נורווגיה או "חואן דה לה קרוס" הפיליפיני.
אלגוריה לאומית נפוצה נוספת מתבססת על דמויות של אנשי מרות, חיילים או שוטרים. בין אלה ידועים ה"מאונטי" (Mountie), שוטר רכוב המסמל את קנדה, ג'וני רבל (Johnny Rebel: ג'וני המורד), החייל שסימל את קונפדרציית המדינות של אמריקה בעת מלחמת האזרחים האמריקנית או הדוד סם, דמות שנולדה בעת מלחמת 1812, ככל הנראה במחנה צבאי, כביטוי לארצות הברית. בתקופת מלחמת צרפת-פרוסיה ולאחריה נהג אונורה דומייה לתאר בקריקטורות שלו את פרוסיה בדמותו של ביסמרק.
הדמות האנושית המסמלת את ישראל היא שרוליק, הנער שיצר דוש. שרוליק מתואר בדרך כלל כנער צעיר עם כובע טמבל וסנדלים תנ"כיים, הלבוש במכנסי חאקי קצרים. בעתות מלחמה, נהג שרוליק ללבוש מדים ולהתגייס להעלאת המורל הלאומי.
יש מדינות בהן נהוג תיאור המדינה כבעל חיים. תיאור זה רווח לבדו או לצדה של הדמות האנושית המייצגת את המדינה. דוגמאות לאלגוריה מעולם החי הן "הרימאו בלאנג" (Harimau Belang), הטיגריס המלאי כמייצג את מלזיה, הקיווי בניו זילנד, "הקנגורו המתאגרף" באוסטרליה, התרנגול הגאלי בצרפת, והדוב הרוסי ברוסיה.
סוג נוסף להאנשת מדינות הוא תופעת האינטרנט פולנדבול (Polandball), קומיקס שבו מוצגות מדינות ככדורים המנהלים דיאלוג, שעל גביהם דגלי המדינות.
מלכיאל צבי טננבוים

הרב מלכיאל צבי הלוי טננבוים (תר"ז, 1847 – תר"ע, 1910) היה רבה של העיר לומז'ה, ומגדולי הרבנים "המשיבים" בדורו.
נולד  בעיירה מוטלה (מקום הולדת חיים ויצמן, שהיה גם קרוב משפחתו). למד בישיבת וולוז'ין וישיבת איישישוק ובישיבות נוספות. בגיל צעיר נשא את בתו של יהודי עשיר. בתמיכת חותנו הוא ישב מספר שנים על לימוד התורה בהתמדה גדולה, בעיירה קארליץ. בהמשך נתבקש לכהן ברבנות העיירה בודקי שבפלך גרודנה. 
בשנת 1887 נקרא לכהן ברבנות העיר לומז'ה, שהייתה ידועה ברבנים חשובים שכיהנו בה. בלומז'ה הוא כיהן 23 שנים, עד פטירתו בשנת 1910.
הרב טננבוים נלחם ברוחות ההשכלה שנשבו בעירו, נלחם נגד החדר המתוקן", בתי הספר הכלליים והתנועה הציונית.
בשנת 1910 נסע לוועידת רבנים שנערכה בסנט פטרבורג, ונפטר בדרך בעיירה רציצה. לאחר מאמץ רב והשתדלויות הובא ארונו לקבורה בעירו לומז'ה. 
אחריו כיהן ברבנות העיר הרב חיים הלר (העליר).

שו"ת דברי מלכיאל

שמו של הרב יצא בעיקר בזכות ספרי השו"ת שחיבר – שו"ת דברי מלכיאל. חמישה כרכים הוציא הרב בחייו, החל משנת תרנ"א. שני כרכים נוספים של שאלות ותשובות יצאו לאור מתוך כתבי ידו לאחר פטירתו בהוצאת מוסד הרב קוק וכן כרך נוסף של ביאורי הרב על הש"ס והדרנים שנתן בהזדמנויות שונות. 
בתשובותיו עונה הרב טננבוים לשאלות שונות שהופנו אליו מרחבי מזרח אירופה. מתשובותיו הידועות: הוא אוסר על צילום; מביע תמיהה על החלפת שמות בין זכרים לנקבות וחושש מפני האיסור של "לא ילבש גבר שמלת אשה". בתשובותיו הוא נלחם באמונות טפלות שכנראה רווחו בזמנו כמו אכילת מיני מתיקה ברפת הבקר על מנת שיתברכו הבהמות, או מעשים שונים שנעשו על מנת לגרש שדים.
תשובה תקדימית ישנה בספרו לעניין זכויות בסימן מסחר: 
בדבר איש אחד אשר המציא לעשות מים מתוקים ומריחים, והשיג רישיון על זה מבית מועצות הרפואה בוארשא, ומובן כי דרוש לזה עמל והוצאה לא מעט ... ועתה קם אחד הדר במרחק ט"ז פרסה ממנו, והדפיס עטיקעטין (תויות) כמתכונת של איש הנ"ל, ועושה גם כן מים הנ"ל, ומדביק עליהם עטיקעטין שכתוב בהם שם איש הנ"ל.
אמיל שופאני

ביוגרפיה

אמיל שופאני נולד בנצרת בשנת 1947. עם סיום לימודיו התיכוניים בסמינר סנט ג'וזף בנצרת, עשה שנים אחדות כפרח כמורה בפריז, שם למד פילוסופיה ותאולוגיה. בפריז גיבש את ההכרה כי הכנסייה הקתולית היא אוניברסלית ותפקידה לגשר בין מערב למזרח, ובין מסורת למודרניות. שם גם התוודע לראשונה לנושא השואה ומקומה המרכזי בחיי העם היהודי, והחל לעסוק בדיאלוג נוצרי-יהודי. 
בשנת 1971 חזר שופאני לישראל ושימש ככומר בכפרי הגליל. ב-1976 מונה למנהל קולג' סנט ג'וזף בנצרת, השייך לכנסייה היוונית-קתולית. בית הספר, הידוע גם כתיכון אל מוטראן, מחנך בני נוער ערבים בערכים של סובלנות ודו-קיום. בשנת 1988 השיק את תוכנית "חינוך לשלום, דמוקרטיה ודו-קיום", במסגרתה אירגן חילופי משלחות בין תלמידי בית ספרו לבין תלמידים יהודים מבית ספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
אירועי אוקטובר 2000 חיזקו בלב האב שופאני את התחושה כי ביסוד העוינות בין יהודים לערבים בישראל עומדת בורות הדדית של שני הצדדים באשר להיסטוריה של הסבל ושל המצוקה בצד השני. לשיטתו, האמצעי להפחתת העוינות וקרוב הלבבות טמון בהתוודעות הדדית של שני הצדדים אל מוקדי הכאב של כל אחד מהם.

המסע לפולין

בשנת 2003, יחד עם הפעילה הישראלית, רות בר שלו (גור),יהודית פסטרנק המנהלת הלוגיסטית ואדמיניסטרטיבית של המסע ועמותת "נאס", אירגן שופאני והוביל משלחת משותפת של ישראלים, ערבים ויהודים, לביקור בפולין ובמחנות ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. המשלחת מנתה כ-260 איש, כולל אישי ציבור משני המגזרים. אליהם הצטרפה קבוצה גדולה של צרפתים שכללה מוסלמים, נוצרים ויהודים, וכן ניצולי השואה. ארגון המשלחת והמסע והוצאתם המוצלחת לפועל זכו לתגובות חמות בציבור הישראלי-יהודי, ולתגובות מעורבות במגזר הערבי.

אותות ופרסים

האב שופאני זכה בפרס אונסק"ו לחינוך לשלום לשנת 2003. הוועדה ציינה בנימוקיה כי "גישתו האישית ומעשיו התאפיינו תמיד בדיאלוג, שלום וסובלנות, ובשאיפתו המתמדת לקירוב ערבים ויהודים". בינואר 2004 קיבל האב שופאני מידי נשיא המדינה, משה קצב, את עיטור הסובלנות לשנת 2003 של תנועת "סובלנות", יחד עם רות בר שלו. ביוני 2004 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. ב-2007 זכה לאות לגיון הכבוד שהעניק לו שגריר צרפת בישראל. באוגוסט 2008 היה בין מקבלי אות הגלבוע לדו-קיום. בדצמבר 2008 היה בין מקבלי מגן הנגיד לסובלנות מטעם מועדון רוטרי, במסגרת הכנס האזורי השנתי להבנה בינעדתית שהתקיים בחיפה.
מיכל ברזיס

ביוגרפיה

ברזיס העבירה את שנות ילדותה בין ירושלים, פריז ובוסטון. לאחר סיום לימודיה בתיכון פלך בירושלים התגייסה לחיל המודיעין. לאחר סיום שירותה הצבאי החלה את לימודיה לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית, אותו סיימה בהצטיינות.
בשנת 2008 החלה את לימודיה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, שם פגשה את בעלה ושותפה המקצועי, עודד בן נון. יחד הם עבדו על סרטי הגמר "עונג שבת" ו"הנשים של יום שלישי", המבוסס על סיפורו הקצר של הרוקי מורקמי.
לאחר סיום לימודיה בהצטיינות, המשיכה את עבודתה עם בן נון, ויחד הם ביימו את הסרט הקצר "גן עדן אבוד", אשר השתתף בלמעלה מ-100 פסטיבלים בינלאומיים, וזכה ב-20 פרסים, ביניהם בפרס הראשון בפסטיבל קוסטנדורף בהנהלת הבמאי אמיר קוסטוריצה, ואף זכה להיכלל ב-long list (רשימת הסרטים הזכאים) לאוסקר בקטגוריית הסרט הקצר.
השניים חברו לאחר מכן לקולנוען תום שובל וכתבו יחד איתו את הסרט הקצר "איה". הסרט יצר תקדים בשנת 2012 כאשר היה לסרט הקצר הראשון שמוקרן ומופץ באופן מסחרי בבתי הקולנוע לצד סרטים באורך מלא. הסרט זכה באותה שנה בפרס הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר, ובשנת 2015 היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר.
פיוטר שפירוב

פיוטר שפירוב (ברוסית: Пётр Павлович  Шафиров;‏ 1669 - 1 במרץ 1739) היה יהודי-פולני שמשפחתו התנצרה. היה דיפלומט רוסי בולט בתקופת פיוטר הגדול ואחריו.
שפירוב היה בן למשפחה יהודית שהתגוררה בסמולנסק והתנצרה לאחר כיבוש העיר על ידי הרוסים בשנת 1654. בשנת 1691 החל אביו לשרת במשרד לענייני חוץ הרוסי כמתורגמן. בשנת 1704 קודם לתפקיד סגן-קנצלר והופקד על ענייני החוץ. הוא ליווה את פיוטר הגדול במסעותיו לאירופה ובחתימת חוזים בינלאומיים. בשנת 1711 הצליח להשלים משא ומתן עם הטורקים שסיים את מלחמת רוסיה-טורקיה (1711-1710) תוך שהוא ובוריס שרמטייב נשארים בני ערובה. חזר לרוסיה בשנת 1714 והמשיך בפעילות דיפלומטית. השתתף בעריכת כל החוזים הבינלאומיים של רוסיה. בשנת 1716 בהתאם להנחיית פיוטר הגדול כתב ספר "על סיבות המלחמה" (Рассуждение о причинах войны) בו הציג את מלחמת הצפון הגדולה כחובה שהייתה נדרשת לטובת המדינה הרוסית.
בשנת 1719 הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה באימפריה הרוסית.
בשנת 1723 בעקבות פרשת שחיתות נשפט להוצאה להורג תוך שלילת כל תואריו ורכושו. בהתאם לצו של פיוטר הגדול עונש המוות הומר לגלות לסיביר. בדרך לסיביר קיבל רשות להישאר בניז'ני נובגורוד.
יקטרינה הראשונה עם תחילת שלטונה החזירה אותו תוך מתן חנינה מלאה והחזרת רכושו ותואריו. בתאום עם אנדריי אוסטרמן נשלח לארכנגלסק לקידום המסחר. עם נפילת אלכסנדר מנשיקוב הוחזר לחצר וחזר לפעילות דיפלומטית והיה פעיל בתחום זה עד סוף ימיו.
על שמו "שדרת שפירוב" בסנקט פטרבורג
דמותו מתוארת בספר של דוד מרקיש "יהודי של פיוטר הגדול".