google/wiki40b huggingface dataset:
תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת

תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת (באנגלית: Crown Jewels of the United Kingdom) הם כינוי לתכשיטים הנלבשים על ידי מלכי הממלכה המאוחדת במהלך טקס ההכתרה שנערך במנזר וסטמינסטר. התכשיטים כוללים כתרים, שרביטים, טבעות, חרבות וחפצים אחרים כגון גלובוס הריבון ואף כיסא ההכתרה - כיסא אדוארד הקדוש והאבן שתחתיו - אבן סקון.
מרבית תכשיטים אלה מבוססים על מסורות מהתקופה שקדמה לרפורמציה, ולכן הם עשירים בסמלים דתיים ומשמעויות דתיות.

היסטוריה

תכשיטי הכתר הקדומים של אנגליה (התכשיטים מהתקופה האנגלו סקסית) אבדו כולם על ידי המלך ג'ון בשנת 1216. התכשיטים היחידים ששרדו הם כתרו של אלפרד הגדול ושל המלכה אדית' (שני כתרים אלה שרדו עד שנת 1649). בעקבות ההרס, הוזמנו תכשיטים חדשים, וכן בשנת 1284 נוסף לתכשיטים כתרו של הנסיך הוולשי לליוולין השלישי (אחרון נסיכי ויילס העצמאיים). כל התכשיטים נגנבו ממנזר וסטמינסטר בשנת 1303, אולם מרביתם הושבו זמן קצר לאחר שנמצאו בחנות תכשיטן בלונדון (התכשיטן הוצא להורג). בשל הגניבה הועברו התכשיטים למצודת לונדון למשמורת.
אוליבר קרומוול, לאחר שביטל את המלוכה בשנת 1649 הורה על הריסת התכשיטים ושימוש בזהב לאוצר המדינה. לאחר השבת המלוכה בשנת 1660 הורה המלך צ'ארלס השני על יצירת תכשיטי כתר חדשים. השריד היחיד של התכשיטים שקדמו למלחמת האזרחים הוא כף המשיחה. דוח לפרלמנט הבריטי משנת 1649 מפרט את התכשיטים שנמצאו בבית התכשיטים והושמדו:
כתר עשוי זהב שמשקלו 7 ליבראות ו-6 אונקיות אשר שוויו מוערך ב-1,110 לירות, כתר מלכה, עשוי זהב שמשקלו 3 ליבראות ו-10 אונקיות אשר שוויו מוערך ב-338 לירות, 3 שילינגים ו-4 פנס. כתר קטן שהתגלה בארגז מתכת, עשוי זהב, 78 לירות ו-16 שילינגים. יהלומים, אבני אודם, אבני ספיר בשווי מוערך של 335 לירות. כל אלה הועברו בעקבות להוראת הפרלמנט לשבירה.
רשימה אחרת מפרטת את התכשיטים שהתגלו בארמון וייטהול:
כתר המלכה אדית', בעבר חשבו שעשוי זהב, אך בבדיקה התברר שעשוי כסף מצופה זהב, מעוטר באבני גרנט, פניני דמא, אבני ספיר ואבנים נוספות, במשקל 50 אונקיות ומחצה, בשווי של 16 לירות. כתר המלך אלפרד, עשוי זהב, עם אבנים יקרות ושתי פעמונים קטנים, במשקל 59 אונקיות ומחצה בשווי 3 לירות לאונקיה, ובסה"כ 248 לירות.
ככל הנראה הכתר המיוחס למלך אלפרד היה כתר אדוארד הקדוש המקורי, אשר יוחס לאלפרד הגדול בתקופה מאוחרת יותר. הזהב של הכתר נמצא לאחר השבת המלוכה ונעשה בה שימוש ביצירת כתר אדוארד הקדוש החדש.
הכתר הקטן שנמצא בתיבת המתכת יכול להיות הכתר של לליוולין (אשר לא מוזכר בתיעוד) או כתרו של המלך הילד אדוארד השישי.

חפצים אחרים

בין תכשיטי הכתר הבריטי ניתן למנות גם את טבעת ההכתרה - טבעת שהוכנה לטקס ההכתרה של ויליאם הרביעי בשנת 1831. קודם לשנה זו קיבל כל מונרך טבעת בטקס ההכתרה. הטבעת סימלה את "נישואיו" של המונרך עם הממלכה, אולם הטבעת הייתה רכוש המונרך ולא חלק מתכשיטי הכתר. מאז שנת 1831 לא נוצרו טבעות חדשות.
פך השמן וכף השמן המשמשים למשיחת המלך אף הוא מהווה חלק מתכשיטי הכתר. פך השמן שצורתו צורת נשר עשוי זהב, והכף עשויה כסף מוזהב. מקורם של פך השמן וכף השמן במאה ה-13. הפך והכף שרדו את הוראתו של אוליבר קרומוול להשמיד את תכשיטי הכתר הבריטי מאחר שקלמנט קינרסלי, שהיה אחראי על בגדי המלוכה, רכש אותם בעלות של 16 שילינג מממשלת קרומוול. ישנה סברה כי הכף נוצרה בשנת 1099 ומשכך, היא העתיקה ביותר מבין תכשיטי הכתר הבריטי.
הארמילים הם אצדעות זהב (צמידי זהב) המסמלים כנות וחוכמה. עבור טקס הכתרתה של המלכה אליזבת השנייה נרכשו אצדעות חדשות במימון מדינות חבר העמים הבריטי דאז: הממלכה המאוחדת, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, פקיסטן, ציילון ורודזיה הדרומית.
יהודה נבון

ביוגרפיה

נולד בירושלים לרב חיים רפאל נבון, בן למשפחה ספרדית שישבה בארץ ישראל בראשית המאה ה-18, עת שעלה לירושלים הרב אפרים נבון, ושבמשך דורות רבים הוציאה מתוכה רבנים, מנהיגים ואישי ציבור.
בשנת תקנ"ז (1797) היה שליח חברון לצפון אפריקה, בתקצ"ו (1836) יצא בשליחות ירושלים ושוב בשנת תר"ד (1844).
אחרי פטירת קרובו, הרב יונה משה נבון בתר"א (1841), מונה לאב בית דין, לפקיד הכוללות ולראשון לציון של ירושלים, למשך פחות משנה אחת עד תר"ב (1842). בגלל וויכוח על המינוי, בין תומכיו לתומכי הרב חיים אברהם גאגין. הוא נאלץ לפנות מקומו לרב חיים אברהם גאגין- גם בשל חולשתו וזקנתו ובעיקר כדי להשכין שלום בעדה. 
נתפרסם בדורו בעיקר בשל דאגתו לציבור. חיבר את הספר "דגל מחנה אפרים", בו מתרץ הקושיות שנשאלו על ספר סבו מחנה אפרים (לא יצא לאור). 
הרב יהודה נבון נפטר בירושלים בכ"ג בכסלו, תר"ה (1844). הוא קבור בחלקת הספרדים שבהר הזיתים.
נכדיו היו יוסף נבון ומשה אפרים נבון.
אלכסנדרו ג. גולסקו

אלכסנדרו ג. גולסקו (ברומנית: Alexandru G. Golescu;‏ 1819 - 15 באוגוסט 1881) היה מהפכן ופוליטיקאי רומני, שכיהן כשר דתות, שר אוצר, ראש ממשלה, שר הפנים ושר החוץ. הוא נודע גם בשמות "ארפילה" (Arăpilă) ו"נגרו" (Negru) ואפילו נהגו לכתוב את שמו "Alexandru Golescu-Negru".
לאחר סיום לימודי תיכון בבוקרשט, נסיכות ולאכיה, המשיך ללימודי הנדסה בפריז, צרפת, שם הוסמך כמהנדס. ב-11 באוגוסט 1839 ייסד בפריז, יחד עם יון גיקה ודומיטרו ברטיאנו את "החברה למען השכלת העם הרומני". גולסקו שב לרומניה ב-1940 ומילא תפקידים בירוקרטיים שונים. ב-1943 השתתף, יחד עם אחרים, בהקמת החברה המהפכנית הסודית "האחווה" (Frăția). ב-1944 חזר ללימודים בצרפת, לימודי היסטוריה וכלכלה.
באפריל 1848 היה מעורב בהכנת המהפכה בבוקרשט ועם הקמת הממשלה הזמנית נשלח כסוכן שלה לקונסטנטינופול תחילה ולאחר מכן לפריז, שם נשאר לאחר דיכוי המהפכה. הוא חזר לנסיכות ולאכיה בנובמבר 1856 וב-1857 נבחר לאספה המכוננת. גם תחת שלטונו של אלכסנדר יואן קוזה היה ציר בפרלמנט של נסיכות מולדובה ושר הדתות בין 11 באוקטובר 1859 ובין 28 במאי 1860,
תחת שלטונו של קרול הראשון, מלך רומניה, מילא תפקידי שרים ואפילו ראש ממשלה. לאחר שנכשל בהעברת חוק מסוים, הגיש את התפטרותו, אך המלך הטיל עליו להקים את הממשלה החדשה. המגעים להקמת הממשלה לא עלו יפה, לכן החליט לעזוב.
ירון שלו

ביוגרפיה

ירון שלו גדל בירושלים. הוריו התגרשו כשהיה ילד. מגיל צעיר אהב לבשל ולקרוא ספרי בישול. בגיל 12 עזב את הלימודים ועבד כעוזר לשף שלום קדוש במסעדת "פרה על הגג" בירושלים. בגיל 13 התחיל לעבוד ב"ארקדיה" של עזרא קדם ותמר בליי, שם עבד ארבע שנים. בזמנו הפנוי נהג לנסוע עם סבתו נעמי לסעוד בטובות שבמסעדות צרפת, איטליה ולטובות שבמסעדות תל אביב כמו ’מול ים’, ’קרן’ ו’רושפלד’. בהיותו בן 17 עבד חצי שנה בשתי מסעדות בנות שני כוכבים במדריך מישלן האדום: "מישל רוסטאן" ו"אפיסיוס" של השף ז'אן פייר ויגאטיו. אחר כך שב לתל אביב ועבד במסעדת 'יונתן רושפלד'.
בשלב הבא עבד ארבע וחצי שנים כסגן-שף במסעדת "רפאל" של רפי כהן. חצי שנה אחרי שעזב את מסעדת "רפאל" נכנס למסעדת "טוטו", שנפתחה על ידי השף מנה שטרום, שפתח את המסעדה ב-2006.
בשנת 2007 נבחר ירון שלו על ידי 200 מומחי קולינאריה כשף המבטיח של השנה במשאל שערך המגזין "גורמה".
המגזין "דרך האוכל" בחר בירון שלו לשף השביעי בטיבו בישראל לשנת 2008.
אתר מפה בחר במסעדת "טוטו" למסעדה השלישית בטיבה בישראל לשנת 2010.
תכנן להקים מלון בוטיק ומסעדה ברחוב אחד העם בתל אביב ביחד עם האחים עירית ועדי שטראוס והשף יונתן רושפלד, שלו היה אמור לכהן כשף המסעדה. העסקה בוטלה ורושפלד בלבד יהיה שף המלון המסעדה היחיד.
ביוני 2014 עזב את מסעדת "טוטו", אך כבר באוגוסט של אותה השנה הודיע על שובו למסעדה.
פייטרו השני, מלך אראגון

ביוגרפיה

פייטרו נולד בשנת 1178 לאלפונסו השני, מלך אראגון והאינפנטה סנאצ'ה מקסטיליה, מלכת אראגון. בשנת 1196 מת אביו אלפונסו השני, מלך אראגון, ופייטרו עלה לשלטון במקומו. בשנת 1204 הכיר פייטרו בעליונות האפיפיור והוכתר ברומא על ידי אינוקנטיוס השלישי. הודות להכרה בעליונות האפיפיור הוענק לו התואר מלך קתולי, תואר שעבר בירושה לצאצאיו.
ב-15 ביוני 1204 נשא לאשה את מריה ממונפלייה (כבעלה השלישי), נישואים שלא החזיקו מעמד, אך נולד מהם מי שעתיד להיות חיימה הראשון, הכובש.

קרב מירה

פייטרו השני, מלך אראגון, שהיה גיסו של רמון השישי מבית טולוז, היה גם האדון הפאודלי של רבים מאצילי חבל לנגדוק שנחלותיהם נכבשו על ידי סימון דה מונפור, כולל רמון רוג'ה טרנקבל. הוא לא הכיר בכיבושיו של דה מונפור על בזייה וקרקסון, שהיו כפופות לו פאודלית והציע את עצמו מספר פעמים כמתווך בין הניצים. בגלל מאבקו במורים לא היה מסוגל לתמוך צבאית בגיסו, הרוזן מטולוז וגם לא רצה להסתכסך עם הכנסייה הקתולית, איתה היו לו יחסים מצוינים. ב-16 ביולי 1212 נחל, יחד עם בני בריתו, ניצחון גדול על המורים בקרב לאס נאבאס דה טולוסה ועטור בניצחון זה ניסה ללמד זכות על גיסו בפני האפיפיור אינוקנטיוס השלישי שהחליט לפתוח ויעוד בלה ואור. הוויעוד לא יצא לפועל וב-21 בינואר 1213 החליט פייטרו השני לקבל תחת חסותו את הרוזנים מבית טולוז, לה פואה, קומינז' והויקונט מביארן.
פייטרו השני הטיל ב-8 בספטמבר 1213 מצור על אחת ממצודותיו של דה מונפור, מירה. אל צבאו התחברו במהרה הרוזנים דה פואה וקומינז' ורמון השישי הגיע עם מיליציה גדולה. לרשות צבאו של פייטרו השני ובני בריתו עמדו כאלפים ומאתיים פרשים ועשרים עד שלושים אלף לוחמים רגליים. לדה מונפור ולבן בריתו, הוויקונט מ-Corbeil, היו כ-900 פרשים ו-700 קשתים בין מגיני החומות. פייטרו הציב את מחנהו כך שאגף אחד נשען על נחל מקומי והאגף השני על ביצה.
ב-12 בספטמבר פייטרו השני שלח את המיליציה הטולוזית להתקפה על חומות מירה. ההתקפה נהדפה וגיחה מהירה של הפרשים הצלבנים המיומנים, שהתפצלו לשלושה ראשי חץ בהנהגתם של Guillaume des Barres, בוּשאר דה מארלי ודה מונפור עצמו, הפתיעה את צבאו של פייטרו השני שנאלץ להשתתף בתגרה שלא התכונן לה. שני פרשים צלבנים, אלן דה רוּאֶה ו-Florent de Ville החליטו לצאת ולהתקיף את מלך אראגון. פייטרו השני, שיצא בראש צבאו, הופל מסוסו ולמרות שצעק שהוא המלך, הרגו אותו. צבאו של פייטרו השני נכנס לפאניקה ונפוץ לכל עבר ודה מונפור זכה בניצחון מוחץ.
בנו בן השש של פייטרו השני, חיימה הראשון, מלך אראגון, נשבה על ידי דה מונפור, אך האפיפיור אסר על דה מונפור לנצל עובדה זו והוא נאלץ לשלוח את הילד, עם ליווי מתאים, לממלכתו.
ולנסיה (ונצואלה)

היסטוריה

העיר נוסדה ב-25 במרץ 1555 על ידי הספרדי אלונסו דיאס מורנו תחת השם נואסטרה סניורה דה לה אסונסיון דה נואבה ולנסיה דל ריי (בספרדית: Nuestra Señora de la Asunción de Nueva Valencia del Rey, מילולית: גבירתנו של העלייה השמיימה (הכוונה למרים, אם ישו) של ולנסיה החדשה של המלך), שקוצר בהמשך לוולנסיה בלבד, והיא הייתה ההתיישבות הראשונה של הספרדים במרכז ונצואלה.
פיראטים צרפתים בזזו את העיר ב-1677, שהעלו באש את בניין העירייה ובתוך כך השמידו מסמכים חשובים לגבי היישוב המוקדם בוונצואלה. המדען הגרמני אלכסנדר פון הומבולדט ביקר בעיר במהלך מסע שערך באמריקה בשנים 1800-1799, ודיווח שבאותו זמן היו בעיר 6,000 או 7,000 מתיישבים.
במהלך מלחמת העצמאות של ונצואלה התקיים בסביבת העיר קרב קרבובו בו ניצחו לוחמי העצמאות את כוחות השלטון הספרדי. העיר הפכה לבירת ונצואלה כשזו פרשה מקולומביה הגדולה ב-1830. לאחר זמן מה העיר הפסיקה להיות הבירה וחזרה לתואר הזה באופן זמני בעת מהפכה ב-1858.
עד אמצע המאה ה-20 הייתה ולנסיה עיר קטנה למדי. בשנת 1950 היו בה 91,000 תושבים. אולם הליכי התיעוש והתשואות מהנפט באזור הביאו לנהירת תושבים ומהגרים אל העיר עד כדי פיצוץ אוכלוסין. בשנת 1981 היו בעיר 601,000 תושבים ובשנת 2011 היו בה כ-1,600,000 תושבים והיא העיר השלישית בגודלה בוונצואלה.

חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות כאשר החשובה בהן היא אוניברסיטת קרבובו, אחת האוניברסיטאות הציבוריות החשובות ביותר בוונצואלה.

תחבורה

בעיר פועלת מערכת רכבת תחתית מודרנית שנמצאת בתהליכי הרחבה. בנוסף פועל בעיר מערך גדול של אוטובוסים.
נמל התעופה הבינלאומי ארתורו מיצ'לנה משרת את העיר והוא השלישי בעומסו במדינה מבחינת כמות נוסעים. הוא גם חשוב מאוד לטיסות המטען במדינה.
דיאנה ברימור

ביוגרפיה

דיאנה בארימור ונולדה בניו יורק לשחקן הנודע ג'ון בארימור ולאשתו השנייה, המשוררת בלאנש אואלריקס. היא הייתה בת חורגת לדולורס קוסטלו, אחותה למחצה של השחקנים ג'ון דו בארימור ודולורס ברימור, גם היא הייתה דודה לשחקנית דרו ברימור.
בלנדסטון

בלנדסטון (באנגלית: Blundstone Footwear) היא יצרנית נעליים אוסטרלית. מוכרת בעיקר בזכות מגפי העבודה שלה.
החברה הוקמה במאה ה-19 על ידי מתיישבים שהגיעו מאנגליה לאי טסמניה שלחופי אוסטרליה. בשנת 1853 האחים ג'יימס ותומס קטברסטון הגיעו מאנגליה להובארט שבטסמניה שם הקימו עסק לייצור ולייבוא נעליים. באותה תקופה ג'ון ואליזה בלנדסטון ייסדו בהוברט את חברת בלנדסטון. בשנת 1932 רכשה חברת ההנעלה בבעלות משפחת קטברסטון את בלנדסטון ואיחדה את החברות תחת השם "בלנדסטון".
בשנת 2007 העתיקה החברה את מפעליה מניו זילנד ומאוסטרליה לתאילנד ולהודו. כתוצאה מכך, 360 משרות אמורות היו להיות מבוטלות. בעקבות לחץ מצד האיגודים המקצועיים, שהודיעו כי יחרימו את תוצרת החברה, התוכניות בוטלו.
יורי סמויליץ'

ביוגרפיה

סמויליץ' התחיל את קריירת השחייה שלו בירושלים ובגיל 16 עבר לפנימיית המחוננים בספורט בוינגייט. בגיל 18 חזר להתאמן באגודת ירושלים רבתי בהדרכתם של מנו מאי וברי אבנר.
באליפות אירופה לנוער בשחייה שנערכה בבלגרד, סרביה באוגוסט 2008 סיים סמויליץ' פעמיים במקום ה-11, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.92 שניות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:05.73 דקות. 
בתחרות שחייה שנערכה בקריית ביאליק (בריכה של 25 מטר) בדצמבר 2008 קבע סמויליץ' שני שיאי גילאים חדשים לגילאי 17 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.46 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.76 שניות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2009 זכה סמויליץ' בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.98 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא גילאי 18 חדש בתוצאה של 1:48.98 דקות. 
באליפות אירופה לנוער בשחייה שנערכה בפראג, צ'כיה ביולי 2009 העפיל סמויליץ' לשלב הגמר במשחה ל-200 מטר גב וסיים במקום ה-8 בתוצאה של 2:03.87 דקות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 2:03.63 דקות. במשחה ל-200 מטר חופשי הוא קבע שיא אישי בתוצאה של 1:52.67 דקות וסיים במקום ה-16.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בוינגייט באוגוסט 2009 קבע שיא ישראלי חדש לאגודות ביחד עם יניב שניידר, דוד דיסקין ונמרוד שפירא בר אור במשחה ל-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:35.52 דקות. הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.82 שניות, אחרי שפירא בר אור בתוצאה המהווה את הזמן ה-4 בהיסטוריה של ישראל למשחה זה ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:53.18 דקות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2012 זכה סמויליץ' בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.80 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.27  דקות.
בני ענבר (בעל עיטור הגבורה)

ביוגרפיה

ענבר נולד בבגדאד בעיראק למרים ויחזקאל. בשנת 1953 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. הוא סיים את לימודיו היסודיים בבית הספר הצרפתי אליאנס ביפו, ואת לימודי התיכון בבית הספר האמריקאי בטהרן שם סיים תעודת בגרות בהצטיינות, ולאחר מכן שב לישראל.
ענבר גויס לצה"ל בפברואר 1964 ושירת בגדוד 79 אז בחטיבה 7 בחיל השריון. לאחר שחרורו משירות סדיר המשיך לשרת במילואים ועם פרוץ מלחמת ששת הימים נקרא לחזור לשירות. ב-6 ביוני לקח חלק בקרב באל גוז' שבמבואות אל-עריש ובו נהרג.
בתיאור המעשה נכתב:
ביום ה-5 ביוני 1967 בקרב על מוצבי רפיח, תפס סמל בני ענבר ז"ל עמדה עם טנק, בכוונה למשוך את אש האויב ועל ידי כך לאפשר לפלוגתו לאגף את האויב. תוך כדי פעולתו זו השמיד 5 טנקים ונפצע בעורפו. למרות שנפצע, לא עזב את תפקידו והמשיך בלחימה. בקרב במבואות אל-עריש, לאחר שפגע ב-3 טנקים ובמספר תותחי נ"ט, נפגע הטנק שלו. הוא וצוותו קפצו מהטנק. הוא נהרג מאש אויב, שהיה מחופר בשולי הכביש.
— אתר בעוז רוחם
על פעולותיו בקרב עוטר ענבר לאחר מותו בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין, על גילוי אומץ לב ודבקות במטרה.
ענבר נקבר תחילה בבית הקברות הצבאי בבארי, ולאחר זמן מה הועבר לבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים. ב"ספר הגבורה" שהוציאו אגודת העיתונאים בתל אביב וניצולי ברגן-בלזן, הוקדש עמוד לתיאור פעולת גבורתו האחרונה.
בוומור

היסטוריה

בוומור היא אחת המזקקות הוותיקות והחוקיות הראשונות בסקוטלנד, היא הוקמה בשנת 1779 על ידי סוחר מקומי בשם דייוויד סימסון. סימסון עבר לכפר בוומור בשנת 1766 ועיסוקיו היו שונים הוא מגוונים. הוא היה חקלאי, סוחר, מנהל-דואר, ימאי ויותר מכל היה מומחה לויסקי. כאשר הגיעה לאי איילה החליט לפתוח מזקקה בהשראת האנשים המקומיים ובהשראת דניאל קמפבל שככל הנראה היה חברו.
התיעוד ההיסטורי להקמת המזקקה הראשונה החוקית באי איילה היא מזקקת בוומור אשר תועד הקמתה בשנת 1779, אך רבים נוטים להאמין כי המזקקה כבר הייתה פעילה מאז שנת 1766. כמו כן באותה תקופה ויסקי בוומור היה כבר המפורסם ביותר באי איילה וגם כן בעולם כולו.
מאוחר יותר המזקקה נלקחה על ידי ג'יימס מתר ומשפחתו. מתר היה גם כן היה חקלאי ומומחה לויסקי אך בניגוד לדייוויד היה סגן קונסול עות'מאני, ברזילאי ופורטוגזי שהתגורר קודם לכן בעיר גלאזגו שבסקוטלנד.
ג'יימס מתר הרחיב במידה ניכרת את שיווק המזקקה והעלה את המסחר שלה עם הזמן, עד לשנת 1887 כשמשפחתו מכרה את המזקקה לג'ון שהיה השריף של קמבלתטאון. ג'ון הפך את המזקקה באופן רשמי לחברה בשם 'מזקקת בוומור'. ב-1963 מזקקת בוומור נרכשה על ידי סטנלי פ. מוריסון.
על אף שמוריסון שיפץ וחידש את המזקקה הוא שימר את רצפת הליתות. בניגוד לרב המזקקות כיום שקונות לתת מונבט מזקקת בוומור מגדלת את הלתת במזקקה עד היום, מה ששומר על מסורת של מאות שנים.
כיום המזקקה שייכת לתאגיד 'מזקקות מוריסון בוומור בע"מ' שנקנה על ידי תאגיד הענק היפני 'סונטרי בע"מ'.
עזריה פיגו

רבי עזריה פיגו (של"ט, 1579 - ת"ז, 1647) היה מחכמי איטליה במאה ה-17, רב, פוסק ודרשן. מחבר הספרים גידולי תרומה ובינה לעיתים.

ביוגרפיה

נולד בשנת של"ט (1579) לאביו רבי אפרים בוונציה, שם למד תורה ורכש גם השכלה כללית באוניברסיטה המקומית כדרכה של יהדות איטליה. לדבריו, כאשר עמד על דעתו עזב את "הלימודים החיצוניים" והתרכז בלימוד "הגמרא וכל הסמוך לה". 
למד בישיבתו של רבי אברהם אבוהב, ובשנת שס"ז (1607) החל לשמש כרב קהילת פיזה, תפקיד אותו מילא במשך כ-20 שנה. בשנים אלו עסק בכתיבת פירושו לספר התרומות של רבי שמואל הסרדי העוסק בדיני ממונות. את חיבורו זה כתב כמעט ללא ספרים בעקבות גזירת האפיפיור על שריפת ספרי התלמוד בשנת שי"ד (1554), גזירה שתוצאותיה ניכרו גם שנים רבות אחר כך במיוחד בקהילות הקטנות. בהקדמת הספר מציין רבי עזריה כי בזמן כתיבת חיבורו לא היו בידו כי אם שלוש מסכתות מהתלמוד: בבא קמא, שבועות ונזיר. בספרו הוא מברר את דברי ספר התרומות ואת מקורותיו, ומשווה אותם לדברי פוסקים אחרים. פירושו, גידולי תרומה, זכה להערכה רבה בקרב האחרונים, והש"ך מרבה להביאו בפירושו לשולחן ערוך. 
בשנת שפ"ז (1627) שב לוונציה ושימש בה כדרשן בבתי הכנסת. דרשותיו נדפסו בספרו בינה לעיתים הכולל כ-75 דרשות, ואשר יצא לראשונה בשנת ת"ג (1643), ומאז נדפס עשרות פעמים וזכה לפופולריות רבה בקרב הדרשנים והמון העם. 
הרב ברוך ישר, שליקט והוציא לאור את דרשותיו של רבי עזריה פיגו מסודרות על פי סדר הפרשיות, כותב על סגנונו: "הוא משתדל לא להיכנס בעיונים מופשטים ורעיונות פילוסופיים שאין להם אחיזה בעולם המעשה, כדרכם של דרשני איטליה בימים ההם, אלא חודר לתוך עומקם של הדברים ומפתיע אותנו בהברקותיו למצוא פשט הדברים. אחרי שאנו מתעמקים בדבריו אנו מתפלאים על עצמנו איך נעלמו דברים כה גלויים מעינינו".
חיבר גם ספר שו"ת, אך הוא לא הגיע לידינו. חלק מתשובותיו נדפסו בספר "באר שבע" מאת הרב יששכר בער איילנברג (ונציה שע"ד).
רבי עזריה פיגו נפטר בראש חודש אדר א' ת"ז (1647) ברג'ו, בעת שהיה בשליחות ציבורית, ונקבר שם.
מצאצאיו ידוע לנו על שני בניו, רבי אליעזר ורבי אפרים שהחל לחבר ביאור על הספר "תולדות אדם וחוה" לרבנו ירוחם. שניהם נפטרו עוד בחייו של רבי עזריה במגפה שפרצה באיטליה.
ניאל מאטר

ביוגרפיה

מאטר נולד ב-20 באוקטובר 1980 באדמונטון, אלברטה שבקנדה להורים ממוצא אירי ורוסי. בילדותו עבד באסדות הנפט של צפון אלברטה. בגיל 13 בהמלצת מורהו נרשם ללימודי דרמה והחל להופיע בהצגות ואף זכה בפרס דרמה לאליפות המחוז ב-1999. עם זאת הוא הסתבך בגיל 17 ונשלח לעבוד אצל סבו באסדות הנפט, מה שעזר לו להירגע ולעבור את הבגרויות בהצלחה. לצד לימודים בבית הספר לקולנוע ונקובר הוא המשיך לעבוד בנפט עד לגיל 25, אז נקלע לתאונה קשה ממתקן קידוח שכמעט הוריד את רגליו. הוא נאלץ לנוח 6 חודשים לאחר מכן. 
הוא החל לעבוד במשחק בשנת 2007, אז הופיע בסדרה הקנדית The Best Years בתפקיד ראשי. לאורך השנים שיחק במספר סרטים וסדרות טלוויזיה, בעיקר מתחום המדע הבדיוני כמו אאוריקה בה שיחק את זן דובונאן למשך 3 עונות, השומרים מ-2009 של זאק סניידר והסדרה בראשית: עולם חדש, בה שיחק את אוון קרוס והסדרות כשהלב קורא, Remedy ו-Arctic Air.

חיים אישיים

בעבר יצא עם השחקנית סרינדה סוואן. בשנת 2016 התחתן עם חברתו שרה בטקס בהוואי. לזוג ישנם 2 ילדים שנולדו ב-2016 וב-2018.
מאטר ידוע כאוהד של קבוצת ההוקי אדמונטון אוילרס.
פרנסואה ז'אן דומיניק אראגו

עבודתו המדעית


מחקריו הראשונים של אראגו בפיזיקה התרכזו באופטיקה. הוא ערך ניסוי חשוב בשנת 1810 (שפורסם בכתב רק כעשרים שנה מאוחר יותר): הוא ניסה למדוד את מהירות האור המגיעה מהכוכבים, על ידי השוואת הערכים בין השעה שש בבוקר ושש בערב. בשעה שש בבוקר, כאשר ניתן לראות כוכב בזנית, הארץ מתקרבת אליו, וניתן לחשב את מהירות סיבוב כדור הארץ סביב השמש; בשש בערב, עם כוכב אחר בזנית, הארץ מתרחקת, וניתן למדוד את המהירות השלילית.
אראגו היה האדם הראשון שצפה בזרמי מערבולת. בשנת 1824 הוא צפה במה שנקרא אז סיבובי מגנטיות והבחין שגופים מאוד מוליכים יכולים להיות ממוגנטים, תגליות אלו הוסברו על ידי מייקל פאראדיי (1791–1867).
בשנת 1825, טען יחד עם פייר לואי דולון כי הסיקו מהו לחץ האדים של המים בלחץ העולה על 30 atm.

פוליטיקה


בשנת 1830, נבחר אראגו, שנקט תמיד בעמדות ליברליות רפובליקניות, כחבר בבית התחתון של מחוז הפירנאים המזרחיים שבדרום צרפת, והוא נעזר בכישוריו המדעיים ובצחות לשונו בשאלות שנגעו בנושאי חינוך ציבורי, תגמולים עבור המצאות ועידוד המדעים המכניים והפרקטיים. רבים מהמפעלים הלאומיים החשובים והמכובדים של אותה תקופה, חבים לתמיכתו – בהם הפרס שניתן ללואי ז'אק מנדה דאגר עבור המצאת הדאגרוטיפ, שיטת הצילום המסחרית הראשונה, הפרס עבור פרסום עבודתו של פייר סימון לפלס, רכישת מוזיאון קלוני על ידי המדינה ופיתוח מסילות הרכבת והטלגרף החשמלי.

שנים אחרונות

אראגו נותר רפובליקאי עקבי עד אחרית ימיו, ולאחר ההפיכה של שנת 1852, אף על פי שסבל מסוכרת ואחר כך גם ממחלת ברייט (מחלה נפרולוגית) שהוחמרה בשל בצקת, העדיף להתפטר מתפקידו כאסטרונום ולא להישבע אמונים למשטר החדש. נפוליאון השלישי הורה לא להטריד את המדען הזקן ולאפשר לו לדבר ולהתנהל כרצונו. בקיץ 1853 המליצו לו רופאיו לחזור למחוז ילדותו ולראות אם האוויר שם יקל עליו. אראגו אכן יצא למזרח הפירנאים, אך לא היה בכך הועיל, והוא נפטר בפריז. קברו נמצא בבית הקברות המפורסם פר לשז בפריז.
קונג: אי הגולגולת

עלילה

במלחמת העולם השנייה, 2 חיילים - אחד יפני ושני אמריקאי, מתרסקים על אי לא ברור באוקיינוס השקט, והשניים מתחילים בקרב. אולם להפתעתם, גורילת ענק בגובה 80 מטרים הקרויה בפי ילידי האי ״קונג״, מגיעה, ושואגת לעברם.
שנים לאחר מכן, בשנת 1973, מדענים מטעם חברת הקריפטוזואולוגיה מונארך, באים לשכנע את הסנטור להביא אותם לאי לא ממופה על האוקיינוס השקט עם ליווי צבאי, ומצליחים לשכנעו. בשל כך, המדענים הולכים גם לשכנע באמצעות כסף חייל אמריקאי לשעבר בשם קפטן ג׳יימס קונרד, מה שגם מצליח להם.
בבסיס צבאי אמריקאי בוייטנאם, קולונל בשם פרסטון פאקרד, מאוכזב מזה שכבר לא יוכל יותר להילחם במלחמות. אך להפתעתו, הממשלה מתקשרת אליו ואומרת לו שהוא יוכל ללוות מדענים לאי לא ממופה הקרוי ״אי הגולגולת״ כדי לבצע שם בדיקות גאולוגיות. באוניה הצבאית, בה גם נמצאת עיתונאית פעילת שלום בשם מייסון וויבר, המדענים מראים לחיילים את ״מטרת המשימה״. לאחר שהם מגיעים לאי, קונג מגיע ומרסק את כל המסוקים בקרב אלים. פרסטון הכועס מכריח את ויליאם, אחד מהמדענים, לספר לו את כל האמת: הייתה ספינה צבאית כלשהי, שנהרסה בידי מפלצת ימית לא מזוהה. ומאז, הוא מנסה להוכיח שמפלצות קיימות.
ג׳יימס, מייסון והאחרים מגיעים לכפר של ילידי האי, ושם, חייל אמריקאי בשם לוטננט האנק מרלו, שהתרסק באי במלחמת העולם השנייה, מספר להם את האמת על קונג, הגורילה הענקית, וגם מספר להם על "זוחלי הגולגולות" - אוכלי נבלות גדולים שמהווים כ"קללה" של האי. זוחלי הגולגולות היו אויבים לגזע של קונג, אך הגדול ביותר מבין הזוחלים, שהוא במקרה גם המלך שלהם, הכחיד את רוב בני מינו של קונג.
כאשר הם בונים מעין סירה קטנה ממטוס צבאי הרוס, ושטים בנהר, הם נתקלים בחבורה של פרסטון. ג׳ק צ׳אפמן, חייל של פרסטון שהלך לאיבוד, נתקל בחרגול מוזר גדול ונהרג בידי זוחל גולגולות. לאחר הליכה בשדה גייזרים קטלני, ויליאם נהרג בידי אותו הזוחל שהרג את ג׳ק והחבורה מצליחה להרוג את זוחל הגולגולות. פרסטון מחליט להפציץ את קונג, אולם כשהחבורה של ג׳יימס מצליחה לעצור אותו מלהרוג את קונג, מלך זוחלי הגולגולות מגיע וקונג הורג את פרסטון.
החבורה מגיעה למקום המפגש של המסוקים, ומתפתח קרב בין מלך זוחלי הגולגולות לבין קונג. קונג בסוף מצליח להרוג את המלך, בכך שתולש את לשונו החוצה. מייסון, שכתוצאה מהקרב נופלת למים וכמעט טובעת, אך קונג ומגיע ומציל אותה. בסוף, החבורה עולה על המסוקים והאנק מתאחד עם משפחתו.
בסצנה שלאחר הכתוביות, ג׳יימס ומייסון נלקחים לחדר החקירות של מונארך, והמדענים מראים להם דרך מקרן מספר ציורי מערה המסבירים כי הולך להיות קרב שיכריע את גורל האנושות (אם כי בציורים מופיע גודזילה, רודן, מות'רה ויצור בשם קינג גידורה).

הפקה

בקומיק-קון סן דייגו שנערך ביולי 2014 אולפני Legendary Pictures אישרו על צאתו של סרט אתחול לקינג קונג שירחיב על מקורה של הדמות שיקרא "אי הגולגולת" ויצא ב-4 בנובמבר 2016. מאוחר יותר, הוחלט שג'ורדן ווגט-רוברטס יביים את הסרט. בדצמבר של אותה השנה, שם הסרט שונה לשמו הנוכחי "קונג: אי הגולגולת".
ב-2015 אולפני Legendary Pictures שינו את השותפות בהפקת הסרט מחברת יוניברסל לחברת האחים וורנר, ואף הודיעו שהסרט יתרחש באותו יקום של סרט הגודזילה שלהם שיצא ב-2014 וכמוהו יתרכז סביב "מונרך", צוות קריפטוזואולוגיה החוקר מפלצות הענק שהוצג בסרט הנ"ל.

סרטי המשך

אולפני Legendary Pictures אישרו שב-2019 יצא סרט המשך לסרט הזה אשר יקרא "גודזילה: מלך המפלצות" ואחריו בשנת 2020 יצא הסרט גודזילה נגד קונג, שיהווה קרוס-אובר בין קונג לסרטי הגודזילה של אותם האולפנים. שני הסרטים הם חלק מיצירת יקום המפלצות של אולפני לג'נדרי, בו משתלבים קינג קונג וגודזילה יחדיו.
מרקו אורליו סוטו

מרקו אורליו סוטו (בספרדית: Marco Aurelio Soto;‏ 13 בנובמבר 1846 - 25 בפברואר 1908) היה נשיא הונדורס מ-1876 ועד ל-19 באוקטובר 1883. במשך תקופת כהונתו השפיע רבות על התפתחותה של מדינתו.
סוטו נולד בטגוסיגלפה, בירת הונדורס, ב-1846. את לימודיו סיים באוניברסיטת גואטמלה ב-1866 ועסק בעריכת דין. במהרה מונה למזכיר לענייני חוץ בממשלתו של נשיא גואטמלה, חוסה רופינו בריוס. בעקבות מתיחות בין הונדורס לגואטמלה נשלח סוטו לארץ מולדתו כשליח מטעם גואטמלה. ב-1877 נבחר לנשיא הונדורס.
סוטו פעל רבות למען מדינתו. עיקר פעולותיו היו: עידוד ענף המכרות, יצוא בקר, בניית קווי טלגרף ועידוד הקמת קו מסילת רכבת של הקריביים.
ב-1881 נבחר סוטו לכהונה שנייה, אך בעקבות משבר עם נשיא גואטמלה, חוסה בריוס, התפטר ממשרתו ועזב לארצות הברית. בתחילה שהה בסן פרנסיסקו ולאחר מכן בניו יורק.
דיוקנו של מרקו אורליו סוטו מתנוסס על פני שטר בערך נקוב של 2 למפירה.