google/wiki40b huggingface dataset:
סנג'יב בהסקר

ביוגרפיה

בהסקר נולד באילינג שבלונדון, וגדל בבית מעל למכבסה בהנסלו שבמערב לונדון. הוא קיבל תואר בשיווק בהטפילד פוליטקניק והתחיל לעבוד כמנהל שיווק ב-IBM. עד מהרה הבין שהוא מעדיף להיות קומיקאי מאשר איש שיווק, והצטרף לחבר ותיק שלו מהקולג', ניטין סוהני, איתו יצר מחזה קומי מוזיקלי בשם "The Secret Indians (non-Asian)". ב-1996 הופיעו השניים לראשונה במרכז האמנויות טום אלן במזרח לונדון. הופעה זו הוצגה בתוכנית של ה-BBC בשם "Reportage". הם הופיעו גם במרכז האמנויות ווטרמנס בערב לקומדיה אסייתית בשם "One Nation Under a Groove...Innit". הפריצה שלהם קרתה כשהופיעו באובל האוס בדרום לונדון, אחרי שקיבלו ביקורות חיוביות במגזין Time Out מהעיתונאית והמחזאית בוני גריר, ופנה אליהם אניל גופטה, לעתיד המפיק של התוכנית "שככה יהיה לי טוב".

קריירה

בהסקר כיכב במספר סרטי קולנוע בריטיים בהם "הגורו" ו"אניטה ואני". היה לו תפקיד קמע בדמות בעל חנות בסרט "Jhoom Barabar Jhoom".
ב-2003 הוציאו בהסקר יחד עם "הקומארס" וגארת' גייטס סינגל עבור תוכנית הצדקה "קומיק ריליף". הסינגל היה במקום הראשון במצעד הפזמונים במשך שלושה שבועות והשני במצעד המכירות באותה שנה.
עוד ב-2003 הופיע בהסקר בתוכנית טופ גיר של ה-BBC, וקבע זמן של 1:51.0 במבחן נסיעה של מכונית סוזוקי ליאנה.
ב-2005 הוענק לבהסקר תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) במסגרת הכיבודים לכבוד השנה החדשה.
במסגרת תוכניות של ה-BBC לציון 60 שנה לעצמאות הודו ופקיסטן, הצטלם בהסקר לסדרה דוקומנטרית בשם "India with Sanjeev Bhaskar" יחד עם הבמאי דיפ סהגל ששודרה באוגוסט 2007 ביום השנה השישים לעצמאות הודו. לפי ה-BBC התוכנית כללה "מסע רגשי" לבית אבותיו בפקיסטן של היום.
ספרו "India with Sanjeev Bhaskar" המבוסס על הסדרה הדוקומנטרית הפך ב-2007 לרב מכר של הסאנדיי טיימס.
הופעת הבכורה של בהסקר במחזמר הייתה ב-2008 ב"ספאמלוט" בתפקיד המלך ארתור בתיאטרון פאלאס בלונדון
באוקטובר אותה שנה השתתף בתוכנית הרדיו של ה-BBC "דיסקים לאי בודד".
בהסקר כתב וכיכב בסיטקום של ITV "הלו מומבאי". הוא יצא לסיבוב הופעות עם הלהיט האמריקאי "Totally Looped".
ב-23 בפברואר 2009 מונה סנג'יב לצ'נסלור של אוניברסיטת סאסקס. ב-22 ביולי 2009 מונה לתפקיד באופן רשמי בטקס סיום הלימודים באוניברסיטה.
במרץ 2010 השתתף בהסקר בתוכנית הרדיו הקומית של ה-BBC Radio 4 בשם "I've Never Seen Star Wars".
ב-23 ביולי 2010 השתתף כאורח בשעשועון הקומי "Would I Lie To You?" של ה-BBC.
בהסקר השתתף בסדרה הדוקומנטרית של ערוץ 4 בשם "The House That Made Me". התוכנית שהופקה על ידי חברת נוטופיה ב-2010 שחזרה את בית ילדותו והציגה דמויות מימי נעוריו.
ב-31 באוקטובר 2014 הנחה בהסקר את תוכנית הרדיו "Kermode and Mayo's Film Review" כמחליפו של סיימון מאיו. עוד ב-2014 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת האונליין "Rajesh Finesse".
באפריל 2015 העניק את פרס המצוינות בטלוויזיה בטקס "The Asian Awards".

חיים אישיים

בינואר 2005 התחתן בהסקר עם השחקנית מירה סיאל בטקס בליצ'פילד שבסטפורדשייר. בנם של בני הזוג, שהאן נולד ב-2 בדצמבר 2005.
בפברואר 2009 כתב בהסקר עם בדרנים נוספים מכתב פתוח לעיתון הטיימס במחאה על המשפט שנערך אז באיראן למנהיגי הדת הבהאית.
לפני הבחירות הכלליות בבריטניה 2010 היה בהסקר אחד מ-48 הידוענים שחתמו על מכתב המזהיר מפני מדיניות המפלגה השמרנית כלפי ה-BBC.
אברהם מטמון

אברהם מטמון (כ' בתשרי תרס"א, 13 באוקטובר 1900 – כ"ח בתשרי תשל"ה, 14 באוקטובר 1974) היה רופא אשר עסק ברפואת מין, חלוץ ההסברה המינית בארץ ישראל.

ביוגרפיה

מטמון נולד ביפו ב-1910, בנם של ד"ר יהודה לייב מטמון כהן, מייסד גימנסיה הרצליה וממייסדי תל אביב ורמת גן, ופניה מטמון-כהן.
לאחר 12 שנות לימוד במכינה ובגימנסיה הרצליה התחיל ב-1919 ללמוד רפואה באוניברסיטאות פריז, לוזאן, ז'נבה, ברלין ווינה. בשנת 1920, בעת לימודיו בז'נבה, פעל כעיתונאי ארצישראלי ראשון ליד חבר הלאומים שזה עתה הוקם.
ב-1923 הפסיק מטמון את לימודיו ועבד שנים אחדות במצרים, בין השאר במחלקה הממשלתית לתברואה ציבורית במלחמה במגפות (בעיקר בבילהרציה). בסוף שנת 1928 חזר ללימודיו, בשנת 1930 סיים את לימודיו באוניברסיטת ברן, ובראשית 1931 הוסמך שם לדוקטור לרפואה (הדיסרטציה שלו על "כמות הוויטמינים בפירות ההדר של ארץ-ישראל" הייתה העבודה הראשונה בספרות המדעית על נושא זה).
בשנת 1931 התמחה מטמון בברלין במכון לסקסולוגיה של ד"ר מגנוס הירשפלד.
בשנת 1932 חזר מטמון לתל אביב ויסד את "המכון להיגיינה ומדע המין"
(תחנה מייעצת לשאלות המין, הראשונה בארץ). במסגרת המכון ערך בתל אביב ובמקומות אחרים בארץ הרצאות רבות לעם בענייני בריאות והיגיינה פרטית וציבורית וקורסים על חיי המין של האדם, שמספר מבקריהם הסתכם בכ-2000. משפרצה מלחמת העולם השנייה ולארץ ישראל באו המוני חיילים זרים, שקידמו את התפשטותן של מחלות המין, השאירו מוסדות הצבור ליזמתו הפרטית את הפעולה נגד סכנה כללית זו, והוא ערך אז סדרת הרצאות בשלשה מחזורים, בהן ביקרו למעלה מ-4000 שומעים, לבלימת התפשטותן של מחלות המין.
בין השנים 1932–1935 ערך מטמון את הדו השבועון להיגיינה ציבורית והסברה מינית "בריאות".
בין השנים 1935–1936 ערך מטמון בפועל את השבועון העברי המנוקד (העורך הראשי היה אביו)
בשנת 1934 נשא לאשה את עו"ד תהילה לבית אנדלהיים.
בשנת 1940 תיאר מטמון את מצב אוכלוסיית ההומוסקסואלים בתל אביב לעיתון "עיתון מיוחד" (מאמר חריג ויוצא דופן לתקופה).
בשנות ה-60 של המאה ה-20 ערך מטמון במשותף עם רעייתו תהילה מטמון מסע הרצאות בארצות הברית.
אחיותיו: לאה ליבוביץ, עבריתה גלצקי וטבענה ישראלי.
מטמון נפטר בתל אביב בשנת 1974, בגיל 74. נטמן בבית העלמין הדרום (בת ים).

מטמון ואסכולת מגנוס הירשפלד

בפברואר ומרץ 1932 ביקר הירשפלד בארץ ישראל ושהה בישראל 5 שבועות.  
בתל אביב פגש את הראש העירייה מאיר דיזנגוף. לרגל מסע הרצאותיו ביקר הירשפלד בירושלים, בחיפה ובקיבוץ בית אלפא. הד"ר חיים ברלין הכין את ההרצאות של הירשפלד בישראל. 
ההשקפות של הירשפלד נתמכו על ידי הדרמטולוג הד"ר חיים ברלין וד"ר מטמון (תלמידו לשעבר).
שרון ורני בע"מ

מבנה התוכנית

בכל תוכנית, רני רהב ושרון גל מארחים ומראינים את האנשים המרכזיים של אותו השבוע.

ביקורות

הביקורות על התוכנית הראשונה, שבה האורחת המרכזית הייתה שרה נתניהו, היו חריפות במיוחד. המבקרים טענו כי גל ורהב אינם שואלים שאלות קשות את המרואיינים, ואף מתחנפים אליהם. עוד טענו המבקרים שההגשה בין גל לרהב "יבשה" ולא קיימת ביניהם "כימיה". מבקרי הטלוויזיה הגדירו את התוכנית ככישלון.
שמעון דסברג

עד לשואה

נולד לשמואל דסברג ודינה לבית דה-פריס ברוטרדם רבתי בעיירה דורדרכט מדרום לעיר. סיים בהצטיינות את לימודי הרבנות בבית המדרש לרבנים באמסטרדם, וקיבל תואר ראשון בשפות שמיות מאוניברסיטת אמסטרדם.
בתקופת לימודיו העביר שיעורים לקבוצות הנוער "זכרון יעקב" והנערים חיבבוהו מאוד. 
במשך זמן קצר ניהל בית ספר יהודי בדרום אמסטרדם, ובגיל 26 קיבל מלגה והשתלם באוניברסיטאות בגרמניה. לאחר כמה חודשים, בתרפ"ט (בסוף 1928), נישא לאיזה לבית פרנק, וזמן לא רב לאחר מכן בכ"ד בטבת תרפ"ט (ינואר 1929) מונה לרבה של ליוורדן, בירת מחוז פריסלנד, והחליף במשרה זו את הרב אהרן יששכר דוידס. הוא עסק באותה תקופה בחינוך בבית הספר, העביר הרצאות רבות ליהודים וגויים ופרסם מאמרים רבים, וכתב מחקר על חיי הרבנים שכיהנו באזור. כן היה פעיל בתנועת המזרחי, ובייחוד באספות ובהרצאות במחנות הקיץ של הנוער.
בי"ב באדר ב' תרצ"ב הוכתר לרבה של חרונינגן, בירת מחוז חרונינגן, והחשובה בערי צפון הולנד, הסמוכה לגבול עם גרמניה. בתקופת כהונתו זו העביר שיעורים לזוגות צעירים, עודד תלמידים מצטיינים והרצה לרבנים זוטרים.
היה פעיל בולט בוועדה לעזרת הפליטים שבאו מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון, וכן יעץ לרבנים מעבר לגבול שקראו לעזרה.
בחורף תרצ"ח (1938) ביקר בארץ ישראל כשבראש מעייניו החינוך בבתי הספר. לאחר חזרתו מהביקור בארץ כתב ספר על צניעות וטהרת המשפחה, שיצא לאור חודש לאחר המלחמה והוקדש לזכרו.
ריצ'רד ברטון

קורות חייו

ריצ'רד ברטון נולד בוויילס בשם ריצ'רד וולטר ג'נקינס, למשפחה ענייה ומרובת ילדים. ריצ'רד הצטיין בבית הספר בעזרת מנהל בית-ספרו, פיליפ ה. ברטון. כבר אז בלט קולו המיוחד שהיה סימן ההיכר שלו, ופיליפ ברטון עודד אותו לשנות את המבטא הוולשי שלו. בגיל 16 נאלץ ריצ'רד ג'נקינס להפסיק את לימודיו ולצאת לעבוד, פיליפ ברטון, המורה שלו לשעבר שהכיר בכשרונותיו, אימץ אותו לבן ואיפשר לו לחזור ללימודים. ריצ'רד החליף את שם משפחתו לברטון, וב-1943 התקבל לאקסטר קולג' לתקופת לימודים של חצי שנה.

קריירה

הופעתו הראשונה בתיאטרון הייתה ב-1943, והופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנת 1949 בסרט "The Last Days of Dolwyn". פריצת הדרך בקריירה הקולנועית שלו הייתה בשנת 1952 כששיחק בסרט ההוליוודי "My Cousin Rachel" ("דודנית רחל") לצידה של אוליביה דה הבילנד. על תפקידו בסרט זה זכה ברטון למועמדות הראשונה שלו לפרס האוסקר, ברטון היה מועמד שש פעמים לפרס האוסקר אך מעולם לא זכה בו. ב-1953 שיחק בסרטים "הגלימה" ו-"The Desert Rats", סרטיו הבאים לא נחלו הצלחה אך ברטון זכה להערכה רבה על תפקידו ב"הבט אחורה בזעם" סרטו של הבמאי טוני ריצ'רדסון, על פי מחזהו של ג'ון אוסבורן משנת 1959.
ב-1954 גילם את תפקיד הרדיו הידוע ביותר שלו, בתסכית הרדיו "תחת חורש חלב" שכתב דילן תומאס. כעשרים שנה אחר-כך גילם את התפקיד מחדש בהפקה הקולנועית של "תחת חורש חלב".
ב-1960 חזר ברטון לבמות ברודוויי בתפקיד המלך ארתור במחזמר המצליח "קמלוט", לצד כוכבת ברודוויי ג'ולי אנדרוז. במקביל להופעותיו בתיאטרון החליט להשתתף בסרט "קלאופטרה" מ-1963, סרט שהעלה אותו לדרגת כוכב קולנוע והתחיל את מערכת היחסים הסוערת שבינו לבין כוכבת הסרט אליזבת טיילור. ברטון שהיה נשוי לסיביל ויליאמס, התגרש ממנה ונשא לאישה את טיילור.
ברטון היה נשוי חמש פעמים, מתוכן פעמיים לאליזבת טיילור. ברטון וטיילור כיכבו יחד בסרטים "קלאופטרה", "אילוף הסוררת" ובסירטו של מייק ניקולס "מי מפחד מווירג'יניה וולף?". בסרט זה מחליפים בעל ואישה מהלומות מילוליות מול פניהם המשתאות של זוג אורחיהם. נאמר שהיחסים בין בני הזוג בסרט דמו לחיי הנישואים של ברטון וטיילור במציאות.
ב-1976 חזר לברודוויי לגלם את ד"ר דיסארט במחזה "אקווס", תפקידו בסרט שצולם ב-1977 זיכה אותו במועמדות נוספת לפרס האוסקר. בשנת 1978 השתתף ברטון בגרסה המוזיקלית של "מלחמת העולמות", האלבום של ג'ף ויין לפי הספר של ה. ג'. ולס, בו גילם את תפקיד העיתונאי המספר. תפקידו האחרון בקולנוע היה בסרט 1984 לפי ספרו של ג'ורג' אורוול.
ברטון עסק בקריינות של קטעי שירה קלאסית אנגלית, ובהם מיצירות שייקספיר.

מוות

ב-1984, מת ברטון באופן פתאומי מדימום תוך-גולגולתי בביתו בשווייץ בגיל 58. לאחר מותו פרסם הביוגרף שלו, מלווין בראג, את יומניו של ברטון, שחשפו כשרון ספרותי מעולה ואת לבטיו הקשים על עבודתו כשחקן, התמכרותו להצלחה ולאלכוהול, ונישואיו הרבים. בתו היא השחקנית קתרין ברטון  (נולדה בז'נבה ב-10 בספטמבר 1957) מנישואיו לסיביל ויליאמס
זלצגיטר

שם העיר

עד ל-21 במרץ 1942 זלצגיטר היה שמה של העיירה שכיום מהווה את הפרבר זלצגיטר-באד (Salzgitter-Bad). מאז ועד לשנת 1951 היה שמו של הפרבר זלצגיטר והוא היה חלק מהעיר ואטנשטדט-זלצגיטר (Watenstedt-Salzgitter). ב-1951 שונה שמו של הפרבר זלצגיטר בחזרה לזלצגיטר-באד, ועקב היות השם זלצגיטר פנוי, הוא ניתן לעיר ואטנשטדט-זלצגיטר, וכך היא קרויה עד היום. כיום ואטנשטדט-זלצגיטר הוא שמו של אחד מפרבריה הקטנים של זלצגיטר ומספר תושביו מונה כמה מאות.

גאוגרפיה

זלצגיטר שוכנת בתוך עמק מיוער שקרקעיתו היא אדמת לס, בין יער אודרוואלד (Oderwald) לבין גבעות זלצגיטר (Salzgitter-Höhenzug). אורכה של העיר מצפון לדרום הוא 24 ק"מ ורוחבה ממזרח למערב הוא 19 ק"מ. הנקודה הגבוהה ביותר היא גבעת האמברג (Hamberg) המתנשאת לגובה 275 מטרים מעל פני הים והממוקמת מצפון-מערב לזלצגיטר-באד.

היסטוריה

מקורה של זלצגיטר בראשית המאה ה-14 והיא התפתחה סביב למעיינות מים מלוחים ליד הכפר פרפשטדט (Verpstedt, מאוחר יותר Vöppstedt). השם לקוח משם כפר שכן בשם גיטר (כיום פרבר של העיר) ומשמעותו הוא "מלח ליד גיטר". האזכור הראשון לשם הוא משנת 1347. לאחר מאתיים שנה של כריית מלח, קיבלו האיכרים שחיו באזור של זלצגיטר של היום זכות להקים עיר, אך הם איבדו שוב את עצמאותם העירונית כאשר העיר הועברה לידי דוכסות בראושווייג-לינבורג (Braunschweig-Lüneburg) בראשית המאה ה-16. מאוחר יותר השתייכה זלצגיטר לדיוקסיה של הילדסהיים. כאשר הדיוקסיה הועבר לידיה של פרוסיה ב-1803 הושבה לעיר העצמאות המוניציפלית שלה, אך היא נלקחה ממנה שוב ב-1815, כאשר היא נעשתה חלק מממלכת הנובר. ב-1830 הוקמו בעיר מעיינות מלוחים.
לאחר שממלכת הנובר התמזגה עם פרוסיה ב-1866 הפכה זלצגיטר לעיר פרוסית, שקיבלה שוב זכויות של עיר ב-1929. קודם לכן, נוסדו העיירות פורזלץ (Vorsalz) ב-1926 וליבנהאל (Liebenhall) ב-1928. בשלב זה השתייכה זלצגיטר למחוז גוסלאר (Goslar) וכללה, בנוסף לזלצגיטר עצמה, כמה יישובים קטנים. ב-1936 נוסדה קנישטדט (Kniestedt) שהיא כיום חלק מזלצגיטר-באד.
עקב הימצאותה של עפרת ברזל בזלצגיטר, שעליה ידוע כבר מ-1310, הקימו השלטונות הנאצים ב-1937 מפעל לכריית ולהפקת ברזל. כדי להקל על פיתוח מפעלי הברזל, היה צורך להקים מנגנון ממשל ייחודי לאזור. לצורך כך הוכרז ב-1 באפריל 1942 על הקמתה של עיר עצמאית. למטרה זו אוחדו 28 רשויות מקומיות לעיר שניתן לה השם ואטנשטאט-זלצגיטר. מאחר שהעיר השכנה גיטר נוסדה כבר ב-1938, כללה העיר החדשה 29 רבעים ב-1942. באוקטובר אותה שנה הקים האס אס את מחנה הריכוז דריטה (Drütte), מחנה משנה של מחנה הריכוז נוינגמה, כדי לספק עובדי כפייה למפעלי הברזל. מחנה משנה זה שיכן 2800 אסירים. בסך הכול פעלו בזלצגיטר שלושה מחנות ריכוז. במהלך מלחמת העולם השנייה, ניזוקה זלצגיטר קשות מהפצצות בעלות הברית. לאחר המלחמה הפכה מדינת בראושוויג לחלק ממדינת סקסוניה התחתונה, והעיר ואטנשטאט-זלצגיטר הפכה להיות עיר עצמאית בתוכה.
בשנת 1951 שונה חזרה שמה של העיר לזלצגיטר בעוד ששמו של הפרבר שנקרא עד אז זלצגיטר, שונה לזלצגיטר-באד, בהתייחס למעיינות המלוחים שבו. במסגרת רפורמה מנהלית של סקסוניה התחתונה שבוצעה ב-1 במרץ 1974, הוגדל מספר הפרברים בעיר ל-31. כריית הברזל המשיכה עד ל-1982. ב-1975 הוקמה במקום מטמנה לפסולת רדיואקטיבית.
אינטררגנום

אינטררגנום או אינטרגנום (בלטינית: interregnum  - "בין מלכים") הוא מושג מתחום מדעי המדינה והמשפט המתייחס לתקופה שבין שלטונם של מלכים שונים - היינו מצב של העדר רציפות שלטונית. מצב זה התרחש לאורך ההיסטוריה במועדים בהם הייתה מחלוקת בדבר היורש החוקי, ומספר יורשים שונים נאבקו ביניהם על השלטון.
מקור המושג הוא ברומא העתיקה, בתקופת המלוכה מונה אינטררקס ששלט במדינה בתקופת הביניים שבין מות המלך לבין בחירת המלך החדש, התפקיד המשיך להתקיים ברפובליקה ואינטררקס מונה כשאחד הקונסולים לא סיים את כהונתו וחברו לא יכול היה להיות נוכח ברומא לצורך עריכת בחירות. במשפט הרומי התלוותה לאינטררגנום גם הכרזה על "יוסטיטיום" (justitium) - הכרזה על מצב חירום, שכן בהיעדר שליט חוקי הייתה צפויה להתחיל תקופה של "טומולטוס" (tumultus) - "הפרות סדר". 
על פי כללי הירושה שהיו מקובלים בבתי מלוכה בעבר, ועדיין מקובלים כיום הן במערכות שלטון ובבתי מלוכה, תקופה שכזו אינה צריכה להתרחש, שכן תמיד צריך להיות גוף ריבוני שלטוני. בעקבות הכלל המשפטי - ברגע מותו של שליט אחד יורשו הופך מיידית לשליט, אף מבלי טקס רשמי, ולכן קיימת רציפות שלטונית. גם במערכות שלטון מודרניות במדינות דמוקרטיות מתקיימת רציפות, כאשר לאחר בחירות ממשיך לכהן הגוף השולט שקדם לבחירות עד לכניסה רשמית לתפקיד של המועמד הנבחר. מצב של העדר רציפות מתרחש בהיעדר יורש חוקי ולאחר מותו של השליט הקודם.

אינטררגנום אפיפיורי או "כיסא ריק"

התקופה שלאחר מותו של אפיפיור ועד בחירת אפיפיור חדש על ידי הקרדינלים בקונקלווה, נקראת אף היא "אינטררגנום" או "כיסא ריק" (sede vacante).
אוקינאווה (אי)

היסטוריה

האי אוקינאווה היה המקום בו התחוללה מרבית הלוחמה היבשתית בקרב אוקינאווה במהלך מלחמת העולם השנייה, על ידי חיילי צבא ארצות הברית שלחמו בקרב עקוב מדם כדי לכבוש את אוקינאווה על מנת שיוכל להוות בסיס מבצעי לקראת הפלישה המתוכננת לאיי יפן הראשיים. במהלך 81 ימי קרב נהרגו כ־100,000 חיילי הצבא הקיסרי היפני ו-12,510 חיילי צבא ארצות הברית ובנוסף נהרגו או התאבדו עשרות אלפי אזרחים מקומיים – כרבע מאוכלוסיית האי נהרגה או התאבדה.
במהלך הכיבוש האמריקני ביפן, שבא בעקבות כניעת יפן בספטמבר 1945, שלטה ארצות הברית באי אוקינאווה ובאיים סביבו. אלה נשארו תחת שלטון צבאי אמריקני עד ל-17 ביוני 1972, עם מספר רב של בסיסי רגלים, נחתים וחיל אוויר. מאז שנת 1972 נשארו כוחות אמריקניים באי, אך השלטון חזר לידי ממשלת יפן תוך חתימה על הסכם שיתוף פעולה בין המדינות.
בשנת היובל לסיום מלחמת העולם השנייה הקימו היפנים באוקינאווה אנדרטה משותפת לזכרם של החיילים היפנים והאמריקאים שנפלו בקרב על האי.
בפברואר 2010 פקדה את האי רעידת אדמה במגניטודה של 7 בסולם ריכטר.

דמוגרפיה

נכון לספטמבר 2009, אוכלוסיית האי מונה 1,385,000 איש, לרבות אזרחים יפנים ואנשי צבא אמריקנים ומשפחותיהם. חלקו הצפוני של האי לא מיושב ברובו ובמרכז האי ודרומו נמצאים רוב המרכזים העירוניים, כגון נהה. רוב הנוכחות האמריקנית באי היא במרכזו, אולם קיימים מספר בסיסים קטנים גם בחלקו הצפוני.

גאוגרפיה

אוקינאווה הוא האי החמישי בגודלו ביפן, עם שטח של 1,201.03 קילומטרים רבועים. חלקו הדרומי של האי מורכב מסלע שמקורו בשוניות אלמוגים, ואילו חלקו הצפוני מורכב בעיקר מסלע בזלת. הסלע קל התמס הגירי בחלקו הדרומי של האי גרם להיווצרות מערות נטיפים רבות. האקלים באי הוא אקלים אקלים סובטרופי אופייני, כאשר העונה הגשומה היא בסוף האביב.

תיירות

האי מושך אליו מדי שנה עשרות אלפי תיירים, בעיקר תיירות פנים מיפן. בצפון האי ניתן למצוא אתרים אשר ממחישים את התרבות המקומית ואת אורח החיים של המקומיים. בכל שנה מתקיימים שני פסטיבלים. אתרי משיכה נוספים כוללים גם את חוף הים, פארקים ומוזיאונים וצוק אוקינאווה שבעבר שימש כ"אתר התאבדות" לאוכלוסיית המקום וכיום משמש כאתר נוף.

צבא ארצות הברית

באי ישנם כ-32 בסיסים אמריקניים של חיל האוויר, חיל הים וחיל הנחתים. לבסיסים נתח של 4%–5% מכלכלת האי. ב-2012 נחתם הסכם בין יפן וארצות הברית שלפיו ארצות הברית תצמצם את כוחותיה באי בהדרגה אך עדיין תישאר נוכחות אמריקנית.

תחבורה

באי נמל תעופה בינלאומי בעיר נהה. בנוסף, במטרופולין הדרומי של האי קיימת רכבת קלה אשר נוסעת על גשרים. האי מרושת ברשת דרכים ראשיות ובדרכים מהירות בתשלום.
פינגולימוד

היסטוריה

במהלך השנים 2010-2011 אושרה התרופה לשימוש בארצות הברית, קנדה, האיחוד האירופי, רוסיה וישראל.
גילניה הוא התכשיר הראשון הניתן במתן פומי לטיפול בצורות ההתקפיות של מחלת הטרשת הנפוצה, אשר קיבל את אישור מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA).
גילניה היא התרופה הראשונה מתוך קבוצת תרופות חדשות הנקראות מווסתי קולטן ספינגוזין 1-פוספט (S1PR). בטרשת נפוצה המערכת החיסונית פוגעת במיאלין (הציפוי המגן על סיבי העצב של מערכת העצבים המרכזית). מנגנון הפעולה החדשני של גילניה מפחית את ההתקפה של המערכת החיסונית על מערכת העצבים המרכזית על ידי אצירתם של תאי דם לבנים (לימפוציטים) בבלוטות הלימפה. כך נמנעת הגעתם של תאי דם לבנים למערכת העצבים המרכזית שם הם עלולים לתקוף את המעטפת המגנה על סיבי העצב וכתוצאה מכך מופחתת הדלקת והנזק לתאי העצב. גילניה הוכחה במחקרים כמפחיתה את מספר ההתקפים בכ-50 אחוזים.
פינגולימוד היא נגזרת של המטבוליט myriocin, שמקורו מהפטרייה Isaria sinclairii. פטרייה זו משמשת כתרופה עממית ברפואה סינית. פינגולימוד סונתזה לראשונה ב-1992, על בסיס myriocin, ועברה סדרת שינויים כדי שהנגזרת תהיה פחות רעילה ובעלת מבנה פשוט יותר.
תרופות אחרות לטרשת נפוצה, אשר ניתנות דרך הפה נמצאות כעת בפיתוח, והן אמורות להתחרות בגילניה. ביוג'ן מפתחת את התרופה BG-12, וטבע מפתחת את לקווינימוד-Laquinimod.
טימבלס

הטימבָּלֶס הם תופי מקלות לטיניים, מאבותיה הקדומים של מערכת התופים המודרנית.
הטימבלס מורכבים משני תופי מתכת (עשויים מפלדת אל-חלד או פליז), כאשר הגדול (המכונה Hembra, "נקבה") הוא בקוטר של 55 סנטימטר והקטן (המכונה "Hombre", "גבר") בקוטר 50 סנטימטר. ממברנת התנודות עשויה מפלסטיק גמיש.
תופים אלו פתוחים בצידם התחתון ומורכבים על חצובה מתכווננת, כאשר בנוסף מחוברים לחצובה שני פעמוני מתכת - פעמון גדול (Mambo bell) ופעמון קטן (Cha Cha Bell). בנוסף, נהוג לחבר גם ג'אם בלוק (תיבת פלסטיק חלולה) ומצילה.
הנגינה על הטימבלס מתבצעת על ידי מקלות עץ מיוחדים השונים ממקלות תיפוף רגילים בכך שהם אינם מתרחבים בקצה אלא בעלי קוטר שווה ואחיד לאורך כל המקל.
צליל הטימבלס הוא חד ומתכתי, בשונה מהצלילים הרכים יותר המתקבלים ממערכת תופים .

היסטוריה

הטימבלס הומצאו בראשית המאה ה-20 על ידי טיטו פואנטה ונגנים קובניים אחרים, אשר לקח תופי מצעד רגילים (תופי טימפאני) והרכיב אותם על בסיס יציב. שאר התוספות התפתחו עם הזמן, כאשר נגני הקשה לטיניים הוסיפו כלי הקשה שונים לתופי המצעד.
המילה טימבלס היא המילה הצרפתית לתופי טימפאני אירופאיים, ולכן בצרפתית טימבלס נקראים "טימבלס לטינאס" כדי להבדיל בין הסוגים.
במוזיקה הלטינית, הטימבלס הם כלי חשוב המנגן מקצבי יסוד (קאסקארה, ממבו, קלאווה) וגם אלתורים חופשיים.
ויקטור פונטה

התחלת דרכו

פונטה נולד בבוקרשט, למד בבית הספר התיכון על שם "יון נקולצ'ה".
בשנת 1989 פונטה שיחק בקבוצת הכדורסל צ'.ס. "סטיאווה בוקרשט" שזכתה באליפות ליגת הנוער הרומנית.
פונטה הוא בוגר הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוקרשט (1995) ושל האוניברסיטה הלאומית לביטחון על שם קרול הראשון בבוקרשט (2002). היה אסיסטנט של אדריאן נסטאסה בחוג למשפט בינלאומי. 
בשנת 2000 שהה ששה חודשים באיטליה והשתלם בקורס למשפט פלילי בינלאומי באוניברסיטת קטניה בסיציליה.
מחצית הזמן עשה השתלמות בפרקליטות הלאומית אנטי-מאפיה ובשנת 2003 סיים דוקטורט במשפט פלילי בינלאומי באוניברסיטת בוקרשט, תחת הדרכתו של אדריאן נסטאסה.
עד שנת 1998 עבד כתובע בפרקליטות של הרובע 1 בבוקרשט, ובשנים 1998 - 2002 כתובע בבית המשפט הגבוה - מחלק המאבק בשחיתות, משפט פלילי והמאבק בפשיעה. בשנים 2000 - 2001 כיהן כמתאם של השלכה למאבק בהלבנת הכספים.
כשבחורף 1998, בתי המשפט סבלו מבעיות קשות של הסקה, הוביל פונטה את השביתה הראשונה של המשפטנים, ברובע 1 בבוקרשט, על מנת להשיג שיפור התנאים הפיזיים בעבודתם.

פעילותו הפוליטית

נכנס לפוליטיקה בשנת 2001 לאחר שהוזמן על ידי אדריאן נסטאסה, שהציע לו את התפקיד של מזכיר מדינה, ראש גוף הבקרה ומאבק נגד השחיתות של הממשלה, שנקרא לאחר מכן גוף הבקרה של הממשלה. מילא תפקיד זה בין השנים 2004-2001 בשנת 2002 התקבל למפלגה הסוציאל-דמוקרטית. היה יושב ראש ארגון הנוער שלה בשנים 2006-2003, החל משנת 2003 סגן יושב ראש המפלגה, וכעבור שנתיים, בשנת 2004 בגיל 31 היה לשר הצעיר שבכל ממשלות רומניה שלאחר מהפכת 1989: השר האחראי על בקרת הקרנות האירופיות ויישום מדיניות האיחוד האירופי ברומניה.
בהתחלת דרכו במפלגה נאבק רבות על מעמדו בתוך המפלגה. בשלב מסוים הפסיד למרוץ לתפקיד של מזכיר הכללי של המפלגה ויריביו הוותיקים דרשו סילוקו מהמפלגה. יחד עם שאר מנהיגי מפלגתו נחל אכזבה גדולה כשהנשיא בססקו זכה במשאל העם בשנת 2007 והוחזר לתפקידו ממנו הושעה זמן מה קודם לכך על ידי הפרלמנט.
בשנים 2008 - 2009 היה לשר אחראי על הקשר עם הפרלמנט בממשלת אמיל בוק.
יחד עם שאר השרים הסוציאל-דמוקרטים התפטר בסוף שנת 2009 מממשלת בוק אחרי פיטוריו של סגן ראש הממשלה ושר הפנים דן ניקה.
בפברואר 2010 הביס  את מירצ'ה ג'ואנה ב 856 קולות מול 781 בבחירות לתפקיד יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בנובמבר 2011 מירצ'ה ג'אונה סולק מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-5 בפברואר 2011 כרת פונטה ברית עם המפלגה הלאומית ליברלית PNL בראשותו של קרין אנטונסקו ועם המפלגה השמרניות של הטייקון דן וויקולסקו במסגרת הברית הסוציאל-ליברלית. המפלגה PNL  עזבה את הברית בפברואר 2014. 
בשנת 2012 הועלו נגדו חשדות של פלגיאט חמור לגבי עבודת הדוקטורט במשפטים שכתב באוניברסיטת בוקרשט בשנת 2003 תחת הנהגתו של פרופ'  דיאקונו. שתי ועדות שחקרו את הנושא העלו מסקנות סותרות. לדברי פונטה חשדות אלה היו חלק ממזימה נגדו מצד הנשיא בססקו.
בנובמבר 2015 התפטר, לאחר האסון במועדון "קולקטיב" בבוקרשט, והוחלף על ידי דאצ'יאן צ'ולוש.

חיים פרטיים

ויקטור פונטה נשוי בשנית החל משנת 2006 לדצ'יאנה אוקטביה סרבו, חברה בפרלמנט האירופי.יש לו שני ילדים:
בן מנישואיו לאשתו הקודמת, רוקסנה, וילדה מנישואיו השניים. בגלל תווי פנים מסוימים המזכירים את שר החוץ הנודע של רומניה בין מלחמות העולם, ניקולאיה טיטולסקו, יש שכינו אותו "טיטולסקו הקטן".
פרסי ביש שלי

ביוגרפיה

פרסי ביש שלי נולד בסאסקס אנגליה למשפחה עשירה, הוא היה הבכור מבין שישה ילדים. האב טימותי שלי היה בעל אחוזה וירש את תואר ה"ברונט" המשפחתי אחרי מות אביו סיר ביש שלי.
שלי חונך באופן פרטי בביתו, אחר כך בבית הספר "Sion House Academy" ובקולג' "איטון". ב-1810 התחיל ללמוד באוניברסיטת אוקספורד. פרסומו הראשון היה רומן גותי "Zastrozzi" שבו ביטא דעות אתאיסטיות. שלי ואחותו אליזבת פרסמו יחד אוסף שירים בשם "Original Poetry by Victor and Cazire". ב-1811 הוא סולק מהאוניברסיטה, יחד עם חברו תומאס ג'פרסון הוג, כשכתב חיבור בשם "הצורך באתאיזם". הוא סירב לדרישת אביו לחזור בו מדעותיו שכללו אתאיזם, צמחונות, אהבה חופשית ורדיקליזם. כתוצאה מכך התנכר אליו אביו. הנתק מאביו היה סופי כששלי ברח לסקוטלנד כדי להתחתן עם הארייט ווסטברוק, בתו בת ה-16 של בעל בית-קפה.
שלי נסע לאירלנד לקדם רפורמות פוליטיות, שירו "המלכה מֶבּ" ("Queen Mab: A Philosophical Poem") יצא לאור ב-1813. בשיר מובעות דעותיו הרדיקליות של הפילוסוף ויליאם גודווין. שלי ביקר את גודווין בלונדון, שם פגש את בתו מרי והתאהב בה. ביולי 1814 ברחו שלי ומרי לשווייץ בלווית ג'יין קלירמונט, אחותה החורגת של מרי (מאוחר יותר שינתה את שמה לקלייר).
אחרי שישה שבועות חזרו השלושה לאנגליה מרוששים. אביה של מרי סירב לדבר אתה או עם שלי. הם התיישבו בלונדון, מנסים להתחמק מנושים. שלי כתב אז את שירו "אלסטור, או רוח הבדידות" ("Alastor, or The Spirit of Solitude"), השיר לא עורר אז תשומת לב מרובה, אך נחשב לאחר מכן כשירו החשוב הראשון.
ב-1815 ירש שלי מסבו סכום של 1,000 פאונד לשנה, שהקל על מצבו הכלכלי. בשלב זה היו לו בת ובן שילדה אשתו הארייט. מרי שחייתה אתו ילדה בת שמתה ימים אחדים אחרי הלידה, ובן, ויליאם, שמת בגיל 3.
ב-1816 נסעו פרסי, מרי וקלייר אחותה של מרי שוב לז'נבה. הם פגשו שם את לורד ביירון ואת ידידו ג'ון פולידורי. תחרות חיבור סיפור אימה שערכו הארבעה ביניהם הוליד את הרומן הידוע של מרי שלי "פרנקנשטיין". לביירון הייתה השפעה על כתיבתו של שלי, שיחות שניהלו וסיורים שערכו היוו השראה לשיריו. גם שלי השפיע על כתיבתו של ביירון באותה עת.
חזרתם של מרי ושלי לאנגליה לוותה בטרגדיה. פאני, אחותה למחצה של מרי, התאבדה. זמן קצר אחר כך אשתו של שלי, הארייט, הטביעה את עצמה. מרי ופרסי שלי התחתנו בדצמבר 1816, שלי קווה לקבל משמורת על ילדיו, אך לא הצליח בכך והם נשארו עם משפחתה של הארייט.
מרי ושלי התגוררו במרלו, שלי היה שייך לחוגים ספרותיים שסביב לי האנט, ובתקופה זו הכיר את המשורר ג'ון קיטס. הוא כתב את "Laon and Cythna", שיר עלילה ארוך התוקף את הדת, אשר נערך מחדש ופורסם בשם "מרד האסלאם" ("The Revolt of Islam"). שלי כתב גם מאמרים פוליטיים מהפכניים בשם העט "הנזיר ממרלו".
ב-1817 כתב שלי, בעקבות התערבות עם ידידו, הוראס סמית, את השיר, שהוא ככל הנראה המפורסם בין שיריו, "אוזימנדיאס" ("Ozymandias").
ב-1818 עזבו בני הזוג שלי את אנגליה לאיטליה, שם נולד בנם ויליאם פלורנס. שלי פגש את ביירון שהתגורר בוונציה, ושוב כתב שירים בעידודו של ביירון. שלי כתב באיטליה את עיקר יצירתו, ב-1819 פרסם את הטרגדיה "The Cenci" (אודות ביאטריצ'ה צ'נצ'י, בהשראת דיוקן שלה שראה במוזיאון). ב-1820 השלים את שירו "פרומתאוס המשוחרר" ("Prometheus Unbound"). אחרי מותו של קיטס כתב לזכרו את האלגיה "אדוניס" ("Adonais").
ב-8 ביולי 1822, כחודש לפני יום הולדתו ה-30, פרסי שלי טבע בים, כשחזר מהפלגה וספינתו נקלעה לסערה. גופתו, פרט ללב, נשרפה ואפרו נטמן בבית קברות ברומא. מרי שמרה את לבו עד למותה.
אחרי מותו ערכה מרי שלי אוספי שירים של בעלה, כתבה להם הקדמות ופרסמה אותם בשם "post-humous Poems".