פרנסואה פירה

חייו

פרנסואה פירה נולד בפריז לאב בנקאי. התחנך בגימנסיה היוקרתית ז'אנסון דה סאיי. בזמן מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת, הצטרף לרזיסטנס. בתום המלחמה הצטרף לשורותיה של המפלגה הקומוניסטית "מפלגת המוציאים להורג", ממנה פרש ב-1956 כשברית המועצות פלשה להונגריה.
החל ללמוד ספרות קלאסית ומשפטים בפריז. בשנת 1950 חלה בשחפת ונאלץ לזנוח את ספסל הלימודים. לאחר החלמתו, למד לבחינות ה-agrégation (שמאפשרות ללמד במוסד ציבורי להשכלה) והצליח במטלה הקשה, עם דגש על היסטוריה ב-1954. לאחר ששימש כמורה בבתי ספר תיכון, הוא החל את מחקרו על המהפכה הצרפתית במרכז הלאומי למחקר מדעי.
בשנת 1960 הצטרף פירה כחוקר אל בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (École des Hautes Études en Sciences Sociales; ‏ EHESS), מוסד הגג של המדע הצרפתי, שנשלט על ידי אסכולת האנאל והחל לחקור את ההיסטוריה האינטלקטואלית והפוליטית. ההיסטוריון פרנאן ברודל טיפח אותו כיורש והוא כיהן כנשיא המוסד בשנים 1977 עד 1985, זאת חרף העובדה שהגישה המחקרית שלו הייתה שונה מזו של אסכולת האנאל. לאחר שעזב את המפלגה הקומוניסטית יסד את השבועון France Observateur, שבועון שמאלני ואנטי קומוניסטי שנקרא לימים Le Nouvel Observateur. השבועון יצא חוצץ נגד המדיניות הקולוניאלית הצרפתית באלג'יריה ובהודו-סין. באותה תקופה פירה הסתבך עם המשטרה, לאחר שהעניק מקלט בביתו לפעיל וייטנאמי שהיה מבוקש על ידי שלטונות החוק.
ב-1960 היה פירה מעורב בהקמת המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של מישל רוקאר. בעקבות גל המהומות של מאי-יוני 1968, הצטרף ללשכתו של חברו אדגר פור והיה מהוגיה של הרפורמה באקדמיה הצרפתית.
פירה שימש כמנהל האקדמי של בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז וכפרופסור בוועדה למחשבה חברתית באוניברסיטת שיקגו. ב-1967 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1997 נבחר לאקדמיה הצרפתית והתענג על הצלחת ספרו האחרון Le passe d'une illusion (עיון בעבודתו שלל פרויד על הדת).
ב-1996 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב ומאוניברסיטת הרווארד. הוא הלך לעולמו בשנת 1997 מהתקף לב במגרש הטניס בגיל שבעים, הותיר אחריו את אשתו דבורה, בתו שארלוט, ובנו מנישואיו הקודמים, אנטואן.
כיום, ישנו בית ספר על שם פרנסואה פירה בפרבריה של פריז, כמו גם פרס פרנסואה פירה שמוענק מדי שנה.

אודות מחקרו

עיקר מחקרו של פרנסואה פירה נסב על המהפכה הצרפתית. ההיסטוריה של המהפכה נכתבה למעלה ממאה שנה על ידי האסכולה המרקסיסטית. ההיסטוריונים שנשענו על תפיסה זו תיארו את המהפכה כשלב מכריע בתקופה של למעלה ממאה שנים של מלחמת מעמדות, שסימנה הוא ירידתה של האצולה הפאודלית ועליית כוחה של הבורגנות הקפיטליסטית.
פירה לא פסל את הממד החברתי של המהפכה. ברם, הוא יצא חוצץ נגד בלעדיותו. אליבא דפירה, אופיה החברתי והפוליטי קבע את התגבשותה והישגיה של המהפכה הצרפתית.
בשנת 1965 פירה כתב את ספרו הראשון אודות המהפכה הצרפתית La Révolution Française בצוותא עם דני רישה (Richet). הם נתנו למזל תפקיד בעיצוב פניה של המהפכה. הם הכניסו את מושג ה"אליטה". מושג זה כולל את האצולה הליברלית והשכבות העליונות של המעמד השלישי (Tiers État). בספרם, הם גרסו כי לא היה הבדל בין מעמד הז'ירונדינים ליעקובינים וכי היריבות ביניהם נשאה אופי של תפישה פוליטית שונה. אליטה זו אשר חוללה את המהפכה הצרפתית לפי העקרונות הליברליים, התכוונה להשיג "פשרה היסטורית" כזו של האומות האנגלוסקסיות. חדירת ההמונים למהפכה שינתה את פניה ומנעה פתרון נוסח המהפכה האמריקנית או המהפכה המהוללת באנגליה. ההמון והנסיבות כפו על ראשי המהפכה הצרפתית פתרונות רדיקליים שלא עלו בד בבד עם הליברליזם המוצהר של יוצריה וככל שגבר חוסר השליטה החלו המנהיגים להשתמש בגיליוטינה ובטרור.
תזה זו חוללה סערה בקרב האליטה המרקסיסטית ובראשה אלבר סובול, שהחזיק בקתדרה לתולדות המהפכה הצרפתית בסורבון. סובול פרסם ביקורת נוקבת על ספרם של פירה ורישה בכתב העת למהפכה הצרפתית. מאוחר יותר פרסם ספר בנושא, בו העתיק עמודים שלמים מהספר אותו קטל, כל זאת בלי שנתן קרדיט למחברים.
פירה פרסם מאמר מפתח בשנת 1971 בו הוא הזים את הדיאלקטיקה שמשלה בכיפת ההיסטוריוגרפיה הצרפתית והעמידה באור מגוחך. לפי האסכולה המרקסיסטית המהפכה הצרפתית היא פרי ניצחון הבורגנות בעוד שהמהפכה הבולשויקית היא תוצאת ניצחון הפרולטריון. המשוואה ראתה את לנין כגלגולו של רובספייר ואילו טרוצקי לבש את דמותו של לזאר קרנו. היעקובינים הם מבשרי הבולשביזם ואילו תקיפת הבסטיליה אינה אלא חזרה גנרלית לקראת ההתקפה על ארמון החורף.
ב-1978 פרסם פירה את מחקרו "לסיים את המהפכה הצרפתית", בו כתב כי אין לראות את המהפכה הצרפתית מזווית פוליטית עכשווית, כי אם בצורה אחרת.
פירה, שלא היה יהודי, היה ציוני בהשקפת עולמו וכתב ב-1981 את "סדנת ההיסטוריה". הוא ראה בציונות תופעה מיוחדת במינה, תנועה שינקה ממקורות היסטוריים עתיקים והשתמשה בלאומיות, חילוניות ומהפכה בארגז הכלים שלה. חומרים שהם פרי רוחה של המודרניות הפוליטית האירופית.
פרנסואה פירה הפך ממרקסיסט בצעירותו לליברל בבגרותו והקים מכון לחקר הפילוסופיה של ההיסטוריה על שם רמון ארון. הוא פרסם ביחד עם מונה אוזוף (Ozouf) קובץ הכולל תשעים ותשעה מאמרים ומשתרע על פני למעלה מאלף עמודים, הנושא את הכותר "המילון הביקורתי של המהפכה הצרפתית".
ב-1986 הוציא לאור את ספרו "מרקס והמהפכה הצרפתית". באותה שנה פורסם מחקרו על אדגאר קינה (Quinet) והיעקוביניות בפוליטיקה הצרפתית באמצע המאה ה-19.
במסגרת הסדרה לתולדות צרפת של הוצאת האשט הוציא לאור פירה ב-1988 את ספרו "המהפכה מטורגו לז'ול פרי 1770-1880. בספר זה פירה מותח את גבולות המהפכה עד להיווסדה של הרפובליקה הצרפתית השלישית במחצית המאה ה-19, נקודה על ציר הזמן בו הוא רואה את סיומה.
פירה פרסם את ספרו האחרון בשנת 1995 "עברה של אשליה - מסה על הרעיון הקומוניסטי במאה ה-20". היה זה ספר עב כרס שתורגם לשמונה עשרה שפות. ספר זה חוקר כיצד ניצל סטלין את האידאולוגיה האנטי-פשיסטית, על מנת לקנות את אהדתם של האינטלקטואלים במערב ולסמא את עיניהם מהאכזריות הפושעת של משטרו.