google/wiki40b huggingface dataset:
פיצריה קמיקזה

עלילה

הסיפור מתרחש בעולם שאליו מגיעים רק אנשים שהתאבדו. גיבור הסיפור, חיים, חי בעולם זה את חייו (הדומים מאוד לחייו לפני ההתאבדות) עד שיום אחד הוא מגלה במקרה שחברתו לשעבר, ערגה, התאבדה גם כן. בעקבות זאת הוא יוצא למסע עם חברו ארי בניסיון למצוא אותה. במהלך המסע הם אוספים טרמפיסטית בשם ליהיא, הטוענת שהיא לא התאבדה ולכן מנסה למצוא את האחראים כדי שיוכלו לטפל בטעות. השלושה מגיעים לביתו של אדם הקרוי קנלר, ובמהלך חיפוש אחר הכלב שלו הם מגיעים לביתו של המלך המשיח, שם חיים מוצא את ערגה. לאחר שהמלך המשיח מתאבד בשנית, ערגה וליהיא נאספים לתחקור על ידי מלאכים, וחיים בוחר לחזור לעיר.
טוסה האן

טוסה האן (נחלת טוסה, ביפנית: 土佐藩) הייתה נחלה פאודלית באזור טוסה ביפן, המחוז הנוכחי  קוצ'י, בימי תקופת אדו. שמה הרשמי  הוא "קוצ'י האן" (高知藩).
ביפן היו קיימות אז כ-300 נחלות מסוג זה.  כמה מבני המקום הטביעו חותמם בהיסטוריה של יפן  בשלהי תקופת השוגונות טוקוגאווה, למשל: ריומה סקמוטו, מיצואה יוי, שוז'יו גוטו, טאיסוקה איטאגאקי, שומין נאקאה.
בימי תקופת סנגוקו בשנת 1575 הצליח הדאימיו שוסוקאבה מוטושיקה להשתלט על כל המחוז קוצ'י ובהמשך לכבוש את כל האי שיקוקו. אולם בשנת 1585 האשיבה, הקרוי  מאוחר יותר "טויוטומי" הידיושי פלש לאי, הכניע את שוסוקאבה. אזור טוסה הוענק ליאמאושי קאזוטויו. צאצאיו של יאמאושי נותרו שליטים בטוסה עד שנת 1869.  
בשנת 1868 בימי שינויי השלטון ביפן יאמאושי טויושיגה נמנה עם תומכיו הראשיים של הממשלה הקולגיאלית של הדאימיו בראשות השוגון האחרון, יושינובו טוקוגאווה. אך לא הצליח למנוע את היגררות האזור טוסה למלחמה נגד השוגון מיוזמת קצינים ממורמרים שעשו ברית עם השליטים באזורי סצומה וצ'ושו.
אחרי החזרה של המונרכיה בימי מייג'י בני נחלת טוסה מילאו תפקידים חשובים בחברה היפנית.
עוד לפני מועד ה"רסטורציה" בלטה דמותו של סאקאמוטו ריומה שהקים את חברת הצי הסוחר ממנה התפתחה חברת ההובלה הימית של איוואסאקי יאטארו, שהפכה מאוחר יותר את שמה  למיצובישי.
איטאגאקי טאיסוקה, גם הוא שותף בזמנו במאבק נגד השוגון האחרון, הקים בשנות ה-1870 את התנועה הראשונה לדמוקרטיה פרלמנטרית ומאוחר יותר ייסד את המפלגה הליברלית ביפן.
ייאסו הרביעי, קיסר אתיופיה

ייאסו הרביעי (עברית: יהושע הרביעי) היה קיסר אתיופיה מ-18 ביוני 1830 - 18 במרץ 1832 בנו של הקיסר סלומון.
קיסר זה היה בעיקר בובה שהומלכה על ידי סגן הקיסר ומושל באגמדיר ראס דורי אשר הפיל את הקיסר הקודם ג'יגר. לאחר שהומלך על ידי דורי, ייאסו אירגן מרד כנגדו בתקיפות של אזורי המחיה של היג'ו אורומו, יורשו של דורי עלי השני שנכח באירועים דיווח זאת לדודו דורי והוא הדיח את ייאסו.
על פי החוקר סמואל גובאט ייאסו נפל בפח של הקיסר הקודם ג'יגר שהעליל עליו שהוא קרא ליריבו של דורי ראס פריס להדיח את דורי בתור סגן הקיסר.
דרך הוצאה

בהלכות מלאכת הוצאה, דרך הוצאה הוא תנאי יסודי וכלל מוביל. כמו בכל מלאכה ממלאכות שבת, נאסרה המלאכה רק אם נעשתה בדרך מקובלת ובאופן שבה הרגילות היא לעשות את המלאכה, ועשייתה בשינוי אינה אסורה מהתורה אלא רק מדברי חכמים.

אומן דרך אומנותו

נחלקו רבי יהודה ורבי מאיר כאשר יוצא אדם העוסק באומנות, עם אחד מכלי מלאכתו כדרך שהאומנין יוצאין עימם לרחוב כדי לפרסם שהם עוסקים באומנות זו ויבואו לשוכרם או לקנות בחנותם. לפי רבי יהודה הוצאת מטבע בדרך אומנות היא מלאכה גמורה שכן כך היא דרך האומנים וזו היא דרך הוצאה לאנשים אלו, אך לפי רבי מאיר אין זו דרך הוצאה, ופעולה זו אסורה מדרבנן בלבד.
הדוגמאות המופיעות בתלמוד הם חייט היוצא במחט שתחובה לו בבגדו, נגר היוצא בקיסם שבאוזנו, סורק (אדם שעוסק בסריקת הצמר לאחר גזיזתו מבעל החיים, על מנת להופכו לצמר מעובד וראוי לתפירה, ודרכו גם לקשור את הצמר במהלך העיבוד) במשיחה (חוט לקשירה) שבאוזנו, גרדי באירא שבאוזנו, צבע בדוגמה (צמר אדום שצבע) שתלוי על צווארו, שולחני בשטר או מטבע התלוי לו באזנו.

להציל מלכלוך

אדם הלובש בגד או משתמש בכלי המחובר לגופו כדי לאגור הפרשות היוצאות ממנו, שלא ילכלכו את בגדיו. דוגמה כזו נפוצה בחולה שמחובר לגופו כלי המיועד לאגור את השתן, זב הלובש תחבושת המיועדת לספוג את הזיבה, נידה המשתמשת בגביעונית, טמפון או תחבושת היגיינית לצורכי הגיינה. בתלמוד נידונה השאלה האם לבישת בגד לצורך הצלה מטינוף הבגדים נחשבת ל"דרך הוצאה" מכיוון שיש צורך לאדם במצב כזה ללבוש בגד כזה ואינו יוצא למקום ציבורי אלא באופן כזה, שזו היא דרך הוצאה ללא ספק.
רבי זירא הציע סברא האומרת כי לבישת בגד לצורך כזה אינה נחשבת לצורך הוצאה. הוא הביא לכך ראיה ממשנה האומרת כי אדם הכופה קערה או כלי אחר על כותל לבנים כדי שהמים הניתזים לעברו לא יקלקלו אותו, אין המים הניתזים לעבר הקערה והאוכלים שבתוכו נחשבים כניתנו שם מרצון (לעניין הכשר לקבל טומאה שבו נדרשת רצון ומחשבה שהמים יינתנו על האובייקט), ומכאן שמכיוון שאין המטרה בנתינת הקערה כדי שהקערה תירטב אלא כדי למנוע שהקיר לא ירטב, אין מטרה כזו נחשבת כמטרה שיוכנסו מים לתוכו. אך חבריו הפריכו את דבריו והביאו ראייה נגדית ממשנה דומה, הקובעת כי אדם המניח קערה על מנת לקבל בתוכה את המים ובמטרה מוצהרת שהמים יכנסו לתוך הכלי כתועלת שלא ירטבו חפצים אחרים, נשבת מחשבה זו למחשבה ורצון לעניין הכשר לקבל טומאה, ומכאן שגם כאשר המטרה היא הכרחית, אם במצב כזה יש צורך בפעולה זו, נחשבת הפעולה לפעולה רצונית מליאה ובעלת חשיבות עצמאית (אלא שבכל זאת היא נחשבת למלאכה שאינה צריכה לגופה השנויה במחלוקת).
אליהו אילת

ביוגרפיה

אליהו אילת נולד בשנת 1903 בעיר סְנוֹבְסְק שבפלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי, כיום באוקראינה) למנחם אפשטיין, סוחר עצים, ולרבקה לבית ריפ (ממשפחת רבנים, מצאצאי הגאון רבי אליהו רגולר מקאליש). למד ב"חדר" וכן עברית, ואחר כך למד בגימנסיה רוסית. בתקופת המהפכה הרוסית, בעת לימודיו בגימנסיה, הצטרף לתנועת הנוער של "צעירי ציון". הוא הוסיף לפעול במסגרתה במחתרת בימי אוקראינה הסובייטית, וגם לאחר שסיים את לימודיו ופנה ללימודי רפואה באוניברסיטת קייב. בשנת 1922, כשהיה בן 19, השתתף שם בוועידה ציונית חשאית, ונאסר עם יתר משתתפיה שנתפסו. לאחר שחרורו עבר למוסקבה, שם המשיך בפעילות ציונית גלויה ומחתרתית, ונבחר לחבר המרכז הרוסי של תנועת "החלוץ".
בקיץ 1924 עלה לארץ ישראל. בשנים 1927-1928 עבד עם פלוגה יהודית של פועלי בניין במעון וברבת עמון. לאחר מכן החל ללמוד במכון ללימודי המזרח באוניברסיטה העברית בירושלים והתעניין במיוחד בבדואים. בעקבות זאת ביקר בשנת 1931 אצל שבט בדואי כדי ללמוד על מנהגיהם, ואת רשמיו מהביקור פרסם בספר "הבדוים: חייהם ומנהגיהם". בהמשך למד באוניברסיטה האמריקאית בביירות, ובשנת 1934 החל לעבוד במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, כמנהל האגף לארצות השכנות. היה חבר משלחת הסוכנות היהודית לוועידת סן פרנסיסקו ב-1945 שנאבקה לניסוחו והכללתו של סעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות. מ-1945 שימש כנציג הסוכנות בוושינגטון, ושם קיבל מנשיא ארצות הברית הארי טרומן את ההודעה בדבר הכרת ארצות הברית במדינת ישראל. התמנה לציר ראשון ואחר-כך כשגריר ישראל הראשון בארצות הברית, ואחר-כך, בין השנים 1950–1959, שימש כשגריר ישראל בבריטניה. בין השנים 1962–1968 כיהן כנשיא האוניברסיטה העברית. בשנת תשכ"ח קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה זו (כותרת הדיסרטציה: "תוכניות בריטיות לקשירת הים התיכון והמפרץ הפרסי על ידי שרות אניות קיטור בנהר פרת ומסילת הברזל בעמק הפרת בשנים 1834–1872)".
בטרם מונה לתפקיד שגריר ישראל בארצות הברית, עִברת את שמו לאליהו אילת. כאשר נכבשה אילת במסגרת מבצע עובדה שלח לו שר החוץ משה שרת הודעה מוצפנת: "לאליהו אילת, אפשטיין בידינו".
פרסם ספרים ועשרות מאמרים.
ארכיונו של אילת מפוצל בין הארכיון הציוני המרכזי ומחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
ארקדה

אַרְקַדָה, בעברית: מקמֶרֶת או מִקְשָׁת, היא מעבר המקורה ברצף של קשתות או קמרונות הנתמכים בעמודים. מקור המילה ב-arcada בשפת פרובאנסאל או מ-arcata באיטלקית - שתיהן מהמילה הלטינית arcus, שמשמעה 'קשת' (בעברית הוצעה עבור המונח המילה "מִקְשָת").

היסטוריה

בערים באירופה, מבנים המכוסים בארקדות נעשו מקום פופולרי לחנויות קטנות ולביתנים. בין השאר הוקמו ארקדות לאורך הצד הפנימי של חומות העיר, מתחת לגשרים ולאורך חזיתותיהם של בתים ברחוב. הארקדות מוגנות מפני השמש והגשם ומשכו אליהם באופן טבעי תנועה רבה של הולכי רגל. במשך הזמן, המונח "ארקדה" שימש ספציפית עבור רחובות מכוסים שבהם היו רוכלים. ארקדות המכוסות בגג, הידועות באיטליה בתור "לוג'יה" או "גלריה", התפתחו מאוחר יותר למרכזי קניות.
העיר האיטלקית בולוניה ידועה כעיר המשופעת בארקדות. חלק ניכר מרחובות העיר בנויים כארקדות ומעליהן בניינים. בסך הכול כולל מרכז העיר 38 ק"מ של ארקדות אשר זיכו את העיר בהכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
המונח אומץ גם על ידי קרנבלים וגני שעשועים, שם שורות של חנויות המוכרים אוכל וטובין אחרים צורפו לחנויות המציעות משחקים ונקראו "amusement arcades" או "midways". מהם התפתחו מרכזים המכילים משחקי ארקייד ומשחקי וידאו תמורת תשלום במטבעות, ואלה נקראו גם בשם "ארקייד".

ארקדה כמרכז קניות (פסאז')

במאה ה-18 וה-19 החלו יזמים לבנות "ארקדת קניות" (באנגלית: Shopping arcades) באירופה וצפון אמריקה, מבנים בהם חנויות הפונות לשטח ציבורי פנימי שהיה מקורה לעיתים בגג זכוכית, כך שאור השמש יכול לחדור למבנה. "ארקדת הקניות" הפכו למקום פופולרי לקניות ומפגש למעמד הביניים בערים. מבנים אלו היו הגרסאות הראשונות של מרכזי הקניות המודרניים. בצרפתית מבנים אלו נקראו פסאג' (Passage) מילה שמשמעותה מעבר, והמילה נכנסה לשימוש גם בעברית. בפריז הוקמו מספר פסאז'ים מקורים בתקופה זו. ה"פסאג'" הראשון בישראל, "פסז' פנסק", נחנך בשנת 1925, ברחוב הרצל 16 בתל אביב. ב-1935 נחנך "פסאז' התור" בפינת הרחובות וולפסון והרצל, ובהמשך "פסאז' אלנבי" (שנודע גם כ"פסאז' תמר") שנהרס במסגרת הקמת מגדל מאייר ברוטשילד, ו"פסאז' הוד" (שנודע גם כ"פסאז' דיזנגוף").
חידון האשליות

תקציר העלילה

הסרט, אשר מתרחש בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, מתמקד בחשיפה של אחת מהתרמיות הגדולות ביותר בטלוויזיה האמריקאית: שערוריית ההונאה בחידון "21".
במהלך הסרט מגלה חוקר הקונגרס דיק גודווין (רוב מורו), לאחר חקירה אינטנסיבית, כי שעשועון הטלוויזיה הפופולרי "עשרים ואחת" של רשת NBC הוא למעשה מבוים. על מנת להעלות את הרייטינג הצונח של התוכנית, נוהגים המפיקים להעביר מבעוד מועד את התשובות לפרופסור יפה התואר צ'ארלס ואן דורן (בגילומו של רייף פיינס) - המתחרה הפופולרי הקבוע והאלוף הנוכחי של התוכנית - כדי שיוכלו להשיג רייטינג גבוה במיוחד, ועל מנת שואן דורן יצליח להביס את הרב סטמפל (בגילומו של ג'ון טורטורו) - המתחרה היהודי הלא-פופולרי, אך מוכשר באופן פנומנלי - האלוף הוותיק.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי והיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר(פול סקופילד).
אליפות העולם בשחמט לנבחרות

אליפות העולם בשחמט לנבחרות היא תחרות שחמט שמאורגנת על ידי פיד"ה. האליפות הראשונה נערכה בשנת 1985, תוך שיתוף 6 שחמטאים בנבחרת. מאז משתתפים 4 שחמטאים בנבחרת. ניתן לשתף בנבחרת (בה קיים רוב גברי מובהק) גם שחמטאיות. לכל אליפות מוזמנות 10 נבחרות.
עד לשנת 2011 האליפות נערכה כל 4 שנים, מאז היא נערכת כל שנתיים.
החל משנת 2007 נערכת כל שנתיים גם תחרות נפרדת לנשים.
נכון ל-2017 רוסיה וסין מובילות במספר המדליות המצטבר מאז תחילת האליפות, הן באליפות הפתוחה והן באליפות הנשים.
שברולט K5 בלייזר

"בלייזר" בצה"ל

ה"בלייזר" שימש בצה"ל במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 כרכב לקצינים בכירים: אלופים ומפקדי אוגדות, ובסוף העשור גם כרכב למפקדי חטיבות ומפקדי גדודים. הדגם מיועד לנסיעה בתנאי שטח קשים ומוגדר כרכב לצרכים מבצעיים.
מאתייה נסטאסיץ'

קריירת מועדונים

נסטאסיץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של עיר הולדתו ולייבו ובגיל 15 הצטרף לקבוצת הנוער של פרטיזן בלגרד. בקיץ 2010 הושאל לטלאופטיק מהליגה הסרבית השנייה על מנת לצבור דקות משחק.
בקיץ 2011 חתם בפיורנטינה מהסרייה א' תמורת 4 מיליון אירו. תחילה התאמן עם קבוצת הנוער, אך עקב פציעות בקבוצה הבוגרת, הוא הצטרף אליה. ב-11 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד בולוניה. 
בקיץ 2012 חתם במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג תמורת 24.4 מיליון אירו וכרטיס השחקן של סטפן סאביץ' שעשה את הדרך ההפוכה. ב-18 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק במסגרת ליגת האלופות נגד ריאל מדריד. ב-29 בספטמבר נסטאסיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האנגלית בניצחון 1-2 נגד פולהאם. בנובמבר 2012 זכה בתואר שחקן החודש. במאי 2013 נבחר לכדורגלן הצעיר של העונה. למרות זאת, בעונת 2013/2014 חלה ירידה במעמדו ושיחק רק 13 משחקי ליגה.
ב-13 בינואר 2015 הושאל לשאלקה 04 מהבונדסליגה. שבועיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד האנובר 96. ב-11 במרץ 2015 שאלקה רכשה את כרטיס השחקן שלו תמורת 12 מיליון אירו ונסטאסיץ' חתם בקבוצה ל-4 עונות.

קריירה בינלאומית

ב-29 בפברואר 2012 נסטאסיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה.
שטוטגרט

ספורט

לעיר שטוטגרט יש קבוצת כדורגל המשחקת בבונדסליגה השנייה הנקראת מועדון ספורט שטוטגרט. הקבוצה זכתה בעברה חמש פעמים באליפות גרמניה בשנים 1952, 1950, 1984, 1992 ו-2007. בנוסף, פועלת בעיר קבוצת כדורגל נוספת בשם שטוטגרט קיקרס שמשחקת (נכון ל-2018) בליגה הרביעית בגרמניה. שטוטגרט קיקרס שיחקה בעברה בבונדסליגה אך למשך עונות בודדות בלבד.
בספטמבר 2015 אירחה שטוטגרט את אליפות העולם בהתעמלות אמנותית.
אנטנדרוס

אַנְטַנְדְרוֹס (ביוונית: Άντανδρος, בלטינית: Antandrus) היא עיר עתיקה בצפון מערב אסיה הקטנה, בחופו הצפוני של מפרץ אדרמיט (Edremit) שבטורקיה, ממנה נותרו לימינו שרידים מעטים בלבד. חורבותיה סמוכים לעיר אלטינולוק (Altınoluk) שבנפת בליקסיר (Balıkesir). 
חשיבותה של אנטנדרוס במיקומה האסטרטגי. היא שוכנת למרגלות הר אידה, ששפע עצים לבניית ספינות ולצרכים מסחריים וצבאיים נוספים, ושימשה בעת העתיקה מספנה ונמל מוצא למצרך רב-חשיבות זה.

היסטוריה

ראשיתה של אנטנדרוס לוטה בערפל. הרודוטוס, ההיסטוריון היווני בן המאה ה-5 לפנה"ס, קורא לה אנטנדרוס הפלאסגית, רמז לקדמוניותה, שכן כינוי זה משמש אצלו לתיאור התושבים הילידיים שקדמו לבוא ההלנים אל ארץ יוון. הלקסיקוגרף היווני סטפאנוס מביזנטיון, בן המאה ה-6 לספירה, המסתמך על כתבי אריסטו, כותב כי אנטנדרוס נקראה תחילה אֶדוֹנִיס ויושבה על ידי האֶדוֹנִים, בני שבט ממוצא תראקי. מאוחר יותר, במאה השביעית לפנה"ס, שלטו בה הקִימֶרִים, אף הם בני שבט נוודים תראקי, ולדברי הרודוטוס סילקם לבסוף מאסיה הקטנה אַלִיאַטֶס מלך לידיה. פליניוס, בחיבורו "מחקרי הטבע", כותב גם הוא, כי אנטנדרוס נקראה לפנים אֶדוֹנִיס (Edonis) ואחר כך קִימֶרִיס (Cimmeris). סימן לעתיקותה של אנטנדרוס אפשר אולי למצוא גם בחרוזיו של המשורר הרומי ורגיליוס, המספר כי אִינֵיאַס, מייסדה האגדי של רומא, הגיע לאחר עזבו את טרויה אל אנטנדרוס, בנה בה עשרים ספינות ומכאן הפליג עם אנשיו אל לאטיום.
העיר  נכבשה על ידי הפרסים זמן קצר אחרי מסע המלחמה של דריווש הראשון אל סקיתיה (512 לפנה"ס). ב-424 לפנה"ס, בשנה השמינית למלחמה הפלופונסית, נכבשה העיר בסיוע בוגדים מבפנים על ידי גולים ממיטילנה ולסבוס, אנשי הסיעות האוליגרכיות, אך האתונאים שהחזיקו בה קודם השתלטו עליה מחדש לאחר זמן קצר. בהמשך המלחמה נכבשה העיר על ידי הפרסים. תושבי העיר, שחששו מבוגדנותו של מפקד חיל המצב הפרסי מטעמו של טיספרנס ולא יכלו לשאת את העול שהטיל עליהם, קמו וגירשו אותו ואת חייליו (411 לפנה"ס). למרות המעשה לא איבדו הפרסים את אחיזתם בעיר.
Give In to Me

ביקורות

השיר זכה לביקורות חיוביות רבות. דייוויד בראון, עורך המגזין אנטרטיינמנט ויקלי, כתב "קולו של גקסון מצמרר בשיר Give In To Me (שיר הרוק הטוב ביותר של הזמר)". אלן לייט מהמגזין רולינג סטון כתבה כי "השיר "Give In To Me" מתכתב עם רעיון מטריד כשג'קסון שר "אל תנסי להבין אותי/פשוט עשי מה שאני אומר" בקול מחוספס, כאשר הגיטרה של מצליפה ומרחפת ברקע".

וידאו קליפ

בוידאו קליפ שליווה את יציאת השיר נראה ג'קסון מופיע על במה של קונצרט רוק כשהוא מלווה על ידי הגיטריסטים סלאש, סולן להקת "Guns N' Roses" וגילבי קלארק ונגן הקלידים טדי אנדראדיס. במהלך השיר נשמעים קולות פיצוץ חזקים ואפקטים חזותיים משווים מראה של קשתות חשמליות רצות לאורך גופו של ג'קסון. סלאש נראה מכה בורגים באמצעות הגיטרות שלו, דבר המוביל להגברת קצב הנגינה. הקליפ נכלל בקלטת הווידאו שיצאה בסוף שנת 19993 "Dangerous: The Short Films" וב-DVD "Michael Jackson's Vision", שיצא לאחר מותו של ג'קסון.
משרד המשפטים

היסטוריה

המשרד הוקם עם כינון הממשלה הזמנית ב-1948. השר הראשון שעמד בראשו היה פנחס רוזן, ובראשית דרכו היו בו שלושה עובדים בלבד. מטרתו הראשונה של המשרד הייתה ליצור רצף בפעילותם של מוסדות המשפט החיוניים בתקופת המעבר מהשלטון הבריטי. במיוחד התעורר צורך באיוש תפקידי שופטים בבתי המשפט, שכן השופטים הבריטים והערבים עזבו. מינוי השופטים הראשונים של בית המשפט העליון בגלגולו כבית משפט ישראלי אושר בידי הממשלה הזמנית ומועצת המדינה הזמנית ביולי אותה שנה. כן אויש ב-1948 משרד האפוטרופוס הכללי.
מטרה נוספת שעמדה לנגד עיניהם של ראשי המשרד בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל היה גיבוש דינים ישראליים שיחליפו את מערכות הדינים העות'מאנית והמנדטורית. עם זאת, הזיקה לדין הבריטי נותקה רק ב-1980, עם חקיקתו של חוק יסודות המשפט, שביטל סעיף בדבר המלך במועצה על ארץ ישראל שקבע כי מקום שלא נקבעו הוראות בחוק המקומי, יפסקו בתי המשפט לפי המשפט המקובל ודיני היושר. כמו כן, גם בימינו, כ-65 שנה לאחר הקמת מדינת ישראל, עומדים בתוקפם חוקים שנחקקו בידי המחוקק המנדטורי או נסחים חדשים של חוקים כאלה (כגון פקודת מניעת טרור, פקודת הראיות או פקודת העיריות). דבר החקיקה העות'מאני האחרון, המג'לה, בוטל ב-1984.
בשנת 1949 כלל המשרד שלוש מחלקות ראשיות: ייעוץ, חקיקה ופרקליטות. כן כלל המשרד את המחלקות המנהליות: רשם קרקעות, האפוטרופוס הכללי והרשם הכללי. במשרד עבדו 506 עובדים. באפריל 1949 עברו הפרקליטות והרשם הכללי לירושלים.

תחומי אחריות

בתוך המשרד קיימות כ-70 יחידות משנה, בתחומים מגוונים:
בקבוק מעבדה

בקבוק מעבדה הוא כלי קיבול מעבדתי, אשר עשוי מזכוכית או פלסטיק. גודל הבקבוק נמדד על פי הנפח אותו הוא יכול להכיל. ישנם צורות רבות ונפחים שונים לבקבוקי מעבדה, אך המשותף לכולם זהו גוף רחב וצוואר צר (לעיתים יותר מאחד), שבראשו נמצא פתח הבקבוק. ניתן לאטום את הפתח באמצעות פקק ייעודי, כגון פקק שעם או זכוכית המתאים לפתח. לעיתים ישנה הברגה בצוואר הבקבוק המאפשרת הברגת פקק מתאים, לרוב עשוי מפלסטיק.
הבקבוק משמש למגוון מטרות, ובהן הכנת תמיסות, אחסון, איסוף, מדידת נפחים ועוד. הבקבוק משמש גם לתגובות כימיות ותהליכים נוספים, כגון ערבוב, חימום, קירור, המסה, שיקוע, זיקוק ואנליזה.

הגבלים חוקתיים

ניתן להשתמש בבקבוקי מעבדה לצורך ייצור סמים. כדי להגביל את נגישות הבקבוקים, ישנן מדינות בארצות הברית אשר אסרו את השימוש בבקבוקי מעבדה בבתי ספר, אלא אם קיבלו היתר מיוחד לכך. מגבלה זו גם כוללת חומרים גלם אשר משמשים לייצור סמים.
אלף עגורי אוריגמי

אלף עגורי אוריגמי הם קבוצה של אלף עגורים מנייר מקופלים בטכניקת האוריגמי ומחוברים בעזרת חוט העובר ביניהם. אגדה יפנית עתיקה מבטיחה כי עגור יעניק משאלה למי שיקפל אלף עגורי אוריגמי. בחלק מהסיפורים מאמינים כי הקיפול מעניק מזל טוב נצחי ולא רק משאלה בודדת, כדוגמת חיים ארוכים או החלמה ממחלה או פציעה, מה שהופך את הקיפולים למתנה פופולרית.
ביפן העגור הוא אחד היצורים המיתיים או הקדושים, יחד עם הדרקון והצב, ומאמינים כי הוא חי במשך אלף שנים, לכן מקפלים אלף עגורים, עגור עבור כל שנה מחייו. 
בחלק מהסיפורים יש לסיים את קיפול העגורים בתוך שנה אחת והוא חייב להתבצע על ידי האדם שיממש בעזרתו משאלה.

חשיבות תרבותית

באופן מסורתי נהוג לקבל מהאבות של זוג הנישא אלף עגורי נייר כמתנת חתונה, הסמליות של המתנה היא הדרך לאחל אלף שנים של אושר ושגשוג משותף לבני הזוג. במקרים נוספים מקובל להעניק את העגורים כמתנה לתינוק שנולד במטרה לאחל לו חיים ארוכים ומזל טוב. תליית העגורים בבית נחשבת לקמע בעל עוצמה המשפר את המזל.
במספר מקדשים בטוקיו והירושימה ניצבת אש תמיד כתפילה לשלום עולמי. את המקדשים פוקדים תלמידי בית ספר ומניחים שרשראות של עגורים הנחשפות לאיתני הטבע והתפוררותן משחררת את המשאלה בדומה לדגל תפילה טיבטי.
הסוכנות היפנית לחקר החלל משתמשת בקיפול אלף עגורים כאחד המבחנים עבור האסטרונאוטים הפוטנציאליים שלה.
קיפול העגורים הפך לסמל בעקבות הילדה סדקו ססקי שהייתה מנפגעי המתקפה האטומית על הירושימה וגיבורה לאומית ביפן שהחלה בקיפולי עגורי האוריגמי מתוך משאלה לשלום עולמי. ססקי הצליחה לקפל אלף עגורים ומשראתה שמשאלתה להבריא לא מתגשמת, המשיכה לקפל עגורים נוספים עד יום מותה. באנדרטה לזכרה בפארק השלום בהירושימה נמצא פסלה בו היא אוחזת בעגור אוריגמי.
ח'ירבת ניג'ם

ח'ירבת ניג'ם (בערבית:  خربة نجم שפירושו חורבת כוכב) הוא אתר ארכאולוגי בגבעת הרדאר. בחפירות הצלה שנעשו במקום נחשף מבנה מבוצר המוגדר כמצודה מהתקופה הפרסית-הלניסטית והתקופה העות'מאנית.

היסטוריה ומיקום גאוגרפי

גבעת הראדאר נמצאת בתחומי הר אדר, התנחלות ומועצה מקומית במסגרת מחוז יהודה ושומרון. הגבעה נישאת לגובה 880 מ' מעל פני הים. עוברת בה דרך ממעלה-החמישה מזרחה, אל הכפר בדו ואל נבי סמואל. שמו של האתר ח'ירבת ניג'ם, נקרא כך בגלל גובהה. האתר נחשף בחודשים מאי-יולי 1991, במסגרת תוכנית פיתוח ליישוב הר אדר בחפירות הצלה של קמ"ט לארכאולוגיה-ביהודה ושומרון בניהולו של מיכאל דדון. האתר נמצא על שלוחה המשתפלת מערבה בין שני יובליו של נחל כפירה. בח'ירבת נג'ים נחשף מכלול בנייה רחב ממדים, שבו זוהו שתי שכבות.
השכבה הקדומה באתר היא בית חצר מהתקופה הפרסית, שעושה שימוש גם בתקופה ההלניסטית הקדומה. אופיו המבוצר של המבנה משתקף בתוכניתו האוטונומית, בקירות החיצוניים האיתנים, בשער היחיד שבמזרח ובצורתו- כניסה עקיפה אל החצר הפנימית דרך שני חדרים התואמת את תהליך ההתפתחות שניכר בחלק ממבנים אלה. דומה, שהם שרתו בתקופה הפרסית חילות מצב.
מיקומו של האתר סמוך לדרך עתיקה בשם אֶ-נַּבִּי צַמְוִיל, בו נחשפה שכבת יישוב מן התקופות הפרסית וההלניסטית (ייתכן וזהו מרכז מינהל גדול). סמל פחוות יהודה, עשוי להעיד על השתלבותו של האתר בהר אדר במערך היישובים שעל גבול פחוות יהודה בתקופה העות'מאנית שימש המבנה כחאן על אם הדרך ובו חצר קדמית, אורוות סוסים, כבשנים ותנורים תעשייתיים גדולים ששימשו לעבודות מתכת אולי לעשיית פרסות.

המבנה מהתקופה הפרסית וההלניסטית

השכבה העתיקה בח'ירבת ניג'ם מיוחסת לתקופה הפרסית, בה הוקם מבנה ביצורי, ככל הנראה מצודה שניצבה לאורך גבולה הצפוני של יהודה. שטח המצודה הוא (21.8*25.8 מ') הכולל סדרת חדרים המקיפים חצר פנימית בגודל (11.9*10.0 מ') בה נמצא בור מים. פתח הכניסה (2.2 מ' רוחב) נקבע במזרח; הכניסה הייתה עקיפה, העוברת דרך שני חדרים אל החצר המרכזית.
בתקופה ההלניסטית, שימש המבנה כבית חווה ולא עבר שינוי מהותי אבל כן ניתן לראות חריתות בדגמי אידרה על גבי קירות שהוחלקו באמצעות טיח, האופייניות לתקופה ההלניסטית.

ח'אן עות'מאני

המבנה הפרסי-הלניסטי ניטש במחצית הראשונה של המאה השנייה לפנה"ס. בתקופה העות'מאנית, חזר המבנה הקדום לשימוש. הוא הורחב והשתכלל, החלוקה הפנימית השתנתה ושטחו הורחב לכדי 1,200 מ"ר על ידי הוספת מבני שירות ותעשייה. תוספות ושינויים אלה, בעיקר חלוקתם של חדרי המבנה לשניים או שלושה חדרים קטנים, מחזקים את ההנחה כי המבנה שימש בתקופה העות'מאנית כחאן, על הדרך שבין אזור אֶ-נַּבִּי צַמְוִיל - לאזור אבו גוש. ברוב החדרים נמצאו מעין טאבונים ששימשו כמתקני חימום לעוברי אורח.
בחזית המבנה השתרעה חצר גדולה, מוקפת גדר אבן. האגף הדרומי ( 2.6* 12.0 מ') נחלק לשני טורים חדרים, ששימשו כנראה כמחסנים. מדרום לאגף זה נחשף חדר מוארך בו הותקנה גת גדולה בעלת שני משטחי דריכה, המתנקזים אל בור איסוף.
משרד

משרד הוא מקום עבודה, שבו עיבוד מסמכים הוא חלק מרכזי מהעבודה. סוג נפוץ של עבודה המתנהלת במשרד היא עבודת פקידות - סידורים מנהלתיים הקשורים במסמכים, לדוגמה, משרד מזכירות של בית ספר. אולם, ישנם משרדים שעיקר העבודה בהם אינו עבודת פקידות, לדוגמה, משרד פרסום.

היסטוריה

משרדים היו קיימים כבר בעת העתיקה בשימוש מוסדות השלטון. פקידים שהיו אחראים לניהול רשומות בנושאי מיסוי או תיעוד פעילות השלטון פעלו בחדרים שהכילו ארכיונים. משרדים בעלי אופי דומה נותרו המשרדים היחידים עד לתקופה המודרנית, גם לאחר המצאת הדפוס. התפתחות משמעותית בתפוצת המשרדים החלה עם המהפכה התעשייתית, בד בבד עם הגידול בתפוצת החברות העסקיות. בעת הזו גם החלו להיבנות בנייני משרדים שאכלסו חברה אחת או יותר.
התפתחות הפעילות הפקידותית בתחום הממשל והשירותים הביאה לבנייה המונית של משרדים שמוקמו בדרך כלל בבניינים ייעודיים ולעיתים אף בגורדי שחקים. במאה ה-20 החלו מרכזי הערים הגדולות לאכלס בנייני משרדים רבים.
בשל הצורך בחיסכון בזמן ובעלות העבודה, המשרדים בעת החדשה היו צרכנים חשובים של פריצות דרך טכנולוגיות ועודדו את התפתחות הטכנולוגיה. המשרדים היו מהצרכנים הגדולים הראשונים של טלפונים, מכונות כתיבה, מכונות העתקה, פקס, מחשבים, אינטרנט, מדפסות וכיוצא בזה. המשרדים היו צרכנים גדולים גם של חידושים מתחום הנדסת האנוש בריהוט ושל עיצוב הפנים. עבור המשרדים פותח הריהוט המשרדי ופותחו שיטות להשגת פרטיות ונוחות עבודה תוך חיסכון במקום ובמשאבים אחרים.
המשרדים היוו מקום נוח להשתלבות נשים בשוק העבודה משום שבניגוד לעבודה בתעשייה ובחקלאות, למשרד הייתה תדמית של מקום עבודה שאינו דורש כוח פיזי רב.

מיקום

משרדים פועלים בבנייני משרדים - בניינים שהוקמו לשם אכלוס משרדים, ולעיתים בחלק שהוקצה לכך בתוך מבנה שלו מטרה עיקרית אחרת, למשל משרד לשימושו של מנהל מחסן, בבניין שייעודו העיקרי הוא מחסן. בערים שבהן יש מחסור חריף במשרדים, מוסבות גם דירות מגורים, בעיקר אלה שבקומת הקרקע, לשמש כמשרד. גם בדירות ובבתים פרטיים מוקצה לעיתים חדר או אזור בדירה למשרד ביתי, המשמש לעסק המנוהל מהבית.

אזכורים תרבותיים

סדרת הטלוויזיה הבריטית הקומית "המשרד" מתארת הווי משרדי. בעקבות הצלחתה הופקה לה גרסה אמריקאית, גרסה צרפתית, גרסה גרמנית וגרסה ישראלית.