google/wiki40b huggingface dataset:
איוון שוובל

ביוגרפיה

שוובל נולד בשנת 1932 במורגנטאון, וירג'יניה המערבית שבארצות הברית. הוא החל לצייר במהלך שירותו בצבא האמריקאי. הוא למד בקיוטו אצל קימורה קיואן, אמן זן ואחר כך למד בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1963 עלה לישראל וקבע את מגוריו בשכונת עין כרם שבירושלים, שם חי עד מותו.
החל להתפרסם בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים בעקבות סדרות הציורים: "ספר שמואל" - אשר עסקה בסימבולים תנ"כיים ברחובות ירושלים, הסדרה "כוכבי קולנוע ברחובות תל אביב" וסדרה בשם "The Inescapable מגירוש ספרד עד הפתרון הסופי", שעסקה בשואה והוצגה במוזיאון בספרד. בשנותיו האחרונות עבד בעיקר על דיוקנאות עצמיים ועל ציורי טבע של אזור נחל שורק.
היה נשוי לאדווה ואב לחמישה. נפטר באופן פתאומי ביולי 2011 בעת טיול יומי בעין כרם. היה בן 79 במותו וגופו נקבר בבית העלמין בקריית ענבים.
רב-גביש

רב-גביש הוא חומר מוצק המורכב ממספר רב של גבישים קטנים, בגדלים ובכיוונים שונים. מרבית המתכות והקרמיקות הן רב-גבישים, לדוגמה ברזל, זהב, גרפיט. בהנדסת חומרים הגבישים הקטנים נקראים גרעינים, גבישונים או קריסטליטים.
מבנה הגבישים משפיע באופן חזק על תכונות החומר. ככלל אצבע, חומר בעל גבישים קטנים יותר יהיה חזק יותר, ולעומתו חומר בעל גבישים גדולים יותר יהיה קשה יותר ופריך יותר.
כיוון הגבישים יכול להיות אקראי, אך גם מכוון, למשל כתוצאה מתהליך ערגול. רב-גביש של חומר שקוף למעבר אור יכול להיות לא שקוף, אלא חלבי, כמו במקרה של אלומינה. תופעה זו נגרמת כתוצאה מהעובדה שאלומינה היא חומר בעל שבירה כפולה, כלומר הכיוון של הגביש משפיע על זוויות שבירת האור, והגבישונים המתחברים בזוויות שונות ואקראיות שוברים את האור כך שהחומר אינו שקוף.
חומרים מסוימים בטבע נמצאים בצורת גביש יחיד: אבני חן הן קרמיקות מגביש יחיד, לדוגמה יהלום ואודם, ובתעשייה מגדלים גבישים יחידים, כמו פרוסות סיליקון למעבדי מחשבים.
מטריצת ונדרמונד

באלגברה ליניארית, מטריצת ונדרמונד (על שם אלכסנדר ונדרמונד) היא מטריצה מסדר  כאשר כל שורה (או לחלופין: כל עמודה) היא סדרה הנדסית, כמתואר כאן:

אם המטריצה ריבועית (m=n), אז הדטרמיננטה שלה, הנקראת דטרמיננטת ונדרמונד, מבוטאת על ידי הביטוי: 
מטריצה זו מעריכה פולינום בנקודות: היא מעבירה את המקדמים של הפולינום  לערכים שהפולינום מקבל בנקודות . לכן אפשר להשתמש בה כדי לבצע אינטרפולציה פולינומית, אך זו אינה הדרך היחידה, וחלק מן הדרכים האחרות יעילות יותר.
דוגמה למטריצת ונדרמונד מיוחדת היא מטריצה של התמרת פורייה שבה αᵢ נבחרים להיות שורשי היחידה:

כאשר
טורפדו ולדימיר

היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1959 ביוזמת הוועדה המחוזית של המפלגה במחוז ולדימיר ומנהיגות מפעל הטרקטורים בעיר ולדימיר. בשנת 1966 הקבוצה השתתפה בליגה הסובייטית השנייה.
בשנים 1982 ו-1983 הקבוצה לא השתתפה בליגות המקצועניות. ב-1984 הקבוצה החזרה לליגה השנייה והישג השיא שלה היה מקום 4 בעונת 1989 ומקום 3 בעונת 1991.
בעונת 1993 הקבוצה התמודדה בליגה הרוסית הראשונה וסיימה במקום הששי. ב-1994 טורפדו ירדה לליגה השנייה, בה התמודדה עד עונת 1999, כשאיבדה את מעמדה המקצועני. בעונת 2001 חזרה לליגה השנייה.
טורפדו התמודדה בהצלחה בגביע הרוסי בכדורגל בעונת 2005, כשהעפילה עד לשלב 16 האחרונות, כשפגשה את צסק"א מוסקבה, באותה עת סגנית האלופה.
בעונת 2009 שחזרה את הישגה בגביע והעפילה עד לשלב 16 האחרונות, הפעם הפסידה לזניט סנקט פטרבורג. ב-2010 זכתה באליפות מערב של הליגה השנייה וחזרה לליגת המשנה והתמודדה בעונת הבכורה של ליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה. ביולי 2011 טורפדו העפילה לשלב שמינית גמר הגביע, אחרי שגברה על ספרטק נלצ'יק, אך בשמינית הגמר הודחה על ידי טרק גרוזני ובסיום העונה שמרה על מקומה בליגה.
ביולי 2012 הקבוצה נאלצה לרדת ליגה עקב מצבה הכלכלי והתמודדה בליגה השלישית. במאי 2013 טורפדו חזרה לליגה השנייה ומאז עונת 2013/2015 מתמודדת בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה.
מחלה סופנית

מחלה סופנית (באנגלית: Terminal illness; ולעיתים אף בעברית: מחלה טרמינלית) הוא מונח רפואי אשר נפוץ במאה ה-20 כדי לתאר מחלה אשר לא ניתן לרפאה, או לטפל בה באופן מתאים כדי לשנות את מהלכה, ואשר ניתן לצפות באופן סביר כי תגרום למותו של החולה בתוך פרק זמן קצר. המונח נמצא בשימוש רב יותר לתיאור מחלות מתמשכות וקטלניות, כגון מחלות ממאירות או מחלות לב, מאשר פגיעות טראומה גופנית. במובנה הפשוט מחלה סופנית היא מחלה אשר קרוב לוודאי תגרום למותו של החולה בתוך פרק זמן קצר יחסית.
חולה הלוקה במחלה סופנית מתואר לעיתים כחולה סופני. לעיתים, חולה מוגדר כחולה סופני כאשר, על פי הערכה, תוחלת חייו היא שישה חודשים או פחות, גם אם יינתן לו טיפול מיטבי ובהנחה שהמחלה תתקדם באופן האופייני לה. תיחום הזמן לשישה חודשים הוא שרירותי, והערכות תוחלת חיים עשויות להיות בלתי מדויקות. לכן, אף שניתן להגדיר חולה כחולה סופני, אין כל ביטחון שתוחלת חייו לא תהיה ארוכה, או קצרה, מן התחזית. לא כל חולה הלוקה במחלה אשר קיימת סבירות גבוהה שתגרום למותו הוא חולה סופני, כך למשל תוחלת חייהם של חולים במחלת האיידס, הנמצאים במשטר טיפולי מתאים, ארוכה בהרבה משישה חודשים.
ממחקרים שנעשו נמצא שרופאים נוטים בדרך כלל להערכות מוגזמות של תוחלת חיים במחלות ממושכות ומסוכנות, ובמציאות תוחלת החיים של החולים קצרה מהניבוי של רופאיהם.

טיפול רפואי

מעצם הגדרתה מחלה סופנית לא ניתנת לריפוי, או לטיפול שישנה באופן משמעותי את מהלך המחלה. אולם, סוגים מסוימים של טיפול רפואי עדיין עשויים להיות מתאימים, כגון טיפול פליאטיבי שמטרתו להקל על תסמינים של המחלה הפוגעים באיכות חייו של המטופל (מצוקה נשימתית, כאב, וכדומה).
יש חולים סופניים הבוחרים להפסיק כל טיפול שתופעות הלוואי שלו גורמות להגברת סבלם או נכותם. אחרים בוחרים להמשיך בטיפולים רפואיים, גם אם הם קשים, מתוך תקווה שתחזית הרופא לא תתגשם. יש חולים הפונים אף לשיטות טיפול מחוץ למסגרת הרפואה הקונבנציונלית, ומעדיפים לנסות טיפולי רפואה אלטרנטיבית, אף אם לא הוכחו מדעית. בחירות אלה של חולים סופניים עשויות להשתנות ככל שעובר הזמן.
טיפולים פליאטיביים הם חלק מהטיפול בחולה הסופני, ללא קשר לבחירתו באשר לטיפול במחלה, והם עשויים להקל על תסמינים ולשפר איכות חיים. אשפוז במסגרת הוספיס, או הוספיס בית, יכול לספק לחולה הסופני גם את הליווי בתמיכה רגשית ונפשית, תוך שילוב בני משפחתו בתהליך הפרידה.
רומנסקה

רומנסקה היא תבנית שירית, שהייתה פופולרית בסוף המאה ה-16 וראשית המאה ה-17. בעיקר הייתה מקובלת על מלחינים איטלקים בראשית תקופת הבארוק.
הרומנסקה, שמקורה בספרד בשם "גוארדמה לאס ואקאס", מורכבת מרצף של ארבעה אקורדים עם בס פשוט, חוזר על עצמו, המספק בסיס לווריאציות ואלתורים. השיר "Greensleeves" הוא דוגמה מפורסמת לרומנסקה.
"רומנסקה" הוא גם שמם של שני הרכבים לביצוע מוזיקה עתיקה: את הראשון, "לה רומנסקה", הקים ג'ון גריפיתס בשנת 1978 באוסטרליה; את השני, "רומנסקה", הקים נייג'ל נורת' בשנת 1988 באנגליה. שני ההרכבים מתמחים בביצוע אותנטי בכלי פריטה עתיקים.
מרב בטיטו

ביוגרפיה

בטיטו נולדה וגדלה בבית שאן, למשפחה דתית יוצאת מרוקו בת חמישה ילדים. אביה היה מנהל סניף בנק ואמה מנהלת בית ספר. בגיל 11 החלה ללמוד באולפנה שבקריית מוצקין, מגיל 15 הייתה ילדת חוץ בקיבוץ שדה אליהו. לפני השירות הצבאי עשתה שנת שירות ובצה"ל שרתה כמ"כית טירונים. לאחר שירותה הצבאי למדה היסטוריה והוראה באוניברסיטת תל אביב ובהמשך עבדה כמורה להיסטוריה ורכזת שכבה בתיכון שבנצרת עילית.
בגיל שלושים ושלוש החלה ללמוד בבית הספר לעיתונות כותרת. לאחר מכן עבדה כעיתונאית בעיתון "עולם האישה" והכינה כתבות על נשים חזקות בעולם התקשורת. מאוחר יותר עבדה כתחקירנית בתוכניתו של נסים משעל "משעל חם", ששודרה בערוץ 2. משנת 2003 שימשה ככתבת בעיתון "מעריב" ובסוף שנת 2007 עברה לעיתון "ידיעות אחרונות". בין היתר הגישה פינת אקטואליה בתוכניתו של רפי רשף "חמש עם רפי רשף", המשודרת בערוץ 10 והשתתפה בסדרת הטלוויזיה בנות ששודרה בערוץ HOT3. כמו כן משתתפת כחברת פאנל בתוכנית ביקורת התרבות "תרבות רעה" בערוץ הלוויין "יס ישראלי".
בטיטו השתתפה בתוכנית אקטואליה של עמנואל רוזן המשודרת בערוץ 2.
במהלך שנת 2010 הופיעה עם משפחתה בתוכניתו של גיא מרוז בפינה הנקראת "משפחה בע"מ", המשודרת בערוץ 10, שמטרתה לבדוק האם משפחה ישראלית מסוגלת להתקיים מהשכר הממוצע במשק.
ב-2011 בטיטו השתתפה כדיירת בעונה השלישית של "האח הגדול", תוכנית מציאות ששודרה בערוץ 2 של קשת.
בשנת 2016 הייתה בין מגישות הסדרה התיעודית ההיסטורית "והארץ הייתה תוהו ובוהו" בערוץ 1.
מאז אוקטובר 2017 היא מגישה לצד מרב מילר את התוכנית "כותרות הבוקר" של קשת בערוץ 2, וגם לאחר המעבר לערוץ 12.

חיים פרטיים

בטיטו התחתנה בהיותה בת 19, ילדה שלוש בנות והתגרשה בגיל 36. לאחר מכן נישאה בשנית לשלום ברקוביץ׳, אב לשניים, ועברה להתגורר ברעננה.
ראמה (יישוב)

היסטוריה

החוקר האמריקני אדוארד רובינסון שביקר בארץ ישראל ב-1838 זיהה את היישוב רמה בנחלת שבט אשר כמקור שמו של הכפר. נמצאה בו כתובת עברית מהמאה ה-3. בזיהוי היישוב הקדום הסתייע רובינסון בסרקופגים שמצא על גבעה הסמוכה לכפר. באתר התקיימה עיר חשובה בעת השלטון הצלבני בארץ ישראל. 
היישוב הנוכחי הוקם, לפי המסורת המקומית, במאה ה-17 והיה בין הכפרים הגדולים ביותר בגליל בתקופה העות'מאנית. אולריך יאספר זטצן תיאר את הכפר כעיירה עם בתים הבנויים היטב. במחצית השנייה של המאה ה-19 תואר הכפר כמכיל 60 משפחות נוצריות ו-60 דרוזיות.
בשנת 1923 היה לכפר הראשון בפלשתינה-א"י, שזכה במנהל עצמי (על ידי מועצת הכפר) מידי שלטונות המנדט הבריטי.
בהחלטת החלוקה, עתיד היה הכפר, כמו שאר הגליל, להכלל במדינה הערבית.
הכפר נכבש על ידי כוחות ההגנה במלחמת העצמאות וסופח לישראל בהסכמי שביתת הנשק ב-1949. בכפר השתכנו רובם של עקורי איקרית ובירעם.

שמן זית

ראמה ידועה בתעשיית שמן הזית שלה. אולריך יאספר זטצן שביקר בכפר בשנת 1803 כתב שלכפר היה מטע זיתים גדול ממזרח לו שכלל 80,000 עצים. לכפר היו שייכים כרמי הזיתים הגדולים ביותר באזור. בימי מדיניות הקיצוב התנגדו תושבי הכפר בכח להחרמת תוצרתם על ידי פקידי בית חרושת שמן. בעקבות זאת נעצרו עשרות מתושבי הכפר שהועמדו לדין בפני בית דין צבאי ונדונו למאסר. ב"על המשמר" נטען שהמחיר שנקבע לשמן זית היה נמוך במיוחד בגלל שמגדליו היו ערבים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 פעלו בכפר שישה בתי בד גדולים.

חינוך

בית ספר ראשון הוקם בכפר בשנת 1884 ובית ספר נוסף הוקם בשנת 1913. בית ספר תיכון הוקם ביישוב ב-1956. בשנות ה-70 רשם התיכון אחוזי הצלחה גבוהים בבחינות הבגרות. באמצע שנות ה-70 עבר התיכון למבנה חדש.

גאוגרפיה

רובה של ראמה בנויה על מורדות ההר, כך שהכבישים בה תלולים יחסית. בדרום היישוב, סביב כביש 85 הישן, נמצא אזור מישורי יחסית, שהתפתח החל משנות ה-80 לאזור מעורב של מגורים ועסקים. בתחילת שנות ה-80 הוקמה בראמה שכונה חדשה במערב, המשמשת בעיקר למגורי מוסלמים. כן קיימת התפתחות מזרחה.
טודור ופנדורה הדג'י-מיטקוב

טודור ופנדורה הדג'י-מיטקוב (במקדונית: Todor & Pandora Hadzi-Mitkov), חסידי אומות העולם ממוצא מקדוני האחראים להצלת משפחת פרנסס (Frances) היהודית בסקופיה, מקדוניה.

קורות חייהם

טודור הדג'י-מיטקוב היה וטרינר מוסלמי בעיר סקופיה שבמקדוניה. טודור היה נשוי לפנדורה. השניים גרו סמוך לביתם של משפחת פרנסס היהודית.

הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

באפריל 1941, לאחר סיפוח מקדוניה לבולגריה, החוקים האנטישמים שחוקקה ממשלת בולגריה הוחלו גם על יהודי מקדוניה. בעקבות כך, ביקר הדג'י-מיטקוב בבית משפחתו של חברו היהודי הקרוב מויס פרנסס (Mois Frances), פרט באוזניו את  חששותיו לגבי ביטחונם של יהודי המדינה והציע כי חמשת בני משפחת פרנסס (מויס, אשתו, שני ילדיהם ואמו), יעברו לגור בביתו.
על מנת לאפשר למשפחה לגור בבית ללא חשש, פיטר טודור את עובדי משק הבית שלו וסגר את מרפאתו. אשתו, פנדורה, הייתה זו שדאגה לבית ולבני משפחת פרנסס. יום לפני גירוש היהודים מהעיר, הוכרז שכל אזרח המסתיר  יהודי בביתו, ייענש. מויס פרנסס החליט שאינו מעוניין לסכן את חייהם של משפחת הדג'י-מיטקוב, ולכן החליט לקחת את משפחתו ולברוח לאלבניה. התוכנית לא יצאה לפועל בשל הסיורים התכופים של המשטרה הבולגרית והחשש להתפס.
בשלב זה, החליט אחיה של פנדורה, טראז'קו ריבארב (Trajko Ribarev) לקחת את בני המשפחה להסתתר בביתו. בני משפחת פרנסס התחפשו  למוסלמים עניים מהעיר, והועברו על ידי טראז'קו לביתו באמצעות סוס ועגלה. המשפחה שהתה בביתם של משפחת ריבארב לכמה ימים, במהלכם דאג הדג'י-מיטקוב להכנת מסמכים מזויפים עם שמות מוסלמיים לבני המשפחה. בני משפחת פרנסס הועברו באמצעות שימוש במסמכים אלו לאלבניה.

לאחר המלחמה

בתום המלחמה חזרו בני משפחת פרנסס לביתם של משפחת הדג'י-מיטקוב והתגוררו בו עד אשר עלו לארץ ישראל בשנת 1948.

הכרה והנצחה

ב-19 בפברואר 1976 הוכרו טודור ופנדורה כחסידי אומות עולם, והיו המקדונים הראשונים שהוכרו כחסידי אומות עולם.
טניה פרס

טניה פֶּרֶס היא (נולדה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20) היא שחקנית תיאטרון עבר ישראלית.

ביוגרפיה

טניה פרס נולדה במשפחה יהודית אמידה בקישינב שברומניה בראשית שנות ה-30.
את תקופת השואה עברה בטרנסניסטריה, ניצלה וב-1944 עלתה לארץ ישראל. בתחילה הייתה חברת קיבוץ גבולות. סיימה את לימודיה בסמינר למורים ובית הספר למשחק בהנהלת צבי פרידלנדר שליד תיאטרון "הבימה" בתל אביב.
שיחקה בשנות ה-50 וה-60 בתיאטרון אורות, תיאטרון "הבימה" ("אי לייק מייק", "יומנה של אנה פרנק", "הביצה", "סילונים", "רצח החפים מפשע"), תיאטרון "דו-רה-מי", תיאטרון "אשנב", בתיאטרון משה הלוי, ותיאטרון הקאמרי.
במחצית השנייה של שנות ה-60 בחוף השנהב עם בעלה, החלה לצייר וערכה שתי תערוכות. עם שובה לישראל המשיכה לעסוק בציור ולהציג בתערוכות, ולא שבה לשחק.
בשנת 2006 ראה אור ספרה "ילדת הדרכים", ספר לבני הנעורים המתאר את קורותיה במלחמת העולם השנייה (1941–1944). ב-2008 הופיע הספר בשפה הרוסית.
מואזין

קריאת המואזין

כאשר המואזין קורא לתפילה, הוא פונה לארבע כנפות הארץ ומול כל אחת מהן קורא: "אללה הוא הגדול מכולם. אני מעיד שאין אלוהים מלבד אללה. אני מעיד שמוחמד הוא שליחו של אללה (בערבית: "אשהדֻ אן לַא אִלַהַ אִלַֹא אללַּה ואן מוחמד רַסוּל אללה"). בואו לתפילה. בואו לגאולה. אללה הוא הגדול מכולם. אין אלוהים מלבד אללה" (ובבוקר מוסיפים: "התפילה עדיפה מהשינה").
בזמן התפילה עומד המואזין במסגדים מסוימים על דוכן (המכונה "מואזין מחפילי" בטורקית), ממול למינבר ועונה לדרשת האימאם.
המואזין היה נוהג לעלות לראש מגדל המסגד כדי שקולו ישמע למרחוק. עם חדירת הטכנולוגיה להגברת קול, חלק מהמואזינים החלו לקרוא את הקריאה לתפילה מלמטה, דבר שעורר את כעסם של חלק מהמוסלמים. כיום, ברבים מהמסגדים המודרניים נעשה שימוש ברמקולים לשידור קריאת המואזין, המשדרים הקלטה של הקריאה לתפילה, או קריאה בשידור חי שמבצע המואזין במיקרופון.

המואזין

המואזין נבחר לתפקידו בזכות אופיו הטוב וקולו.
בילאל אבן רבאח היה המואזין הראשון באסלאם.

תלונות על מפגע רעש

במהלך המאה ה-20 נכנסו רמקולים רבי עצמה לשימוש רווח במסגדים רבים ברחבי העולם להעצמת קול המואזין. בעקבות זאת עלו תלונות על מפגע רעש מהמסגדים. הבעיה עולה במיוחד במקומות בהם יש מספר מסגדים סמוכים אלו לאלו ואין תיאום ביניהם ומכאן זמן קריאתם ארוך יותר.
במדינות שונות ברחבי העולם נקבעו תקנות וחוקים המגבילים (ובמקרים מסוימים אף אוסרים) את השימוש ברמקולים לקריאת המואזין.
בקהיר (מצרים) נאסר השימוש בכריזה עצמאית ברמקולים מהמואזינים השונים הפזורים בעיר, ובמקומם (עד לספטמבר 2016) הייתה משודרת קריאה אחת ואחידה מאולפן ממשלתי למקלטים המפוזרים ברחבי העיר במימון ממשלתי. בספטמבר 2016 הודיעו שלטונות מצרים על איסור שימוש ברמקולים להגברת קול המואזין במסגדים במדינה, עקב "פגיעה באיכות החיים".
בטהראן נחקקו תקנות המגבילות את עוצמת המואזין, ובסעודיה נחקקו חוקים אשר נועדו הן להגביל את עוצמת המואזין והן להפחית את מספר המואזינים במקומות מסוימים. גם בירדן נחקקו חוקים להסדרה ואחידות של המואזינים בערים השונות. תקנות וחוקים דומים בווריאציות שונות נחקקו גם בערים מסוימות בסוריה, במרוקו, ברמאללה ועוד.

המצב בישראל

בישראל, התקנות למניעת מפגעים אוסרות על הקמת רעש באמצעות רמקול בין השעות 14:00-16:00 בצהריים ובין 23:00 בלילה ועד 07:00 בבוקר של יום המחרת. לשון תקנות אלו חלה גם על רמקולים בשימוש המואזין. עם זאת, נכון להיום, התקנות אינן נאכפות בכל הקשור לקריאת המואזין.
לאורך השנים 2011–2016 נעשו ניסיונות פרלמנטריים לקדם חקיקה בנושא רעש המואזין, והוגשו אף מספר הצעות חוק במספר מושבי כנסת שונים. האחרונה שבהן היא הצעת חוק שהוגשה במושב חורף תשע"ז של הכנסת.
אליעזר ילין

ביוגרפיה

אליעזר ילין נולד בירושלים, בשכונת מזכרת משה, בשנת 1888, בן לחוקר והמורה דוד ילין, ואיטה, בתו של יחיאל מיכל פינס. הוא למד בילדותו ב"כותאב", 'חדר' ספרדי, והמשיך בבית הספר למל. את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר "אליאנס" הידוע של חברת "כל ישראל חברים". הוא החל בלימודי ההוראה בסמינר למורים הירושלמי "עזרה", אבל פרש מהם לאחר שנה, והתמסר ללימודי האדריכלות.
יצא בשנת 1907 ללמוד אדריכלות בגרמניה, בבית הספר הטכני הגבוה של העיר דרמשטדט, ועשה שם ארבע שנים עד שהוסמך כמהנדס ואדריכל. בגרמניה פגש והתיידד עם האדריכל היהודי וילהלם הקר, ידידות שנמשכה עד סוף חייהם. הוא היה מראשוני בני הארץ שיצאו לחו"ל כדי לרכוש השכלה טכנית גבוהה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לחיל ההנדסה העות'מאני, ושרת בו כקצין הנדסה בכיר יחד עם ידידו ושותפו לעתיד, וילהלם הקר, שבא כקצין יהודי מהצבא הגרמני, לתמוך בגייסות העות'מאניים בסיני. הם בנו במסגרת שירותם דרכים וכבישים, גשרים ומסילות ברזל, בעיקר בחצי האי סיני ובנגב, אך גם בטורקיה, סוריה ולבנון.
בשנת 1920 ייסדו אליעזר ילין ווילהלם הקר את משרד האדריכלות המשותף שלהם, שעסק בתכנון אדריכלי, ביצוע הנדסי ושמאות בניין. במסגרת משרדם זה, הפכו לימים לראשי וראשוני הבונים של שכונת רחביה בירושלים, של ירושלים העברית, ושל מבנים במקומות נוספים ביישוב היהודי בארץ ישראל כגון: בית גד פרומקין, בית המדרש למורים העברי בירושלים (מכללת דוד ילין), בית הכנסת המרכזי אהל יצחק בקריית משה ושני מבנים ברחוב יהודה הלוי (הבית במספר  6 והתאום לו במספר 8).
בשנת 1921 נישא ילין לתלמה לבית בנטוויץ', מוזיקאית דגולה וצ'לנית בעלת שם עולמי. על שמה של תלמה ילין קרוי היום בית הספר לאמנויות בגבעתיים. בשנת 1924 בנה את ביתו בירושלים ברחוב רמב"ן 14 בפינת רחוב אלחריזי בסגנון הבינלאומי עם אפיונים מקומיים כמו קשתות באכסדרת העמודים בכניסה וכן כותרות עמודים בסגנון אשורי, והיה ראשון המתיישבים שבנה את ביתו בשכונת רחביה.
הוא מילא שורה של תפקידים ציבוריים במסגרות של היישוב בטרם מדינה: היה חבר בוועד שכונת קרן מונטיפיורי שבנתה את שכונת קריית משה, היה חבר שנים רבות בוועד המרכזי של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ ישראל, ומשנת 1943 עד מותו כיהן כיושב ראש האגודה בירושלים. היה חבר בוועד המנהל של האגודה למען ירושלים, וחבר בוועד המנהל של בית ההארחה למוזיקאים "בית דניאל", בזכרון יעקב, שמשרדו אף בנה אותו. היה חבר בוועד השכונה של שכונת רחביה, וכן פעל בחוג לקירוב לבבות בין יהודים לערבים בירושלים.
אליעזר ילין נפטר בירושלים בשנת 1945, בן חמישים ושבע בלבד היה במותו. הותיר את אשתו וארבע בנות.
נקבר באחוזת הקבר של משפחת ילין בגוש הישן בבית הקברות בהר הזיתים.
בשנים האחרונות מתרבה העניין הציבורי והאדריכלי במפעל הבנייה שלו ושל שותפו וילהלם הקר, ויש ניסיונות לשמר ולהנציח את מפעלם בירושלים.
אוטו מאירהוף

קורות חיים

אוטו מאירהוף נולד בהנובר לפליקס ובטינה מאירהוף. אביו היה סוחר. עוד בהיותו ילד עברה משפחתו להתגורר בברלין. כנער, חלה בכליותיו ונאלץ לבלות את רוב זמנו במיטה. הוא למד רפואה באוניברסיטאות פרייבורג, ברלין, שטרסבורג (אשר הייתה עדיין בתחום גרמניה) והיידלברג. מאירהוף סיים את לימודי הרפואה בשנת 1909. אחר סיום לימודי הרפואה עסק לזמן מה בלימודי פילוסופיה ופסיכולוגיה, תחומים בהם המשיך להתעניין לשארית חייו. הוא שב לאוניברסיטת היידלברג וחקר שם בתחום הפיזיולוגיה של התא. בשנת 1912 עבר לעיר קיל ולאחר שנה, קיבל שם תעודת מרצה בפיזיולוגיה. בשנת 1914 התחתן עם הדוויג, לזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1924 הצטרף מאירהוף לקבוצת מחקר בברלין ובשנת 1929 הוא התמנה למנהל מכון הקיסר וילהלם למחקר רפואי בהיידלברג. בשנת 1938, לאור קשיי חייו בגרמניה כיהודי, עזב את מולדתו. בין השנים 1938- 1940 שהה בפריז וניהל את שם המכון לביולוגיה פזיולוגית וכימית.
בחודש יוני, 1940, בשל הפלישה הנאצית לצרפת, מאירהוף נמלט תחילה לטולוז ומשם, דרך ספרד, לארצות הברית, שם נתמנה לפרופסור מחקר בתחום הכימיה הפיזיולוגית באוניברסיטת פנסילבניה ובקרן רוקפלר.
עיקר מחקרו המוקדם של מאירהוף הוקדש להבנת מנגנוני החימצון בתא ולהרחבת היישום בשיטות של אנליזת גז לצורך מדידה קלורימטרית של תפוקת הלב. הישגו המחקרי החשוב ביותר של מאירהוף הוא בהוכחה כי חומצת החלב הנוצרת בשריר של צפרדע הופכת לפחמימות בנוכחות חמצן. בשנת 1922 הוא קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על תגליתו כי קיים יחס קבוע בין צריכת החמצן לבין מטבוליזם של חומצת חלב בשריר. את הפרס חלק עם הפיזיולוג האנגלי ארצ'יבלד ויויאן היל. תגליתו גרמה להבנת מנגנון התכווצות השרירים ולהבנת מנגנון המטבוליזם בתאים באופן כללי.
בין תוארי הכבוד להם זכה, מאירהוף נבחר לחבר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית ולחברה המלכותית בלונדון.
בשנת 1944 הוא סבל מהתקף לב, התקף לב נוסף בשנת 1951 הביא לפטירתו.
משל השאור

משל השאור (נקרא גם את משל השמר) הוא אחד ממשלי ישו הקצרים ביותר,  מופיע במתי י"ג 33 ולוקס י"ג 20-21. בשני המקומות מופיע המשל מיד אחרי משל גרגר החרדל, אשר המשותף  להם הוא נושא מלכות השמים הגדלה מהתחלות קטנות.

סיפור המשל

המשל מתאר מה קורה כאשר אישה מוסיפה לעיסת הבצק שאור (בצק המותסס באמצעות שמרים, מכיל בדרך כלל חיידק בשם לקטובצילוס ושמרים) לכמות גדולה של קמח (בערך בנפח של כ-8 וחצי גלונים או 38 ליטר). היצורים החיים בתוך השאור צומחים בין לילה, כדי שבבוקר כל הבצק מחמיץ ותופח.
במתי י"ג 33 נוסח המשל הוא כדלקמן:
וַיִּשָּׂא עוֹד מְשָׁלוֹ וַיּאֹמֶר אֲלֵיהֶם מַלְכוּת הַשָׁמַיִם דּוֹמָה לִשְׂאֹר אֲשֶׁר לְקָחַתּוּ אִשָׁה וַתִּטְמֹן בִּשְׁלשׁ סְאִים קֶמַח עַד כִּי־יֶחְמַץ כֻּלּוֹ׃
— הבשורה על-פי מתי, פרק י"ג, פסוק 33, בתרגום דליטש

בלוקס י"ג 21-20, נוסח המשל הוא כדלקמן:

 
וַיֹּאמֶר עוֹד אֶל־מָה אֲדַמֶּה אֵת מַלְכוּת הָאֱלֹהִים׃ דּוֹמָה הִיא לִשְׂאֹר אֲשֶׁר לְקָחַתּוּ אִשָּׁה וַתִּטְמְנֵהוּ בִּשְׁלשׁ סְאִים קֶמַח עַד אֲשֶׁר־יֶחְמַץ כֻּלּוֹ׃
— הבשורה על-פי לוקאס, פרק י"ג, פסוקים 20–21, בתרגום דליטש

פרשנות

המשל הזה הוא חלק מצמד משלים ושהמשותף להם המשמעות של המשל שקדם לו, משל גרגר החרדל, כלומר עוצמת הצמיחה של מלכות האלוהים מהתחלות קטנות. התוצאה הסופית הבלתי נמנעת מרגע שתהליך הצמיחה הטבעי החל.
למרות שהשאור מסמל השפעות רעות במקומות אחרים בברית החדשה (כמו בלוקס י"ב 1), בדרך כלל לא מפרשים אותו באופן זה בהקשר למשל הנוכחי  עם זאת, ישנם פרשנים הרואים בשאור כמשקף השפעה משחיתה בעתיד בקהילה ובכנסייה.
משל זה, כמו במשל משל המטבע שאבד,  הוא חלק מצמדי משלים, כאשר המשל הראשון מתאר את פועלו של ישו במונחים של פעילויות חקלאיות, והמשל השני בצמד במונחים של פועלה הביתי של אישה. יואל בי. גרין כותב כי ישו "מזמין אנשים, בין שמדובר בזכר או נקבה, בין שמדובר בעירוני או חקלאי,  להיכנס למשק ביתה של עקרת הבית, בעת שהיא היא אופה לחם, בתקופת ראשית המאה הראשונה לספירה (או בתקופת בית המקדש הראשון), על מנת לרכוש תובנות על מהות מלכות אלוהים."
הכמות הקמח הגדולה עשויה לרמז על אירוע חגיגי מתוכנן, שכן הלחם המיוצר ממנו יכול להאכיל מאה איש. שלוש סאים של קמח שמשו את שרה לאפות לחם כאשר היא ואברהם ארחו את שלושת המלאכים. וזו גם הכמות ששימשה לאפיית לחם הפנים בבית המקדש בישראל.
גליום ניטריד

גליום ניטריד (Gallium Nitride, GaN) הוא מוליך למחצה בינארי ממשפחת III-V המורכב מהיסודות גליום וחנקן. לגליום ניטריד פער אנרגיה ישיר המקנה לו יתרונות ביישומים אלקטרואופטיים. השימוש הנפוץ ביותר של הגליום ניטריד הוא בדיודות פולטות אור (LED), מאז שנות התשעים. 
גליום ניטריד הוא חומר בעל קושיות גבוהה והוא בעל מבנה גבישי הקסגונלי המכונה וורציט (Wurzite). גבישים נקיים של גליום ניטריד הם שקופים לאורכי הגל הנראה.
לגליום ניטריד פער אנרגיה רחב של 3.4 אלקטרון וולט, המאפשר יישומים מיוחדים באלקטרואופטיקה והתקנים להספק גבוה ולתדרים גבוהים. גליום ניטריד הוא המצע המאפשר דיודות פולטות אור בצבע סגול (באורך גל של 405 ננומטר), מבלי הצורך להשתמש במניפולציות אופטיות.

תכונות

גליום ניטריד הוא בעל קושיות גבוהה ויציבות מכנית. כמו כן, הוא בעל מוליכות תרמית וקיבול חום גבוהים. גליום ניטריד הוא מוליך למחצה בעל פער אנרגיה ישיר רחב של 3.4 אלקטרון וולט.
ניתן לגדל שכבות דקות של גליום ניטריד על מצעים כגון ספיר או סיליקון קרביד. החומר אינו נסדק למרות אי התאמה בפרמטר הסריג מול מצעים אלה.
ניתן לאלח (לסמם) גליום ניטריד באמצעות אטומים של חמצן או סיליקון ליצירת מוליך למחצה מסוג N, ולאלח באמצעות מגנזיום לקבלת מוליך למחצה מסוג P. עם זאת, הוספת סיליקון ומגנזיום עלולה לגרום לחומר להיות פריך יותר.
בדומה לניטרידים אחרים של הטור השלישי בטבלה המחזורית, לגליום ניטריד רגישות נמוכה לקרינה מייננת. עובדה זו הופכת אותו למתאים ליישומים של תאים סולריים עבור לוויינים ויישומים נוספים בחלל. בגלל שגליום ניטריד מסוגל לעבוד בטמפרטורות ובמתחים גבוהים יותר מאשר גליום ארסניד, הוא שימושי מאוד עבור מגברי הספק בתדרי מיקרוגל.
גליום ניטריד מהווה את אחד האבות של המוליך למחצה הטרנרי אלומיניום גליום ניטריד (AlGaN), המשמש לעיתים ביחד עם גליום ניטריד בהתקנים.
פיליפ פון בסלאגר

ילדות ונעורים

פיליפ פון בסלאגר נולד בשנת 1917 כילד רביעי מבין שמונת ילדיהם של אביו אלברט פון בסלאגר ואמו מריה-תרזה פון סליס-סוליו באחוזת המשפחה, טירת היימרצהיים שבקרבת בון. במשפחה האריסטוקרטית שררה רוח הקתוליות של חבל הריין. 
כקתולי אדוק גילה בסלאגר כבר בנעוריו עמדה מהוססת כלפי הנאציזם. הסרת הצלבים מבתי הספר קוממה אותו. בשנת 1936 השלים את לימודיו בבית הספר של המסדר הישועי בבאד גודסברג. כוונתו הייתה ללמוד משפטים, על מנת להצטרף לשירות החוץ הגרמני. סבו ייעץ לו שלא לפנות למסלול זה בגלל עמדת השלטון הנאצי, ותחת זאת להתגייס לצבא, ובסלאגר הצעיר הצטרף לרגימנט הרכוב בפדרבורן.

במלחמת העולם השנייה

בסלאגר הוצב כעוזרו האישי של גנרלפלדמרשל גינתר פון קלוגה בחזית המזרחית. שם התוודע לראשונה להשמדה השיטתית של יהודים וצוענים. מגעיו עם קציני אס אס בכירים ועם ראשי המפלגה הנאצית שכנעוהו בחוסר המוסריות של הנאציזם וביחסו קל-הערך לחיי אדם. בשנת 1942 הכיר את הנינג פון טרסקו במהלך התדרוך היומי של זה האחרון על המצב בשטחים שנכבשו מברית המועצות, והצטרף לקבוצת המורדים שהיה מראשיה. 
במרץ 1943 היה בסלאגר מעורב בניסיון התנקשות בהיטלר. כאשר עמד היטלר לבקר בחזית, עלתה האפשרות להתנקש בחייו, ופיליפ בסלאגר ואחיו גאורג התנדבו למשימה. התוכנית הייתה לירות בהיטלר למוות, אלא שגנרלפלדמרשל פון קלוגה שלל אפשרות זו.