google/wiki40b huggingface dataset:
אלבר אלבז

אלבר אלבז (בצרפתית: Alber Elbaz, נולד ב-12 ביוני 1961) הוא מעצב אופנה ישראלי המתגורר ועובד בפריז.

קורות חיים

אלבז נולד בעיר קזבלנקה במרוקו. כאשר היה בן 8 חודשים עלה לישראל יחד עם ארבעת אחיו והוריו, אשר התיישבו בעיר חולון. הוא סיים שירות סדיר בצה"ל. לאחר שחרורו, בין השנים 1982–1986, הוא למד בשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב (כשמו היום), ברמת גן.
בשנת 1987 היגר אלבז לעיר ניו יורק. הוא עבד תקופת מה עבור יצרן בגדים שנועדו לאם הכלה, ומשם עבר לעבוד משך שבע שנים אצל ג'פרי בין (Geoffrey Beene), מעצב אופנה אמריקאי ידוע. אלבז טען כי צבר ניסיון וידע רב מתקופת עבודתו זו והושפע מנטייתו של בין לדחות זרמים חדשים באופנה וכן מכשרונו בבחירת בדים ועיצובם.
ביוני 1996 קיבל אלבז משרת מעצב בבית האופנה הצרפתי הידוע של גי לרוש (Guy Laroche). אלבז, שהיה עדיין אלמוני בעולם האופנה, לכד את תשומת לבו של מנהל בית האופנה של לרוש, רלף טולדנו, בציורי האופנה הנשית שלו. בעיצוביו הצליח אלבז לעדכן ולחדש את התצוגה של לרוש. בשנת 1998 עבר אלבז לעבוד בבית האופנה של איב סן-לורן שם עיצב בגדי נשים המוכנים לקנייה מן הקולב (להבדיל מבגדים הנתפרים במיוחד על פי הזמנה). אלבז בלט במשרה זו בכשרונו ועם פרישתו של איב סן-לורן מעבודה, הוא יועד להתמנות למעצב הראשי של בית האופנה. אולם, תוכנית זו לא יצאה לפועל לאחר שחברת גוצ'י רכשה את מותג הבגדים התפורים מראש של איב סן-לורן ואלבז פוטר ממשרתו לאחר שעיצב משך שלוש עונות בלבד.
אלבז עבר לעבוד משך תקופה קצרה בבית האופנה האיטלקי קריזיה (Krizia) ובחודש אוקטובר 2001 הוא מונה למנהל האומנותי של בית האופנה לנוון (Lanvin) בפריז. לנוון הוא אחד מבתי האופנה העילית הוותיקים והמוכרים ביותר, הפועל מאז שנת 1909. החברה נקנתה בשנת 2001 על ידי קבוצת משקיעים אשר יזמה את הצעת המשרה לאלבז.
עיצובי בגדיו הנשיים והקלים ללבישה של אלבז התחבבו על עיתונות האופנה המובילה בעולם המערבי. כך למשל, כתבה עליו עורכת האופנה רבת ההשפעה של ה-International Herald Tribune, סוזי מנקס: "...אלבז הוא יקירה של כל אישה. וזה כולל את ניקול (כמו בקידמן), קייט (כמו במוס), קלואי סביני, סופיה קופולה והרבה מאד כוכבי קולנוע עולים", ואילו עורכת האופנה של ה-Independent הכתירה את דיווחה על תצוגת אביב-קיץ 2008 של בית האופנה לנוון בכותרת: "לנוון של אלבר אלבז - פשוט אלוהי".
בשנת 2005 קיבל אלבז את פרס מעצב האופנה הבינלאומי של השנה, מטעם מועצת מעצבי האופנה של ארצות הברית. בשנת 2007 בחר הטיים מגזין באלבז כאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם. ב-25 בינואר 2007 הוענק לאלבז אות לגיון הכבוד הצרפתי.
שמו נזכר בפרק 6 עונה 8 של משפחת קרדשיאן כמי ששלח מתנות לידה לקים קרדשיאן.
ב-2014 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאת הרויאל קולג' אוף ארט בלונדון.
אלבז נמצא בזוגיות של כ-20 שנים עם אלכס קו, מנהל השיווק של בית האופנה לנוון.
מוסר כפול

מוסר כפול (או סטנדרט כפול) הוא יישום של גישות מוסריות שונות בשני מקרים דומים.
במקרים של מוסר כפול מקובל (בקרב החברה, בקרב גוף מסוים או על ידי יחיד) שמילים, ביטויים, נורמות החברתיות, או הכללות מיושמים על ידי (או כלפי) קבוצה אחת של אנשים, אך לא מקובלים ואף נחשבים לטאבו כאשר הם מיושמים על ידי (או כלפי) קבוצה אחרת. השוני בין הקבוצות יכול להיות בגיל, באתניות, בגזע, בדת, במגדר וכו'.
יישום מדיניות מוסר כפול נחשב להפרת הזכות לשוויון.
לואי השלושה עשר, מלך צרפת

בצעירותו

לואי נולד בטירת פונטנבלו ב-27 בספטמבר 1601, כבנם הראשון של אנרי הרביעי, מלך צרפת ושל מארי דה מדיצ'י, וגדל בחצר המלכות עם אחיו ואחיותיו ועם ילדי גבריאל ד'אסטרה שהייתה מאהבתו של אביו. הוא הצטיין בציור ובמוזיקה ואהב לצאת לצייד, אך לא הראה עניין בלימודי הספרות והשפה הלטינית. ב-14 במאי 1610 נרצח אביו, המלך אנרי הרביעי בפריז, ולואי ירש את הכתר בשם לואי השלושה העשר. אך היות שהיה בן תשע שנים בלבד שימשה אמו, מארי דה מדיצ'י כעוצרת בשמו. ב-1614, משהגיע לפרקו הכריזה אמו כי הוא "חלש בגופו ובנפשו" מכדי לשאת בנטל המלוכה והמשיכה לשמש כעוצרת. ב-1615 אילצה אותו להינשא לאן מאוסטריה, בתו של פליפה השלישי מלך ספרד. לואי הצעיר פיתח סלידה מאמו, ומנשים בכלל, וגילה נטיות הומוסקסואליות.

שלטונו

ב-1617 החליט לואי לקחת לידיו את ניהול ענייני המדינה, והורה בסתר לרצוח את קונצ'יני, יועצה האיטלקי של אמו. כאשר מחתה על הרצח גירש אותה המלך הצעיר לארמון בלואה שעל גדות הנהר לואר. ב-1619 נמלטה משם ועודדה את בנה גסטון למרוד במלך, מרידה שדוכאה עד מהרה. ב-1621, בתיווכו של החשמן רישלייה נעשתה פשרה בין המלך לבין אמו, שהורשתה לתפוס את מקומה במועצה המלכותית. ב-1622 מינה המלך את רישלייה לקרדינל וב-1624 לשר הראשי שלו, בהמלצתה של מארי דה מדיצ'י. אולם מאוחר יותר חתרה תחת מעמדו של רישלייה וקשרה קשר לרוצחו. ב-12 בנובמבר 1630 נראה היה ליום אחד שמאמציה הוכתרו בהצלחה, כאשר המלך עזב את פריז ונסע לורסאי. אולם המלך קרא לרישלייה שגרם למעצרם של יועציה של מארי דה מדיצ'י. המלך גירש אותה לארמונה שבעיר מולן, ציווה עליה לפרוש מן הפוליטיקה, ומאז לא ראה אותה עוד.
בתקופת מלכותו של לואי השלושה עשר הקרדינל רישלייה מילא תפקיד מרכזי בניהול ענייני המדינה. במדיניות הפנים שם לו למטרה לרכז את השלטון בידיו של המלך, דבר שעמד בניגוד לאינטרסים של האצילים ושל ההוגנוטים (הפרוטסטנטים הצרפתיים) שהיוו "מדינה בתוך מדינה". ב-1625 יצא המלך לכבוש את עיר הנמל לה רושל שבמערב צרפת, שהייתה מעוזם של ההוגנוטים. במערכה זו רישלייה מילא תפקיד של מפקד ראשי ועשה שימוש בצי אוניות שהוא עצמו הקים. ב-1627 שלחה ממלכת אנגליה אוניות מלחמה לעזרת ההוגנוטים אך נחלה מפלה. רישלייה חיזק את המצור על העיר שנכנעה ב-30 באוקטובר 1628. במדיניות החוץ התרכז רישלייה בהחלשת כוחה של ממלכת הבסבורג, שכוחותיה הקיפו את צרפת מכל צדדיה. ב-1631 כרת ברית עם גוסטבוס אדולפוס מלך שוודיה, שפלש לגרמניה, אך נהרג בקרב ליצן ב-1632.
ב-1636 הספרדים, ששלטו בפלנדריה, פלשו לצפון צרפת והתקדמו אל עבר פריז. בקרבות שנערכו סביב העיר קורבי, רישלייה והמלך נחלו ניצחון על הספרדים שנאלצו לסגת. ב-1642 המלך ורישלייה פיקדו על הצבא הצרפתי שכבש את העיר פרפיניאן שבדרום מערב צרפת, ואת אזור הגבול עם ספרד.
המלך לואי השלושה עשר מת ב-1643, שישה חודשים בלבד לאחר מות רישלייה. בנו לואי ירש את הכתר בשם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, אך היות שהיה בן חמש שנים בלבד שימשה אמו, אן מאוסטריה, כעוצרת בשמו.
דפוס צילינדר

דפוס צילינדר (באנגלית: Rotogravure) היא שיטה הפועלת על עקרון ההדפסה הישירה והיא בבסיסה תוצר של טכניקת דפוס השקע. בשיטה זו הלוח הוא למעשה, גליל עשוי מתכת רכה יחסית, כאשר על גביו נגרעת הדמות. בעבר הרחוק השתמשו במסמרי פלדה לחריטת הדמות על הגליל (צילינדר). בתקופה מאוחרת יותר השתמשו באמבט חומצות ליצירת הדמות בדומה להדפס אבן וכיום משתמשים בצריבת לייזר, כאשר גודל הנקבים ועומקם (אשר נקבעים על ידי עוצמת הלייזר)קובעים את הרזולוציה. שיטה זו עובדת על עקרונות הפרוצס. בשיטה זו משתמשים להדפסה של מיליוני עותקים, והיא האיכותית ביותר.

שימושים

טכניקה זו היא טכניקת הדפוס היקרה ביותר והאיכותית מבין טכניקות הדפוס התעשייתיות, משתלמת במקרים בהם ההדפסה היא במאות אלפי עותקים אם לא במיליוני עותקים משום יוקר הפקת צילינדר (גליל ההדפסה) ההדפסה.
כיום רוב השימוש בארץ נעשה על ידי חברות בתפוצה ארצית, אשר מדפיסות את הבסיס הקבוע, כלומר התוכן האחיד במכתביהן.
מיניונים

מיניונים (באנגלית: Minions) הם יצורים צהובים בדיוניים, שמופיעים בזיכיון "גנוב על הירח", אשר מאופיינים בהתנהגותם ילדותית ובשפתם הייחודית, שהיא כמעט מובנת לעיתים. הם גם מהווים את הקמע הרשמי של חברת סרטי האנימציה Illumination Entertainment, אשר בבעלות סרטי יוניברסל, ומייצרת את הסרטים בזיכיון.
קווין, סטיוארט ובוב הם שלושה מהמיניונים המוכרים ביותר בזיכיון, אשר מופיעים ככוכבים בסרט "המיניונים" (2015). קווין גבוה, בוב נמוך למדי, ולסטיוארט יש רק עין אחת. מיניונים רבים אחרים מוזכרים בשמותיהם בסרטים האחרים בזיכיון.

תיאור

המיניונים הם יצורים צהובים וקטנים אשר לובשים בדרך כלל סרבלי ג'ינס כחולים, כפפות גומי שחורות, וחובשים משקפי מגן. הם בערך בשליש עד חצי מהגובה של בני אדם. יש להם עין אחת או שתיים, והקשתית שלהם כמעט תמיד חומה (חוץ מבוב אשר לו יש עין אחת עם קשתית ירוקה ועין אחת עם קשתית חומה). אין להם אפים נראים לעין אך הם מסוגלים להריח. אין להם גם אוזניים נראים לעין אך הם מסוגלים לשמוע ולהגיב לקולות. רוב המיניונים קירחים או עם קומץ קווצות שיער שחורות על ראשיהם.
בסרט "המיניונים משנת 2015 הראה שהמיניונים קיימים עוד עם הופעת החיים על פני כדור הארץ, וכי לאורך כל ההיסטוריה המיניונים נוהגים לחפש הנבלים העיקריים בכדור הארץ על מנת שהם יוכלו לשרת אותם, ושכאשר אין להם "בוס" שהם יכולים לשרת הם הופכים מדוכאים וחסרי מנוחה.
בסרטון הקצר "Banana" משנת 2010 נחשף לראשונה שהמיניונים משתוקקים כמעט באופן בלתי ניתן לשליטה לבננות.

שפה

המיניונים מדברים בשפה ייחודית משלהם, שהיא תערובת לא ברורה של אינדונזית, צרפתית, איטלקית, ספרדית והינדית. מילים שנשמעות כמו אנגלית שונו במיוחד במדינות השונות בהן הוקרן הסרט על מנת שהצופים בכל אזור בעולם יהיו מסוגלים לזהות אותן יותר בקלות.
לדיבוב של המיניונים אחראים כריס רנו ופייר קופין - יוצרי הזיכיון.

השמות של המיניונים

למיניונים יש שמות פופולריים במדינות בהן אנגלית היא השפה הדומיננטית, כגון קווין, סטיוארט, בוב, מל, דייב,ג'רי, קארל, פיל, פול, ג'ורג', טים, דוני, מארק, לאנס, מייק, טום, ג'ון, סטיב, נורברט, טוני, כריס, אריק והנרי.
אולודום

אוֹלוֹדוּם (Olodum) היא קבוצה תרבותית הפועלת בקרב הקהילה האפרו-ברזילאית בעיר סלבדור, בירתה של מדינת המחוז באהיה שבברזיל.
אולודום נוסדה בשנת 1979 כקבוצה בשם "הגוש האפרו קרנבלי של סלבדור" במטרה מוצהרת להילחם בגזענות, לעודד את ההערכה העצמית והגאווה בקרב האפרו-ברזילאים ולפעול למען זכויות האזרח של קבוצות שוליים. כיום היא מוכרת על ידי ממשלת באהיה כארגון לא ממשלתי הפועל לתועלת הציבור. הקבוצה מקיימת פעילויות תרבות, בעיקר בתחומי המוזיקה והתיאטרון, שבהן משתתפים ילדים ובני נוער תושבי סלבדור: במהלך השנים היו חברים בה אלפי אנשים ורבים עוד יותר נטלו חלק בפעולותיה. מדי שנה משתתפת הקבוצה בקרנבל. קבוצת המוזיקה של אולודום - הלהקה (a banda) המורכבת ממתופפים ונגני כלי הקשה שונים, מנגנת מוזיקה אפריקנית קצבית ומשלבת בה רגאיי ומקצבים לטיניים כמו סמבה. מאז שנת 1987 הוציאה הלהקה אלבומים רבים. שנת 1990 הייתה שנה של חשיפה עולמית: פול סיימון הקליט עם אולודום את "The Obvious Child" ("הילד הברור מאליו"), אחד משירי אלבומו "Rhythm of the Saints" ("מקצב הקדושים"); הקליפ לשיר צולם בפֶּלוֹרִינְיוּ, שהוא הרובע העתיק של העיר סלבדור. בשנת 1995 השתתפה הלהקה בקליפ של מייקל ג'קסון שהוכן לשיר "They Don't Care About Us" ("לא אכפת להם מאתנו"). "גרסת אולודום" של השיר, שמתאימה את עצמה לקצב התיפוף של הלהקה, הפכה פופולרית יותר אף מן הגרסה המקורית שבאלבום. אולודום שיתפה פעולה עם אמנים נוספים, ובהם קייטנו ולוזו, דניאלה מרקורי, הרבי הנקוק, ויין שורטר וג'ימי קליף.
המטבח הבולגרי

המטבח הבולגרי (בבולגרית: българска кухня) הוא מטבח דרום-מזרח אירופאי טיפוסי. ביסודו הוא מטבח סלבי, עם השפעות של המטבח הטורקי, המטבח היווני והמטבח המזרח תיכוני. כמו כן, הוא מושפע במידה מועטה מהמטבח האיטלקי ומהמטבח ההונגרי. האקלים החם באופן יחסי והתנאים הגאוגרפים המתאימים מעניקים תנאי גידול מצוינים למגוון ירקות, תבלינים ופירות.
המטבח מפורסם בעיקר במגוון הסלטים העשירים שלו הנאכלים בכל אחת מהארוחות. המטבח הבולגרי עושה שימוש גם במגוון של מוצרי חלב. 
מאפיין נוסף של המטבח הבולגרי הוא מגוון רב של מרקים קרים וחמים. דוגמה של מרק קר הוא הטראטור. המטבח כולל גם מאפים שונים כמו הבאניצה למשל.
כמו כן, קיימים בבולגריה יינות ומשקאות אלכוהולים מקומיים כמו ראקיה, מאסטיקה ומאנטה.
נבחרת לוקסמבורג בכדורגל

פעילות

נבחרת לוקסמבורג נחשבת לאחת הנבחרות החלשות באופ"א, והיא מעולם לא העפילה לטורניר גמר כלשהו. הדירוג הנוכחי של נבחרת לוקסמבורג ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-93 בעולם, נכון ל-19 בספטמבר 2019 - ירידה של 2 מקומות לעומת דירוג קודם. דירוג השיא 82 נמדד לראשונה בספטמבר 2018, והדירוג הנמוך ביותר 195 נמדד לראשונה באוגוסט 2006.
למרות חולשתה לאורך השנים, הנבחרת כמעט והעפילה לאליפות אירופה בכדורגל ב-1964, כשבאותו טורניר השתתפו רק ארבע נבחרות.
הנבחרת ניצחה את הולנד בשלב שמינית הגמר, אך הפסידה לדנמרק בשלב רבע הגמר (הנבחרות שהעפילו לשלב חצי הגמר השתתפו בטורניר). 
משנת 1995 ועד 2007 לא הצליחה לוקסמבורג לנצח בשום מסגרת, והתדרדרה בדרוג פיפ"א עד למקום ה-195. בפברואר 2007 השיגה לבסוף ניצחון 1–2 במשחק ידידות מול נבחרת גמביה. באוקטובר אותה שנה, ניצחה לראשונה במשחק רשמי אחרי 12 שנה את בלארוס 1-0 במוקדמות יורו 2008. ניצחון סנסציוני נוסף רשמה לוקסמבורג בספטמבר 2008, במשחק חוץ של מוקדמות מונדיאל 2010 נגד שווייץ 2-1, היה זה ניצחונה הראשון בטורניר מוקדמות המונדיאל מאז 1972. ב-3 בספטמבר 2017 סיימה לוקסמבורג בתוצאה 0-0 בחוץ נגד נבחרת צרפת, מה שנחשב גם כן בתור אחת התוצאות הטובות ביותר של הנבחרת בכל הזמנים. ב-8 בספטמבר 2018 ניצחה לוקסמבורג 4-0 את מולדובה ובכך קבעה למעשה את הניצחון השני הכי גבוה שלה בהיסטוריה והכי גבוה שלה ב-70 שנים האחרונות במשחק רשמי. ב-11 בספטמבר 2018 ניצחה לוקסמבורג את נבחרת סן מרינו בכדורגל בתוצאה 3-0 והשיגה את רצף הניצחונות הגבוה ביותר בהיסטוריה שלה - 3.
ג'וזפה סארטי

חייו

סארטי נולד בפאאנצה. תאריך הולדתו אינו ידוע, אבל הוא הוטבל ב-1 בדצמבר 1729. לפי אי-אילו מקורות מוקדמים יותר, סארטי נלד ב-28 בדצמבר, אבל תעודת ההטבלה שלו שוללת אפשרות זו. הוא למד אצל האב מרטיני והתמנה לנגן עוגב בקתדרלה של פאאנצה עוד לפני שמלאו לו תשע-עשרה. לאחר שפרש ממשרתו בשנת 1750, התמסר סארטי לחקר מוזיקה דרמטית והיה למנהל תיאטרון פאאנצה בשנת 1752.

אופרה

בשנת 1752 הוציא מתחת ידיו את האופרה הראשונה המתועדת שלו, "המלך הרועה" (כיון שהתאריך של "פומפאו בארמניה" איננו ודאי). בשנת 1753 נסע סארטי לקופנהגן עם פייטרו מיניוטי. הודות לכשרונו ואישיותו הוזמן לנהל את האופרה האיטלקית בקופנהגן וב-1755, לאחר סגירתה מינה אותו פרדריק החמישי, מלך דנמרק, לממונה על המוזיקה בחצרו ולמנהל האופרה. כאן חיבר את האופרה Ciro riconosciuto.
ב-1765 שלח אותו המלך לאיטליה לגייס כמה זמרים חדשים; בתקופת שהותו שם מת המלך פרדריק, הנסיבות השתנו וסארטי נשאר שלוש שנים באיטליה. בשנת 1766 התמנה למנצח מקהלה של ה"אוספדאלה דלה פייטה" בוונציה, משרה בה החזיק עד 1767. ב-1768 חזר לקופגנהגן קיבל שוב את משרת הניהול בקאפלה המלכותית והיה למורה השירה של המלך. בשנים 1770 עד 20 במאי 1775 ניהל את תיאטרון החצר, שבשבילו כתב יצירות איטלקיות ודניות גם יחד. בתקופת שהותו בדנמרק נשא לאישה את קאמילה פאסי והביא עמה שתי בנות לעולם. ב-1775 פוטר ממשרתו אחרי שצידד בצד הלא-נכון במסכת תככים פוליטיים, וחזר לאיטליה.
בשנת 1779 נבחר למאסטרו די קאפלה בקתדרלה של מילאנו, שם נשאר עד 1784. במילאנו עסק בייעודו האמיתי, ההלחנה. נוסף לעשרים לפחות מן האופרות המצליחות ביותר שלו וכמות עצומה של מוזיקת קודש לקתדרלה, עסק גם בהדרכת מספר ניכר של תלמידים מוכשרים, שהבולט בהם היה כרוביני. ב-1784 יצא סארטי בהזמנת הצארינה קתרינה הגדולה לסנקט פטרבורג. בדרכו לשם עצר בווינה, שם קיבל אותו יוזף השני בכבוד מיוחד ושם התוודע אל מוצרט. הוא הגיע לסנקט פטרבורג ב-1785, וקיבל עליו מיד את הנהלת האופרה, שבשבילה חיבר מספר רב של יצירות חדשות, נוסף לכמה יצירות קודש מרשימות ביותר, בהן ה"טה דאום" לניצחון פוטיומקין באוצ'אקוב, שבו עשה שימוש בתותחים אמיתיים, ורקוויאם לזכר לואי ה-16, מלך צרפת. הוא נשאר ברוסיה עד 1801, כאשר בריאותו התערערה כל כך שנאלץ לבקש רשות לחזור לאיטליה. הצאר אלכסנדר שילח אותו לדרכו בשנת 1802 עם גמלה נדיבה; הצארינה קתרינה העניקה לו תוארי אצולה. האופרות המוצלחות ביותר שלו ברוסיה היו "ארמידה ורינאלדו" ו"ראשית מלכותו של אולג" (Nachal'noye upravleniye Olega), שאת הלברית בשבילה כתבה הצארינה עצמה.
סארטי מת בברלין.
האופרה של סארטי Fra i due litiganti il terzo gode זכתה לחיי נצח הודות למוצרט, ששילב שיר (air) מתוכה בתמונת הארוחה בדון ג'ובאני. נישואי פיגארו של מוצרט חבה רבות להשפעת האופרה הזו, שבוצעה בווינה בשנת 1784. בלברית המעולה של דה פונטה, מחבר הלבריות ל"נישואי פיגארו" ול"דון ג'ובאני", מופיעות סיטואציות דומות, ופרק הסיום המורכב של המערכה הראשונה שימש מודל למוצרט בכתיבת הפינאלה למערכה האחרונה של "פיגארו".
מאדאם דה סבלה

ביוגרפיה

היא נולדה בשם מדלן דה סוברה לאב שהיה איש החצר של אנרי השלישי, אנרי הרביעי ולואי השלושה עשר, מלכי צרפת, וקיבלה השכלה מעולה בחצר המלכות. ב-1614 נישאה למרקיז דה סבלה. החל בשנות השלושים של המאה ה-17 השתתפה בחוג הספרותי של מאדאם דה רמבוייה בפריז, שהיה ראשון מסוגו בצרפת. ב-1640, אחרי מות בעלה, הכירה בחוג הספרותי את מדליין דה סקודרי, שתיארה אותה בשם הבדוי "פרטני נסיכת סלמיס" בנובלה "ארטמן, או כורש הגדול", שהופיעה בהמשכים מ- 1649 עד 1653. באותן שנים התחולל בפריז מרד נגד בית המלוכה הצרפתי. רבים מאנשי החוג הספרותי של מאדאם דה רמבוייה נאסרו או נמלטו מן העיר, ומאדאם דה סבלה הקימה חוג ספרותי משלה, שבו השתתפו בין היתר מאדאם דה סבינייה, מאדאם דה לה פאייט, והחל מ-1659 גם פרנסואה דה לה רושפוקו. המשתתפים עשו זאת להרגל לשחק במשחק "האמרות". מישהו היה מעלה רעיון והמשתתפים דנו בו ונתחו אותו מכל צדדיו.
ביתה של מאדאם דה סבלה נמצא בסמוך לפורט רויאל דה פריז, שהיה מנזר לנשים שצידדו בתורתו של התאולוג קורנליוס יאנסן. גם מאדאם דה סבלה ופרנסואה דה לה רושפוקו צידדו בתורה זו, שלפיה האדם מושחת מטבעו בגלל החטא הקדמון והחיים בעולם הזה הם הבל ושווא. הם כתבו אמרות בנושאי אופי האדם והמוסר החברתי, ועבדו במשותף על פיתוחן. מאדאם דה סבלה כתבה 81 אמרות, אך גם לקחה חלק נכבד בפיתוח אמרותיו של פרנסואה דה לה רושפוקו, שהתפרסמו ב-1665, זכו להצלחה רבה והופיעו בחמש הוצאות שבהן נוספו אמרות חדשות. מאדאם דה סבלה נפטרה במנזר פורט רויאל דה פריז ב-1678, ובאותה שנה יצאו לאור אמרותיה.
ענבר אפור

ענבר אפור הוא חומר המופק על ידי מערכת העיכול של לוויתנים מסוג ראשתן גדול-ראש. במהלך ההיסטוריה השתמש האדם בחומר, בעיקר לצורכי תעשיית הבשמים.

מאפיינים

ענבר אפור הוא חומר אפור-שחור, ריחני, מוצק ודמוי-שעווה. כאשר הוא טרי, לענבר האפור ריח המזכיר ים וצואה, ולעיתים מעורבבים בו צואה ודם. לאחר חשיפה ארוכה לאוויר ולשמש, צבעו של החומר משתנה לאפור בהיר והוא מקבל ריח ייחודי בעל גוון מתקתק ואדמתי.
מבחינה מולקולרית עשוי הענבר האפור ב-80% ממנו מ-Ambrein, תרכובת כימית שהיא סוג של כולסטרול וחומצה בנזואית.

שימוש בגוף הלוויתן

מכיוון שמקורי דיונונים נמצאו בענבר האפור שבמעי הראשתנים, משערים החוקרים שהענבר האפור מסייע לראשתן לעכל את מקורם הכיטיני של הדיונונים — טרפו העיקרי. נראה כי הענבר מסייע לראשתן "לעטוף" אותם חלקים חדים בטרפו שעלולים להזיק לקיבתו.
הענבר האפור מצוי בכמויות שונות בגופם של ראשתנים גדולי-ראש שונים, החל מ-14 גרמים ועד 45 קילוגרמים.

שימוש על ידי האדם

בשל מאפייניו הייחודיים וריחו, שימש הענבר האפור במהלך ההיסטוריה האנושית בתעשיית הבשמים. במצרים העתיקה שרפו את הענבר האפור כדי שישמש כקטורת. עם זאת הענבר האפור לא היה ידוע ככל הנראה ליוונים ולרומאים.
החומר היה ידוע לערבים, אשר עשו בו שימוש ברפואה, בישול ובישום וכינוהו ענבר, ומשם מגיע שמו בשפות אירופאיות, Ambergris. כמו כן ידוע שימוש בחומר על ידי הסינים. הוא החל להיחשף לאירופה רק בימי הביניים ובמהלך המגפה השחורה האמינו כי נשיאה של כדור ענבר אפור יכולה להגן על נושא הכדור מהמחלה.
מקורו של הענבר האפור היה חידה לאנושות במשך רוב השנים. רק במאה ה-19 התברר מקורו האמיתי. שמו, "ענבר אפור", הוסיף לבלבול שכן רבים חשבו שנוצר, כמו ענבר, מעצים.
מונו (עיבוד צלילים)

מונו (באנגלית: Mono, קיצור של Monaural) היא שיטת עיבוד צלילים בעלת ערוץ אחד בלבד.
קטע צליל מוגדר כ'מונו' כאשר מקור הצליל (כפי שהוקלט על ידי מיקרופון, למשל) הוא בודד. גם אם קיימים מספר מיקרופונים בעת ההקלטה, ובסופו של התהליך כל הערוצים מתאחדים אל תוך ערוץ אחד - ההקלטה הסופית נחשבת כהקלטת 'מונו'.
מערכת השמעה של צליל מוגדרת גם היא כ'מונו', כאשר מקור השמע יחיד: למשל, רמקול אחד. גם במקרה הזה, אף אם קיימים יותר ממקור הגברה אחד, הצליל מוגדר כ'מונו' כאשר מקורו של הצליל הוא ערוץ אחד.
ברוב המערכות הבידוריות, שיטת ה'מונו' הוחלפה בשיטות רב־ערוציות - בתחילה 'סטריאו', ומאוחר יותר צליל הקפי ('סראונד'). לעומת זאת, מונו היא עדיין הסטנדרט המקובל במערכות רדיו וטלפון.
ארנסט אוגוסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך

ביוגרפיה

ארנסט אוגוסט נולד ב-19 באפריל 1688 בויימאר שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, ליוהאן ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך, וסופיה אוגוסטה, נסיכת אנהלט-צרבסט, בתו של יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט.
בשנת 1748 מת אביו יוהאן ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-ויימאר, וארנסט אוגוסט עלה לשלטון במקומו. אולם בפועל שלט דודו וילהלם ארנסט, דוכס סקסוניה-ויימאר, ורק לאחר מותו בשנת 1728 תפס ארנסט אוגוסט את השלטון. ארנסט אוגוסט פיאר מאוד את חצרו, מה שהוביל את הדוכסות לחובות גדולים. בניסיון לכסות את החובות כלא ארנסט אוגוסט אנשים עשירים ללא סיבה, ושחרר אותם רק לאחר שויתרו על ממונם. חלק מהקרבנות לא ויתרו, וערערו בפני בית המשפט הקיסרי, שהטיל על ארנסט אוגוסט להחזיר להם את כספם, מה שהוביל לפשיטת רגל של הדוכסות. ארנסט אוגוסט החזיק צבא קבע גדול מאוד, ונהג להשכירו לנסיכות הבוחר מסקסוניה, או לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. בנוסף אהב מאוד ארנסט אוגוסט מסעות ציד, וכן החזיק בכמה פילגשים בחצרו.
בשנת 1741 מת וילהלם היינריך, דוכס סקסוניה-אייזנך ללא ילדים, ומשום כך ירש אותו ארנסט אוגוסט שהיה קרובו. ארנסט אוגוסט עבר להתגורר באייזנך, מכיוון שהיה סמוך לה יער שהתאים מאוד לצורך ציד, והשאיר את בנו ארנסט אוגוסט תחת חסותו של ההוף-מרשל בויימאר. ארנסט אוגוסט ניסה למשול באופן אבסולוטי, מה שגרם לסכסוך עם האצולה, ורק מותו המפתיע של ארנסט אוגוסט מנע את התגברות הסכסוך. ב-19 בינואר 1748 מת ארנסט אוגוסט באייזנך, ובמקומו עלה לשלטון בנו ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
דם-המכבים האדום

מאפיינים

דם-המכבים האדום מגיע לגובה של כ-60–100 ס"מ. גבעוליו ועליו מכוסים לבד לבן, ובקצות הגבעולים ממוקמים גושי קשקשים בצבע אדום הנראים כטיפות דם. קשקשים אלה אינם פרחים אלא חפי מעטפת. הפרחים עצמם קטנטנים, בעלי כותרת לבנה, עמוד עלי אדום ואבקה צהובה. הפריחה היא בחודשים אפריל-מאי, אז נפתח לתקופה קצרה מעטה התפרחות. 
הקשקשים האדומים נשמרים זמן רב אחרי סיום הפריחה וצבעם אינו דוהה בייבוש. עובדה זו משותפת לכל המינים בסוג דם המכבים, והופכת אותם לנוחים לשימוש בסידורי פרחים יבשים. קטיף מוגבר לצרכים אלה הביא את הצמח לידי סכנת הכחדות. כיום דם-המכבים האדום מוכרז בישראל כערך טבע מוגן על פי חוק, ואוכלוסייתו משתקמת.
מקור השם דם המכבים הוא אגדה לפיה פורח הצמח בכל מקום בו טיפת דם מדמם של המכבים נפלה לארץ. אגדות מסוג זה מוכרות במדינות רבות ובווריאציות שונות.
דם-המכבים האדום הוא סמל של יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. מדבקה עם תמונת הצמח מחולקת ביום זה בבתי הספר, בעצרות הזיכרון ובבתי הקברות ונענדת על דש הבגד. מנהג זה דומה לענידת פרג אדום בקרב מדינות חבר העמים הבריטי ביום הזיכרון בממלכה המאוחדת החל בנובמבר.
שמן דם-המכבים משמש לטיפול בגירויי עור ובבעיות חניכיים.
אריאביגנס

אריאבגנס, (ביוונית: Ἀριαβίγνης; המאה ה-5 לפנה"ס) היה נסיך ומצביא פרסי, שפיקד על הצי הפרסי בקרב סלמיס.

ביוגרפיה

אריאביגנס היה בנו של דריווש הראשון מהשושלת האחמנית, ושל אשתו שהייתה בתו של גובריאס. היא ילדה לדריווש ארבעה בנים שאחד מהם היה אריאביגנס, והבכור ביניהם היה ארטובזנס. אולם לאחר מכן נישא דריווש לבתו של כורש, אטוסה, והיא ילדה לו עוד ארבעה ילדים שהבכור ביניהם היה חשיארש. עוד בימי חייו של דריווש פרץ סכסוך בין ארטובזנס לבין חשיארש כאשר כל אחד טוען שהוא הראוי לרשת את הכתר. דמרטוס מלך ספרטה שנמלט מאויביו הפוליטיים הגיע אותו זמן לפרס והציע לחשיארש להעלות את הטיעון שארטובזנס נולד כאשר דריווש היה אדם פשוט בעוד חשיארש נולד לאחר שדריווש כבר היה מלך. דריווש קיבל את הנימוק אולם הרודוטוס סובר שגם ללא נימוק זה השלטון היה נופל בידי חשיארש, כיוון שהשפעתה של אטוסה על דריווש הייתה רבה. נראה שהאחים קיבלו את הבחירה בהשלמה, כיוון שהם נזכרים לעיתים קרובות כמפקדים בצבאו של חשיארש.
אריאביגנס מונה למפקד הצי הפרסי במהלך פלישתו של אחיו ליוון, ופיקד על הצי במהלך קרב ארטמיסיון שהסתיים ללא הכרעה, הצי היווני נסוג לסלמיס. הפרסים נהנו מיתרון מספרי בולט, 1,000 נגד 380, אולם האדמירל האתונאי תמיסטוקלס גרר את הפרסים למלכודת מתוחכמת והביס אותם, במהלך הקרב מת אריאבגנס. פלוטרכוס מתאר בהרחבה את מותו של אריאביגנס שאותו הוא מכנה "אריאמנס". פלוטארכוס מתאר אותו כאיש אמיץ וחזק, על פי תיאורו הוא ירה חיצים והשליך כידונים במו ידיו, אולם ספינתו התנגשה בספינה יוונית. הוא ניסה לקפוץ עליה, אולם שני יוונים דקרו אותו בחניתותיהם והשליכו אותו לים. גופתו נמצאה בידי המצביאה הפרסייה ארטמיסיה והובאה אל אחיו.
אמנת ברצלונה

אמנת ברצלונה נועדה להגנה על הים התיכון מפני זיהום מים. היא חודשה והפכה ביוני 1995 לאמנה לשמירה על הסביבה הימית וחופי הים התיכון. בחודש אפריל 1978 אשררה מדינת ישראל את האמנה.
אמנה זו מהווה את המסגרת המשפטית והחוקית לביצוע תוכנית הפעולה האופרטיבית לים התיכון (The Mediterranean Action Plan - MAP) שאומצה ב-1975 ושעיקרה הוא הגנה על סביבת אגן הים התיכון.

עיקרי האמנה

אמנת ברצלונה נועדה לשמש כאמצעי שיאפשר מעקב ופיקוח שוטפים על מצב הים התיכון, זיהוי בעיות סביבתיות קיימות ומקורן. האמנה מחייבת את המדינות החברות בה לנקוט את כל האמצעים הדרושים על מנת לצמצם את זיהום הים ולהגן על הסביבה הימית.

המדינות החתומות על האמנה

אלבניה, אלג'יריה, בוסניה הרצגובינה, קרואטיה, קפריסין, האיחוד האירופי, מצרים, צרפת, יוון, ישראל, איטליה, לבנון, לוב, מלטה, מונקו, מרוקו, סלובניה, ספרד, סוריה, תוניסיה וטורקיה.
רגמפין

הרָגָמָפִין (Ragamuffin) הוא גזע של חתול הבית.

היסטוריה של הגזע

ראשיתו של הגזע בשנות 1960, כאשר אן בייקר מקליפורניה עסקה בפיתוח מספר גזעי חתולים חדשים. בתחילת 1994 החליטה אחת הקבוצות שעבדה עם בייקר להפסיק את השותפות. על פי החוזה המחייב בין הקבוצה לבייקר, במקרה שהקבוצה קוטעים את השותפות, עליהם לעקר או לסרס את החתולים שברשותם או לשנות את שם הגזע עליו עבדו. חברי הקבוצה העדיפו את האפשרות השנייה. הם ערבבו את גזעי ה-"Cherubims" וקראו לגזע החדש בשם "רגמפין". השם נבחר בגלל מוצאם של החתולים - כולם התפתחו מחתולי רחוב (Ragamuffin באנגלית: פרחחי רחוב חביבים).
בפברואר 1994 רשמה ה-ACFA, אגודת חובבי החתולים בארצות הברית, את הרגמפין בתור גזע נסיוני וכיום (מרץ 2007) מוכר הגזע על ידי מספר אגודות חתולים (כולל ה-ACFA) כגזע לכל דבר.

מבנה כללי

הזכרים מסוגלים להגיע למשקל של כ-13 ק"ג. פרוותם באורך בינוני וצבעה מורכב ממגוון רחב של צבעים ודוגמאות, כגון לילך, לינקס, מינק, שחור, אפור ולהבה.
החתול מגיע לבגרות בגיל 3–4.

אופי

פרק זה דורש שכתוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולשכתב אותו. הסיבה לכך: לא אנציקלופדי.
חתולים אלה הם בדרך כלל חברותיים ונקשרים לבעליהם. רובם בעלי תכונות המשתייכות לעיתים לתכונות אופי של כלב ביתי. למשל, יעקבו אחר בעליהם וישכבו על הגב על מנת לקבל ליטוף בבטנם, שלא כמו שאר החתולים שרק במקרים נדירים יחשפו את בטנם.