קראקן

קראקן (Kraken), יצור ימי מיתולוגי, הלקוח מתוך המיתולוגיה הנורדית. נאמר שהקראקן מתגורר סמוך לחופי נורווגיה ואיסלנד, ומתואר כיצור ענקי ומרושע, דומה לדיונון או לשילוב של תמנון וסרטן. בפולקלור הוא הופך ומטביע ספינות - גם את הגדולות ביותר - ואוכל את צוות המלחים בעזרת זרועותיו הרבות. לעיתים הוא יוצר מערבולות מים במקום ממנו הוא מגיח.
כיום, מדענים סוברים שרוב מפלצות הקראקן שנראו בימי קדם היו למעשה דיונוני ענק.
השם קראקן נגזר מהמילה krake, מילה נורווגית המציינת חיה המזיקה לבריאות. בגרמנית המודרנית, לעומת זאת, המילה krake מציינת תמנון, אבל מתייחסת גם לקראקן המיתולוגי עצמו.

היסטוריה

אף על פי שהשם "קראקן" לא מוזכר במיתולוגיה הנורווגית, ישנן מפלצות ים זהות, כגון ההפגופה והלינגבאקר, אשר מתוארות במיתולוגיה, ובטקסטים נורווגים שנכתבו בסביבות שנת 1250. קארולוס ליניאוס (הידוע גם בשמו השוודי קארל פון לינה), אשר עשה מיון טקסונומי של אורגניזמים חיים, קבע בספרו "מערכת הטבע" (1735), כי הקראקן משתייך למשפחת הסילוניות. עם זאת, בגרסאות מחודשות של ספרו שלל פון לינה את האפשרות שהקראקן הוא בעל חיים. הקראקן תואר בהרחבה גם על ידי אריק פונטופידן, בישוף בעיר ברגן שבנורווגיה, בספרו "ההיסטוריה הטבעית של נורווגיה".
בתיאורים מסוימים, הכוללים גם את התיאורים של פונטופידן, הקראקן תואר כבעל חיים בגודל של אי צף, שאיומו העיקרי על הספינות לא היה הוא עצמו, אלא המערבולות שיצר אחרי שצלל בחזרה אל מי האוקיינוס.
אבל, פונטופידן תיאר גם את הפוטנציאל ההרסני הטמון במפלצת עצמה: "נאמר שהקראקן מסוגל לתפוס בזרועותיו את ספינות המלחמה הגדולות ביותר, ולמשוך אותן אל מעמקי האוקיינוס."
תיאור הקראקן שנכתב בספר השוודי Min son på galejan ("בני על הגליאה") משנת 1781:
"...קראקן, הידוע גם כדג הסרטן, לא כל כך עצום - יחד עם ראשו וזרועותיו, הוא לא יותר גדול מרוחב האי אלנד... הוא נשאר על קרקעית הים, מוקף באינספור דגיגים, שמשמשים לו כמזון, ומקבלים ממנו מזון בתמורה: ארוחתו, כזכור לי מכתביו של א. פונטופידן, נמשכת לא יותר משלושה חודשים, ועוד שלושה חודשים נדרשים לעיכולה. הצואה שלו מזינה המון של דגים נחותים, ובשל כך דייגים רבים מחפשים את מקום מנוחתו... בהדרגתיות, קראקן עולה אל פני המים, וכשהוא בעומק עשרה עד שנים עשר פאתום, כדאי לסירות להימלט מסביבתו, מכיוון שתוך זמן קצר, הוא יופיע, כאי צף, פולט מים מנחיריו הנוראיים ויוצר מסביבו טבעות של גלים, שמסוגלות להגיע למרחק של מילים רבים. האם מישהו יכול לפקפק שזהו הלוויתן מספר איוב?"
לפי פונטופידן, פעמים רבות הדייגים הנורווגים ניסו לתפוס את הקראקן, מכיוון שיחד עמו היו לוכדים גם המוני דגים אחרים. אם דייג היה דג שלל "נדיר" ויוצא מן הכלל, היו נוהגים לומר: "בטח דגת את הקראקן".
פונטופידן כתב שמרחוק, הקראקן נראה פעמים רבות כאי. עובדה זו גרמה לבלבול בקרב ספינות וכן במפות שונות - בחלקן נכללו איים שלמעשה לא היו קיימים, כיוון שהקראקן סומן בטעות כאי.
עד סוף המאה ה-18, הקראקן תואר במספר רב של דרכים, בעיקר כסוג ענק של תמנון, ופעמים רבות נאמר, שהקראקן שתואר על ידי פונטופידן, בעצם היה דיונון ענק. אמנם, בתיאורים הראשוניים של הקראקן, הוא תואר יותר כסוג של סרטן מאשר סוג של תמנון, ועם הזמן התחיל להתאפיין בתכונות של לוויתן מאשר בתכונות של דיונון ענק. כמה מתכונות הקראקן דומות לפעילות וולקנית באזור איסלנד, הכוללים הופעה של בועות מים, זרמים פתאומיים וחזקים, והופעה של איים חדשים.
ב-1802, המלקולוג פייר דניס דה-מונטפורת הכיר בקיומם של 2 סוגי תמנונים ענקיים, האחד הוא תמנון "הקראקן", אשר תואר בכל אותן עדויות של מלחים, והסוג השני הרחב יותר, התמנון הענק, דווח כמתקיף של מספר ספינות.
מאוחר יותר, מונטפורת הגיע לממצאים מדהימים עוד יותר. הוא שיער שעשר הספינות הבריטיות שנעלמו בצורה מסתורית ב-1782, ככל הנראה הוטבעו על ידי תמנונים ענקיים.
לצערו הרב של מונטפורת, הבריטים ידעו מה קרה לספינות, שגרם לגילוי מביש ומחפיר של מונטפורת. מונטפורת לא התאושש מהמכה, ולבסוף נפטר בסביבות שנת 1820 בפריז, עני ומורעב.
להגנתו של מונטפורת, צריך לציין שהרבה ממקורותיו על תמנון "הקראקן", כנראה תיארו את הדיונון הענק, שקיומו הוכח בשנת 1857.