ניקולאוס לנאו

ניקולאוס לֶנָאוּ (בגרמנית: Nikolaus Franz Niembsch Edler von Strehlenau; ‏ 25 באוגוסט 1802 צ'אדאט (Csatád), רומניה – 22 באוגוסט 1850, אוברדלינג (Oberdöbling), אוסטריה) היה משורר אוסטרי.

חייו

הוא נולד בצ'אדאט (היום היא קרויה על שמו לנאוהיים Lenauheim) רומניה. אביו שהיה פקיד ממשלתי הלך לעולמו ב-1807 בבודפשט וילדיו היו בהשגחת אמם שנישאה מחדש ב-1811. ב-1819 התחיל ניקולאוס ללמוד באוניברסיטת וינה. לאחר מכן למד חוק הונגרי בפוז'וני (ברטיסלאבה ובארבע השנים אחרי כן התמחה ברפואה. הוא לא היה יכול להתבסס בשום מקצוע וכדי להעסיק עצמו החל לכתוב שירה. הנטייה למלנכוליה סנטימנטלית אותה ירש מאמו שהומרצה על ידי אכזבות באהבה ועל ידי האופנה השלטת של אסכולת הרומנטיקה בשירה, התדרדרה לדיכאון אחרי מות אמו ב-1829.
בכל אופן, זמן קצר אחרי כן אפשרה לו ירושה שקיבל מסבתו להקדיש את חייו רק לשירה. שיריו הראשונים שהתפרסמו הופיעו ב-1827 בכתב העת Aurora של יוהאן גבריאל זיידל (Johann Gabriel Seidl). בנובמבר 1831 הוא עבר להיידלברג כדי להיבחן לתואר דוקטור ברפואה. שם הוא הכיר את גוסטב שוואב (Gustav Schwab), לו הקדיש את ספר שיריו (Gedichte). בהיידלברג היה לנאו אחד המייסדים של אחוות הסטודנטים פרנקוניה. כמו כן הוא יצר היכרויות עם לודוויג אולנד, יוסטינוס קרנר, קרל מאייר ואחרים. בשל אי השקט הטבוע בו ששאף לשינוי הוא החליט למצוא שלווה וחופש באמריקה.
באוקטובר 1932 הוא הגיע לבולטימור והתיישב באחוזה באוהיו. כמו כן הוא חי שישה חודשים בניו הרמוני אינדיאנה עם קבוצה שנקראה חברת ניו הרמוני (New Harmony Society), אבל לצערו החיים ביער העד לא תאמו את האידיאל או תיאר לעצמו. הוא תעב את האמריקאים עם שפתות הדולרים האנגלי שלהם (englisches Talergelispel) וב-1833 חזר לגרמניה. ההערכה שקיבל על ספר השירים הראשון שפרסם רוממה את רוחו.
מאז ואילך התגורר חלק מן הזמן בשטוטגרט וחלק אחר בווינה. ב-1836 הופיעה יצירתו פאוסט שבה חשף את נשמתו בפני העולם. ב-1837 פרסם את סבונרולה (Savonarola) – אפוס שבו הוא מתעקש שחופש מעריצות פוליטית ואינטלקטואלית הן מהותיות לנצרות. ב-1838 הופיע ספר שיריו Neuere Gedichte – שירים חדשים מהם רואים שסבונרולה היה תוצאה של התרוממות רוח חולפת. כמה מן השירים הטובים יותר בקובץ החדש הושפעו מתשוקתו חסרת התקווה לסופי פון לוונטאל (Sophie von Löwenthal) – רעייתו של חבר. ב-1842 הופיע ספרו Die Albigenser – האלביגנזי וב-1844 התחיל לכתוב את דון ז'ואן שקטע ממנו פורסם אחרי מותו.
זמן קצר אחרי כן הוא החל לגלות סימני ליקוי נפשי ובאוקטובר 1844 הוא הושם בבית חולים לחולי נפש ליד שטוטגרט (אחרי שקפץ מחלון ביתו, רץ ברחוב וצעק "מרד!, חירות! עזרה! שריפה!). הוא נפטר בבית החולים ונקבר בבית העלמין ויידלינג ליד קלוסטרנויבורג (Klosterneuburg)

יצירתו

פרסומו של לנאו בא בעיקר מהפואמות הקצרות שחיבר. אפילו האפוסים שלו הם במהותם ליריים. שירו סתיו (Herbst) מביע את העצב והמלנכוליה בהם חש אחרי נסיעתו לארצות הברית ונסיעתו המעייפת חזרה לאירופה. הוא מתאבל בה על אבדן נעוריו, חלוף הזמן ותחושת חוסר הערך שלו. הפואמה מסתיימת כשהדובר חולם על המוות כמפלט האחרון מן הריקנות.
לנאו הוא המשורר הלירי הגדול ביותר של אוסטריה במאה ה-19 ובספרות הגרמנית הוא הנציג האופייני של סגנון הולטשמרץ שהתחיל עם לורד ביירון ולשיא הגיע ביצירתו של ג'אקומו ליאופרדי. לנאו הוא נציג חשוב של אסכולת בידרמאייר (Biedermeier) ומתאר של הטבע מן הרמה הגבוהה ביותר. ללנאו יש קול מלנכולי ייחודי שעובר ברוב השירים אותם כתב. רבים משיריו היו מיועדים להיות מנוגנים כולל על ידי רוברט שומן, פליקס מנדלסון, פרנץ ליסט, הוגו וולף, ריכרד שטראוס ואחרים. פאוסט של לנאו עורר את השראה אצל ליסט לכתיבת כמה פואמות סימפוניות (רכבת הלילה – Der nächtliche Zug, הריקוד בפונדק הכפר – Der Tanz in der Dorfschenke, ולס מפיסטו – Mephisto-Walzer).

הנצחה

לציון חשיבותו נקראו על שמו רחובות רבים בווינה, לייפציג, גראץ, זלצבורג, פרנקפורט, ברלין ובערים נוספות בגרמניה ואוסטריה. בויננדן (Winnenden) שם היה לנאו מאושפז יש אתר הנצחה לזכרו.
יש כמה בתי ספר הקרויים על שמו כמו בית הספר היסודי בשפה הגרמנית ניקולאוס לנאו בטימישוארה רומניה, בית ספר בגמונדן (Gmunden) אוסטריה ובית ספר על שמו בברלין. כמו יש בעיר פץ' בהונגריה מרכז תרבות גרמני הונגרי בשם בית לנאו (Lenau Haus).
עבור העיר שטוקראו (Stockerau) יש ללנאו חשיבות מיוחדת. בשנים 1818–1821 בילה שם לנאו בעיקר בחגים אצל סבו וסבתו. העיר נקראת היום, גם Lenau-Stadt. הוקם בה מרכז למחקר יצירותיו של לנאו ובמוזיאון המקומי הוקמה פינה לזכרו. הכבוד הגדול ביותר ניתן לו ב-1926 כששינו את שם העיר בה נולד מצ'אדאט ללנאוהיים (Lenauheim).