תקנת המקוואות של בעל התניא

תקנת המקוואות של בעל התניא היא תקנת רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד במטרה להנהיג טבילה במקווה כשרה ומהודרת לפי כל הדעות גם במים חמים ונעימים לרחיצת הגוף, כדי שיוכלו לטבול ביישוב הדעת כראוי. תקנה זו היא אחת משלוש התקנות העיקריות אותן תיקן רבי שניאור זלמן מלאדי, והנחשבות ביותר בעיניו ובעיני גדולי ישראל ופוסקי הדור.]

רקע

מצוות הטבילה ב"מים חיים" דורשת טבילה במי טבע המחוברים לקרקע שהם מי ים, נהר, מעיין, או מקווה מי גשמים שנקוו בקרקע. הן המים צריכים להיות "מים חיים" והן המקום צריך להיות מקווה מים טבעי בקרקע ולא כלי מעשה ידי אדם. משום כך, מים שנשאבו מהקרקע והוכנסו לכלי - פסולים המים לטבילה בהם. כמו כן מי גשמים או "מים חיים" שלא נשאבו אלא נאספו ישירות לתוך כלי פסולים לטבילה שכן אין לטבול בתוך כלי.
דרישות אלו של ההלכה יצרו קשיים, במאה ה-18 בצפון אירופה, לבנות מקווה כשר לטבילה עם מים חמים. הטבילה התקיימה לרוב במעיינות, מסיבות שונות, הקשורות לכשרות המקווה, ובעיקר מסיבות של מגבלות טכניות. בין השאר כיוון שהיו מקומות רבים שבהם לא היו מי גשמים, וממילא לא ניתן לבנות מקווה על ידי מי גשמים שיורדים ישירות לתוך המקווה. ולא הייתה קיימת אפשרות לחמם את מי המעיין, הזורמים ומתחלפים באופן קבוע, והטבילה התקיימה לרוב במים קרים.
רבים ממנהיגי היהדות באירופה הצפונית (האזורים הקרים), רצו שהמים שבמקווה יהיו נעימים לטבילה, כדי שנשים לא ימנעו מלטבול במקווה, וכן לאפשר לנשים לטבול במתינות, ויוכלו לשהות במקווה בנחת, ולפשוט את קמטי הגוף לפני הטבילה כהלכה, כדי שהטבילה תהיה כשרה ומהודרת לפי כל הדעות.
מסיבה זו, נהוג היה לחבר מעל מעיין הטבילה, חבית גדולה בעלת נפח של 350–700 ליטר ("ארבעים סאה"). את החבית חיברו בשרשרת לקרקעית המעיין. מי המעין נכנסו דרך חור בחבית ללא שאיבה.
בחבית עצמה ניקבו שני חורים: הראשון היה כדי שלא תיחשב החבית ל"כלי", שהרי הטבילה בכלי פסולה, ואף המים שבתוכה הם מים פסולים שהרי הם מים שאובים. נקב נוסף היו עושים בגודל "שתי אצבעות על שתי אצבעות" ("שפופרת הנוד"), כדי לטהר את המים השאובים שהיו בחבית לפני שעשו בה חור, על ידי השקה למעיין. לאחר סיום בניית החבית וקביעתה במעיין, סתמו היטב את החבית, כדי שהמים שבתוכה לא יחשבו ל"זוחלין" הפוסלים את המקווה, וטבלו בה.
על טבילה בחבית כזו קמו מערערים רבים. הם טענו, שטבילה בחבית זו פסולה, כיוון שחבית היא "כלי". אמנם, במסכת בבא קמא, מוזכר כי כי כלי שקבעו בקרקע ורק אחר כך נהפך לכלי (מושג הלכתי שנקרא "קבעו ולבסוף חקקו") - מותר, אך רבים מהפוסקים כתבו כי לקבוע בקרקע ולאחר מכן לחקוק בו כלי פותר רק את בעיית "מים שאובים", אבל עדיין זו נקראת טבילה בכלי, ואינה נקראת טבילה בקרקע כפי שנדרש בתורת כוהנים "מה מעיין בקרקע אף מקווה בקרקע". בנוסף, טענו רבים מהפוסקים, כי אין כלי זה נחשב ל"קבעו ולבסוף חקקו", מכיוון שהוא לא נקבע כלל בקרקע אלא הוא תלוי ועומד בתוך מי המעיין. החתם סופר, אחד מגדולי הפוסקים בדורו, הורה להכריז משמו שהמקוואות פסולים לטבילה אף בדיעבד.
על רקע זה התקין רבי שניאור זלמן מלאדי, פתרון הנדסי הלכתי, מבנה של מקווה שיהיה כשר לטבילה לפי כל הדעות. מקווה זה התקבל בקהילות רבות באירופה, היה מקובל על כל הפוסקים ואף אחד לא ערער על כשרותו. אף החתם סופר סמך את ידו על מקוואות אלו, והורה כי מדובר בתקנה מיוחדת ומהודרת.

התקנה

בעל התניא, התקין או חידש תהליך שהוא פתרון הנדסי הלכתי לבניית מקווה-חבית כשרה ומהודרת בתהליך שלא יגדיר אותה כ"כלי" ברגע יצירתה. נתאר כאן את השלבים ואת הטעמים ההלכתיים:
שלב ראשון: מייצרים את ארבע דפנות החבית בנפרד מהקרקעית.
שלב שני: מנקבים את הקרקעית בנקב גדול שנקרא בלשון ההלכתית "כמוציא רימון" כלומר גודל כזה שהוא שלושה רימונים אחוזים זה בזה לפי שיטה אחת, שלפי מה ששיער בעל התניא, השיעור הוא כ'טפח על טפח', כך שגם לאחר חיבור הקרקעית לדופני החבית, אין החבית נחשבת לכלי.
שלב שלישי: קובעים את קרקעית החבית בתוכה באופן מדויק ובמהודק לדפנות החבית, ללא שיהיה חור באמצע (כדי שלא יכנסו מים קרים דרך חור זה לחבית, ויקלקלו את כל מטרת בניית המקווה).
שלב רביעי: קובעים בקרקעית המקווה נסר עץ גדול שמחובר לקרקעית המקווה היטב על ידי מסמרים של ברזל (כך שהוא נחשב כחלק מהקרקע על פי ההלכה), ואליו מחברים את קרקע החבית העליונה, כך שיסתום את החור שבגודל רימון, כדי שתהא ראויה לטבילה. למרות זאת, אין הסתימה נחשבת לעשות את דין הכלי ל"כלי", מכיוון שהיא נעשית לכלי על ידי חלקה התחתון שהוא מהקרקע ואינו נחשב לחלק מהכלי, כך שמצד הכלי אי אפשר להחשיבו ל"כלי" שהרי יש בו נקב גדול שנסתם רק על ידי הקרקע.
שלב חמישי: שופכים סיד לתוך החור שהוא "כמוציא רימון", ומעמידים שומר שישגיח שלא יכנסו לבור מים שאובים עד שיכנסו לתוך החבית מאליהם מים בשיעור של "ארבעים סאה", כך שכאשר יכנסו המים לחבית, יתקשה הסיד ויסתום היטב את החור. לאחר שנכנסו לחבית ארבעים סאה של מים כשרים, מותר גם להוסיף מים שאובים, והמקווה אינו נפסל, לפי כל הדעות.