google/wiki40b huggingface dataset:
לי ברדוגו

שנותיה המוקדמות

ברדוגו נולדה בירושלים ובילדותה עברה להתגורר בלוס אנג 'לס, שם גודלה על ידי סבה וסבתה. היא למדה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ייל, וסיימה תואר באנגלית, באביב 1997. 
לפני פרסום הרומן הראשון שלה, ברדוגו עבדה במגוון משרות בתחומים שונים, כמו למשל: רעיונאות, עיתונאות, ואף בתחום האיפור והאפקטים המיוחדים.

קריירה ספרותית

הרומן הראשון שכתבה ברדוגו, "צל ועצם", ראה אור בשנת 2012 (באנגלית) על ידי מקמילן מוציאים לאור. ברדוגו חתמה ביחד עם הסוכנת שלה, ג'ואן וולפי, חוזה לשלושת ספריה הבאים בהוצאת מקמילן, תוך פחות מ-30 יום לאחר הגשת הטיוטה.
הספר "צל ועצם", שהפך להיות הספר הראשון ב"טרילוגיית הגרישה" היה מועמד לפרס ספרות רומנטית של הניו יורק טיימס, פרס ספרי ילדים של דרום קרוליינה, נכנס לרשימת הספרים העצמאיים ב Next List Book וכן זכה לביקורת אוהדת בניו יורק טיימס. 
הרומן הגיע למקום השמיני ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס וכמו כן הוצע למחברכת הסכם הפקה פוטנציאלי להפיכת הספר לסרט על ידי מפיק הקולנוע דייוויד היימן ואולפני דרימוורקס.
הספרים הבאים ב"טרילוגיית הגרישה": "מצור וסופה" ו"הרס ותקומה", ראו אור גם כן על ידי הוצאת מקמילן בשנים 2013 ו 2014 בהתאמה.
עד לשנת 2014 נמכרו ספרי הטרילוגיה במלמעלה מ 22 מדינות שונות.
עלילת צמד הספרים "שישה עורבים" (המורכבת מהספר "שישה עורבים" והספר "Crooked Kingdom" שטרם ראה אור בעברית) מתרחשת ביקום זהה ליקום בו מתרחשת עלילת "טרילוגיית הגרישה", יקום המכונה לעיתים קרובות "Grishaverse". הספרים ראו אור בהוצאת מקמילן בשנים 2015 ו 2016 בהתאמה.
הספר "שישה עורבים" הוכרז על ידי הניו-יורק טיימס כאחד הספרים הבולטים של השנה, ונכלל ברשימת עשרת הספרים הנבחרים של ALA-YALSA לשנת 2016. 
הספר "The Language of Thorns" (טרם ראה אור בעברית), אוסף של אגדות גרישה עממיות וסיפורים, יצא בהוצאת מקמילן בשנת 2017.
בשנת 2016, הודיעה ברדוגו כי היא עובדת על כתיבת ספר ראשון מתוך סדרה צפויה של ארבעה ספרים שיהיו עיבוד לסיפורי גיבורי-העל הגדולים ביותר של חברת הקומיקס האמריקאית DC קומיקס. הספר הראשון בסדרה, "וונדר וומן: Warbringer" ראה אור בהוצאת רנדום האוס פינגווין בשנת 2017.
ברדוגו גם פרסמה מסות וסיפורים קצרים במגוון אוספי אנתולוגיה באנגלית, כולל: 
Last Night, A Superhero Saved My Life, Slasher Girls and Monster Boys, and Summer Days and Summer Nights.
ספריה של ברדוגו תורגמו ל-22 שפות ופורסמו בלמעלה מ-50 מדינות.

חיים אישיים

ברדוגו מתגוררת בהוליווד. המחברת מגלה בחלק ה'תודות' בספרה "שישה עורבים" כי היא סובלת ממחלת נמק העצם ולפעמים צריכה להשתמש במקל הליכה. 
ברדוגו היא גם זמרת בלהקה Captain Automatic.
נובוטל

החדרים

החדרים ממוצעים לרשת מלונות עסקים. הם בדרך כלל כוללים מיטה כפולה כולל מיטה רכה, שולחן עם גישת אינטרנט בחיוג, טלוויזיה בלוויין, מלתחה, מיני בר, מיזוג אוויר ושעון מעורר. כל החדרים בדרך כלל כוללים חדר אמבטיה עם אביזרים בסיסיים.

המלונות

מלונות הרשת מפעילים בדרך כלל מסעדה אחת או יותר, בית קפה, בריכות שחייה וחדרי כושר. מאחר שהם בעיקר מלונות לעסקים, חדרי ישיבות ואולמות ועידות זמינים גם כן. רוב מלונות הרשת זוכים לדירוג של שלושה או ארבעה כוכבים.
מסיבת רשת

מסיבת רשת היא אירוע חברתי בו שחקנים נפגשים עם מחשביהם, ומשחקים משחקי מחשב רבי משתתפים באמצעות רשת מקומית.
מסיבות רשת יכולות להיות בגדלים שונים, החל משני משתתפים ועד מסיבות ענק בהשתתפותם של אלפי אנשים. מסיבות קטנות לפעמים מאורגנות באופן ספונטני על ידי קבוצת שחקנים, אולם המסיבות הגדולות בדרך כלל דורשות תכנון פרטני והרבה הכנות מצד המארגנים.
ישנן מסיבות רשת שמאורגנות באופן פרטי על ידי קבוצות של שחקנים חברים. מסיבות מעין אלה מתקיימות לרוב בביתו של אחד השחקנים. מסיבות גדולות יותר מאורגנות על ידי חברות וארגונים שלקחו על עצמם את המשימה, ומשקיעים ביחסי ציבור בקרב קהילת שחקני הרשת. חברות וארגונים אלה מסתמכים לרוב על פרסומות על מנת לממן את ההוצאות על המסיבות ועל הפרסים.
כחלק בלתי נפרד ממסיבות הרשת הגדולות, מתקיימים גם טורנירים ותחרויות נושאות פרסים במשחקים כגון Counter Strike, Quake III ו- Warcraft III.
מסיבת רשת יכולה להמשך סוף שבוע שלם, אך מסיבות ספונטניות לפעמים נמשכות רק כמה שעות. במסיבות הגדולות והארוכות, לרוב ישנו מקום מסודר לשינה, לאוכל, ולצפייה בטלוויזיה. כמו כן לרוב יימצא במקום צוות טכני מיומן שיעזור לשחקנים בפתרון בעיות במחשבים ובחיבורם לרשת המקומית. לעיתים אף יהיה חיבור זמין לאינטרנט על בסיס הרשת המקומית.
קבוצות מאורגנות של שחקנים ברשת, המכונות "שבטים" (Clans) אשר משחקים יחד בקבוצה במשחקים כדוגמת Counter-Strike, מנצלים את מסיבות הרשת כדי להיפגש ולהכיר אחד את השני פנים מול פנים, שכן בשאר הזמן הם משחקים ביחד דרך רשת האינטרנט ולא באים במגע אחד עם השני בעולם האמיתי. מטרת הקבוצות הללו היא בדרך כלל לנצח בטורנירים ובתחרויות וכך לזכות ביוקרה או בפרסים.
.xxx

‎.xxx (הגייה באנגלית: דוט טריפל-X) היא סיומת אינטרנט מצונזרת שנועדה עבור אתרי אינטרנט פורנוגרפיים. הארגון המצנזר הוא העמותה הבינלאומית לאחריות ברשת (IFFOR). ועד חברת האינטרנט ללא כוונת רווח ICANN הצביע עבור אישור הסיומת ב-18 במרץ 2011. הסיומת נכנסה לתוקף באינטרנט ב-15 באפריל 2011.

רקע

הצעת הסיומת ‎.xxx לאתרים בעלי תוכן מיני הייתה כלי אחד להתמודדות בקונפליקט של אלו שרוצים גישה לאתרים מסוג זה, לאלו שרצו למנוע את הגישה בפני ילדים ומתבגרים או על ידי מעסיקים שרצו למנוע את הגישה לחומר זה בפני המועסקים שלהם במקום העבודה. השמת סיומת אחידה לכל אתרי הפורנוגרפיה עוזרת לסווג ולרכז אותם ומקלה את התהליך של חסימת האתרים.
ביקורות נגד הרעיון טוענות שכיוון שלא קיימת דרישה נגד ספקי אתרי הפורנוגרפיה להשתמש בסיומת מסוימת, אתרים אלו ימשיכו להשתמש בסיומות כרצונם ולא בסיומת ‎.xxx וכתוצאה מכך החסימה של האתרים תמשיך להיות מסובכת. קיימת גם דאגה שפעילות הסיומת ‎.xxx תוביל לחקיקה שתכריח את האתרים בעלי התוכן המיני להשתמש בסיומת זו, מה שיוביל לסכסוכים חוקיים באשר לחופש הביטוי, להגדרה "תוכן מיני" ולשיפוט.
קיימות גם עדויות מוקדמות לכך שסיומות ‎.xxx עשויות להירכש על ידי אתרים ללא קשר לתוכן מיני, במטרה לעזור לשיווק אתריהם תוך כדי פיתוי גולשים להיכנס לאתר שהם עשויים לחשוב שהוא אתר פורנוגרפי כשלמעשה הוא לא. דוגמה לכך היא אתר kite.xxx, המשתמש בסיומת העשויה להתפרש כאתר פורנוגרפי אך למעשה תוכן האתר הוא גלישת קיט. האתר משתמש בסיומת זו כדי למשוך גולשים למטרת קידום מכירות ובנוסף כדי ליצור זלזול והומור על המשתמש.
נחמיה כהן

ביוגרפיה

נחמיה כהן נולד בירושלים להורים שעלו מטורקיה בסוף מלחמת העולם הראשונה. אחיו הוא אל"ם (במיל') אליעזר כהן (צ'יטה), שהפך לטייס ולקצין בכיר בחיל האוויר, ולאחר מכן לחבר הכנסת.
בנובמבר 1961 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת מטכ"ל. כהן עבר טירונות צנחנים ולאחר מכן מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה. באוגוסט 1963, אף שהוצבו בפניו מגבלות בקבלה לקורס, סיים בהצטיינות קורס קציני חי"ר ובסיומו שב ליחידה כמפקד צוות, והחליף את אהוד ברק כמפקד הפעולות הייעודיות של הסיירת. במהלך שירותו בסיירת מטכ"ל, ביצע פעולות רבות שבעקבותיהן זכה לצל"ש מהרמטכ"ל צבי צור, לשלושה צל"שים מהרמטכ"ל יצחק רבין ולעיטור המופת. נסיבות קבלת כל העיטורים נותרו חסויות. עיטור המופת הוענק לו על "מבצע כחל", פעולה של הסיירת שהוביל בעומק מצרים. הכוח הובא לשם בשלושה מסוקים תחת פיקודו של אחיו הבכור הטייס אליעזר כהן. על פעולה זו זכו שניהם בצל"ש שהומר ב-1973 בעיטור המופת.
בפברואר 1967 עבר לחטיבת הצנחנים ושירת כסגן מפקד פלוגה ב' בגדוד 202. נחמיה השתתף במלחמת ששת הימים בקרב רפיח. ביום הראשון למלחמה נפל מפקד הפלוגה יחיאל אמסלם בטיהור מוצב חירבת דרג' .לאחר נפילת המ"פ קיבל נחמיה את הפיקוד על הפלוגה. נחמיה הוביל את הפלוגה לקרב שנערך ליד חירבת זיתון ברצועת עזה ובמהלך הקרב נפל. נחמיה כהן הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי לשעת חירום בבארי ולאחר זמן הועבר למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
הרמטכ"ל יצחק רבין אמר כי "אין אני מכיר קצין מעולה כל כך בעל הישגים מרשימים כל כך שתרם לביטחון המדינה כמוהו". תפקידו בצנחנים נועד להכשירו לפיקוד עתידי על סיירת מטכ"ל.
על שמו נקראים המרכז הקהילתי "בית נחמיה" ברחוב ישי בירושלים, וחוגי הסיור הירושלמיים לבני נוער "אגודת חוגי הסיירות ע"ש סרן נחמיה כהן ז"ל" המופעלים בהתנדבות מזה שנים רבות על ידי חבריו.
אורי רווח

ביוגרפיה

נולד בנהריה וגדל בבאר שבע. למד בבית הספר החקלאי "אשל הנשיא". בצעירותו היה כתב ב"מעריב לנוער". בשנת 1990 החל לשרת בגלי צה"ל, שם היה כתב לענייני עבודה ורווחה. בשנת 1994 עבר לערוץ 2, אף שם שימש כתב לענייני עבודה ורווחה ותחומי כיסוי נוספים. בסוף שנות ה-90, במהלך עבודתו בערוץ 2, החל בתהליך של חזרה בתשובה ולמד במכון מאיר. התקרב לחסידות חב"ד.
בשנת 2001 פרש מערוץ 2 כדי לשמש יועץ תקשורת של שר הדתות אשר אוחנה.
עם סיום עבודתו במשרד הדתות התקבל לעבודה בערוץ 1, שם הוא הועסק במחלקת המורשת של הערוץ וככתב במהדורה המרכזית "מבט לחדשות" המסקר תחומי דת ויהדות ופרש משם לאחרי כמה שנים. כמו כן הגיש תוכניות ב"רשת מורשת". בשנת 2007 יזם הכנסת ספר תורה לבית הכנסת בבניין רשות השידור.
רווח שדרן בתאגיד השידור הציבורי כאן מורשת בתל אביב ומגיש את תוכנית "פנימה" בימי ראשון-רביעי לשעה ותוכנית "מלווה מלכה" במוצאי שבת.
רווח נשוי בשנית לטלי, ואב לשישה ילדים מנישואיו הראשונים עם אשתו הקודמת דקלה. מתגורר בירושלים.
יניב לביא

קריירה

לביא החל את הקריירה ככדורגלן במחלקת הנוער של מכבי נתניה. בעונת 1999/2000 עבר להפועל רעננה ואף עזר לה כעבור שתי עונות לעלות לליגה הארצית. בעונה שאחריה עבר למכבי הרצליה ולאחר מכן להפועל רמת גן.
בשנת 2002 עבר לביא לעירוני קריית שמונה, ואף הפך לקפטן הקבוצה. במהלך שהותו בקבוצה הספיק לביא לעלות פעמיים לליגת העל עם הקבוצה, ואף לזכות פעמיים בגביע הטוטו בליגה הלאומית ופעם אחת בליגת העל.
בסיום עונת 2010/2011 הודיע לביא כי הוא עוזב את קריית שמונה לאחר תשע שנים במועדון, ובמאי חתם בעולה החדשה הפועל רמת השרון, במדיה שיחק שתי עונות. במאי 2013 חתם לביא שוב בהפועל רעננה, לאחר שחזרה לליגת העל, ובהמשך מונה לקפטן הקבוצה. באמצע עונת 2015/2016 הודיע לביא על פרישה מכדורגל בעקבות פציעה שעליה לא הצליח להתגבר, ומונה לעוזר מאמן בהפועל רעננה.
בשנת 2017 מונה לעוזרו של חיים סילבס, מאמן עירוני קריית שמונה, ולאחר פיטוריו של סילבס מונה לביא למאמן קבוצת הנוער של המועדון. בשנת 2019 סיים את תפקידו.
סמדרבו

היסטוריה

שבטים שהגיעו מאזור דאקיה ותראקיה התיישבו באזור במהלך המאה ה-3 לפנה"ס. הרומאים כבשו את האזור במאה ה-1 לפנה"ס. הקמת העיר החדשה מיוחסת לנסיך (דספוט), דוראד ברנקוביץ' (1377-1456) אשר שלט באזור מטעם ממלכת הונגריה וב- 1430, הקים את מבצר סמדרבו כעיר הבירה הסרבית החדשה. 
השלטון ההונגרי הסתיים ב-1439, עם הכיבוש על ידי הסולטאן מוראט השני, שליט האימפריה העות'מאנית, לאחר מצור בן חודשיים ימים. ב-22 באוגוסט 1444, הוחזרה העיר לשליטת הנסיך ברנקוביץ' במסגרת הסכם שלום שנחתם בין האימפריה העות'מאנית לממלכה ההונגרית. ברנקוביץ' חבר למצביא ההונגרי יאנוש הוניאדי וכשהפר הוניאדי את חוזה השלום עם העות'מאנים, נותר ברנקוביץ' נייטראלי, אך סרביה הפכה לשדה קרב בין הממלכה ההונגרית לבין האימפריה העות'מאנית. ב-1448, לאחר תבוסת הוניאדי בקרב קוסובו השני, עצרו אותו חייליו של ברנקוביץ' והוא נכלא לתקופה מסוימת במצודת סמדרבו. ב-1454 החריב הסולטאן מהמט השני את סרביה, כבש את סמדרבו, אך לאחר מספר חודשים עלה בידי ברנקוביץ' לכובשה מחדש. ב-1459, עם מותו של הנסיך ברנקוביץ', הצליח מהמט השני לכבוש העיר והיא הפכה למצודת גבול עות'מאנית, והפכה לזירת קרבות בין צבא הממלכה ההונגרית לעות'מאנים, עד להכרעת ההונגרים ב-1526 על ידי סולימאן הראשון.
בשל מיקומה האסטרטגי, החלה העיר להתפתח באופן מואץ והעות'מאנים הכריזו על העיר וסביבתה כמחוז (סנג'ק). ב-1806, במהלך התקוממות הסרבים כנגד האימפריה העות'מאנית הפכה העיר לבירה הזמנית של סרביה. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי גרמניה הנאצית והמבצר העתיק הפך להיות מחסן כלי נשק. ב-5 ביוני 1941, החריד פיצוץ עז את המבצר, גרם לנזק כבד ואלפי נפגעים בעיר.

דמוגרפיה וכלכלה

הגידול המואץ באוכלוסיית העיר מיוחס למספר רב של פליטים סרבים שהגיעו לעיר לאחר מלחמת קוסובו. 94.47 אחוזים מהתושבים הם בני סרבים. מבחינה כלכלית, מהווה סמדרבו את מרכז תעשיית הפלדה הסרבית ובמפעלים השונים מועסקים 7,000 מתושבי העיר. כמו כן קיים מפעל לייצור מוצרי חשמל ביתיים. בסביבות העיר יש ריכוזים של גידולים חקלאיים בעיקר מטעי פירות וכרמים. 
בעיר פועלת אוניברסיטה אחת המקבלת חסות אקדמית מאוניברסיטת מידלסקס, הפועלת בצפון לונדון.
ארמון סיראגן

היסטוריה

הארמון נבנה על ידי הסולטאן העות'מאני אבדילאזיז ותוכנן על ידי האדריכל הארמון ארמני ניגיוסוס באילן נבנה בין השנים 1863–1867, בתקופה בה כל הסולטאנים העות'מאנים בנו ארמונות משלהם במקום להשתמש בארמונות של קודמיהם בתפקיד. הקירות הפנימיים במלון והגג היו עשויים עץ, הקירות החיצוניים היו עשויים שיש צבעוני.
הסולטאן אבדילאזיז חי מספר שנים בארמונו המפואר, עד שנמצא מת בארמונו ב-30 במאי 1876. לאחר מותו, מחליפו בתפקיד מוראט החמישי נכנס לגור בארמון עם משפחתו. לאחר שלושה חודשים בערך, הודח מוראט החמישי על ידי עבדול חמיד השני, שנכנס להתגורר בארמון עד יום מותו ב-29 באוגוסט 1904.
ב-1910 נהרס הארמון בשרפה שכילתה את מרבית המבנה למעט קירותיו החיצוניים. הוא עמד בחורבנו עד 1989 ושימש כאולם כדורגל לקבוצת בשיקטש. אז נרכש בידי חברה יפנית ששיפצה אותו והפכה אותו לבית מלון. למבנה נוסף מבנה שהוקם בגן הארמון. ב-2007 שופץ המלון ועתה הוא דומה במראהו לארמון המקורי שעמד במקום.
לאדון

לאדון (ביוונית: Λάδων) היה דרקון דמוי נחש ששמר על עץ התפוחים המוזהבים שבגן ההספרידות.
הוא הובס על ידי הרקולס.
יש כמה גרסאות מי היו הוריו. על פי אחת, הוריו היו קטו ופורקיס, אלי ים יווניים קדמוניים. גרסה נוספת היא שהוא בנו של טיפון שהיה בעצמו דמוי נחש מהמותניים ומטה, ושל אכידנה. עוד השערה היא שהוא בנה של גאיה.
הטענה הרווחת הייתה שללאדון היו הרבה ראשים, שכל אחד מהם דיבר בקול שונה. 
באסטרונומיה, קבוצת הכוכבים דרקון קרויה על שמו של לאדון.
הר פיילוט (קולומביה הבריטית)

לקריאה נוספת

• Mike Nash, Exploring Prince George: A Guide to North Central B. C. Outdoors, PP 38 - 39
סיקורסקי S-61R

פיתוח

הסיקורסקי S-61R הוא גרסה של דגם S-61 של חברת סיקורסקי, SH-3 סי קינג על פי סימול הצי. גרסה R היא בעלת גוף משופר עם כבש הטענה בירכתי המסוק, גוף קונבנציונלי אך אטום למים בניגוד לגוף ההידרודינמי של ה-S-61, ושלושה כני נסע מתכנסים. גוף המסוק היה הבסיס לתכנון הדגם הבא של סיקורסקי, הCH-53 סי סטאליון הגדול בהרבה, והסיקורסקי S-92 המאוחר יותר, הדומה בממדיו.
אב הטיפוס של ה-S61-R נבנה על ידי חברת סיקורסקי כיוזמה פרטית, והמריא לראשונה ב-1963. במהלך הפיתוח הזמין חיל האוויר של ארצות הברית מסוקים מדגם זה, שזכו לסימול CH-3C. המסוק הוזמן כדי שישמש במשימות חילוץ טייסים שנטשו את מטוסיהם. ב-1965 יוצרה גרסה CH-53E, שהייתה בעלת מנועים חזקים יותר.
הגרסה הבאה הייתה HH-3E ולה ניתן הכינוי "ג'ולי גרין ג'יאנט". נבנו שמונה מסוקים מגרסה זו, וכל המסוקים מגרסה CH-3E שודרגו לרמה זו. השדרוג כלל שריון הגנתי, מכלי דלק נאטמים מאליהם ומכלי דלק נתיקים, מנור מתכנס לתדלוק אווירי, מנוף חילוץ וציוד ייעודי נוסף.
משמר החופים של ארצות הברית הזמין ב-1965 גרסה שסומלה HH-3F סי קינג, שנודעה בכינוי "פליקן". מסוקי משמר החופים היו מיועדין למשימות חילוץ ימי בכל מזג אוויר, וכללו מכ"ם חיפוש, מותקן בראדום בצידו השמאלי של חרטום המסוק. בנוסף כללה גרסה זו יכולת נחיתה במים.
חברת אגוסטה האיטלקית בנתה ברישיון גרסה שסומלה AS-61R. 22 מסוקים מגרסה זו יוצרו עבור חיל האוויר האיטלקי.

ארצות הברית

מסוקי חיל האוויר של ארצות הברית שירתו בטייסות חילוץ אווירי וחילוץ למשימות חקר החלל במסגרת פיקוד ההיטס הצבאי (Military Airlift Command, בראשי תיבות: MAC), בטייסות חילוץ של פיקוד הקרב האווירי (Air Combat Command,‏ ACC) ופיקודים מרכזיים אחרים של חיל האוויר של ארצות הברית ברחבי העולם. בנוסף שירתו המסוקים במספר טייסות מילואים של פיקוד העתודה של חיל האוויר וטייסות של המשמר הלאומי האווירי (Air National Guard). כל המסוקים מגרסה HH-3E של חיל האוויר, כולל טייסות המילואים וטייסות המשמר הלאומי הוצאו משירות בשנות ה-90 של המאה ה-20 והוחלפו במסוקי סיקורסקי HH-60G פייבהוק.
גרסה HH-3F פליקן הייתה סוס העבודה של משמר החופים החל מסוף שנות ה-60 ועד סוף שנות ה-90. כל המסוקים מגרסה זו הוצאו משירות והוחלפו במסוקי סיקורסקי HH-60J ג'ייהוק, ששודרגו מאז לגרסה MH-60T.
שני מסוקי HH-3E של חיל האוויר של ארצות הברית היו המסוקים הראשונים שביצעו טיסה טרנס-אטלנטית. המסוקים המריאו מניו יורק ב-31 במאי 1967, ונחתו בסלון האווירי בפריז בלה בורז'ה ב-1 ביוני, לאחר טיסה בת 30 שעות ו-46 דקות. במהלך הטיסה בוצעו תשעה תדלוקים אוויריים. שני המסוקים שביצעו את הגיחה אבדו בפעילות מבצעית בדרום-מזרח אסיה, ב-1969 וב-1970.

איטליה

ייצרו המסוק באיטליה, על ידי חברת אגוסטה, החל ב-1974. החברה ייצרה 22 מסוקים שהחליפו את המטוסים הימיים מדגם גראמן HU-16 אלבטרוס שהופעלו עד אז על ידי חיל האוויר האיטלקי למשימות חיפוש והצלה ימיות. המסוקים הופעלו בחמש טייסות של כנף 15, מארבעה בסיסים ברחבי המדינה. החל מ-1993 החלה הכנף לבצע משימות סיוע בעת אסונות טבע. בנוסף סייעה הכנף במשימות חיפוש והצלה במהלך פעילות מבצעית של צבא איטליה באזורים שונים בעולם, כמו סומליה, אלבניה, בוסניה, קוסובו, עיראק ואפגניסטן. ב-26 בספטמבר 2014 הוצאו אחרוני המסוקים משירות, והוחלפו במסוקי אגוסטה ווסטלנד AW139.
נארתים

נארתים (בצ'רקסית :Нартхэ) היו 25 לוחמים מהמיתולוגיה הצ'רקסית אשר לפי המסורת הצ'רקסית חיו בצפון הרי הקווקז בין המאה ה-7 לפנה"ס למאה ה-14, נחשבו לבעלי כוחות על טבעיים ולוחמים אמיצים במיוחד.

מיהו הנארת

נארת היה לוחם אשר כוחותיו המיוחדים אפשרו לו לבצע משימות מיוחדות אותן לוחמים רגילים לא היו מסוגלים לבצע. מיקומו של הנארת היה בין האלים לבין בני האנוש. המסורת הצ'רקסית זוקפת לזכותם של הנארתים אירועים היסטוריים רבים כגון ניצחונות בקרבות שהובילו לשמירה על גבולותיה של צ'רקסיה, מולדת העם הצ'רקסי. הנארתים מוזכרים בתרבות הצ'רקסית באמצעות סאגות, סיפורי עם וציורים עתיקים שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות בהרי הקווקז.

הנארתים בספרות

ההיסטוריון, הבלשן, האתנוגרף והסופר הגרמני יוליוס היינריך קלפרות (1783-1835) אשר סייר בקווקז בין 1807 ל-1808 ובכלל זה באוסטיה הצפונית, כתב סדרת ספרים על ההיסטוריה, השפה והתרבות של האזור ובכלל זה מאזכר את הנארת פאתאראז.
הסופר וההיסטוריון הצ'רקסי חאדאר'אל'ה אסקר חקר את אודות הנארתים הצ'רקסים ובעקבות מחקרו פרסם ספר בן שבעה כרכים שנקרא "האפוס של הנארתים".

מועצת הנארתים

לגיבורים הנארתים הייתה מועצה שבטית נפרדת מזו של השבטים הצ'רקסים. את האסיפות ערכו הנארתים בבית הנארת אלידג', שהיה ממוקם על צוק קווארג'ותאם. מתואר כי הבית היה גדול במיוחד וצבעו הלבן בלט לעין. בכניסה היה שער נחושת ענקית ובכדי לפותחו נדרשו 20 אנשים. בבית זה חיברו הנארתים שירים ובלדות וסיפרו את קורות חייהם. בנוסף, ערכו הנארתים תחרויות ביניהם והעניקו גביעים לגיבורים המנצחים. בסוף התחרות נערך משתה גדול על טהרת היין הלבן. לזכר מועצת הנארתים, נערכים בימינו כינוסים שבטיים במועצות השבטיות של הצ'רקסים בפזורה העולמית.

בריאת הקווקז ומסירתה לנארתים

אחרי בריאת העולם וגירוש אדם וחווה מגן עדן, הייתה זאת ההתחלה של האנושות. היות שאלוהים ידע כי במשך השנים ילדיהם של אדם וחווה יתפלגו לעמים, הוא ידע כי בבוא הזמן והוא יאלץ לחלק את העולם לבני האנוש. אכן כשיום זה הגיע, אלוהים קרא לכל העמים להתייצב בפניו וכל אחד יקבל את חלקו. היחידי שלא קיבל אדמות היה האדם הצ'רקסי שלא התייצב. לאחר הידיעה כי כל בני העמים קיבלו אדמות, האדם הצ'רקסי החליט לפנות לבורא עולם לקבל את מנת חלקו. אלוהים שאל את האדם הצ'רקסי למה הוא לא התייצב בפניו יחד עם שאר העמים, וזה ענה כי היה עסוק במלאכתו לפרנסת משפחתו. כיאה לנאמנותו למשפחה, אלוהים החליט להטיב עמו ולהעניק לו פיסת גן עדן בעולם, וכך העניק לו את הרי הקווקז, ארץ מוצאם של הנארתים.
" יום אחד קרא אלהים לכל בניו ובני בניו של נוח להתייצב בפניו. - רוצה אני לחלק לכם אדמות - אמר להם. וייתן לכל איש ואיש מהם נחלה בתבל...ואילו לאדם הצ'רקסי - לא נותרה אדמה, כי לא התייצב לפני אלהים. בהיוודע לו כי כל אחיו ובני משפחתו קיבלו את אדמתם, פנה אל אלוהים, ויאמר לו: אלוהים שלי! הנה - נתון נתת אדמות לבניו ובני בניו של נוח, ואותי - כלום שכחת? אלא אף אני ראוי לאדמה ולארץ! וכי איני כאשר בניו של נוח?! ויאמר לו אלהים: היכן היית, כאשר כינסתי את כל בניו ובני בניו של נוח, לחלק להם את אדמות העולם?! - צר לי על כי לא באתי, אפס, ביער הייתי באותה עת, ואעבוד קשה, כדי לפרנס את משפחתי. - חן חן לך! אכן - אמת בדבריך, וראוי גם ראוי הינך לקבל אדמה או - ארץ. בר מזל אתה, כי לך אתן את הארץ היפה ביותר, אשר בראתי! ואתה - שא נא עיניך - וראה: הנה חלקת האדמה, שהשארתי לי, ולא נתתי לאיש. ארץ הקווקז הנה, והיא שלך! ".
— עולם הצ'רקסים, ש.אצ'מוס - ר.חאתוקאי, (2000), עמ' 49
מרד

מרד או מרי (התקוממות) הוא סירוב להכרה בסמכות. מונח כללי זה מקיף אוסף של התנהגויות, החל מאי ציות אזרחי ועד לניסיונות מאורגנים ואלימים להרוס סמכות מבוססת. 
שימוש נפוץ במונח הוא כדי לתאר התנגדות חמושה כנגד ממשלה מבוססת, או שלטון כובש. אבל הוא יכול לתאר גם תנועת התנגדות לא אלימה. אלו המשתתפים במרידות מכונים "מורדים". 
הסיבות הנפוצות ביותר לביצוע מרד הן תגובה לתנאי מחיה קשים או כחלק מהפיכה צבאית. מרד נחשב לעבירה חמורה על ידי השלטונות שכלפיהם הוא מופנה, וגורר עונש כבד מצדם, במיוחד בעת מלחמה.

מרד על כלי שיט

שימוש אחר במונח הוא כדי לתאר קשירת קשר -  (תכנון) לבצע סירוב לפקודה חוקית, ביחידה צבאית או בכלי שיט אזרחי. 
בעידן מגלי הארצות, מראשית המאה ה-15 עד לראשית המאה ה-17, נערכו מרידות רבות במטרה להדיח קפטנים (מפקדים) של ספינות - למשל במסעותיהם של פרדיננד מגלן והנרי הדסון. המרידות הידועות ביותר, שאף הוסרטו לקולנוע, הן המרד על הבאונטי, שפרץ על ספינה בריטית בשנת 1789 במטרה להדיח את הקפטן ויליאם בליי, והמרד על אוניית הקרב פוטיומקין שפרץ על ספינה רוסית בשנת 1905 כחלק ממהפכת 1905.
כיום מרד בכלי שיט מוגדר כאשר לפחות שלושה אנשי צוות משמתמשים בנשק חם על מנת ליטול את הפיקוד על כלי השיט. בתגובה על מעשה מרד, יש בסמכות רב החובל להשתמש בנשק חם רק לצורך דיכוי המרד, וזאת רק אם היה שימוש בפועל בנשק חם מצד המורדים (או איום ממשי על שימוש בנשק כזה).
ברמן (מדינה)

היסטוריה

שטחן של ברמן וברמרהאפן הוא 404 קמ"ר, ומספר תושביהן יחדיו מסתכם בכ-650 אלף איש. היא שוכנת בצפון גרמניה, והיא אחת מארבע מדינות גרמניה השוכנות לחוף הים.
ברמן הפכה למדינה בגרמניה בשנת 1949; לפני כן הוחזקה בידי האמריקנים.
רמת החיים במדינה נחשבת לגבוהה יחסית לשאר גרמניה, אם כי גם שיעור האבטלה (17% ב-2005) גבוה מעט מהממוצע הגרמני.
אוכלוסיית המדינה כוללת מיעוט פריזי, עם גרמאני המתגורר ברובו בצפון הולנד.
ראש עיריית ברמן, המשמש גם כראש ממשלת המדינה ("נשיא הסנאט" הוא תוארו הרשמי) הוא כריסטיאן זילינג (Christian Sieling) מה-SPD, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, שהחל לכהן בשנת 2015.
הצלמניה

צלמניה פרי-אור (ידועה בשם "הצלמניה") היא חנות צילום שנוסדה בשנת 1940 על ידי הצלם רודי ויסנשטין, אשר צילומו המפורסם ביותר הוא צילום הכרזת העצמאות, ואשתו מרים. לאורך חייו תיעד ויסנשטין את היישוב העברי והתפתחות הארץ ונופיה. אוסף תיעודי זה שמור עד היום בצלמניה ומטופל על ידי המשפחה. האוסף מכיל מעל רבע מיליון נגטיבים ונחשב לארכיון איכותי בגלל היקפו והיותו מסודר. הצלמניה פועלת כיום כחנות ארכיון הפתוחה לקהל ומאפשרת לרכוש את הצילומים המקוריים של ויסנשטין.

היסטוריה

משנת 1940 ועד לשנת 2011 שכנה הצלמניה בכיכר מוגרבי ברחוב אלנבי (מול פינת רחוב בן יהודה) בתל אביב. בשנת 2011 עברה לרח' טשרניחובסקי בעיר, שם היא נמצאת עד היום. עד להעתקת מקומה, חלון הראווה של החנות נותר כשהיה במשך שנים וכלל תצוגת דיוקנאות בשחור-לבן. בתוך בית העסק העיצוב היה ונשאר במשך כל זמן פעילותה כפי שהיה בשנות הארבעים.
מיקומה של הצלמניה בלב תל אביב אפשר לויסנשטין נגישות לאירועים והתרחשויות מרכזיים. לאחר מותו של רודי בשנת 1992, המשיכה אלמנתו מרים במלאכת התרגום, מיון, חידוש ושימור הארכיון, לצד שירותי צילום שונים אותם סיפקה ללקוחות. מרים נפטרה בשנת 2011, ומאז ממשיך נכדה, בן פטר, את ניהול המקום.
בשנת 2002 ערכה הצלמניה תערוכת רטרוספקטיבה שהוצגה בנמל תל אביב בה ביקרו בתקופה של חודש אחד למעלה מ-120 אלף מבקרים. עד היום הוצגו עבודותיו של ויסנשטין בתערוכות בלונדון, פריז, מוסקבה, מינכן, האג, אנטוורפן וכעת מסתובבת תערוכה נודדת עולמית בתמיכת משרד החוץ.]
בשנת 2011 יצא לאקרנים הסרט "הצלמניה" המתעד את המסע המשותף של מרים וַיסנשטַין בת ה-96 ונכדה בן, המנסים להציל מהריסה את חנות הצילום התל אביבית הוותיקה. במקביל למסע נרקמת בין השניים מערכת יחסים מיוחדת, למרות פערי הדורות והקונפליקטים ביניהם. הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע רבים ברחבי העולם וזכה בפרסים.
קושאה

קושה (באדיגית: кушъэ) היא עריסה לתינוק בתרבות הצ'רקסית.
בתרבות הצ'רקסית, הקושה מסמלת תהליך הגדילה של הילד.

שימוש

הקושה נועדה להרדים את התינוק. היו קושרים את ידיו בשמיכה עם שרוכים כדי שהתינוק לא יזוז באמצע השינה ויהיה לו קר.
קושרים שרוך לידית של העריסה, ומי שמרדים את התינוק מחזיק אותו וכך מניע אותו מצד לצד והתינוק נרדם ברוגע ולפעמים שרים לו שירים בצ'רקסית כדי שיירדם יותר מהר.
בעבר היו עושים חור באמצע הקושה כדי שהתינוק ייעשה את צרכיו מבלי להתעורר ומבלי להפריע לו. בזמן שהוא ישן, ובהיותו קשור, האב יכל לעבוד בשדה זמן רב והאם יכלה לפנות זמן לעיסוקיה, ולא נדרשה שמירה צמודה על התינוק.
בעת אירועים משפחתיים, שהאורחים הגיעו לבית המשפחה בו נמצא התינוק, נהגו לשים את התינוק בקושה כדי שהאורחים יוכלו להביט עליו במקום להשכיב אותו על הרצפה ולמנוע אי נוחות לתינוק.
King Diamond

ביוגרפיה מוזיקלית

לאחר התפרקותה של מרסיפול פייט באמצע שנות ה-80, קינג דאיימונד, החליט להקים להקה משלו, ויחד עם שני חברי מרסיפול פייט שעזבו איתו התחיל להוציא אלבומים בשם קינג דאיימונד, עם צליל פחות מסורתי ועם יותר דגש על שירתו האופראית וה"מייללת". גם רמת השטניות של הטקסטים הייתה פחותה מבעבר. בשם קינג דאיימונד יצאו 12 אלבומים שכולם קיבלו ביקורות טובות, וכשמרסיפול פייט התאחדו ב־1993 קינג המשיך כסולן בשתי הלהקות לסירוגין.
אפשר לשמוע את קינג דאיימונד גם בפרויקט המטאל השאפתני של דייב גרוהל פרובוט מ־2002. בשנת 2003 הוציא קינג דאיימונד את האלבום The Puppet Master,אלבום קונספט המבוסס על סיפור אימה המתרחש בתיאטרון בובות בבודפשט. למרות הקריצה הבולטת לאלבום Master of Puppets של מטאליקה (קינג דאיימונד הוא חבר של לרס אולריך, המתופף של מטאליקה), אין למעשה קשר תוכני או אחר בין שני האלבומים.

סגנונו של קינג דאיימונד

מבחינה מוזיקלית, קינג דאיימונד התרחק מסגנון המטאל קלאסי/ת'רש מטאל של מרסיפול פייט, האופייני לשנות השמונים, ואימץ סגנון יותר קודר ופחות מהיר, המהווה ניצנים ראשונים של מוזיקת מטאל גותי/בלק מטאל. עם זאת, המוזיקה שלו עשירה בסולואים טכניים ומלודיים של גיטרה חשמלית.
מבחינת ההופעה החיצונית, על גבי עטיפות האלבומים, הן של מרסיפול פייט והן של קינג דאיימונד, מופיע קינג דאיימונד כשכל פרצופו צבוע, כך שעל כל לחי מצויר צלב הפוך. בהופעות, בנוסף לפרצופו הצבוע, קינג דאיימונד לובש גלימות שחורות ומחזיק צלבים. בשל כל אלה, קינג דאיימונד נחשב לאחד מאבותיו הרוחניים של הבלק מטאל.