רפאל גוטמן

רפאל גוטמן (גוטמאן) (Raphael Gutman; בכתיב פולני: Rafał Gutman;‏ 1883, סוקולי, פלך גרודנה, רוסיה (רוסיה הלבנה) – תש"ד, 1943/44, גטו ביאליסטוק) היה מחנך יהודי ורשאי, מנהל מחלקת החינוך של הקהילה היהודית בוורשה ומחבר ספרי לימוד ומתודיקה של הוראה לכיתות הנמוכות במקצועות מתמטיקה, קריאה וכתיבה ומקרא.

קורות חיים

רפאל גוטמן נולד בשנת תרמ"ג-1883 בעיירה סוקולי שבקרבת לומז'ה, בפלך גרודנה של רוסיה (רוסיה הלבנה), במשפחת רבנים, בנם של שושנה (שושֶה) לבית ליפשיץ והרצל גוטמן, סוחר עץ ופעיל ציבור, ונכדו של הרב מנחם יונה גוטמן מסוקולי.
למד ב"חדר" ובישיבות לומז'ה וסלובודקה. אחר-כך רכש השכלה כללית כתלמיד אקסטרני בווילנה, שם עבר ב-1900 את בחינות הבגרות, וביקר באוניברסיטת אודסה כשומע חופשי. בהמשך, ב-1918, למד פילוסופיה באוניברסיטת ורשה.
את עבודתו בתחום החינוך החל בשנת תרס"ה-1904, כמורה בבתי ספר יהודיים בעיירות פּלוֹצְק ומְלָאוָוה שבפולין הרוסית (שבה התגורר לאחר נישואיו).
נישא לדינה לבית גלפרן, והיה אב לשלושה.
לאחר מכן השתקע בעיר ורשה, ברח' פיינקנה (Piękna)‏ 41.
בוורשה החל כמורה ברשת החינוך של הקהילה היהודית, מ-1912 כיהן כמנהל בית ספר ארבע-שנתי של הקהילה ולבסוף שימש בתפקיד המנהל המקצועי (או המפקח) של מחלקת החינוך של קהילת ורשה במשך שנים רבות.
משנת 1918 כיהן גם כמנהל הקורסים הפדגוגיים להשתלמות המורים של לשכת החינוך והתרבות שליד ההסתדרות הציונית.
במשך שנים היה בין הבולטים שבעסקני יהדות ורשה.
בשנת 1928 הוענקה לו מטעם משרד החינוך דיפלומה שהכתירה אותו בתואר פרופסור של בתי הספר התיכוניים והסמינר למורים.
החל בראשית המאה ה-20 פרסם מאמרים בענייני חינוך, בעיתון Белостокский Вестник (ביאליסטוק, 1902-04), ב-Вестник ОПЕ של חברת מרבי השכלה (1915), ב"תרבות" (של רשת "תרבות") ובעיתונים היידיים של ורשה, בהם "היינט", "נייעס", "ווארשעווער טאָגעבלאט" ו"דער מאָמענט" (בין פרסומיו: סדרות המאמרים "חינוכנו", "ה'חדר' שלנו", "בית הספר העממי אצלנו ואצל אומות העולם").

החל בעשור השני של המאה ה-20 פרסם ספרי לימוד והוראה לכיתות הנמוכות בבית הספר היהודי (תחילה ביידיש ואחר-כך בעיקר בעברית; פרסם מעט גם בפולנית וברוסית) – סדרות של ספרי לימוד במקצועות המתמטיקה (אריתמטיקה וגאומטריה), לימוד קריאה וכתיבה (ביידיש ובעברית; הכרת האלפבית, לימוד דקדוק ומקראות) ומקרא (תורה ונביאים), וכן ספרי עזר והדרכה למורים במתודיקה של הוראת האריתמטיקה והלשון העברית.
במרוצת כשני עשורים הוציא ספרים רבים, בעשרות מהדורות. רבים מספריו ומרבית מהדורותיהם הופיעו בהוצאה עצמית; אחרים הופיעו בהוצאות אחיאסף, האחים לוין-אפשטיין, "צֶנטראל/מרכז", בהוצאת הלשכה לחינוך ותרבות של ההסתדרות הציונית בפולין, בהוצאת רשת החינוך העברית-הציונית "תרבות" ואף בהוצאת משרד החינוך הפולני; וכן מעבר לים, בניו יורק, בהוצאות "היברו פאבלישינג קאמפאני" (Hebrew Publishing Co.‎) ו"סטאר היברו בוק קאמפאני" (Star Hebrew Book Co.‎).
ספרי הלימוד הבולטים שפרסם:
"יידיש" (אלפבית מצויר ומקראה ביידיש, ב-3 כרכים),
"ספרִי" (ללימוד קריאה וכתיבה בעברית: אלפבית, קריאה, דקדוק ומקראה, ב-5 כרכים),
"שאלות אריתמטיקה" (ללימוד חשבון לכיתות א'–ד', ב-3 כרכים; בהמשך הורחב לכדי "שאלות אריתמטיקה וגיאומטריה", ב-5 כרכים, לשבע שנות הלימודים),
"סיפורי החוּמש למתחילים" (ב-2 כרכים; המהדורה העשרים יצאה בהוצאת משרד החינוך הפולני)
ו"הנביאים לבתי ספר" (ב-3 כרכים).
הספרים היו מלווים באיורים, ונכתבו ברוח ציונית. ספרי לימוד המקרא כללו ביאור המילים.
ספריו היו ספרי לימוד מקובלים בפולין, והיו מהם שזכו לאישור מטעם משרד החינוך, ההסתדרות הציונית בפולין או הוועדה הפדגוגית של "תרבות" בפולין.

בראשית שנות ה-20 פרסם גוטמן בספרייה לילדים (קינדער-ביבליאָטעק) של הוצאת "יידיש" של יעקב לידסקי סדרה של שלושה ספרונים עם אגדות לילדים ביידיש על חוני המעגל, הלל הזקן ורבי עקיבא. אחד הפרויקטים האחרונים שלו, באמצע שנות ה-30, היה הוצאת סדרת ספרי ראשית קריאה  בשם "קוּם קְרָא"; היה בדעתו להוציא ספרייה לילדים בת שישה ספרים ובהם אגדות ישראל ואגדות פולין, אולם בסופו של דבר הופיעו בסדרה רק שני כרכים, שעליהם חתם בשם העט "ר' לְבָבִי": אלפון (ספר ללימוד האלפבית) לכיתה א', בשלושה צבעים, וספר שני, לכיתה ב', ובו שלוש חוברות מנוקדות ומצוירות (שנמכרו גם בנפרד) שבהן סיפורים על גדולי ישראל: חוני המעגל, הלל הזקן ורבי עקיבא (הפעם בעברית).
זמן קצר לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין וכיבוש ורשה בסתיו 1939, נמלט גוטמן עם משפחתו לעיר ביאליסטוק, שהייתה תחת כיבוש ברית המועצות.
כעבור כשנתיים, כאשר פלשה גרמניה לברית המועצות וכונן גטו ביאליסטוק, התמנה למזכיר היודנראט בגטו.
גוטמן התאבד בגטו ביאליסטוק, כנראה בחורף תש"ד (1943 או 1944), בגיל 60.
בשואה נספו גם אשתו דינה ושניים מילדיהם. רק אחד מבניו, נתן, הצליח להימלט, והיגר לאוסטרליה.

משפחתו

שלושת ילדיו של גוטמן: יונה גוטמן, רוזה אהרונוביץ' (ארונוביץ') ונתן גוטמן, נולדו בתחילת העשור השני של המאה ה-20, ושלושתם היו בעלי השכלה גבוהה.

בנו יונה גוטמן, רווק, בעל תואר דוקטור בכימיה או ביולוגיה, היה חוקר סרטן במכון מארי קירי-סקלודובסקה, ובמלחמה עבר לאוניברסיטת לבוב. נספה בשואה.

בתו רוזה ארונוביץ הייתה בעלת תואר מגיסטר (מקביל לתואר מוסמך) במדעי הטבע. נספתה בשואה עם בעלה הפסנתרן זיגמונט (Zygmunt Aronowicz).

בנו נתן גוטמן (Nathan Gutman;‏ 1911–2001?) היה בעל תואר מגיסטר במשפטים מאוניברסיטת ורשה ותואר בוגר (מעשי) במוזיקה (כינור) מהקונסרבטוריון ע"ש שופן בוורשה, ובשנים 1937-39 השתלם באינטרפרטציה אצל ג'ורג'ה אנסקו בפריז. נישא לאירנה הרמן והיה אב לבת. הופיע ככנר כסולן וברסיטלים של מוזיקה קאמרית ברדיו הפולני בוורשה. באוסטרליה המשיך להופיע ברדיו ובטלוויזיה, והיה מורה לכינור בקונסרבטוריון של אוניברסיטת מלבורן (Victorian College of the Arts) והכשיר מורים בשיטות הוראה ואינטרפרטציה. ביום אוסטרליה 2002 הוענקה לו מדליית מסדר אוסטרליה בגין תרומתו למוזיקה.
אחיו של גוטמן, שמאי לבבי (1880–1956), היה ציר לוועידת מינסק (1902). עלה לארץ ישראל ב-1921 והיה מראשוני עיר גנים (רמת גן) ומחלוצי התעשייה בה, חבר המועצה ופעיל בתנועת החרות בעיר.
קרוב-משפחתו משה חייקין כתב בעיתון העברי "הצפירה" במפנה המאות ואחר-כך היה מגיה ביומון היידי הפופולרי "היינט".
דודנו אלתר גינזבורג (גינצבורג) כיהן כראש היודנראט בסוקולי עד גירוש היהודים מהעיירה בנובמבר 1942.