google/wiki40b huggingface dataset:
אדה (סרביה)

היסטוריה

עדויות ליישוב במקום קיימות משלהי המאה ה-12 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. בראשית המאה ה-13, במהלך פלישת המונגולים, חרב היישוב. ב-1526 נכבש האזור על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית, ובתעודות עות'מאניות מצוין קיומו של כפר במקום. ב-1699, לאחר הסכם קרלוביץ, נסוגו העות'מאנים מהאזור, הכפר עבר לחזקת ממלכת הונגריה ובהמשך נכלל בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1883 זכה היישוב למעמד של עיירה, ב-1889 הונחה במקום מסילת רכבת וב-1910 חוברה העיירה לרשת החשמל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה העיירה לשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כבשה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה, ולאחר הכיבוש סופח אזור באצ'קה ובכלל זה העיירה אדה, להונגריה. באוקטובר 1944 שוחררה אדה על ידי כוחות הצבא האדום, ולאחר תום המלחמה נכללה בשטחי יוגוסלביה עד לפירוקה. לאחר פירוק יוגוסלביה עברה העיירה לחזקתה של סרביה. בעיירה זו נולד מתיאש ראקושי, שהיה שליט הונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה.

הקהילה היהודית

הקהילה היהודית באדה נוסדה ב-1790 על ידי יהודים יוצאי בוהמיה ומורביה. בשנת 1848 כספיח למהפכה ההונגרית שאירעה באותה שנה, התפרצה לעיר יחידה לא סדירה של הצבא הסרבי וחטפה 60 יהודים, בהם רב הקהילה, הרב יעקב היילברון. מחוץ לעיר הם הוצאו להורג.
היהודים התפרנסו בעיקר מחקלאות וטחנות קמח וממסחר בתוצרת חקלאית. בהמשך עסקו היהודים בענפי מסחר ותעשייה נוספים.
רב העיר הראשון היה הרב אהרון אקרמן, לאחריו הרב יעקב היילברון שנרצח כאמור. ב-1852 כיהן בקהילה הרב מרדכי אליעזר ובר שעלה לאחר מכן לירושלים. בתקופת כהונתו, ב-1853 התאחדה הקהילה עם קהילת הכפר באצ'קו פטרובו סלו. עם הקרע ביהדות הונגריה, הצטרפה קהילת אדה למחנה האורתודוקסי. ב-1880 מנתה הקהילה 410 נפשות וב-1896 הוקם בית הכנסת בעיירה. הרב האחרון היה הרב יעקב פרגר שנפטר ב-1922. ב-1921 מנתה הקהילה 370 נפשות וב-1925 הגיעה לשיא גודלה ומנתה 470 נפשות. מאמצע שנות ה-20 החלה הגירה פנימית מקהילת אדה לקהילות מבוססות יותר בערים הגדולות בממלכה.
באדה נרשמה פעילות ציונית ענפה, והיו בה תנועות נוער וקבוצות ספורט.
החל משנות ה-30 השוחט של העיירה היה הרב חיים הירש פרידמן, שהיגר לשם מהעיר אונגוואר (אז - בצ'כוסלובקיה). משפחתו הצליחה להישאר בעיירה עד שנת 1944, ואז המשפחה נשלחה לאושוויץ והוא עצמו נלקח לעבודות כפייה, ונהרג על ידי הנאצים סמוך לסוף המלחמה. חלק מילדיו שרדו את המחנות ועלו לישראל.
ב-1940 מנתה הקהילה 350 נפשות. כאמור, באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה ואזור באצ'קה ובכלל זה העיירה אדה סופח להונגריה. 60 יהודים נרצחו כבר בתחילת השלטון ההונגרי. רוב יהודי הקהילה כ-290 איש נספו בשואה. שארית הפליטה, 59 נפשות, עלו לישראל ב-1948. ב-1973 נהרס בית הכנסת בפקודת השלטונות.

דמוגרפיה

ב-1921 הגיע אוכלוסיית העיירה לשיא גודלה, עת נמנו במקום 13,106 תושבים.
מנתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב-2011 עולה כי מספר התושבים באדה נמצא במגמת קיטון. בין 1971 ל-2011 ירד מספר התושבים מ-12,347 ל-9,564, נתון המהווה ירידה של 22.54 אחוזים. מבחינת התמהיל האתני עולה כי ב-2011 היו 75.04 אחוזים מתושבי הכפר ממוצא הונגרי, 17.4 אחוזים היו סרבים, 1.9 אחוזים היו בני רומה, והשאר בני לאומים שונים.
פולחן האביב

פולחן האביב (ברוסית: Весна священная) הוא יצירה מוזיקלית לבלט מאת המלחין הרוסי איגור סטרווינסקי. שמה העברי והאנגלי (The Rite of Spring) מתבסס על שם היצירה בצרפתית: Le Sacre du printemps אף שתרגום השם הרוסי הוא בעצם "אביב הקדוש".

כתיבת היצירה

בעת כתיבת יצירתו ציפור האש החל סטרווינסקי להיות מושפע מהתרבות הפגנית, והחלו לנבוט בראשו הרעיונות העומדים בבסיס פולחן האביב. סטרווינסקי נפגש עם ניקולאי רוריך, ובעזרתו הניח את הבסיס של היצירה.
פולחן האביב נכתב בין השנים 1912 ו-1913, עבור להקת הבאלה רוס של סרגיי דיאגילב.
הופעת הבכורה הייתה ב-23 במאי 1913 בתיאטרון שאנז אליזה בפריז. באותה שנה נערכה גם ההופעה הראשונה בלונדון.

הופעת הבכורה

במהלך הופעת הבכורה בפריז התעוררו ויכוחים רבים בקהל בין אוהבי היצירה לבין שונאיה. ויכוחים אלה הידרדרו לכדי מהומות, והפכו את ההופעה לידועה לשמצה בהיסטוריה של המוזיקה.
המלומדים חלוקים בדעתם בשאלה מה בעצם הסעיר יותר את הקהל: האם היה זה הנושא של הבלט - טקס הקרבה פגני, או הכוריאוגרפיה של ואצלב ניז'ינסקי או שמא הייתה זו המוזיקה הברוטלית והאלימה של סטרווינסקי.
סברה אחרת היא שמתנגדיו של סטרווינסקי שכרו אנשים שיתפרעו באולם ויהפכו את הבכורה לכישלון.
הופעות נוספות של הבלט נכשלו אף הן, אולם הופעה קונצרטית של המוזיקה לבדה בפריז, באפריל 1914 הייתה הצלחה גדולה.

מאפיינים מוזיקליים

המוזיקה של סטרווינסקי היא הרפתקנית בהרמוניות שלה ואף דיסוננטית. היא מתאפיינת בשינויי קצב תכופים, סינקופות, ומשקלים א-סימטריים. כמו כן עושה בה סטרווינסקי שימוש בטכניקת התבליט- טכניקת הלחנה בי-טונאלית היוצרת הרמוניות מנוגדות ולא קונבנציונליות. 

במאפיינים אלו ניתן לראות את ההשפעה הרבה שהייתה באותה התקופה למלחין ההונגרי בלה בארטוק ולזרם ה"פולקלור ואקזוטיקה" על סטרווינסקי, שניסה אף הוא להטמיע מוזיקה עממית מזרח אירופאית במסגרות של מוזיקה קלאסית תזמורתית באמצעים קומפוזיטוריים בלתי שגרתיים.

ביצוע היצירה

היצירה מבוצעת לרוב על ידי תזמורת גדולה הכוללת פיקולו שלושה חלילים, חליל אלט, אבובים, קרן אנגלית, שלוש קלרניתות (לרבות קלרנית בס), ארבעה בסונים וקונטרה בסון, שמונה קרנות צרפתיות, ארבע חצוצרות, שלושה טרומבונים ושתי טובות, כמו כן מספר רב של כלי קשת וכלי הקשה.

פסקול לסרטים

פולחן האביב היה חלק מהפסקול של סרט האנימציה - פנטסיה - סרטו של וולט דיסני משנת 1940.
אף שהיצירה של סטרווינסקי לא הייתה מוגנת בזכויות יוצרים בארצות הברית, שילמה חברת וולט דיסני בשנת 1961 סך של $1,200 על מנת לאפשר את הקרנת הסרט במדינות אירופה.
סטרווינסקי התייחס לסרט האנימציה כאל "אי הבנה של הקטע המוזיקלי".
המוזיקה של פולחן האביב נכללת בסצנה הרביעית של הסרט פנטסיה בו מתוארת התפתחות החיים על פני הארץ - מצורות החיים הפרימיטיביות ועד הדינוזאורים, ולבסוף השמדתם של הדינוזאורים.
פרנץ פון דינגלשטדט

פרנץ פון דינְגֶלְשְטֶדט (בגרמנית: Franz von Dingelstedt ‏ 30 ביוני 1814 - 15 במאי 1881) היה משורר, דרמטורג ומנהל תיאטרון ואופרה.

חיים וקריירה

דינגלשטדט נולד בהלסדורף, הסן-קאסל, גרמניה. הוא למד באוניברסיטת מרבורג הסמוכה. בשנת 1856 לימד בליציאום בקאסל, משם הועבר בשנת 1838 לפולדה. ב-1839 כתב את "מתחת לאדמה" (Unter der Erde), רומן שנחל הצלחה ניכרת. ב-1841, יצא לאור  
Lieder eines kosmopolitischen Nachtwächters, הספר שבו נודע ביותר. שירים אלה, החדורים רוח של התנגדות מרה לכל שמץ שך רודנות, העלו תרומה רבת-משמעות לשירה הפוליטית של תקופתו.
הפופולריות שלה זכה ספר זה הניעה את דינגלשטדט לבחור בקריירה ספרותית, ובשנת 1841 התמנה לצוות ה"אלגמיינה צייטונג" של אאוגסבורג. בשנת 1843 התמנה לעבודה בספרייתו הפרטית של מלך וירטמברג. באותה שנה נשא לאישה את זמרת האופרה הבוהמית המפורסמת, ג'ני לוצר (1877-1816). ב-1845 פרסם ספר שירים, שעסקו בחיים המודרניים של תקופתו, מהם בעלי אופי ספרותי יותר מלירי מובהק. קובץ שירים נוסף, שיצא בשנת 1852, לא עורר תשומת-לב ממשית.
כתוצאה מהצלחת הטרגדיה שלו, Das Haus der Barneveldt ‏ (1850) קיבל דינגלשטדט משרת מפקח בתיאטרון החצר במינכן ועד מהרה עמד במרכז החברה הספרותית בעיר. ואולם, הוא משך אליו עוינות מצד החבורה הישועית בחצר, ובשנת 1856 פוטר בפתאומיות בעילה קלת-ערך ביותר. משרה דומה הוצעה לו בוויימאר בהשפעת פרנץ ליסט, ושם נשאר עד 1867. תקופת כהונתו הייתה מוצלחת מאוד, ובעיקר התבלט בהעלאת מחזור שלם של מחזותיו ההיסטוריים של שקספיר. 
בשנת 1867 התמנה למנהל אופרת החצר הווינאית, וב-1872 למנהל ההופבורגתיאטר, משרה בה החזיק עד מותו בווינה ב-15 במאי 1881. בשנת 1867 קיבל תואר אצולה ממלך בוואריה וב-1876 עיטר אותו פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה בתואר פרייהר. הוא קבור לצד אשתו בבית העלמין המרכזי של וינה.
יתר יצירותיו כוללות את Münchener Bilderbogen ‏ (1879), תיאור אוטוביוגרפי של הקריירה שלו במינכן, "האמזונה", רומן אמנותי בעל ערך לא מבוטל (1869), תרגומים לכמה מן הקומדיות של שקספיר, וכמה כתבים העוסקים בסטוגיות של דרמטורגיה מעשית.
Sämtliche Werke של דינגלשטדט יצא ב-12 כרכים, (1878-1877), אבל הוצאה זו רחוקה משלימות.
בית הדסה

היסטוריה

הבניין הוקם בשנת 1893 בידי ר' חיים רחמים יוסף פרנקו, המכונה החרי"ף. המבנה שימש כבית חולים שנקרא "חסד לאברהם" ונתן משירותיו ליהודי וערביי חברון והסביבה ללא תשלום. בשנת 1912 נוספה קומה שנייה לבניין. בהמשך נפתחה במקום מרפאה של ארגון הדסה.
במהלך מאורעות תרפ"ט בשנת 1929, התנפלו רבים מערביי חברון על הרובע היהודי בעיר. במהלך התנפלות זו נרצחו מנהל בית החולים בן ציון גרשון ומשפחתו יחד עם עוד יהודים רבים, כמו כן נבזז הבניין ונפגע בחלקו.
לאחר גירוש הקהילה היהודית מחברון, הפך הבניין לבית ספר ערבי לבנות אשר פעל במקום עד לכיבוש העיר בידי צה"ל בשנת 1967.

אחרי מלחמת ששת הימים

עם תום מלחמת ששת הימים, נמסר הקושאן על בית הדסה על ידי נכדו של החרי"ף - עו"ד אברהם פרנקו לרב משה לוינגר. ב-26 בינואר 1978 ביקר בבית הדסה מאיר כהנא עם עשרות מתומכיו.
בשנת 1979 נכנסה למקום קבוצת נשים יהודיות עם ילדיהן. ראש הממשלה, מנחם בגין, אמר לאחר מכן: "גם חברון היא ישראל. לא אתן לאף מקום בישראל להיות 'יודענריין'". הוא הורה שלא לפנות את הנשים, אך למנוע כניסת אנשים נוספים, וכן למנוע את כניסת מי שיצא משם. כתוצאה מכך נשארו הנשים והילדים מספר חודשים לבדם.
ב-2 במאי 1980 תקפו מחבלים אנשי פת"ח, באמצעות מקלעים ופצצות קבוצת גברים שבאה בליל שבת לברך את הנשים ששהו בבית הדסה. בפעולה נרצחו שישה יהודים ו-16 נפצעו. בעקבות זאת החליטה ממשלת ישראל על גירושו של ראש עיריית חברון דאז פאהד קוואסמה, ללבנון, חידוש היישוב היהודי בחברון, והתרת המגורים בבית הדסה בקובעה: "אין מניעה שיהודים יהיו בחברון, כבכל מקום בארץ ישראל".
בסופו של דבר הושג האישור לכניסה חופשית לבית, מה שהיווה בסיס לחידוש הקהילה היהודית בחברון, המתקיימת במקום עד היום. במהלך תקופה זו שוקם הבניין, תוכנן מחדש על ידי האדריכל דוד קאסוטו ונחנך מחדש ב-20 בינואר 1986. במבנה מתגוררות כ-30 משפחות ישראליות.
במפלס הקרקע של הבניין הוקם בית כנסת המשרת את תושבי המקום ואורחיו. במפלס תת-קרקעי ממוקם מוזיאון המנציח את היישוב היהודי בחברון לדורותיו. בחצר הבניין מגרש משחקים לילדים.
פסק דין ואן גורקום נגד סמית

פסק דין סמית נגד ואן גורקום, הוא פסק דין בתחום דיני תאגידים שניתן על ידי בית המשפט העליון בדלאוור שבארצות הברית בשנת 1985. לפסק הדין נודעה חשיבות מהדיון שנערך בו על חובתם  ואחריותם המשפטית של הדירקטורים בחברה. בפסק דין זה, הטיל בית המשפט הטיל על הדירקטורים בחברה, זאת אף שפעלו בתום לב, והחלטתם לא הובילה לתוצאות, שהשפיעו על החברה בצורה רעה באופן קיצוני.

עובדות המקרה

ג'רום ואן גורקום (Jerome W. Van Gorkom) היה המנכ"ל ויו"ר הדירקטוריון של חברת טרנס-יוניון. חברת טרנס-יוניון היא חברה ציבורית גדולה. לאחר 10 שנים שבהן ואן גורקום ניהל את החברה, הוא הביא לידי תשומת לב הדירקטוריון וההנהלה כי החברה זכאית להטבת מס שאותה הם צריכים לנצל בטווח הזמן הקרוב. לאחר בחינת הנושא, המסקנה שהתקבלה הייתה כי הדרך הטובה ביותר לנצל את הטבת המס זה באמצעות מיזוג עם חברה אחרת. במהלך המחשבות על המיזוג, ההנהלה עסקה בלחשב את מחיר המנייה שלה, והגיעה למסקנה שהמחיר למניה הוא 50 דולר אך זאת ללא בדיקה מקיפה.
ואן גורקום פנה לאדם שהכיר בשם ג'יי פריצקר (Jay Pritzker) וביקש ממנו למצוא קונה למניות במחיר של כ-55 דולר למניה. פריצקר מצא קונה במחיר המבוקש, אך העסקה הצריכה אישור מהיר כי הצד השני סירב להמתין. ואן גורקום כינס את ההנהלה הבכירה ואת הדירקטוריון בשתי ישיבות נפרדות. בישיבת ההנהלה הועלו הסתייגויות. אך, בישיבת הדירקטוריון, שלא ידע על טענות ההנהלה, הוחלט כי המחיר שהוצע סביר והוא מאשר את העסקה. לאחר מכן, התכנסה האספה הכללית שאישרה אף היא את העסקה. לאחר שעסקת המיזוג אושרה, אלדן סמית' (Alden Smith), אחד מבעלי המניות, טען כי הוא לא מרוצה מתנאי המיזוג.

טענות התביעה

סמית' טען כי כאשר הדירקטוריון אישר את עסקת המיזוג הוא הפר את חובת הזהירות ובשל כך סמית' דורש פיצוי כספי על כך שמחיר המניה היה יכול להיות גבוה יותר. נוסף, הוא טוען כי הדירקטורים צריכים להיות אחראים אישית לתשלום ההפסדים שנוצרו בשל כך שלא הקדישו משנה רצינות לאישור עסקת המיזוג.
דברה אליס

תחילת דרכה

אליס נולדה בקוקרן, אונטריו, שבקנדה, ומשפחתה עברה מקומות מגורים מספר פעמים במהלך במהלך ילדותה עקב עבודתם של הוריה. אליס החליטה שהיא רוצה להיות סופרת בגיל 11.בגיל 17 כבר התחילה להיות פעילה חברתית, ועברה לגור בטורונטו כדי לעבוד בתנועת השלום ובתנועת הנשים. היא עבדה גם כיועצת בבית קבוצתי.

קריירה

חלק ניכר מעבודתה כסופרת היה בהשראת מסעותיה ושיחות עם אנשים מכל העולם, ומסיפוריהם. היא החזיקה במספר משרות בארגונים בתנועה נגד מלחמה.
היא נסעה לפקיסטן ב-1997 לראיין פליטים במחנה פליטים אפגני. מתוך הראיונות הללו, היא כתבה את סדרת פרוונה, הכוללת את "פרוונה" (2001), ספר על ילדה בשם פרוונה הנאלצת להתחפש לבן ולפרנס את משפחתה תחת משטר הטליבאן, "המסע של פרוונה" (2002) (שני הספרים הראשונים פורסמו בעברית בכרך אחד), וסיפור ההמשך שלו, Mud City ‏(2003), על חברתה של פרוונה, שאוזיה. והספר האחרון בסדרה, My Name is Parvana ‏(2011). הספר הראשון נכתב בהשראת סיפור אמיתי של אם ובת ממחנה הפליטים, בעוד ספרי ההמשך היו פרי דמיונה של המחברת לגבי איך יכולים להיראות חיי ילדים שצריכים לשרוד בתנאי מלחמה.
ספרה הראשון של אליס יצא ב-1999. Looking for X הוא רומן שעוקב אחרי חייה של נערה בשכונת עוני בטורונטו. הספר זכה בפרס המושל הכללי לספרות בשנת 2000.
אחד מספריה הידועים יותר הוא The Heaven Shop, משנת 2004, אשר מספר על משפחת יתומים במלאווי שנאבקים עם עקירה פתאומית כתוצאה מהשפעת מחלת ה-HIV/איידס. הרומן נכתב כדי להפיג מיתוסים על HIV/איידס ולחגוג את האומץ של הילדים הסובלים ממנו.
ב-2006, יצא רב המכר I Am a Taxi, אשר מספר את סיפורו של ילד קולומביאני בשם דייגו שהמשפחה שלו מואשמת בהברחת משחת קוקה, אשר משמשת לייצור קוקאין. לאחר שתאונה גורמת למשפחה להיכנס לחובות לבית הכלא בו הם אסורים, הילד נאלץ להרוויח כסף עבורם. הוא מוצא את עצמו ב"בורות" הקוקה", שם מייצרים את משחת הקוקה, והסיפור עוקב אחר הרפתקאותיו משם. ספר ההמשך, Sacred Leaf, מספר על זמנו של דייגו עם משפרת ריקרדוס, אשר מסייעת לו, ועל מחאת עלי קוקה ענקית.
ב-2007, יחד עם אריק וולטרס, כתבה אליס את Bifocal, רומן על גזענות וטרוריסטים בקנדה.
בשנת 2008, פרסמה אליס את Lunch with Lenin and Other Stories, אוסף של סיפורים קצרים הבוחנים את חייהם של ילדים שנפגעו ישירות, או בעקיפין, על ידי סמים. הסיפורים מתרחשים בסביבות מגוונות, החל מצפון קנדה ועד הכיכר האדומה במוסקבה וחוות אופיום באפגניסטן.
בשנת 2014, יצא רומן הנוער פרי עטה, Moon at Nine, המבוסס על סיפור אמיתי של שתי נערות שנעצרו והושלכו לכלא באיראן, מדינה שבה הומוסקסואליות היא עבירה שעונשה מוות.

פרסים וכיבודים

ב-2006, אליס מונתה כחברה במסדר אונטריו.
אליס הוא הזוכה בפרס המושל הכללי לספרות, פרס ג'יין אדמס לספרי ילדים, פרס ויקי מטקלף פרס לגוף עבודות, ציון לשבח של האגודה האמריקאית לספרות, פרס הספר של המזרח התיכון, ופרס ספר הילדים אפריקנה לקוראים בוגרים.
בדצמבר 2016, אליס מונתה כחברה במסדר קנדה.

חיים אישיים

אליס הוא פילנתרופית התורמת את מרבית תמלוגיה מהספרים שהיא כותבת לארגונים כמו "נשים קנדיות למען נשים באפגניסטן" ו-UNICEF. בשל כך, היא קיבלה איומים מצד הטליבאן.
מאיר דביר

ביוגרפיה

דביר נולד בצ'כוסלובקיה ועלה לארץ ישראל ב-1946. למד בבית הספר הטכני ושירת כטכנאי תחזוקה בבסיס חיל האוויר בתל נוף. עבר קורס קציני אלקטרוניקה בארצות הברית ומונה לראש מדור אחזקת אלקטרוניקה בחיל. היה בעל תואר ראשון ודוקטורט בפיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1964 הצטרף לתעשייה האווירית, עבד במפעל תממ (תעשיות מכשירים מדויקים), שימש סגן מנהל ומנהל המפעל. ב-1975 מונה למנכ"ל חברת אלתא. ב-1977 מונה לסמנכ"ל התעשייה האווירית וריכז תחת אחריותו את נושא המחקר ופיתוח בחברה. באוקטובר 1982 מונה למנכ"ל החברה, וכיהן בתפקיד עד פרישתו במהלך 1983. לאחר מכן כיהן כמנכ"ל אלסינט וכדירקטור בחברות רבות, בהן בנק לאומי, תאת טכנולוגיות ויועץ לדירקטוריון התעשייה הצבאית. ב-2001 מונה ליושב הראש הזמני של תע"ש. שימש כיו"ר הנהלת העמותה של הסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין החל מיום הקמתה בשנת 1996 עד יום מותו.
נפטר ב-26 באפריל 2018.
ססילי קרלטון

ביוגרפיה

באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 זכתה קרלטון במדליית זהב, בתחרות הראשונה בתולדות אליפויות העולם ממקפצה של 20 מטר, בתוצאה של 211.60 נקודות, לפני בת ארצה ג'ינג'ר הובר (206.70 נקודות) ואנה בדר מגרמניה (203.90 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 זכתה קרלטון במדליית כסף, בתחרות קפיצה למים ממקפצה של 20 מטר, בתוצאה של 237.35 נקודות נקודות, אחרי בת ארצה רייצ'ל סימפסון (258.70 נקודות) ולפני יאנה נסטיארבה מבלארוס (233.10 נקודות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
קו-מכפלה (תורת הקטגוריות)

במתמטיקה, ובמיוחד בתורת הקטגוריות, קו-מכפלה של אובייקטים בקטגוריה היא הכללה של בניות שונות במתמטיקה, כגון איחוד זר של קבוצות, מכפלה חופשית של חבורות, סכום ישר של מרחבים וקטוריים וכו'. במהותה, קו-מכפלה של זוג אובייקטים היא הקונספט הדואלי למכפלה (תורת הקטגוריות).

הגדרה

נניח כי C היא קטגוריה וכי  היא משפחה של אובייקטים ב-C. הקו-מכפלה של הקבוצה  היא אובייקט X ביחד עם אוסף מורפיזמים  (הנקראות השיכונים הקנוניים, שהם לעיתים קרובות, אם כי לא תמיד מונומורפיזמים) אשר מקיימים את התכונה האוניברסלית הבאה: לכל אובייקט Y ואוסף מורפיזמים  קיים מורפיזם יחיד  כך שלכל  מתקיים . במילים אחרות, לכל j הדיאגרמה הבאה היא דיאגרמה קומוטטיבית:
במילים אחרות, X הוא אובייקט התחלתי בקטגוריה  עם המורפיזמים המתאימים (כך שהדיאגרמה המתאימה קומוטטיבית). 
אם משפחת האובייקטים מכילה רק שני איברים, נהוג לסמן את המכפלה ב, ואז התכונה האוניברסלית מבוטאת על ידי הדיאגרמה הקומוטטיבית הבאה:
המורפיזם היחיד f ההופך את הדיאגרמה לקומוטטיבית מסומן לעיתים ב-f₁ ∐ f₂ או f₁ ⊕ f₂ או f₁ + f₂ או [f₁, f₂].
באופן כללי, הקו-מכפלה של   מסומנת
 
ולעיתים

קיום ויחידות

לא בכל קטגוריה C קיימת לכל משפחה  קו-מכפלה. אם קיימת המכפלה אז היא יחידה במובן הבא: אם  ו- הן זוג מכפלות של המשפחה  אז קיים איזומורפיזם יחיד  כך ש .
אבי בן אסאייג

תבנית ריקה מתוכן. יש להזין פרמטרים בערך או בוויקינתונים.
אבי בן אסאייג (נולד בשנת 1965) באשקלון ומכהן כמנכ"ל אסם השקעות החל מאוגוסט 2018.

ביוגרפיה

בן אסאייג סיים בהצטיינות תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות בבית הספר למנהל עסקים ע"ש רקאנטי באוניברסיטת תל אביב. ב-2005 סיים את התוכנית למנהלים בכירים של בי"ס למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד (AMP).
את דרכו המקצועית בראיית חשבון החל בן אסאייג ב-1992 כמנהל ביקורת בסומך חייקין KPMG. לאחר שלוש שנים מונה לסמנכ"ל כספים (CFO) בחברת אניגמה מערכות מידע וב-1997 החל את תפקידו כראש אגף הכספים ב-ECI.
לאחר שנתיים קודם לתפקיד סמנכ"ל כספים (CFO) של ECI, תפקיד אותו מילא במקביל להצטרפותו לדירקטוריון ולוועדת הביקורת של חברת איסיטל. ב-2001 החל בן אסאייג את תפקידו כסמנכ"ל הכספים (CFO) של קבוצת שטראוס ולאחר 6 שנים התקדם לתפקיד משנה למנכ"ל ומנהל תפעול ראשי (COO) של הקבוצה. בשנת 2009 עבר אבי בן אסאייג לחברת אי די בי תיירות שם שימש כמנכ"ל וכשנה לאחר מכן הוא מונה למנכ"ל דלק ישראל.
לקבוצת אסם השקעות הגיע אבי בן אסאייג בשנת 2015 כמשנה למנכ"ל לאסטרטגיה, שיווק שרשרת אספקה ומצוינות עסקית, ולאחר כשנה קיבל לידיו את תפקיד מנכ"ל חטיבת המזון של החברה. בתפקידו זה היה בן אסאייג אחראי על פעילות חברת צבר, טבעול, בונז'ור, בית השיטה ומוצרי הבישול והאפייה של אסם (פסטה, פתיתים, קמח ושקדי מרק). בתפקידו זה הוביל בן אסאייג את המהלכים לשיפור תזונתי של מוצרי אסם.
באוגוסט 2018 הודיעה אסם על החלטתו של איציק צאיג לסיים את תפקידו ואבי בן אסאייג מונה במקומו למנכ"ל הקבוצה. במקביל לתפקידו באסם הוא משמש כדירקטור בהתנדבות של המרכז הרפואי הדסה.

חיים אישיים

בן אסאייג נשוי, אב לשלוש בנות וגר בשוהם.
Sdarot.TV

היסטוריה

האתר הוקם בינואר 2011 והחל לספק אפשרות לצפייה ישירה בסדרות עם תרגום עברי מובנה וסרטים המדובבים לעברית, כאשר מטרתם המוצהרת היא "אנו דבקים במטרה שהצבנו לעצמינו - הפיכת סדרות הטלוויזיה נגישות לכלל שכבות האוכלוסיה, ללא צורך בתשלומי עתק לתאגידי הטלוויזיה." (אודות האתר).

פעילות האתר

האתר מאפשר צפייה ללא תשלום ממספר שרתים, אך קיימת אפשרות לתמוך כספית בפעילות האתר ולצפות בתכני האתר באמצעות שרתי ייעודי המספק צפייה ללא פרסומות וללא צורך להמתין שלושים שניות בטרם הצפייה, צפייה באיכות גבוהה יותר, ואפשרות להוריד את הפרקים אל המחשב. לאתר גם פורום בו ניתן לבקש בקשות ממפעילי האתר. לפי נתוני האתר (יוני 2019) צפו המשתמשים בכ-300 מיליון סרטים.

מאבק משפטי

גורמים שונים, ביניהם ארגון זיר"ה, ניסו במשך מספר שנים להביא לסגירת האתר בשל הפרות זכויות יוצרים. בשנת 2016 הוצא צו חסימה לאתר, וספקיות אינטרנט החלו לחסום גישה לדומיין של האתר. אולם למרות הצו,  ממשיך האתר לפעול בדומיין חדש המוחלף מידי תקופה לאחר שנחסם על ידי הספקיות בישראל. בינואר 2017 חסמה פייסבוק את העמוד של האתר בו היו חברים 77 אלף עוקבים.
נפות הרשות הפלסטינית

שליטה

אף שהנפות נקראות "נפות הרשות הפלסטינית", אין לרשות הפלסטינית שליטה ברוב שטחן: מזרח ירושלים בנפת אל-קודס נמצאת בריבונות ישראלית מוחלטת ובה אין לרשות הפלסטינית כל שליטה או מעמד חוקי, מרבית שטח הנפות נמצאת בשליטה ישראלית מלאה וחלק מן השטח נמצא בשליטה ביטחונית ישראלית במקביל לשליטה אזרחית פלסטינית. רק בחלק קטן משטח הנפות מתקיימת שליטה פלסטינית מלאה, וגם שם, אין לרשות הפלסטינית שליטה בכל השטח, מכיוון שכל נפות רצועת עזה נתונות לשלטון חמאס. מכל זה נובע כי החלוקה המנהלית לנפות משמשת לצרכים אזרחיים פנים-פלסטיניים (כדוגמת מנהל אוכלוסין ובחירות) בלבד, ושאין לה כל קשר לחלוקה לצורכי שליטה או ריבונות (ניסיון לחלוקה לצורכי שליטה וריבונות נעשה במסגרת הסכמי אוסלו, בזמן החלוקה לשטח A, שטח B ושטח C).

אוכלוסייה מוחרגת

מזרח ירושלים, על שטחה ואוכלוסייתה הערבית האוחזת בתושבות ישראלית, נכללת בנפת אל-קודס. שטח השכונות היהודיות במזרח ירושלים נכלל גם הוא בנפה זו, אך לא אוכלוסיית השטח הזה. נתוני אוכלוסיית הנפות גם אינם כוללים אוכלוסייה יהודית בהתנחלויות ביהודה ושומרון וביישובי בקעת הירדן.
הלב הרעב

העלילה

ניסים הנטוש יעשה מאמץ אחרון בהחלט לשנות את דעתה של אתי, חברתו לשעבר לחזור אליו. לשם כך הוא מתקשר לתוכנית הרדיו של איריס קול ומבקש את תיווכה.
אהרן יצחק זסלנסקי

הרב אהרן יצחק זסלנסקי (תרמ"ו, 1886 – תשל"ז, 1977) היה איש ציבור בירושלים. עורך הירחון התורני "שערי ציון", מזכיר ברבנות הראשית ובמועצה הדתית בירושלים, עורך ומחבר ספרים פורה.

ביוגרפיה

נולד בליטא, בנו של ראובן זסלנסקי. קיבל חינוך תורני. בשנת תרס"ה (1905) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. היה ממעריצי הרב קוק, ולימים הוציא את הספר "נצוצי אורות" על תורתו והגותו.
בשנות ה-20 ערך את הירחון התורני "שערי ציון", יחד עם עמיתו הרב שלמה בלזר (בנו של הרב יצחק בלאזר). 
בשנות ה-30 כיהן כמזכיר ברבנות הראשית ובמועצה הדתית בירושלים והיה חתום על תעודות ההכשר שהנפיקה הרבנות. כמו כן שימש כמזכיר של ישיבת תורת חיים.  
בשנת תש"ה פרסם את הספר "ונצדק קדש", ובו צידד בהיתר המכירה. לימים פרסם מספר ספרים וקונטרסים נוספים בנושא השמיטה ובהם "דבר השמיטה" ו"למועד שנת השמיטה". בראשית ימי המדינה כיהן כמנהל מדור השמיטה ברבנות הראשית.
ערך והוציא ספרים לכבודם של מנהיגי הציונות הדתית – הרב יהודה לייב מימון, הרב הרצוג והרב משה אוסטרובסקי.    
בשנת 2007 הוציא מוסד הרב קוק מבחר מכתביו בספר "כתבים". 
היה אב לשלושה בנים ושתי בנות. בניו הם ראובן שילוח והפסיכיאטר ד"ר אריה זסלני. בשנת תש"ך (1960), לאחר מות בנו ראובן, הוציא לזכרו את הספר "יחי ראובן", ובשנת תשכ"ה (1965), במלאת חמש שנים למותו, הוציא ספר נוסף לזכרו, "מי השילוח". בשנת תש"ל (1970) הוציא ספר שו"ת וקרא לו בשם "פני אריה" לזכר בנו אריה, שמת שנתיים לפני כן.
חטיבה 656

היסטוריה

בעקבות מלחמת יום כיפור הוחלט בצה"ל על הקמת יחידות חדשות, ובשנת 1974 הוקמה חטיבה 656 בפיקוד יוסי בן חנן, כחלק מבנין הכוח מחדש של חיל השריון.
במלחמת לבנון הראשונה לחמה בגזרה המזרחית בפיקודו של המח"ט חגי גולן, במסגרת אוגדה 880 בפיקודו של יום טוב תמיר. החטיבה צוידה בטנקי M60-A1 פטון ("מגח").
במסגרת מבצע חומת מגן, גדודים 398 ו-452 מהחטיבה בפיקודו של המח"ט אייל זמיר סייעו לכוחות חטיבת גולני וחטיבה 5 במהלך הקרב על ג'נין תחת פיקוד עוצבת עידן בפיקודו של אייל שליין. גדוד 8227 מהחטיבה לחם תחת פיקוד חטיבה 5 בכיבוש העיר טולכרם.
בשנת 2004 במסגרת ארגון רחב בצה"ל פורקה חטיבה 600, ולאחר לחץ רב להחזרת השם המקורי - חטיבה 600, הוחלט להחזירה לחיים על בסיס חטיבה 656, וכך הפכה החטיבה לחטיבה 600.
כותל תהילה לירושלים

רקע

בשנת 1963 עם פטירתו של נשיא המדינה, יצחק בן צבי, החל תהליך להעברת מעונו הרשמי של נשיא המדינה מבית הנשיא יצחק בן-צבי למשכן חדש וייצוגי. האדריכל אבא אלחנני נבחר לתכנן את הבית החדש בשכונת טלביה. בבית שובצו עבודות אמנות רבות של אמנים ישראלים שונים. ובניהם משה קסטל שתבליט שלו הוצב במשכן הכנסת עם חנוכתו בשנת 1966.
קסטל יצר לטרקלין קבלת הפנים במשכן שתי עבודות. "כותל תהילה לירושלים" על הקיר הדרומי ו"מגילת הזהב" על הצפוני.
באותן שנים הושפע קסטל מאוד מהאומנות האשורית ויצר עבודות רבות שקשורות לירושלים עם אלמנטים אשוריים. בחלק מהעבודות נעשה שימוש בבזלת טחונה.

התבליט

התבליט, בגודל 5X5.5 מטר, עשוי מבזלת טחונה יצוקה בתוך תבניות צבועות בגוון שנוטה לכחול. הוא מזכיר את הכותל המערבי ומורכב מ"אבנים" מונומנטליות שונות אחת מחברתה.
על אבני "הכותל" מופיעות אותיות אשוריות ושתים עשרה דמויות נושאות תבואה, כמניין שבטי ישראל, המסמלות את העלייה לרגל.
"כותל תהילה לירושלים" מהווה את אחד מסמליו של בית הנשיא והוא משמש כרקע לתמונת הממשלה המסורתית ביום השבעתה החל מהממשלה התשע עשרה.