google/wiki40b huggingface dataset:
למורי ספורט

מאפיינים

פרוות הלמורים חומה-אפורה או אדמונית מלמעלה וצהובה מלמטה והם בעלי זנב ארוך ושעיר. אורכם הממוצע 30-35 ס"מ, וראשם קצר ובעל עיניים גדולות ומחזירות אור לחיי שוטטות בחשיכה.
הלמורים מקפצים היטב בין העצים (ומכאן שמם), בעיקר כדי להימלט מטורפים כמו הפוסה. הם עצמם אוכלים בעיקר עלים ועשב.
חיים בבדידות ותוקפים כל למור שישיג גבול, למעט נקבות בתקופת הרבייה.
אולג אטקוב

קורות חיים

אולג אטקוב נולד בכפר חבורוסטיאנקה במחוז קויבישב. בשנת 1966 הוא סיים בית הספר בעיר חרסון, והחל ללמוד רפואה בסימפרופול. במהלך הלימודים הוא התחתן, עבר למוסקבה וסיים בה לימודי רפואה בשנת 1973. במקביל לעבודה כרופא הוא עסק במחקרים שונים וסיים פוסט דוקטורט.
ב-1975 החל אטקוב לעבוד במרכז הכנת הקוסמונאוטים, ואף הוצע לו להתחיל בהכנות לטיסה, אך הוא סירב. בשנת 1982 הוחלט לשלוח לחלל את קונסטנטין פאוקטיסטוב, שכבר היה בן 56 ובצמוד אליו לשלוח רופא. בעקבות כך החל אטקוב בהכנות לטיסה. לבסוף בוטלה טיסתו של פאוקטיסטוב עקב הרעה במצב בריאותו.
ב-1983 שוגר אטקוב לחלל בחללית סויוז T-10 לצד לאוניד קיזים וולדימיר סולוביוב. הם התחברו לתחנת החלל סאליוט 7. אטקוב שהה בתחנת החלל מעל ל-263 ימים. במהלך תקופה זו הוא ביצע מספר רב של מחקרים.
לאחר חזרה מחלל, חזר אטקוב לעסוק במחקרים בתחום הרפואה ובמקביל החל ללמד.
ב-2002 החל לכהן בתפקידי ניהול במערכת מסילות הברזל הרוסית. הוא סיים עבודה בתחום זה בשנת 2015.
מלחמת עשרת הימים

כוחות משטרתיים ואזרחיים

עד 1974, כוחות המשטרה ביוגוסלביה נשלטו על ידי הרפובליקות, שהיו מדווחות לשלטון המרכזי ומפוקחות על ידיו. החל משנה זו, הכוחות פעלו ביתר חופשיות. ב-1991 כוחות המשטרה כללו כ-10,000 אנשים; סיירים, בלשים וכוחות צבאיים למחצה, אשר חולקו ל-13 מחוזות משטרתיים. בנוסף, הכוחות כללו יחידות מיוחדות שנועדו לשמירה ולמלחמה בטרור.
בתקופת המתיחות הוקמו ברחבי סלובניה כוחות פארא-צבאיים אזרחיים; הבולטים שבהם היו כוחות ההגנה העממיים ששמרו על אתרים מרכזיים וכוחות ההגנה האזרחיים שסיפקו סיוע הומניטרי לאוכלוסייה. בנוסף, הוקמו מספר כוחות קטנים מטעם האופוזיציה שפורקו במהרה על ידי המשטרה.

מהלך הקרב

ההחלטה לצאת למלחמה לא באה מהנהגה אזרחית, אלא מהנהגה צבאית מרוחקת שהחליטה שהדבר נחוץ על מנת לשמור על אחדות המדינה. הם הצדיקו את עצמם בעזרת אמירות של ראש הממשלה אנטה מרקוביץ', אשר חשש מפגיעה כלכלית. ב-26 ביוני, גייסות ראשונים של ה-JNA מרייקה (קרואטיה) התקדמו לכיוון מעבר גבול עם איטליה. בדרכם הם נתקלו בהתנגדות אזרחית ספונטנית; התנגדות זו אמנם לא היה בה די על מנת לעצור את השיירות המשוריינות, אך למעשה המחישה את אופייה של ההתנגדות האזרחית לכל אורך המלחמה. בצהרי היום, הירייה הראשונה נורתה על ידי קצין JNA על מנת להרתיע את המפגינים הסלובנים. בניגוד להסכמים מהתקופה שלפני המלחמה, קרואטיה לא באה לעזרת סלובניה ופתחה במלחמת עצמאות רחבת-יריעה. הקבינט הקרואטי החליט לדחות את הקונפליקט.

ראשית המלחמה

שלושת הימים הראשונים אופיינו במפגן כוח של הצבא היוגוסלבי. במקום להתקדם ישירות אל הגבולות הם חצו את המדינה במטרה להפעיל לחץ על ההנהגה הסלובנית, אך השיגו בדיוק את ההפך. הסלובנים הפכו להחלטיים יותר במטרתם והחלו לתקוף את הפולשים. בשעות המוקדמות של ה-27 ביוני חצו שיירות ראשונות של כלי רכב משוריינים את הגבול, והתקדמו אל נקודות אסטרטגיות במרכז המדינה. על מנת להתקדם פנימה תקפו מטוסי קרב נקודות מפתח הגנתיות, בעוד שמסוקי תובלה הנחיתו כוחות לפני קו ההתקפה. במספר דרכים הוקמו בריקדות מאולתרות על ידי אזרחים, והכוחות הסלובנים הגנו על הדרכים הראשיות; במספר התנגשויות נהרגו בודדים ונלקחו עשרות שבויים יוגוסלבים. הסלובנים השמידו או השתלטו על מספר טנקים והליקופטרים בודדים הופלו. קרב מרכזי שלא הוכרע ביום ההוא התרחש בשדה התעופה.
במהלך הלילה גיבשו הכוחות הסלובנים תגבורת וניצלו אותה למען שחרור הגבולות שנכבשו. מרבית המאבק ביום השני למלחמה היה במתרסים. ה-JNA ריכז את כוחותיו בפריצתם ובהתקדמות לבירה, ללא הצלחה מרובה: הוא איבד כמות גדולה של שריון ונאלץ להשתמש בסיוע אווירי שהביא למות אזרחים. פעולה זו עלתה להם בגבולות רבים אשר נכבשו מחדש על ידי הסלובנים. הקרב בשדה התעופה הפך לאינטנסיבי יותר וכך הלחץ על החיילים היוגוסלבים גבר. בסוף היום ה-JNA נאלץ להכריז על הפסקת אש.

הנצחה

קרבנות המלחמה מונצחים ביום הלאומי יום כל הקדושים הסלובני ב-31 באוקטובר מדי שנה, וביום העצמאות הנחגג ב-25 ביוני, בצורה עקיפה יותר. ב-27 ביוני, ביום המשטרה הלאומי, מנציחים את השוטרים שנהרגו במלחמה. העיטור לחופש רפובליקת סלובניה מוענק "עבור אנשים שעזרו בהגנה על החופש של רפובליקת סלובניה וקביעה של ריבונותה".
אתרי הנצחה הוקמו בכל רחבי סלובניה, אחד הבולטים שבהם הוא פארק ההנצחה הגדול במדבדיק (אתר בו נערכו קרבות רבים), שהוקם ב-2011 במלאת 20 שנים למלחמה.
אקסונוקלאז

אקסונוקלאזות הם אנזימים החותכים נוקלאוטידים בודדים מקצה של שרשרת פולינוקלאוטידית (כגון גדיל DNA). החיתוך נעשה על ידי הידרוליזה של קשר פוספודיאסטר מקצה '3 או קצה '5 של הפולינוקלאוטיד. החיתוך של האקסונוקלאז הוא "חיתוך כללי", ולא ספציפי לרצפים מסוימים, כמו החיתוך שעושים אנזימי רסטריקציה.
דוגמה לאנזים עם יכולת אקסונוקלאז הוא DNA-פולימרז-1 (DNA polymerase I). פול-1 משתמש ביכולת האקסונוקלאז כדי לחתוך את ה-RNA פריימר במעלה הזרם מאתר סינתזת ה-DNA, מקצה '5 לקצה '3. לאחר החיתוך, פול-1 מסנתז נוקלאוטידים חדשים להחליף את הפריימר שהוסר. לפול-1 ישנה גם יכולת אקסונוקלאז מ-'3 ל-'5 המאפשרת לו להגיה אחורה ולתקן טעויות תוך כדי סינתזה של DNA.
בחיידקים קדומים ובאאוקריוטים, אחד מהמסלולים המרכזיים לפירוק RNA נעשה דרך קומפלקס רב-חלבוני בשם אקסוזום, המורכב בעיקר מאקסוריבונוקלאזות עם יכולת חיתוך מ-'3 ל-'5.
דונקוביוס שחור-כיפה

מאפיינים

אורכה של הציפור 22 ס"מ ומשקלה 30–40 גרם. היא בעלת פלג גוף עליון שחור ובטן צהובה עם זנב מניפתי אפור וארוך. המקור שחור וארוך מעט והעין צהובה. 
הדונקוביוס מצוי ברחבי יערות האמזונאס והביצות סביבם. הוא מצוי בעיקר בסביבות צמחי מים שסביב אגמים באזור. בכמה אזורים הוא מצוי באזורים פחות לחים מהיער.
המיון שלו שונה פעמים רבות כשבתחילה שויך למשפחת הקיכליים ואחר כך לחקייניים, לגדרוניים ולסבכיים. לבסוף סווג כמין היחיד במשפחה עצמאית.
סמלים ואותות בחיל הים הישראלי

סמלים ישנים

בתקופת הקמת חיל הים ובמהלך השנים היה סמלים ואותות שבינתיים יצאו משימוש.
בלדה לאישה

בתי השיר ותכניו

השיר, המדבר בגוף שלישי על אישה, מתאר פרידה וצער רב. הוא מורכב משלושה בתים, שכל אחד מהם מסתיים במילים "הכל נגמר". הבית הראשון, הנפתח במילים "אפילו ענני הגובה" מתאר את תקופת הקיץ, בה מופיעים ענני גובה. הבית השני, הנפתח במילים "אפילו ענני אוקטובר, הסגולים אל מול שקיעה" מעיד על תקופת הסתיו. ואילו הבית השלישי נפתח במילים "אפילו הספרים בחדר, הסגור והעצוב". 
מוטיב חוזר בשיר הוא החבצלות, צמח בר הגדל באזורי החוף והנגב. חבצלות הבר הפורחות במחזוריות, מוזכרות בכל בית בשיר כחלק מהטבע והנוף, והן הַנְגָּדָה להמשך, המציין כי "הכל נגמר".

הרקע לכתיבת השיר

תרצה אתר הושפעה כנראה משירה של המשוררת האמריקאית סילביה פלאת' "פרגים באוקטובר" (Poppies in October), העוסק במשאלת מוות. השיר נכתב באוקטובר 1962, שלושה חודשים לפני שפלאת' שמה קץ לחייה, ופורסם בשנת 1965 בקובץ "אריאל". בעזבונה של תרצה אתר התגלה תרגום של השיר, שנעשה כנראה בסמוך למועד הפרסום שלו. השורה הראשונה בתרגומה של אתר - "אפילו ענני-השמש אינם יכולים להשתלט על הגלימות האלה" - מזכירה מאוד את שורת הפתיחה של "בלדה לאישה", שנכתבה יותר מעשור אחריו.
השיר "בלדה לאישה" נכתב למחזה "ארבע נשים" מאת פאם ג'מס (Pam Gems) שהועלה בתיאטרון הבימה, שאחת הדמויות בו מתאבדת. תרצה אתר, שתרגמה את ההצגה, החליטה להוסיף ולכתוב שיר מקורי שיושמע בסיומה. בטיוטה קודמת קראה המשוררת לשיר בשם "פרחי אוקטובר", והבתים בו הסתיימו במילה "אינסוף". שלושה שבועות לפני מותה בחרה תרצה בגרסה הסופית, המוכרת כיום, ושינתה את סיום הבתים בשיר לשורה - "אך למרות הכל, הכל נגמר".
תרצה אתר בחרה במלחין משה וילנסקי להלחנת השיר. בבוקרו של היום שבו העביר וילנסקי את השיר המולחן ל"הבימה", ב־7 בספטמבר 1977, בהיותהּ בת 36 בלבד, נהרגה תרצה אתר כשנפלה מחלון ביתה שבקומה השישית. המשפחה טענה שהייתה זו תאונה, מאחר שימים ספורים לפני מותה נפגעה על ידי מכונית, וכתוצאה מכך קיבלה טיפול של תרופות מטשטשות אשר עלולות היו לגרום לנפילתה. אמנם, רמזים להתאבדות נמצאו בחלק משיריה. הבולט בהם היה בשיר "בלדה לאישה".

ביצועי השיר

השיר הוקלט להצגה "ארבע נשים" בביצועו של ששי קשת, והושמע בסוף ההצגה. הצגת הבכורה עלתה ב-24 בספטמבר 1977.
אחד הביצועים המפורסמים של השיר הוא של הזמרת נורית גלרון, שהוקלט בהופעה חיה בליווי תזמורת בתוכנית הרדיו של קול ישראל "סולן ותזמורת" בעיבודו וניצוחו של אלכס וייס, ונכלל באלבומה סימפתיה משנת 1982. כמו כן, הופיעה עם השיר בערב הוקרה שנערך למשה וילנסקי באותה שנה, שנקרא זר כלניות למשה וילנסקי.(שיצא גם כאלבום).
סורקה קיוזאק

ביוגרפיה

קיוזאק נולדה בעיר דבלין שבאירלנד. היא בתם של השחקן סיריל קיוזאק ושל השחקנית מרי מרגרט "מורין" קיילי. אחיותיה הן השחקניות שינייד קיוזאק, ניב קיוזאק וקתרין קיוזאק. היא גיסתו של השחקן ג'רמי איירונס ודודתו של השחקן מקס איירונס.
קיוזאק הופיעה בסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה רבות. היש שיחקה בסדרה המשטרתית "The Bill", בסדרה הרפואית "חדר מיון" גילמה את האחות קייט נילסון בשנים 1994 עד 1997. ב-1973 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "ג'יין אייר" עיבוד לרומן מאת שרלוט ברונטה. בסרט "סנאץ'" הופיעה קיוזאק בתפקיד אמו של מיקי (בגילומו של בראד פיט).
היא הופיעה גם בתוכניות רדיו בהן בתפקיד אורח בסדרה "Baldi" של רדיו 4 של ה-BBC, וב-2014 כיכבה בתפקיד יונו בויל בהפקה של "יונו והטווס" מאת המחזאי שון או'קייסי. ב-2008 שיחקה בתפקיד הלן קונור באופרת הסבון "קורוניישן סטריט", אבל בגלל התחייבויות קודמות ב-2009 החליפה אותה בסדרה השחקנית דרבלה מולוי .
ב-2011 שיחקה קיוזאק בתפקיד גברת ניקולסון בעונה הראשונה של הסדרה "Mrs. Brown's Boys". בעונה השנייה והשלישית הופיעה בתפקיד זה השחקנית סוזי בלייק. ב-2014 חזרה קיוזאק והופיעה ב-"Mrs. Brown's Boys" בתפקיד אורח. ב-2013 התחילה להופיע בסדרת הטלוויזיה "האב בראון", עיבוד של ה-BBC לספרי המסתורין של ג. ק. צ'סטרטון. היא מגלמת את גברת מקרתי מזכירת הקהילה וסוכנת הבית של הכומר. בשנת 2015 שיחקה בתפקיד ברידי סטיבנסון במיני-סדרת הפשע "ריבר" של ה-BBC One.

חיים אישיים

קיוזאק נשואה לנייג'ל קוק, ולבני הזוג שני ילדים ליאם ובת'.
בנבאו

בנבאו (אנגלית: BanBao) הוא משחק הרכבה דמוי לגו, המיוצר בגואנגדונג, סין.
חלקי המשחק מודולריים, עשויים פלסטיק וכוללים קוביות, תיבות, דמויות וצורות נוספות. ניתן לחבר בין החלקים בדרכים שונות. חלקי בנבאו תואמים חלקית את אלו של לגו, אך אינם מהווים תחליף למשחק הדני.

התביעה של לגו

באוקטובר 2011, הגישה חברת לגו תביעה לבית המשפט הדני, בטענה כי בנבאו מפרה את זכויות היוצרים בכך שהדגמים שלה דומים מאד לאלו של לגו, כולל עיצוב האריזה. החברה הדנית דרשה מבנבאו להפסיק לשווק מוצרים אלו. בית המשפט הכריע לטובת לגו.
ג'ורג' טבורי

חייו

ג'ורג' טבורי נולד לאלזה ולקורנליוס טבורי, עיתונאי במקצועו, בבודפשט, כבן שני למשפחה יהודית מתבוללת. סבו מצד אמו היה רופא ובביתו דיבר הונגרית וגרמנית. עד גיל שבע קיבל חינוך קתולי ואז סיפרו לו הוריו על מוצאם היהודי.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה החליט אביו לשלחו באוקטובר 1932 להכשרה מקצועית במלונאות בברלין. הוא התלמד במלון אדלון ובמלון נוסף, אולם נאלץ לעזוב את גרמניה עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933. הוא חזר לבודפשט ועבד כעיתונאי ומתרגם. ב-1936 היגר ללונדון, שם התגורר אחיו הבכור, פאול.
בשנת 1941 זכה לאזרחות בריטית ושירת בתחילת מלחמת העולם השנייה במודיעין הבריטי, ובין המדינות הרבות שעבר בהן נכללה גם ארץ ישראל, שבה הכיר את אשתו הראשונה. משנת 1943 עבד במחלקה ההונגרית של ה-BBC.
ב-1947 נסע לארצות הברית לביקור של שלושה חודשים, אך נשאר שם כעשרים שנה. בארצות הברית כתב תסריטים רבים לסרטי קולנוע שהופקו בהוליווד, בהם כאלה שבוימו בידי אלפרד היצ'קוק. כן תרגם לאנגלית מיצירותיהם של ברטולט ברכט ומקס פריש. בשנת 1952 כתב את מחזהו הראשון. בתקופת "ציד המכשפות" נכלל ברשימה השחורה של מקארתי. בשנות השישים עבד בסטודיו למשחק של לי סטרסברג בניו יורק. ב-1968 הוצג בניו יורק מחזהו "הקניבלים", העוסק באסירים באושוויץ האוכלים את חברם כדי לשרוד. השואה היא נושא מרכזי במחזות נוספים של טבורי.
ב-1968 הגיע לגרמניה והשתתף בסימפוזיון על ברכט. בשנת 1971 שב להתגורר בגרמניה המערבית, שם הקים וניהל קבוצות תיאטרון אחדות, ובהן בברמן (1979-1975) ובווינה (1997-1986). בשנים 1978–1999 התגורר במינכן. משנת 1999 פעל והתגורר בברלין.
על עבודתו המחזאית הוענקו לטבורי מספר פרסים, ביניהם פרס ביכנר בשנת 1992.
באוקטובר 2006 העניק לו נשיא אוסטריה עיטור הוקרה על פעילותו בתיאטראות של וינה.

חייו הפרטיים

טבורי היה נשוי ארבע פעמים. בירושלים התחתן ב-1942 עם חנה פרוינד, עולה מדרמשטט. הזוג נפרדו בשנת 1951.
בשנים 1948–1950 התגורר בהוליווד ובתקופה זו ניהל רומן עם השחקנית גרטה גרבו.
בשנת 1954 נישא לשחקנית השוודית ויוקה לידפורס (Viveca Lindfors).
בשנת 1972 נפרדו בני הזוג, לטענת טבורי, עקב עבודתו בברלין.
לינדפורס ושלושת ילדיה ממערכת יחסים קודמת נשארו לגור בניו יורק.
בגיל 62 נשא תבורי את אורסולה גריצמכר (Ursula Grützmacher). באותה תקופה התגוררו השניים בברמן. ב -1978 עבר למינכן. ב -1984 נפרדו בני הזוג. ב-1978 עברו להתגורר במינכן. בשנת 1984 נפרדו.
ב -12 בינואר 1985, נישאו טבורי והשחקנית אורסולה הפנר (Ursula Höpfner) בפונדק לחוף אגם שטארנברג.
טבורי נפטר בברלין ונטמן בבית הקברות דורותיאנשטאדט בעיר.

מחזותיו שהוצגו בישראל

אף שמחזותיו עוסקים בנושאים הנמצאים במרכז העניין של תושבי ישראל, ג'ורג' טבורי כמעט ואינו מוכר בארץ. מחזהו "המסע של אמא טבורי" הוצג בשנת 1987 בתיאטרון הקאמרי. מחזהו "הקניבלים" הוצג בתל אביב ביוני 2003, על ידי תיאטרון רומני שביקר בארץ. במאי 2004 הוצג מחזהו "הווריאציות של גולדברג" ב"תיאטרון האוניברסיטה" של אוניברסיטת תל אביב. מחזה נוסף שלו, "וייסמן ואדום הפנים", תורגם לעברית בידי פרופ' גד קינר, מאוניברסיטת תל אביב. ב-2011 הוצג מחזה מפורסם שלו, "יובל" על ידי תלמידי הסטודיו למשחק של ניסן נתיב בת"א וזכה לתשבחות גדולות]. כמו כן, באותה שנה, "מיין קאמפף" שלו זכה להפקה מרכזית ובולטת ב"פסטיבל עכו" לתיאטרון אחר, בבימויו של גיל אלון. ההצגה זכתה בפרסים בפסטיבל ואומצה לאחר מכן על ידי תיאטרון גשר בתל אביב. גיל אלון גם ביים את ההצגה "ואריאציות גולדברג" באנסמבל תיאטרון תמונע ושיחק בתפקיד של אדון-איי.
כפייה (סרט)

תקציר העלילה

1924, ג'אד סטיינר (דין סטוקוול) וארטי סטראוס (ברדפורד דילמן) הם סטודנטים באוניברסיטת שיקגו. שניהם שייכים למשפחות העשירות והמשפיעות ביותר בשיקגו.
ארטי דוגל בתורת ניטשה של "האדם העליון". הוא שחצן כריזמטי וחברו ג'אד הוא טיפוס רכרוכי ונשי הנגרר אחריו למרות שמבחינה אינטלקטואלית הוא עולה עליו, מדבר 14 שפות. בתחילת הסרט ג'אד נוהג במכונית המשפחתית שלו בלילה כשארטי משכנע אותו לדרוס אדם. ברגע האחרון נרתע ג'אד וסוטה על למנוע דריסה. על כך הוא זוכה לקיתונות לעג מחברו וכדי להוכיח שהוא לא כזה הוא מסכים לשתף אתו פעולה ולבצע רצח "נקי" ללא סיבה וללא רגשות, רק כדי להוכיח את עליונותם כ"אדם עליון".
הם חוטפים ורוצחים את הנער פולי קסלר ושולחים הודעת תשלום כופר למשפחתו (פעולת הרצח עצמו אינה מופיעה בסרט). חברם ללימודים, סיד ברוקס (מרטין מילנר), עובד למחייתו בעיתון מקומי ומקבל משימה לכסות כתבה על גופה שנתגלתה. הוא מקשר את הגופה לפולי קסלר וממהר למכון הפתולוגי שם מסירים את הסדין מהגופה ואז נופלים ארצה משקפיים. דודו של הנרצח מגיע למקום ומודיע שהוא לא הרכיב משקפיים וכנראה שהם של הרוצח.
סיד מספר זאת לארטי וג'אד ואז שם לב ג'אד שמשקפיו חסרים. הוא ממהר לביתו, הופך את חדרו אבל משקפיו לא נמצאו. ארטי מקניט אותו על חוסר זהירותו אבל הם מתנחמים בעובדה שיש אלפי משקפיים כאלה בשיקגו. בינתיים מצטרף ארטי לחוקרים בשטח ומציע להם מספר "חשודים פוטנציאלים" ברצח.
ג'אד מזמין את ידידתו רות אוונס (דיאן וארסי) לצפות בציפורים. הוא מנסה לנשקה ולתקוף אותה אך היא דוחה אותו. הוא פרץ בבכי והיא מרחמת עליו. מאוחר יותר היא תעיד על כך בבית המשפט.
התובע המחוזי הרולד הורן מזמין את ג'אד לחקירה. מסתבר שלמשקפיים שנמצאו היה ציר מיוחד וכמוהו נמכרו רק שלושה זוגות וכי המשקפיים הם שלו. ג'אד טוען כי הוא נוהג לצפות במקום בציפורים ואז נפלו לו המשקפיים אם כי לא יכול להדגים איך המשקפיים נופלים מכיס המקטורן שלו בעת נפילה.
לשאלה היכן היה בליל הרצח הוא טוען שבילה במכוניתו עם חבר והם שתו ו"צדו" בחורות, זה היה האליבי אותו תיאם עם ארטי. בלחצו של התובע לגלות מיהו החבר הוא מגלה להם שזה ארטי.
ארטי מוזמן לחקירה בנפרד מג'אד. הוא שחצן ורומז לתובע כי הוא יאחר לקבל את פניו של שופט בית המשפט העליון המגיע אליהם לביקור. הוא מאשר את האליבי המשותף שלו עם ג'אד. החקירה נתקעת והתובע חושב כבר לשחררם. לפתע מגיע נהג המשפחה של ג'אד כדי לתת לו בגדים ותוך שיחה עם התובע הוא מודיע שרכב המשפחה היה מושבת בליל הרצח לשם תיקונים ובכך מחסל את האליבי שלהם. התובע מגיע לג'אד ומקריא לו הודאה (שקרית) של ארטי כאילו ג'אד הוא הרוצח. ג'אד נשבר ומגלה הכל.
הרצח מסעיר את כל ארצות הברית - בחורים ממשפחות עשירות שלא חסר להם דבר רצחו רק כדי להוכיח את עליונותם.
המשפחות מזמינות את עורך הדין ג'ונתן ווילק (אורסון ולס) הידוע בהתנגדותו לעונש מוות. הוא יודע שאין לו סיכוי נגד חבר מושבעים ומחליט בניגוד לדעת הנאשמים ומשפחותיהם, להודות באשמת הרצח. במקרה כזה אין צורך בחבר מושבעים וצריך לשכנע רק את השופט עצמו. בנאום ארוך הוא מודה שזה היה רצח מתוכנן ללא סיבה וללא רגשות, אבל אכזריות של הרצח מתחלפת באכזריות של ההוצאה להורג וכי רחמים הם המעלה הגדולה ביותר של בן אנוש.
השופט משתכנע ודן אותם למאסר עולם על רצח ועוד 99 שנים על חטיפה.
בית בוסל

היסטוריה

בשנת 1867 רכשה החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים קרקע בצפת (בה פעלה כבר מאז רעידת האדמה בצפת תחנת מיסיון באופן לא רציף בסיוע לנפגעים), על מנת להקים בית חולים. את הקמת בית החולים יזם רופא החברה הלונדונית, וולטר הנרי אנדרסון, שפעל בצפת יחד עם בן -ציון פרידמן. בית החולים, שתוכנן על ידי האדריכל גוטליב שומאכר, איש המושבה הגרמנית בחיפה, נחנך ב-1904 והציע טיפול רפואי חינם לבני כל הדתות. בית החולים של המיסיון האנגלי היה בית החולים היחיד בגליל (פרט לבית החולים הסקוטי בטבריה) עד להקמת בית החולים היהודי בצפת ביזמת הברון רוטשילד ובסיוע ההסתדרות הציונית הדסה ב-1912.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורשו המיסיונרים הבריטים והמבנה שימש כבסיס צבאי ובו מפקדה אזורית, ארוות סוסים וקסרקטין למגורי חיילים, כולל טייסת גרמנית. ב-1919, לאחר המלחמה, שב המבנה לידי המיסיון ושימש כאכסניה לפליטים נוצרים מסוריה ולבנון. ב-1921 נפתח במקום בית ספר תיכון שהופעל על ידי המיסיון הסקוטי ונקרא "הקולג' הסקוטי", הסקוטים הוסיפו גם כנסייה למתחם.
עם פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936 פונו האכסניה והקולג' לחיפה והמקום הפך למפקדת חיל הספר העבר-ירדני, עד 1942. באותה שנה רכשו זאב מתתיהו פרל ויהודה מייברג את המבנה מהמיסיון והעבירו אותו לקרן הקיימת ולקופת חולים של ההסתדרות שייסדה בו בית הבראה, בשל האוויר הצלול והנוף הנאה הנשקף ממנו וקראה אותו על שם איש דגניה יוסף בוסל. בית ההבראה נפתח ב-1943.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הפך המבנה, ששכן בכניסה לרובע היהודי, לעמדה של החי"ש ולאחר כיבוש צפת למפקדת חטיבת יפתח. לאחר 1949 שב לתפקודו כבית הבראה. ב-1963 הורחב הבניין ונוסף לו מבנה מודרניסטי בתכנונו של האדריכל יעקב רכטר. בשנת 1984 נסגר בית ההבראה עקב מצבה הקשה של קופת חולים ולאחר מכן שימש תקופה מסוימת כמרכז קליטה לעולי אתיופיה.
בשנות ה-2000 נקנה מתחם בית בוסל על ידי המכללה האקדמית צפת בהשקעה של 30 מיליון שקלים. המכללה מתכננת שימור ושיפוץ של המבנים במתחם וצירופם לקמפוס המכללה.
בשנת 2015 נערכה תחרות אדריכלים לתכנון מחודש למתחם.
מלחמת רשות

פטור מיציאה למלחמת רשות

במלחמת הרשות, בניגוד למלחמת מצווה, ישנן ארבע קטגוריות של אנשים הפטורים מלצאת למלחמה: מטעמים משקיים, מטעמים משפחתיים, מטעמי מורל ומצפון ומטעמי בריאות ונכות. שלוש הראשונות נזכרות בפירוש במקרא והרביעית נלמדת בהקש בתורה שבעל פה.
הפטורים היו מסווגים לפטור חלקי ופטור מלא. בפטור חלקי היו צריכים להגיע לספר לנקודת ההערכות, שם הם היו משוחררים באופן חלקי מהמלחמה, ועוברים ללוגיסטיקה ויחידות עורפיות התומכות בלחימה, ובהם כאלו שאירסו אישה אך לא התחתנו עדיין, בנו בית אך עדיין לא נכנסו להתגורר בו או מי נטעו כרם אבל עדיין לא חיללו. לעומת זאת, המשוחררים בפטור מלא לא היו צריכים כלל להתייצב, ולא היו משתתפים בשום היבט של המלחמה, ובהם אלו שהיו בשנת הנישואין הראשונה, או בשנה הראשונה בבית חדש או בשנה הרביעית בכרם שננטע.
יש הסוברים כי תלמידי חכמים, בדומה לשבט לוי, פטורים מיציאה למלחמת הרשות, על בסיס דבריו של הרמב"ם בסוף הלכות שמיטה ויובל, ויש הטוענים כי אין להם שום פטור בדבר. 
לגבי סוגיית ההתנדבות של אנשים הפטורים, התוספתא ובעקבותיה רוב הפוסקים סוברים שאדם שקיבל פטור חלקי איננו יכול להתנדב להלחם, וקל וחומר שהפטור לגמרי איננו יכול להתנדב ללחימה.
על פי החזון איש, הפטורים ניתנו רק בזמן שישראל יכולים לנצח בלעדי המשוחררים, אבל במצב שניצחון המערכה תלוי באותם חיילים הפטורים מהמלחמה, או אז חובה על בעלי הפטורים להשתתף ולעזור, מדין של "לא תעמוד על דם רעך".
בית אבי חי

תחומי פעילות

בית אבי חי פועל בתחומי תרבות רבים ובהם מוזיקה; קולנוע;ספרות ושירה; תיאטרון; אמנות פלסטית, מחשבת ישראל ועוד, באמצעות מופעי במה, סדנאות ופעילויות חינוכיות. בנוסף מפעיל בית אבי חי כתב עת באינטרנט המציע תוכן טקסטואלי וויזואלי, חלקו בזיקה לאירועי בית אבי חי וחלקו עצמאי. האתר מציג מדי יום זיכרון את פרויקט "פנים. יום. זיכרון" הכולל סרטוני אנימציה לזכר הנופלים.

פסטיבלים

בית אבי חי מקיים מדי שנה את פסטיבל הפיוט במהלך עשרת ימי תשובה, אשר במרכזו עומד הפיוט היהודי המבוצע בסגנונות של מוזיקה מסורתית, מוזיקת עולם, ג'אז, רוק ומוזיקה אלקטרונית, ואת פסטיבל מייד אין ג'רוזלם המתקיים בשבוע בו חל יום ירושלים ומתרכז ביצירה ירושלמית מקורית. בנוסף מארח בית אבי חי פסטיבלים נוספים ובהם פסטיבל ימי אהבה לשירה של כתב העת משיב הרוח, פסטיבל הפסנתר, כנס כיסופים לסופרים ומשוררים יהודיים בירושלים ופסטיבל בין שמיים לארץ למחול יהודי עכשווי.

בניין בית אבי חי

בניין בית אבי חי בירושלים נפתח בשנת 2007 בתכנון כלת פרס ישראל האדריכלית עדה כרמי-מלמד. הבניין ממוקם ברחוב המלך ג'ורג' פינת רחוב קק"ל בירושלים, בגבול שבין שכונת רחביה למרכז העיר ירושלים, והוא משתלב ליד המוסדות הקיימים באזור: בית הכנסת הגדול; בית הכנסת ישורון; בית ראש הממשלה; בית המוסדות הלאומיים; בית שוקן ויד בן צבי.
המבנה ממלא תפקיד כפול, ציבורי ופרטי: הן כמרכז תרבות, והן כמושב הקבע של קרן אבי חי. הסכמה הכללית של הבניין היא כשל האות חי"ת, והוא פונה אל חצר פנימית המשמשת בקיץ להופעות מוזיקה והקרנת סרטי קלנוע. הבניין עצמו מכיל ארבע קומות (וחמש קומות חניה) ובהן שתי קומות של כיתות ומשרדים, חלל לתערוכת אומנות, קפיטריה, ספרייה, אודיטוריום בן 275 מקומות ישיבה המשמש כאולם מופעים, ואת אולם המופעים ח7 הממוקם בחניון התת-קרקעי של המבנה. בנוסף מוצגים ברחבי הבניין תצוגת קבע של צילום ישראלי באצירתה של ד"ר רונה סלע.
נתן מרפיש

נתן מרפיש (24 בדצמבר 1924 - 11 בינואר 1972) היה קריין קול המחתרת העברית (תחנת השידור החשאית של לח"י), מראשי ענף הפרסום בישראל ומנהל מחלקות הפרסום בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"הארץ".

ביוגרפיה

נתן מרפיש נולד בוורשה שבפולין, בן זקונים לשבתאי ולאה מרפיש. בגיל 9 עלה לארץ ישראל עם הוריו, אחיו הבכור אשר ואחותו יפה.
בגיל 16 הצטרף לאצ"ל ועם הפילוג הצטרף ללח"י. בשנת 1945 הוקמה תחנת השידור המחתרתית של לח"י – קול המחתרת העברית. נתן ילין-מור, ממפקדי הלח"י, בחר בנתן מרפיש להיות הקריין של התחנה. התחנה הוקמה ותופעלה על ידי האיש הטכני ומומחה הרדיו יעקב (אלכס) יצחקי. יחד עם מרפיש שידרה בתחנה הקריינית גאולה כהן, לימים חברת הכנסת.
בפברואר 1946 תפסו הבריטים את התחנה במהלך שידור. נתן מרפיש ויעקב יצחקי נעצרו, ונשלחו תחילה למחנה המעצר בלטרון. לאחר מכן הוגלו לאפריקה, תחילה לאריתריאה, ואחר כך למחנה עצורים גילגיל בקניה. גאולה כהן נעצרה ונשלחה לבית הסוהר לנשים בבית לחם. במחנה העצורים בקניה ישב מרפיש עם למעלה ממאתיים וחמישים עצורים, בהם יצחק שמיר, מרדכי ציפורי, מאיר שמגר ועוד.
עם קום המדינה חזר עם כל גולי קניה למדינת ישראל, הצטרף ללח"י בירושלים והתמנה למפקד המחנה שם. בבחירות לכנסת הראשונה היה ממנהלי מערכת הבחירות של רשימת לח"י – "מפלגת הלוחמים".
בשנת 1950 התחתן עם לוחמת הלח"י חנה שטרן (נילי), ונולדו להם שני ילדיהם, יאיר ודורית.
באזכרות השנתיות על קברו של מפקד הלח"י אברהם שטרן (יאיר) היה מרפיש מקריא את שמות כל חללי לח"י, ושב להיות פעם בשנה הקריין של לח"י.
הוא ניהל את מחלקת המודעות של העיתון "ידיעות אחרונות", ובשמונה שנותיו האחרונות ניהל את מחלקת המודעות של העיתון "הארץ". היה מראשי ומובילי ענף הפרסום בישראל.
נפטר ב-11 בינואר 1972, בגיל 47.
לודברג

היסטוריה

תיעוד בכתובים ליישוב בשם לודברג מצוי החל מהמאה ה-13 עת נשלט המקום על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה. בהמשך, במהלך המאה ה-15 מתואר היישוב כעיר שוק אזורית. ב-1532 נכבשה לודברג על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית והיא נותרה בחזקת העות'מאנים עד מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עת עברה לידי ממלכת הבסבורג מתוקף הסכם קרלוביץ. במהלך שלטונו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה קיבלה לודברג זכויות עיר והקיסר אף ביקר והתארח בה. בהמשך, עברה העיירה לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים מכח חוזה טריאנון.
בראשית אפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית לממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. בהמשך, הועברה לודברג לשטחי מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה. ב-1945, שוחררה העיר על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו ולאחר מלחמת העולם השנייה נכללה בשטחי יוגוסלביה. בתקופה היוגוסלבית הפכה לודברג למרכז תעשיית רעפים וקרמיקה וכן היו באזור מספר רב של טחנות רוח.
ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה והתנתקה מיוגוסלביה. כפועל יוצא מכך, פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה, ובמהלכה התחוללו במחוז קרבות בין צבא יוגוסלביה ובין כוחות הצבא הקרואטי. ב-17 בספטמבר 1991 נסוג הצבא היוגוסלבי מהאזור, ולודברג עברה לשלטון קרואטי.
במקום נמצאו כדורי אבן בני 65 מיליון שנים אשר הוצבו מול בניין הממשל בעיר. הכדורים נוצרו על ידי חדירת חול ומלט לתוך הסלע באמצעות תגובות כימיות, והם יכולים להיות בצורות ובהרכבים שונים.

הקהילה היהודית

במהלך המאה ה-18 היגרו מספר משפחות יהודיות אשכנזיות ככל הנראה מבורגנלנד והתיישבו בלודברג. קהילה מאורגנת החלה לפעול במקום עם מעבר האזור לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית, במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1890 הוקמה חלקה יהודית בבית העלמין העירוני וב-1895 הוקם בית כנסת קהילתי. ב-1921 מנתה הקהילה 105 נפשות. ראש הקהילה היה ד"ר ליאון שלזינגר. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוקמה בעיירה אגודה ציונית בשם "בני ציון". בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 82 נפשות.
במהלך המלחמה, לאחר העברת השליטה באזור לממשלת הבובות של האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. החל ממאי 1941 גורשו בני הקהילה ביחד עם יהודי המחוז למחנה הריכוז קֶרֶסְטִינֶץ ובהמשך לגוספיץ'. משם גורשו למחנות ההשמדה ידובנו ויסנובאץ ונרצחו. ב-1948 נמכר מבנה בית הכנסת והוסב לבית מגורים. נכון ל-2011 עדיין עמד על תילו. נכון ל-2011, היו בחלקה היהודית בבית העלמין 28 מצבות ומאוזולאום משפחתי אחד. הכיתוב על המצבות הוא בעברית, גרמנית וקרואטית.