קרב יה דראנג

רקע

מלחמת וייטנאם הוא הכינוי המקובל בארצות הברית ובמרבית העולם המערבי למלחמה שהתנהלה בין צפון וייטנאם הקומוניסטית והוײטקונג (אשר נתמכו על ידי ברית המועצות וסין) לדרום וייטנאם וארצות הברית ושותפותיה(קוריאה הדרומית, טאיוואן, הפיליפינים, אוסטרליה, ועוד). המלחמה מכונה גם מלחמת הודו-סין השנייה, ובוייטנאם היא ידועה בשם המלחמה האמריקאית. המלחמה החלה ב-1959 והסתיימה בניצחון הצפון בשנת 1975 ובאיחוד וייטנאם תחת שלטון קומוניסטי, כשנתיים אחר נסיגת ארצות הברית. במטרה להלחם באיום הקומוניסטי החלה ארצות הברית להשקיע כסף ולשלוח מומחי מינהל, אנשי צבא ומשטרה לסײגון. במקביל, החלו להתארגן בכפרים יחידות גרילה שכונו וייטקונג, והתנגדו למה שנתפש בעיניהם כממשל הבובות בסײגון. תנועת הוייטקונג (החזית לשחרור לאומי), היו אנשי דרום וייטנאם שנתמכו על ידי צפון-וייטנאם הקומוניסטית, אך זכו לתמיכה גם מצד רבים מאזרחי הדרום.

צבא דרום-וייטנאם

במהלך המחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-20 סבל צבא דרום וייטנאם מסדרת זעזועים שמנעו ממנו למלא את תפקידו בעימות מול הכוחות הלא-סדירים של הוייטקונג - "החזית הלאומית לשחרור דרום-וייטנאם" - שהופעלו על ידי המנהיגות בצפון וייטנאם. תחילה נמנע צבא הדרום, על-פי פקודות מפורשות מהנשיא נו דין דיים, מלהיכנס לעימות כלשהו מול לוחמי הצפון. מדיניות זו איפשרה לוײטקונג להתאמן ולבנות כוחות משמעותײם בתוככי דרום-וייטנאם ללא התנגדות ממשית. בשנת 1963 התחוללה הפיכה צבאית במהלכה הודח נו דין דיים והוצא להורג זמן קצר אחר כך. הפיכה צבאית זו, שהתרחשה בתמיכת ה-CIA, סימנה את אחת מנקודות התפנית במלחמה ואת העמקת מעורבותה של ארצות הברית בה. גם לאחר המהפכה לא היה צבא הדרום כוח לוחם יעיל ועיקר ענײנם של קציניו היה ממוקד בעימותים ומאבקי כוח פנימײם.

צבא צפון-וייטנאם

המחתרת הקומוניסטית שפעלה בדרום-וייטנאם במטרה לכונן בו משטר קומוניסטי, החלה לבצע פעולות גרילה נגד הממשלה החל משנת 1957. משנת 1959 כונתה המחתרת "חזית השחרור הלאומית" (NLF), והחלה לקבל סיוע מאסיבי מממשלת הצפון, דרך נתיב הו צ'י מין - מסלול שעבר דרך השכנות לאוס וקמבודיה - והוביל אף לגלישת המלחמה למדינות אלו. ממשלת דיים נעזרה ביועצים צבאיים אמריקאים, בפיקוד הגנרל פול הרקינס, אך איבדה שליטה על אזורים רבים. בשנת 1963 החלה מתקפה מוצלחת של המחתרת נגד צבא הדרום, שפרצה בקרב אפ בק בחודש ינואר. צבא הדרום הובס בקרבות, וממשלת דיים עמדה בפני פירוק.
על רקע זה התגברה תעוזת לוחמי הוייטקונג, ותחילה התמקד הארגון בהקמת מכוחות הולכים וגדלים אך החל משנת 1964 הוציא לפועל סדרת מתקפות כנגד יחידות של צבא הדרום שלא הװ יריב ראוי. החל מראשית 1965 היו חלקים גדולים מהמרחב הכפרי של דרום-וייטנאם תחת שליטה חלקית של הוייטקונג שנעזרו ביחידות סדירות של צבא הצפון. הוייטקונג העמיק את אחיזתו באזורים הכפריים של דרום-וייטנאם ובנה תשתית צבאית ענפה מצפון לבירה הדרומית סייגון. פעילותם האינטנסיבית והענפה הביאה לידיהם את השליטה המלאה בדרכים הבודדות וכתוצאה מכך חדל צבא הדרום, שעיקר פעילותו התמקדה לאורך צירי תנועה ראשיים, להוות איום או כוח יעיל. במצב זה יכלו הצפוניים לממש את תוכניתם לביתור שטח דרום וייטנאם לשניים, מהלך שאמור היה ליצור מצב כאוס מתוך תקוה לחתור תחת המשטר הדרום-וייטנאמי.

צבא ארצות-הברית

במקביל לבניית הכוח הצפון-וייטנאמי, החלה ארצות-הברית להעמיק את מעורבותה הישירה בסכסוך, ועד לאוקטובר 1965 יועצים אמריקאים לװ את יחידות הצבא הדרום-וייטנאמי ויחידות עלית ובעיקר הכומתות הירוקות ביצעו סיורים אלימים וחדירות עמוקות טװח לתוך השטח הצפון-וייטנאמי, יועצי הצבא האמריקאי שסופחו ליחידות מצבא הדרום תמכו בהכפפת יחידות אלו לפיקוד ישיר של קצינים אמריקאים, צעד שאמור היה להביא יחידות אלו למוכנות צבאית ונכונות להלחם. על-פי דעה זו, פיקוד אמריקאי ישיר אמור לחפות על הכשלים בפיקוד הדרום-וייטנאמי. מאידך מפקד הכוחות האמריקניים בוייטנאם ("פיקוד הסיוע הצבאי בוייטנאם" - MACV), ויליאם וסטמורלנד גרס כי עדיף להשתמש בקרבות בכוחות צבא אמריקני ולהבטיח שליטה מלאה בכוחות הלוחמים ובניהול הקרבות. הוא העריך שהפעילות לא תהיה מסובכת ולא תגבה קורבנות רבים. בעצה אחת עם הנשיא לינדון ג'ונסון גדל מספר החיילים האמריקנים שנשלחו לוייטנאם במהירות, בשנת 1965 התחייב הנשיא לשלוח 300,000 חיילים מצבא ארצות הברית לדרום וייטנאם, מספר שהמשיך לטפס והגיע ליותר מ-500 אלף בשנת 1968.
טקטיקות לחימה חדשות גובשו על ידי הצבא האמריקאי לפיהן יחידות צבאיות בסדר גודל של גדוד יוטסו לאזורי נחיתה מתוכננים על ידי הליקופטרים כבדים, סיוע ארטילרי במידת האפשר על ידי כוחות ארטילריה שיפעלו מרחוק בסיוע קציני טווח אך את עיקר הנטל יישאו מטוסים ומסוקי קרב. יחידה חדשה הוקמה להוצאה לפועל של הטקטיקה ונקראה דיוויזיית הפרשים הראשונה (מוטסת) ובה 3 חטיבות, חיילי היחידה החדשה כינו את עצמם "פרשים מעופפים" ( Air Cav). החל מיולי 1968 הייתה הדיוויזיה מוצבת במחנה רדקליף. עם זאת הדיוויזיה סבלה ממספר בעיות אופרטיביות. חלק מחיילי הכוח חלו במהלך שהותם בוייטנאם במלריה ווירלית וכתוצאה מכך נוצר חסר קשה במצבת כוח האדם הזמין. בעיה קשה יותר הייתה חוסר הניסיון של חיילי הכוח ומפקדיו, בעיה זו החלה בפרישה של וותיקי הדיוויזיה עוד בעת בניית הכוח בארצות הברית והתחדדה על ידי השימוש בכלי נשק חדשים ובראשם רובה הסער M16 שחולק לחיילים כשבוע לפני היציאה לוייטנאם. בעיה זו קיבלה ממדים קשים מול החיילים הצפון וייטנאמיים שלחמו בשטח מוכר, וזאת במשך שנים רבות, קציני היחידות הוייטנאמיות היו וותיקי המלחמה עוד מתקופת הלחימה מול הצרפתים.
בוייטנאם, קיבלה הדיוויזיה, תחת פיקודו של לוטננט גנרל הארי קינארד תא שטח גדול ששטחו 58 אלף קמ"ר (241 קילומטר על 241 קילומטר) ולמעשה נערכו החטיבות בקו לאורך מרכז דרום וייטנאם.

יום הקרב הראשון

ביום 14 בנובמבר החלה פעולת ריכוך ארטילרי ותקיפות מהאוויר על האזור סביב אקס ריי ובשעה 10:48 המבנים הראשונים של פלוגת בראבו של הגדוד הראשון ברגימנט הפרשים השביעי נחתו באזור הנחיתה אקס ריי, ובטרם השתלט הכוח האמריקאי על האזור לחלוטין, נשלחו יחידות סיור אל תוך השטח בעוד עיקר הכוח נותר לאבטח את הנחיתות של שאר המסוקים והכוחות. אחת מיחידות הסיור הצליחה ללכוד חייל צפון וייטנאמי שבחקירתו סיפר כי באזור ההרים מוצבים 3 רגימנטים ובסך הכל כ 1600 חיילים. בשעה 11:20 נחתו המסוקים בסבב הנחיתה השני ובהם שאר חיילי פלוגת בראבו ומחלקה אחת מפלוגת אלפא וחמישים דקות לאחר מכן נחת הסבב השלישי ובו רוב חיילי פלוגת אלפא שתפסו עמדות לאורך ערוץ הנחל האכזב.
בשעה 12:15 נוצר המגע הראשון בין חיילי פלוגת בראבו עם חיילים צפון וייטנאמים, ומיד לאחר מכן התלקחו קרבות בין האמריקאים לחיילים צפון וייטנאמים. בלהט המרדף נותקה מחלקה מפלוגת בראבו בפיקודו של סגן הנרי הריק (Henry Herrick) מהגוף העיקרי של הפלוגה ונלכדה בקרחת יער. לוחמי המחלקה הקימו מערך הגנתי סביב קפל קרקע בקרחת היער. בקרב הקשה שהתפתח נהרג מפקד המחלקה ולאחר מכן הסמלים שהחליפו אותו. בקרבות קשים הצליחו האמריקאים תחת פיקודו של הסמל ארני סאבאג' (Ernie Savage) להדוף את ההתקפות החוזרות ונשנות במחיר של 8 הרוגים ו 13 פצועים. בספר חיילים היינו וצעירים! שנכתב לאחר הקרב מצוטט הסמל סאבאג' שפיקד על המחלקה:
"נראה היה כי לא היה אכפת לצפון וייטנאמים כמה מהם נהרגים, חלקם הלכו וכשלו תוך שהם הולכים ישר אלינו. אחרים התקיפו אותנו בידיים ריקות כאשר הנשק שלהם תלוי על כתפם. לי היו 30 מחסניות וה M-16 תפקד ללא מעצורים, שעה לפני רדת החשיכה ראיתי 3 אנשים מתקדמים לכוון שלי, הרגתי אותם ממרחק של 5 מטרים"
החל משעה 13:30 התחוללו קרבות עזים מסביב להיקף של אזור הנחיתה אקס ריי, חיילים צפון וייטנאמים החלו לתקוף ללא הפסקה את העמדות האמריקאיות התפתח קרב מטווחים קצרים תוך שימוש במכונות ירייה, רובים ורימונים. על מנת להדוף את המתקפה קרא מור לסיוע ארטילרי ואווירי שטווחו על מורדות ההר על מנת לעצור את שטף החיילים הצפון וייטנאמים. כפי שהעיד לימים מור עצמו:
היינו נעולים על טקטיקה של קרב פראי, של תנועה ואש, של קרב הישרדות שבו רק צד אחד מנצח. למפקד בקרב יש שלושה אמצעים כדי להשפיע על הלחימה: אש סיוע – הנוחתת כאן ועכשיו כמבול; נוכחות המפקד בשדה הקרב; השימוש בעתודות והפעלתן.
— הארולד ג' מור וג'וסף ל' גאלוויי, "חיילים היינו וצעירים!", הוצאת צה"ל/ פו"ם – המכון לחקר הטקטיקה והפעלת הכוח, 2006, עמוד 134.
בשעה 14:30 נחתו באזור אקס ריי, תחת אש צפון וייטנאמית עזה, שאר חיילי פלוגת צ'ארלי ומבנים ראשונים מפלוגת דלתא שמיד תפסו עמדות באגף שמאל של פלוגת אלפא בעוד פלוגת צ'ארלי תפסה עמדות בצד הדרומי של המתחם ומיד נתקלו בהתקפה חזיתית של כ 200 חיילים צפון וייטנאמים, התקפה זו נהדפה, לאחר שעה של קרבות, בהפגזה של פגזי תבערה ופצצות נפלם. במקביל נהדפה התקפה חזיתית על עמדות פלוגת אלפא. פצועים מהקרבות נאספו במרכז השטח בסמוך לעמדת הפיקוד אך מסוקים של פינוי רפואי לא יכלו לנחות בשטח בגלל הקרבות העזים, והפצועים והחללים הועמסו על המסוקים שעסקו בשינוע חיילי הגדוד אל שדה הקרב, אלו חזרו לבסיסם כשהם עמוסים בנפגעים.
בשעה 15:20 נחתו חיילי הגדוד האחרונים, מרגמות הסיוע הוצבו במרכז המתחם ויחידת הסיור של פלוגת דלתא תפסה עמדות הגנה בצד צפון - מזרח של המתחם והשלימה את סגירתו מכל צדדיו.
בשעה 15:45 יצאו כוחות מפלוגת בראבו ואלפא על מנת לחבור אל מחלקתו של הנרי הריק שנותקה מוקדם יותר מהגוף העיקרי של הגדוד. כבר בתחילת הדרך נתקלו הכוחות האמריקאים בהתנגדות עיקשת, הכוח מפלוגת בראבו נעצר, באבדות, על ידי עמדת מכונת ירייה שהוצבה על תל טרמיטים גדול, גם שימוש בטיל נ"ט מסוג M72 לאו לא הצליח לשתק את האש המדויקת. סגן וולטר מארם תקף את העמדה לבדו תוך שהוא יורה ללא הפסקה ברובה האישי שלו וזורק רימונים על העמדה ששותקה, במהלך הקרב נפצע מארם בצוואר ובלסת. למחרת היום נמצאו בזירת הקרב גופות של 12 חיילים צפון וייטנאמים. על פעולתו זו זכה מארם באות מדליית הכבוד שהיא העיטור הצבאי הגבוה ביותר שניתן על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, העיטור ניתן בעבור: "אומץ יוצא דופן תוך סיכון החיים מעל ומעבר לדרישות התפקיד בעת ביצוע פעולה קרבית אל מול כוחות האויב". ההתקדמות האמריקאית נעצרה לאחר כ 70 מטר תחת התנגדות צפון וייטנאמית עזה ולאחר 30 דקות של חילופי אש כבדים נאלצו לסגת אל אזור הנחיתה והמתחם הגדודי.
בשעה 17:00 לערך תוגבר הכוח האמריקאי על ידי חיילים מפלוגת בראבו של הגדוד השני ברגימנט הפרשים השביעי והם עיבו את מערך ההגנה מסביב למתחם אזור הנחיתה אקס ריי. עם ירידת הלילה קטן היקף הקרבות, ונתברר כי פלוגת בראבו של הגדוד הראשון סבלה 47 נפגעים פלוגת אלפא סבלה מ 34 נפגעים ופלוגת צ'ארלי סבלה 4 נפגעים. במהלך הלילה תקפו הוייטנאמים בכוחות קטנים את המתחם האמריקאי ובעוצמה רבה יותר כנגד המחלקה המבודדת שהותקפה בעוצמה בחצות הלילה ולאחר מכן בשעה 03:15 והתקפה אחרונה בשעה 04:30, החיילים הצפון וייטנאמים השתמשו בביוגלים על מנת לקרוא להתקפה ונהדפו פעם אחר פעם באש המגינים ואש ארטילריה.

יום הקרב השני

עם עלות השחר של יום הקרב השני, ה-15 בנובמבר, בשעה 06:50 יצאו ממתחם אקס ריי מספר יחידות סיור על מנת לבחון את מיקום ומצבם של הכוחות הצפון וייטנאמיים המקיפים את אזור הנחיתה, לאחר התקדמות של כ 150 מטרים נתקלו החיילים האמריקאים בפטרולים וייטנאמיים וחזרו אל אל אקס ריי. זמן קצר לאחר מכן החלה מתקפה צפון וייטנאמית עזה על הצד הדרומי של המתחם, למרות השימוש האמריקאי בארטילריה על האזור במטרה להדוף את המתקפה, הצליחו חיילים וייטנאמים להגיע למרחק של 75 מטר מהעמדות האמריקאיות תוך שהם ממטירים אש עזה שהפילה חללים בקרב המגינים וחדרה עד לעמדת הפיקוד במרכז המתחם. התקפה נוספת הכתה בעמדות המחלקה השלישית של פלוגת צ'ארלי. המתחם עמד מול גלי הסתערות וייטנאמיים מ 3 כיוונים שונים, עם התעצמות ההתקפה נפרצו קווי ההגנה של פלוגת צ'ארלי וחיילים וייטנאמיים החלו להוציא להורג חיילים אמריקאים פצועים ולבזוז את הגופות. על רקע זה פנה קצין התיאום בין מפקדת הגדוד לחיל האוויר האמריקאי בבקשה לסיוע אווירי מאסיבי, ובשעה 07:55 החלה הפצצה אווירית אינטנסיבית של זירת הקרב.
לקראת השעה 10:00 החלה ההתקפה הוייטנאמית להישבר ולאבד תנופה. במקביל, תגבורת של פלוגת אלפא מהגדוד השני של רגימנט הפרשים השביעי נחתה באקס ריי ותגברה את עמדות ההגנה שהוחזקו על ידי פלוגת צ'ארלי (גדוד ראשון) שסבלה, במהלך המתקפה בת שעתיים וחצי, אבידות כבדות: 42 חיילים נהרגו ו 20 נפצעו. ריק רסקורלה שקנה את פרסומו ביום מותו במהלך פיגועי 11 בספטמבר 2001 לחם באקס ריי ותיאר את שראה לאחר ששככה האש:
"אני ראיתי גופות של [חיילים] אמריקאים וייטנאמיים פזורות בכל מקום. במקום בו עמדתי לחמה המחלקה של סגן גאוגאגן [המחלקה השנייה בפלוגת צ'ארלי]. סביב עמדת הפיקוד היו שרועות גופות של חיילים צפון וייטנאמיים. [גופת] חייל אמריקאי אחד היתה עדיין נעולה במאבק עם גופת חייל וייטנאמי, ידיהם על גרונו של יריבו. שני [גופות] חיילים אחרים אחד שחור אחד היספני, מחובקים. כאילו הם מתו בנסיון להציל אחד את השני.".
תגבורות נוספות מהגדוד השני של רגימנט הפרשים החמישי הוטסו והונחתו באזור נחיתה ויקטור, כ 3.5 קילומטר מדרום מזרח לאזור הקרבות וצעדו אל עבר אקס ריי, ובשעה 12:05 חברו הכוחות בפיקודו של לויטננט קולונל בוב טולי עם כוחותיו של מור וזמן קצר לאחר מכן יצא כוח גדול בפיקודו של טולי ובו חיילים מפלוגת בראבו מהגדוד הראשון (רגימנט שביעי) ואלפא וצ'ארלי מהגדוד השני (רגימנט חמישי) וחילץ את חיילי המחלקה המבודדת תוך הסתייעות באש ארטילריה אינטנסיבית כחיפוי. בעת החילוץ התברר כי מתוך 29 חיילים שיצאו לקרב 9 נהרגו ו 13 נפצעו.
בשעה 04:22 החלה התקפה וייטנאמית עזה של כ 300 חיילים על עמדות פלוגת בראבו, ההתקפה נהדפה בעזרת אש ארטילריה אינטנסיבית שטווחו מעמדות הפלוגה אל אזורים שונים לאורך קו החזית. 20 דקות לאחר מכן נערכה התקפה שנייה על עמדות פלוגת בראבו, בעוד לוחמי הפלוגה מצליחים להרוג בתוקפים בסיוע נורי תאורה שהוטלו ממטוסים, הכתה ארטילריה אמריקאית בנקודות הריכוז שלהם, ולאחר 30 דקות של לחימה עקשנית נהדפה המתקפה. בשעה 05:00 נערכה התקפה שלישית, ובשעה 06:30 נערכה התקפה רביעית על עמדות פלוגת בראבו שנהדפו בסיוע ארטילריה. עם עלות השחר ושוך האש הוברר כי רק 6 מחיילי הפלוגה נפצעו ואיש לא נהרג.
בבוקר ה 16 בנובמבר הוברר כי החיילים הצפון וייטנאמים החלו לסגת. בשעות אחר הצהריים פנו החיילים של הגדוד הראשון מאקס ריי. ובמתחם נותרו יחידות מהגדוד השני של הרגימנט השביעי, ומהגדוד השני של הרגימנט החמישי.

הפצצת אזור הקרב

למחרת היום המריאו מפציצים אמריקאים מסוג B-52 סטרטופורטרס מבסיסם בגואם על מנת למחות מעל פני האדמה את מה שנותר מהנוכחות הצפון וייטנאמית ברכס צו-פונג. ההפצצה נמשכה 6 ימים רצופים ולאחר שהסתימה ההפצצה לא אירעו עוד התקפות מרכס צו-פונג. עם זאת במהדורת 2008 המורחבת לספר "חיילים היינו וצעירים!" סיפר גנרל צפון וייטנאמי כי ההתקפה אכן הרעידה את האדמה אך מאחר שהכוחות הוייטנאמים נסוגו ברובם מהגזרה והיתר היו פזורים לא נגרמו אבדות של ממש לחיילי הצבא הצפון וייטנאמי. הפצצה זו הייתה המבצע הראשון במלחמת וייטנאם בה שולבו מפציצים כבדים בלחימה.

הנצחה

שמות חיילי החטיבה השביעית שנפלו בקרב יה דראנג חקוקים על פאנל 3 מזרח של אנדרטת מלחמת וייטנאם, לצד שמות כ-58,000 חיילים אמריקניים אחרים שנהרגו במהלך המלחמה.

חיילים היינו וצעירים! (ספר)

בשנת 1992 פרסמו הרולד מור וג'וזף גאלווי ספר שנכתב במשותף על הקרב על אזור נחיתה אקס ריי. הספר זכה להמנות ברשימת רבי המכר של העיתון האמריקאי רב ההשפעה ניו יורק טיימס ובביקורת נכתב "הישג מדהים, נייר ועליו מילים עם האפקט של שיש, קראתי את הספר וחשבתי על הספר עיטור הגבורה האדום, זו המחמאה הגבוהה ביותר שאני יכול לתת". גנרל נורמן שוורצקופף אמר: זהו ספר מצוין על היסטוריה צבאית, כתוב בדרך בה היסטוריה צבאית צריכה להכתב"

חיילים היינו (סרט)

חיילים היינו (2002) הוא סרט מלחמה אמריקאי המשחזר את קרב יה דראנג הסרט בוים על ידי רנדאל וולאס ומבוסס על הספר "חיילים היינו וצעירים!", שנכתב בידי עיתונאי צבאי, ג'וזף גאלווי, שנכח בקרב, ומפקד הכוחות האמריקאיים לוטננט קולונל הרולד מור.
הסרט איננו עוקב במדויק אחר העובדות ההיסטוריות, וסוטה מתיאור הקרב המתואר בספר וזאת מאחר שהבמאי נטל לעצמו חרות אמנותית. כך למשל הסרט מתאר הסתערות הרואית על פסגת ההר תחת פיקודו של מור, הסתערות שמנצחת את הקרב ומשמידה את הכוחות הוייטנאמיים. למעשה הסתערות זו לא אירעה כלל. הסרט מתעלם לחלוטין מהאסון שהכה באמריקאים במארב בנקודת הנחיתה אולבני ומסתפק באמירה הכללית כי ה"קרב" נמשך למעלה מ 300 ימים נוספים.