google/wiki40b huggingface dataset:
מגדל דוד

היסטוריה

המלך הורדוס בנה במקום שלושה מגדלי שמירה, מהם שרד רק אחד, כנראה מגדל פצאל, הגדול מבין השלושה. בזמן המרד הגדול, מצודה זו הייתה הנקודה האחרונה שעמדה בפני הרומאים (החומה נבקעה בי"ז בתמוז, בית המקדש הועלה באש בט' באב, העיר העליונה נפלה בח' באלול, ומגדל דוד נפל בכ"ח באלול). על חורבות מגדליו של הורדוס הקימו הרומאים אחרי החורבן את מחנה הלגיון העשירי פרטנסיס, שממנו נמצאו בחפירות ארכאולוגיות רעפים ולבנים עם טביעות חותם של הלגיון.
בתקופה הערבית המוקדמת בנו במקום מבצר גדול בעל חצר פנימית, והצלבנים הוסיפו סביבו אולמות גדולים לשימוש חיל המשמר.
הנזיר הרוסי דניאל שהגיע למקום שבע שנים אחרי הכיבוש הצלבני התרשם מאוד מהביקור בו:
בנוי בצורה מעניינת באבנים כבדות, גבוה מאוד... הוא נראה כאילו אבן אחת מבסיסו ומעלה. יש בו הרבה מים, חמישה שערי ברזל ומאתיים מדרגות המובילות לפסגה. קשה מאוד לכבשו והוא מהווה את הביצור העיקרי לעיר. הוא נשמר בזהירות מרובה ואסור בשום פנים להכנס אליו אלא בהשגחה. בחסד אלהים, על אף שלא הגיע לי נתנו לי להכנס למגדל הקדוש הזה...
בתקופה האיובית והממלוכית עברו דופנות המצודה עיבוי מסיבי, והיא הוקפה במגדלי ענק. הטורקים הפכו את המצודה לקסרקטין, הוסיפו לה רחבת תותחים, ובמאה ה-17 אף עיטרו אותה במינרט (צריח המסגד), שהפך לסמל ירושלמי. הטורקים אף הקיפו את המצודה בחפיר, שנועד להגן עליה הן מתוקפים מבחוץ, והן מפני מרידות תושבי העיר מבפנים. בשנת 1898 מולא חלק מחפיר זה באדמה, בחלק הצמוד לשער יפו, וקטע קטן מחומת החפיר הוסרה, כדי ליצור מעל המילוי מעבר נוח למרכבתו של קיסר גרמניה, וילהלם השני.
הבריטים היו הראשונים שהשתמשו במצודה למטרות שלום, כאשר הפכוהו למוזיאון קטן. בין השנים 1921–1932 הוצגו במבנה מספר תערוכות, המכונות כיום "תערוכות מגדל דוד", שהציגו את האמנות החזותית הארצישראלית הצעירה. מדינת ישראל המשיכה בקו זה, ועד היום משמשת המצודה כמרכז תרבות ותיירות.

שם המצודה

השם "מגדל דוד" מקורו בפירוש נוצרי שגוי של כתבי יוסף בן מתתיהו, וכן בכינוי המוסלמי של המצודה "מחראב נבי דאוד" (محراب النبي داود). במהלך המאה ה-19 הדביקו מבקרים מארצות המערב את השם השגוי לצריח המסגד הטורקי, וכך מכונה הצריח עד היום.

האתר כיום

ב-1989 נפתח במגדל דוד המוזיאון לתולדות ירושלים. תצוגת הקבע כוללת מיצגים חזותיים שונים, לרבות הולוגרמות, מודלים תלת ממדיים ואמצעי מדיה הממחישים אירועים שונים בהיסטוריה הארוכה של העיר, מתקופת בית המקדש הראשון והשני ועד תקופת המנדט ומדינת ישראל. כל חדר במצודה מוקדש לתקופה אחרת. בנוסף, המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות ואף יצירות אמנות סביבתיות (כגון פסלי הזכוכית של האומן דייל צ'יהולי). בחצר המצודה, המכילה ממצאים ארכאולוגיים, מתקיימים קונצרטים ואירועים ציבוריים שונים.
במתחם מגדל דוד סמוך לקישלה נמצא חלל תת-קרקעי גדול (50x9מ') שנבנה על ידי העות'מאנים לצורך מגורי חיילים, ושימש בתקופה הבריטית כבית מעצר. חפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום זה חשפו שרידים מחומת חזקיהו מהמאה ה־8 לפני הספירה, לצד שרידי חומה חשמונאית ויסודות לארמון הורדוס. שרידים אחרים שנתגלו הם בריכות ששימשו לצביעת בדים בימי הביניים.

החזיון הלילי

בשנת 2008 נחנך החיזיון הלילי במוזיאון, שבו מסופר סיפורה ההיסטורי של העיר ירושלים בדימויי-ענק על חומות המצודה והשרידים הארכאולוגיים בה.
קארי לוול

שנותיה הראשונות

לוול נולדה בהנטינגטון, ניו יורק ובילתה חלק גדול מילדותה בטיולים עם אביה, ג'יימס לוול, שהיה גאולוג. מיד אחרי התיכון היא חתמה על חוזה דוגמנות בסוכנות פורד. היא דיגמנה עבור לקוחות כמו ראלף לורן וקלווין קליין, לפני שפנתה למשחק. לוול למדה באוניברסיטת קולורדו. היא למדה לתואר בספרות באוניברסיטת ניו יורק, אבל לא השלימה את התואר שלה בגלל קריירת המשחק התובענית שלה.

קריירה

תפקידיה הידועים ביותר של לוול כוללים את גילומה של נערת בונד, פאם בובייה, בסרט ג'יימס בונד "רישיון להרוג" (1989). ועוזרת התובע המחוזי ג'יימי רוס בדרמת הטלוויזיה "חוק וסדר", דמות שנכנסה מחדש לנעליה בסדרת ההמשך חוק וסדר: משפט וצדק.

חייה האישיים

לוול התחתנה שלוש פעמים. נישואיה הראשונים היו לצלם האופנה ג'ון סטמבר, לו הייתה נשואה בשנים 1988-1984.
היא הייתה נשואה לשחקן גריפין דאן. בשנים 1995-1989, ממנו יש לה בת, חנה דון, שנולדה באפריל 1990.
לוול נישאה לשחקן ריצ'רד גיר ב-9 בנובמבר 2002 אחרי שיצאו מספר שנים. לזוג בן, הומר ג'יימס ג'ים גיר שנולד בפברואר 2000, וקרוי על שם אביו של גיר. המשפחה התגוררה בניו יורק. ב-2013 הזוג התגרש. לוול, בדומה לגיר, תומכת בשימור התרבות של טיבט ומתרגלת בודהיזם טיבטי.
אוברטו השני, מרקיז מילאנו

ביוגרפיה

אוברטו נולד בשנת 940 לאוברטו הראשון, מרקיז מילאנו ולגוליה די בוניפאציו. בשנת 975 מת אביו אוברטו הראשון, ואוברטו ירש את נחלותיו, יחד עם אחיו אדלברטו הראשון, מרקיז מילאנו. בשנת 997 מת אחיו אדלברט, ואוברטו נשאר כשליט יחיד בנחלות.
בשנת 1002 תמך אוברטו בארדואינו מאיבראה, שהכריז על עצמו כמלך איטליה, והצטרף למרד נגד היינריך השני, מלך גרמניה.
בשנת 1017 מת אוברטו, ובניו אוגו, מרקיז מילאנו ואלברטו אצו הראשון, מרקיז מילאנו ירשו את נחלותיו.
אפליה מינית

אפליה מינית (על פי האקדמיה ללשון העברית: מִינָנוּת, באנגלית: Sexism) היא יחס מפלה כלפי בני מין מסוים, ואילו אפליה מגדרית (באנגלית: Gender discrimination) היא יחס מפלה כלפי בני מגדר מסוים. הצורה המוכרת והמדוברת ביותר של אפליה מינית היא אפליית נשים אולם קיימת במקביל גם אפליית גברים. כמו כן קיימת גם אפליה של קבוצות מגדריות שאינן מקובלות על התפישה ההטרונורמטיבית כמו טרנסג'נדרים וג'נדרקווירים.
ככל סוגי האפליה, אפליה מינית עשויה להתבטא במנהגים ואף בחוקים של מדינות שונות. יש הרואים אפליה מינית בכל חוק המבדיל בין אזרחים שונים על-פי מינם, שלא לצורך ביולוגי מובהק. כך למשל החוקים בישראל המבדילים בין גברים לנשים בהקשר של משך השירות הצבאי, זמינות לתפקידים שונים בשירות הצבאי, גיל פרישה, תשלום דמי מזונות, ועוד. מוצגים לעיתים כחוקים הלוקים באפליה מינית, חלקם נגד נשים וחלקם נגד גברים. עם זאת, רבים מחוקי מדינת ישראל אוסרים אפליה מסוגים שונים, ובכלל זה אפליה מטעמי מין.
בדומה לסוגי אפליה רבים אחרים, אפליה מינית נובעת לעיתים קרובות מדעות קדומות או מסורות, כגון ראיית הנשים כ"מין החלש" או האמונה כי הגבר הוא האחראי היחיד לפרנסת המשפחה. בניגוד לאפליה גזעית, אפליה מינית אינה נובעת בדרך כלל משנאת האחר אלא מתפישתו כשונה].
מינניות, מונח המשויך לאפליה מינית ולהטרדה מינית, היא התייחסות אל מינו של האדם כהגדרת מהותו, התנהגותו והלכותיו, תפקודו בחברה ועיסוקו המקצועי.
כאשר הציפייה של אדם אחד מאחר להתנהגות מסוימת ולחלופין אי-התנהגות אחרת אשר במרכזם שיוך מיני לגברי/נשי, הופכת לתביעה (להתנהגות זו) או כאשר אדם פוגע בכבודו של אחר בשל התנהגות המנוגדת לצפייה בהתאם לשיוך מיני מכונה התופעה מינניות.
בחוקי מדינת ישראל האוסרים הפליה בהקשרים שונים, נאסרת גם אפליה מינית. עם חוקים אלה נמנים חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, חוק זכויות החולה ועוד. חוק שיווי זכויות האישה (בפרט סעיף 1א) המתייחס לאפליה מינית בחוק עצמו, אוסר אפליית נשים בלבד.
דן השני, שליט ולאכיה

דן השני, שליט ולאכיה (ברומנית: Dan al Doilea) היה שליט של נסיכות ולאכיה בין הסתיו 1422 - הקיץ 1423, הסתיו 1423 - הסתיו 1424, בסתוי-חורף 1424 - ועד ינואר 1427, ובאביב 1427 - ועד פברואר/מרץ 1431. שלט גם באזורים אמנש (אמלש) ופגראש מדרום טרנסילבניה. נציג של הענף דנשט של בית בסאראב (בית דנשט), דן השני נאבק בעות'מאנים על מנת להשיג בחזרה את עצמאות מולדתו. מאבקים אלו הדהדו בפולקלור של העמים מדרום לדנובה שקראו לו "דן האמיץ" Dan cel Viteaz.

רקע משפחתי

דן השני היה בנו של השליט הוולאכי דן הראשון ושל מריה מסרביה, ונכדו של מירצ'ה הזקן.

העלייה לראשונה לשלטון

בסתיו 1422 הגיע מאיסטנבול לוולאכיה בראש צבא של שכירי חרב ובעזרת חלק מהבויארים וסיוע הונגרי, ניצח את בן דודו, ראדו פרזנגלאבה (הקרח) והדיח אותו מכס המלכות. עם עלייתו לשלטון פנה ב-22 באוקטובר 1422 למלך הונגריה זיגמונד לבית לוקסמבורג, עם בקשה לסיוע נגד הטורקים בשם הסולידריות הנוצרית. 
בתשובה לבקשותיו, ציווה המלך זיגמונד לרוזן של טמשוואר (כיום טימישוארה), הפלורנטיני פיפו ספאנו, לעמוד לרשות השליט הוולאכי תמורת ההכרה בחסותו של הכתר ההונגרי והחזרת פריבילגיות לסוחרים הסקוסנים מן העיר קרונשטאט (בראשוב). יחד עם פיפו ספאנו תקף דן את סיליסטרה, הביס את הטורקים וככל הנראה השתלט על המבצרים שבגדה השמאלית של הדנובה, ג'ורג'ו וטורנול.

מאבקים בטורקים ובני בריתם

בחורף שבין 1422 - 1423 העות'מאנים התחילו במתקפת גמול במטרה להדיח את דן ולהחליפו בראדו פרזנגלאבה. אולם ב-26 בפברואר 1422 נחל דן השני ניצחון מזהיר על הטורקים ועל יריבו. היו שטענו שכ- 36,000 טורקים נהרגו בקרב, אבל כנראה מספר זה מוגזם.
בעזרת הטורקים הצליח בכל זאת ראדו פרזנגלאבה בקיץ 1423 לקחת את השלטון בוולאכיה מידי דן, אך למשך כמה חדשים בלבד. בסתיו חזר דן עם סיוע צבאי הונגרי וגרש את ראדו בשנית. אך גם שלטונו לא האריך זמן וב-1424 ראדו פרזנגלאבה כבש שוב את כס המלכות בעזרת הטורקים. דן נאלץ להימלט לטרנסילבניה וקיבל שוב סיוע צבאי מידי המלך והקיסר זיגמונד.
בשלהי שנת 1424 הצליח לחזור לשלטון פעם נוספת.
בנובמבר 1425 אישר מחדש את הפריבילגיות של הסוחרים מבראשוב ויחד עם פיפו ספאנו חצה את הדנובה, נחל כמה הצלחות צבאיות נגד הטורקים בשטח בולגריה, אחת מהם בקרב על יד וידין.
תוכניתו הייתה להקים מחדש את הקיסרות הבולגרית של וידין ולעלות בראשה את אחד מבניו של הצאר שישמן שליווה אותו במסעו. אך בינואר 1427 הטורקים, יחד עם אותו פרזנגלאבה, גרשו אותו שוב מהשלטון ומוולאכיה.

שנותיו האחרונות

באביב 1427 מלך הונגריה עצמו, זיגמונד, יצא להמליך את דן בפעם החמישית. בעקבות מסע צבאי זה גורש ראדו פרזנגלאבה סופית. המבצר ג'ורג'ו נכבש שוב, אך ניסיון לכבוש גם את סיליסטרה לא צלח. לעומת זאת, טירת בראן עברה לשליטת מלך הונגריה.
ב-1428 נתלווה דן השני למלך זיגמונד במערכה חדשה נגד העות'מאנים אך ב 3 ביוני 1328 הם הובסו בגולבאץ, בסרביה. עקב התבוסה, נאלץ דן לשלם לסולטאן העות'מאני את "המס השלם" (integrum censum).

מסע נגד מולדובה

באביב 1429 יצא דן השני, בסיוע עות'מאני וגם בתמיכה הונגרית, למסע נגד שכנו, השליט אלכסנדרו הטוב של מולדובה, על מנת לכבוש את הנמל קיליה שבה חסמו המולדבים את השיט אל הנמל בראילה במטרה להוביל את הסחורות דרך ארצם. דן לא הצליח להשיג את יעדו ובדרך חזרה לוולאכיה, כשבידיו שלל, הותקף על ידי אלכסנדרו, שהסב לו אבדות קשות.
גם בסוף השנה הבאה ניסה דן לכבוש את קיליה אך ללא הצלחה.
ב-1431 הודח וכס המלכות של ולאכיה נתפס על ידי אלכסנדרו אלדיה.

מורשתו

דן השני טבע מטבעות - דוקאטים עם דמותו וכתובת בשפה הסלאבית הכנסייתית.
שלומי שם-טוב

ביוגרפיה

את לימודי הפסנתר החל אצל הדסה ביריביס והמשיך אצל אריה ורדי באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב. הוא בוגר התיכון לאמנויות תלמה ילין והשתתף ביחידת הנגנים הצעירים של מרכז טארג למוזיקה בעין כרם, ירושלים. את שירותו הצבאי עשה כמוזיקאי מצטיין.
שלומי שם-טוב זכה שנה אחר שנה במלגות של קרן התרבות אמריקה ישראל ובמענקי קלרמונט. בהיותו בן 13 ניגן לראשונה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה ובהמשך הופיע עם תזמורות אחרות בישראל, כמו גם עם הפילהרמונית של לונדון, תזמורת ריגה, התזמורת הקאמרית של סנקט פטרבורג והתזמורת הסימפונית של פראג. במשך השנים הופיע בקונצרטים קאמריים באירופה, בארצות הברית, בקנדה ובארגנטינה ובפסטיבלי מוזיקה באירופה, בירושלים ובכפר בלום. לאחר חידוש היחסים בין ישראל לרוסיה הוזמן להופיע במוסקבה. 
שלומי שם-טוב מקליט לקול המוזיקה ולרשתות רדיו זרות בעולם. זכה בפרס מיוחד בתחרות "אומברטו מיכֶּלי", במילנו, איטליה.   
ב-2011 הצטלם שם-טוב לסרט "פיניטה לה קומדיה" של ויקטור בראון, בו הוא מגלם את דמותו של בטהובן הצעיר. שם-טוב גם ניגן והקליט את המוזיקה לסרט.
זאגר

הקהילה היהודית

הקהילה היא מהוותיקות בליטא, וראשיתה במאה השש עשרה. היהודים עסקו בחכירת מכס וביבוא סחורות וכן היו בה בעלי מלאכה שונים. אחרי מלחמת נפוליאון היה שגשוג כלכלי בעיירה, שחיי המסחר בה נוהלו בעיקר על ידי היהודים. היו מספר ימי שוק וירידים, והוקמו בתי חרושת על ידי יהודים. בשנת 1897 נמנו בעיר 5,443 יהודים, שהיוו 60% מאוכלוסיית העיר. עד מלחמת העולם הראשונה גדלה והתפתחה העיר, בעיקר הודות למסחר הנרחב שנוהל בה על ידי יהודים. 
בתנועת המהפכה ב-1905 היו יהודים פעילים, ורבים נפגעו על ידי הקוזאקים. בימי מלחמת העולם הראשונה עזבו היהודים את המקום, וחלק חזר לעיירה לאחר תום המלחמה. רבים מיהודיה היגרו לארץ ישראל, לאמריקה ולדרום אפריקה. ב-1923 מנה היישוב היהודי 1928 נפשות, וערב השואה 1,000 נפשות בלבד. 
עם כיבוש ליטא בידי הגרמנים ב-1941, נצטוו כל יהודי העיירה להיכנס לגטו בעיירה. אליהם צורפו כ-1,000 יהודים נוספים מעיירות סמוכות, בהם יהודים משאולאי. ב-2 באוקטובר 1941, נלקחו כל יהודי הגטו ליער סמוך ונרצחו בידי הנאצים ומשתפי פעולה ממשטרת העזר הליטאית. עם הכיבוש הסובייטי ב-1944 נפתחו הקברים ונספרו בהם 2,402 גופות.
פרסומה של העיירה בעולם היהודי היה הודות לרשימה ארוכה של חכמים ולמדנים שיצאו ממנה.
מרבניה נודעו – הרב שלום בן ציון פלמן, הרב יעקב כ"ץ, הרב יצחק זונדל ריף, שמילא את מקום חותנו הרב טודרוס הלוי לוקשצאן, והרב אורי דוד אפריון, מחבר שו"ת אפריון דוד, ב"זאגר ישן", והרב ישראל ריף, חתנו של ר' רפאל שפירא ואביו של ר' יצחק זונדל ריף, ב"זאגר חדש". כהונתם המקבילה של ר' ישראל ובנו בשתי הקהילות סיימה את המחלוקת ביניהן וחיו בשלום בשנותיהן האחרונות לפני חורבן הקהילות בשואה.
מילידיה – ר' שלמה אלישיב, ר' ישראל מסלנט, ר' אהרן שלמה מהריל, ר' רפאל נתן נטע רבינוביץ, העסקן קלונימוס זאב ויסוצקי, אליעזר יעקבזון, ומקס עמנואל מנדלשטם.
פרוטיסטים

מאפיינים

הפרוטיסטים כוללים שתי צורות חיים: הטרוטרופיים הדומים לבעלי חיים בכך שהם זקוקים לתרכובות אורגניות מן הסביבה כדי להתקיים. ומולם אוטוטרופיים הדומים לצמחים בכך שאינם זקוקים לתרכובות אורגניות מן הסביבה כדי להתקיים.
רובם המוחלט של הפרוטיסטים חד-תאיים, וגודלם נע בין 0.01 ו-0.5 מ"מ (כלומר, גדולים בהרבה מחיידקים). בין הפרוטיסטים הרב-תאיים ניתן לציין את האצות החומיות והאדומיות, למשל.
מיונים טקסונומיים מודרניים (החל מהמאה ה-21) נוטים לבטל את ממלכת הפרוטיסטים ולחלקה בין בעלי החיים (אמבות) והצמחים (אצות).

תחום מחיה

הפרוטיסטים נפוצים מאוד בסביבות מימיות ובאדמה. מרביתם הטרוטרופים וחלקם חי כטפילים, למשל בתוך גוף האדם.

סוגים

מבין הפרוטיסטים המוכרים יותר ניתן למנות, לצד האצות שהוזכרו, סוגים רבים של עובש, אמבות, סנדלית ואת החוריריות שיצרו במותן סלעי משקע. המחלקה חואנופלגלאט Choanoflagellate (מיוונית: משפך-זנבי) נחשבת לקרובה ביותר לבע"ח שממנה התפתחו בעלי החיים. בפרט יצורים אלו דומים לחלק מתאי הספוגיים.
מספר מיני הפרוטיסטים נאמד בכ-200,000.
הפרוטיסטים דמויי בעלי החיים (האמבות, בעיקר) נקראים פרוטוזואה או פרוטוזואים. מושג זה נמצא בשימוש תדיר כיום, ושימש לאורך השנים כמעט בכל שיטות המיון השונות.
יצחק בר אבדימי (השני)

רב יצחק בר אבדימי (השני) היה אמורא בדור השני לאמוראי בבל.

רבותיו

התגורר בבבל, שם למד אצל רב ושמואל ובשמם מסר כמה הלכות.
כאשר רבי אלעזר עלה לארץ ישראל, הוא שאל את זעירי אודות משנה מסוימת, שמעטים ידעו את פירושה, - מי קיבל מרב את פירוש המשנה, וזעירי הצביע בידו על רבי יצחק בר אבדימי.

חבריו ותלמידיו

על חבריו נמנו רב חסדא, רבה, ורב יוסף. על תלמידיו, נמנה, ככל הנראה, רבא, שמוסר הלכות בשמו.
יש להבדיל בינו לבין רב יצחק בר אבדימי הראשון, תלמידו של רבי יהודה הנשיא.
אל קפונה

הפעילות בשיקגו

קפונה קיבל תפקיד זוטר בארגון הפשע של ג'וני טוריו, אך טוריו זיהה את כישוריו וקידם אותו במהירות. בשנת 1922 מונה קפונה לסגנו של טוריו, והופקד על מרבית עסקי ההימורים, האלכוהול והזנות של שיקגו.
לאחר שעבריינים יריבים ניסו להתנקש בחייו של טוריו ופצעו אותו באורח קשה, הוא חזר לאיטליה והוריש את עסקיו לקפונה. במהלך תקופת היובש שלט קפונה בעולם התחתון של שיקגו, וניהל מאבקים אלימים כנגד קבוצות יריבות. קפונה התחמק ממעצר בזכות איום על עדים, ומתן שוחד לבכירים בכוחות הביטחון ובעירייה - לרבות ראש העיר ויליאם תומפסון. מעריכים כי הארגון של קפונה הרוויח בשנות השיא כ-100 מיליון דולר בשנה - סכום אגדי באותה תקופה.
בשנת 1929 ניסה קפונה לחסל את יריבו העיקרי, באגס מורן. באירוע שנודע בשם "טבח יום ולנטיין" חוסלו שבעה מאנשיו של מורן, בעת שערכו פגישת עבודה. מורן עצמו ניצל, כי איחר להגיע לפגישה.

המעצר

חוקי מיסים חדשים שנחקקו בשנת 1927 איפשרו לממשלת ארצות הברית להאשים את קפונה בהעלמת מס הכנסה. במקביל לחקירת המס שניהל פרנק וילסון, הוקם צוות בראשות סוכן משרד האוצר אליוט נס - שעסק בהפרות של חוק היובש. צוות המיסים הצליח לתפוס קבלות שקשרו את קפונה לעסקי הימורים בלתי חוקיים ולהעלמת מס הכנסה. 
קפונה נעצר והועמד למשפט בשנת 1931. הוא הודה באשמה בתקווה לזכות בעסקת טיעון, אך השופט דחה אפשרות כזו. אנשיו של קפונה ניסו לשחד ולאיים על המושבעים, אך הדבר התגלה על ידי סוכניו של נס. חבר המושבעים הוחלף כולו, והניסיון להטות את המשפט נכשל. קפונה הורשע בחמישה סעיפי אישום (מתוך 23), ונידון ל-11 שנות מאסר. 
ב-4 במאי 1932 החל לרצות את עונשו בכלא באטלנטה, אך באוגוסט 1934 הועבר לכלא השמור באלקטרז, במטרה למנוע ממנו להמשיך לנהל את עסקיו. באלקטרז הוצבה עליו שמירה צמודה, ונמנע ממנו כל מגע עם העולם החיצון. בעקבות ביטול חוק היובש, התמוטטו עסקיו של קפונה. הוא שוחרר בשנת 1939 ומת מדום לב כתוצאה ממחלת העגבת (עגבת שלישונית) בשנת 1947, בעיר מיאמי ביץ' שבפלורידה.
בהוליווד מרבים לציין את קפונה כאב-טיפוס של המאפיונר האיטלקי. סרטים רבים נעשו אודותיו, שהמפורסם ביניהם הוא "הבלתי משוחדים", בכיכובם של רוברט דה נירו, קווין קוסטנר, שון קונרי ואנדי גרסיה.
נסים דיין

ביוגרפיה

נולד בשנת 1946 בתל אביב,להורים שעלו מטורקיה. למד בבית הספר "תיכון חדש" בתל אביב ותיאטרון בסטודיו למשחק ניסן נתיב והופיע כשחקן בכמה מחזות ב"הבימה". כמו כן פרסם מספר סיפורים קצרים בכתב-העת "קשת".
החל את דרכו הקולנועית כעוזר לבמאי דן וולמן בסרט "פלוך" (1972). ביים את הסרטים "אור מן ההפקר" (1973), "סופו של מילטון לוי" (1981) ו"גשר צר מאד" (1985). סרטיו עסקו בבעיות פוליטיות וחברתיות, ולא זכו להצלחה מסחרית. הוא כתב וביים את סדרת הטלוויזיה "מישל עזרא ספרא ובניו" (1983-1982) והפיק את סרטו של איתן גרין "לנה" (1981).
נסים דיין מוכר בשל פעולתו הענפה בתחום ביקורת ולימוד הקולנוע: הוא מלמד קולנוע בבית הספר סם שפיגל ובמוסדות לימוד אחרים, ביקורותיו מתפרסמות בעיתונות וברדיו, והוא מכהן כלקטור בקרנות.
נסים דיין ביים גם את סדרת הטלוויזיה "אשה באפור" (1997).
משמש לאורך שנים רבות כמבקר הקולנוע בתוכניתו של מולי שפירא "בילוי נעים" בגלי צה"ל.
בשנת 2013, לאחר הפסקה של 28 שנים, ביים את הסרט "מפריח היונים" לספרו של אלי עמיר "מפריח היונים".
רעייתו, רחל (נולדה ב-1949), היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, ששיחקה גם בשניים מסרטיו של דיין (סופו של מילטון לוי; גשר צר מאוד).
רמי דותן (האגודה למען החייל)

ביוגרפיה

דותן נולד בשם רחמים דבוש בלוב. הוא עלה לישראל בשנת 1949 במסגרת עליית הנוער והתחנך בכפר הנוער בן שמן.
ב-1953 התגייס לצה"ל, ושירת בחטיבת הראל במגוון תפקידים, בהם נגד אפסנאות ומפקד ימ"ח. לאחר מכן שירת כמ"פ מפקדה של גדוד 52. בשנת 1962 עבר לחטיבה 7 והשתתף במלחמת ששת הימים כמ"פ מפקדה של גדוד 9, "עשת", בחטיבה 7. בשנים 1968 עד 1969 שירת כמפקד התחזוקה של חטיבה 7. 
ב-1969 מונה לעוזר קצין התחזוקה של עוצבת געש. ב-1971 שימש כקצין האפסנאות של חטיבה 188. ב-1972 מונה לקצין האפסנאות של עוצבת געש הצפונית. במסגרת זו היה אחראי על המערך הלוגיסטי של כוחות צה"ל ברמת הגולן במהלך מלחמת יום הכיפורים. בשנים 1975-1976 היה קצין התחזוקה במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי, בין השאר במהלך מבצע אנטבה. בשנים 1976-1980 היה קצין תחזוקה של פיקוד צפון.
באוגוסט 1980 התמנה לממלא מקום קצין תחזוקה ראשי, תפקיד בו שימש עד 1984. במהלך כהונתו היה אחראי על האספקה במלחמת לבנון הראשונה ולאחר המלחמה עסק בהפקת לקחים מהמלחמה, שלדבריו הדליקה נורית אדומה לגבי המערך הלוגיסטי.
לאחר שסיים כהונתו כקצין תחזוקה ראשי שימש כנספח צבאי בדרום אמריקה. 
עם פרישתו מצה"ל התמנה ליו"ר האגודה למען החייל תפקיד בו שימש מ-1990 ועד לשנת 2003. 
בשנת 1989 התמודד על תפקיד ראש העיר חיפה מול אריה גוראל במסגרת רשימת הליכוד והגיע שני עם 38% מן הקולות. רשימת הליכוד בראשותו זכתה ב-8 מושבים במועצת העיר מתוך 27. 
שימש כחבר מועצת העיר חיפה במסגרת סיעתו של ראש העיר יונה יהב.
מתגורר בחיפה.
ז'אן דפו

ז'אן דפו (בצרפתית: Jean ‏‎‎‏‏Deffaugt‏; 31 במאי 1896 – 1 ביולי 1970) היה ראש העיר אנמס  שבצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.

סיפור ההצלה

במאי 1944 שמע דפו על לכידתה של קבוצה ובה 28 ילדים יהודים שניסו לעבור את הגבול לשווייץ בסיוע המחתרת הצרפתית ובראשות מדריכתם מריאן כהן. דפו הגיע לבית הסוהר של הגסטפו ששכן בבניין בית מלון בעיר. הוא הצליח להביא לשחרורם של 17 ילדים מהקבוצה, בני 4 עד 11, והבטיח למפקד הגסטפו המקומי שהוא ערב אישית לכך שהילדים יוחזרו לגסטפו אם הגסטפו ידרוש זאת. דפו העביר את הילדים למקום מסתור, ולאחר מכן שב מספר פעמים לכלא וסייע ליתר הילדים במזון ובבגדים, למרות הסיכון לחייו בכל פעם שנכנס בשערי הכלא.
ביולי 1944 הודיע מפקד הגסטפו לדפו שיש לשלוח את הילדים שנותרו בכלא ליעד בלתי ידוע. דפו הצליח להביא גם לשחרורם של ילדים אלה, וב-18 באוגוסט 1944 שוחררה אנמס על ידי כוחות בעלות הברית.

לאחר המלחמה

חלק מהילדים שהציל דפו נותרו להתגורר בצרפת אחרי המלחמה, וחלקם היגרו לבריטניה ולישראל.
בשנת 1966 הוענק לדפו אות חסידי אומות העולם על ידי יד ושם.
הודאת בעל דין

הודאת בעל דין כמאה עדים דמי הוא כלל בדיני ממונות בהלכה, לפיו דברי אדם הנאמרים לחובת עצמו נאמנים יותר מכל דבר אחר, ומתחייב ממון על פי דבריו.
מקורו של כלל זה והדיונים המרכזיים סביבו מופיעים במסכת קדושין, ובמסכת סנהדרין.

טענות פטור מהודאת בעל דין

אם הודאת בעל דין לא הייתה בפני התובע הנתבע יכול לטעון שלא התכוון להודות אלא לגרום לאנשים לחשוב שהוא פחות עשיר, ויש שאומרים שגם את התובע היה בזמן ההודאה אלא שהתובע לא תבע אותו אלא הוא הודה מעצמו יכול לטעון שרצה לגרום לאנשים לחשוב שהוא פחות עשיר.   
אם הנתבע לא ידע שהוא מודה בפני עדים, יכול לטעון שהודאתו לא הייתה ברצינות, ואם לא טען אין טוענים לו, אבל ליורשים טוענים, ואם טען לא היו דברים מעולם נחלקו אמוראים ולהלכה מניחים ששיטה בו ודברים לא חשובים אנשים שוכחים.
סטפ אפ

עלילה

טיילר גייג' (צ'נינג טייטום) הוא נער בסוף שנות העשרה של חייו, הגדל בשכונת מצוקה אמריקנית טיפוסית. לילה אחד, לאחר מסיבה, טיילר פורץ יחד עם חבריו מרקוס קרטר (דמיין רדקליף) ואחיו סקיני קרטר (די'שאוון וושינגטון) לאקדמיית מרילנד לאומנויות. השלושה נכנסים לאולם ההופעות של האקדמיה והורסים ציוד לשם שעשוע. בסופו של דבר טיילר נתפס, ונגזרות עליו עבודות שירות בבניין האקדמיה, שם הוא מתוודע לנורה קלארק (ג'נה דוואן) תלמידה מוכשרת במגמת הריקוד. לקראת סיום לימודיה באקדמיה, נורה מכינה מופע סיום. פציעתו של בן-זוגה למופע אנדרו מאלצת אותה לחפש מחליף. כשהיא מגלה שטיילר הוא רקדן מוכשר, היא מחליטה להכניס אותו כמחליף לרקדן הקודם שנפצע.
טיילר ונורה מעדכנים את הריקוד בהתאם לאימונים שלהם. נורה מספרת לטיילר שהיא תמיד רצתה לצרף עוד רקדנים למופע אך לא האמינה שתוכל למצוא רקדנים. טיילר עוזר לה למצוא עוד רקדנים והם מכינים יחד מופע ייחודי. טיילר מבין כי הריקוד חשוב לו, והוא חושב על להרשם לבית הספר בעצמו. מופע הסיום יהיה נקודת המפנה בחיים של שניהם. לנורה זה הסיכוי להתקדם בריקוד לאחר בית הספר, ולטיילר זה יהיה האודישן לקבלה לבית הספר. טיילר ונורה גם מתאהבים. טיילר רב עם מרקוס, שלא מבין למה טיילר מתלהב כל כך. באותו הזמן אנדרו בן זוגה המקורי של נורה מחלים מפצעיו, ונורה לא יודעת מה לעשות. טיילר הפגוע עוזב את הכל. אנדרו לא מספיק חזק כדי ללוות את נורה בריקוד והיא נאלצת להתכונן למופע הסיום לבדה, ללא מלווה. סקיני אחיו של מרקוס גונב מכונית של פושע ידוע, ונרצח. מרקוס אומר לטיילר שעליהם להיות הכי טובים שיוכלו להיות. כדי לכבד את מותו של סקיני. טיילר מגיע לבית הספר בליל המופע ומציע לנורה לעשות את הריקוד המשותף שלהם. היא מתלבטת לכמה רגעים, ולבסוף מסכימה. ריקוד הסיום של הזוג מצליח במיוחד. נורה מקבלת הצעת עבודה, וטיילר מתקבל ללימודים בבית הספר לאומנויות.
ליזל גולדארבייטר

ביוגרפיה

גולדארבייטר נולדה בווינה. בשנת 1929 זכתה בתחרות מיס אוסטריה הראשונה שנערכה.
בפברואר אותה שנה השתתפה בתחרות מיס אירופה.
ביוני אותה שנה היא התחרתה גם ב"תחרות היופי הבינלאומית" שכונתה "מיס תבל", וזכתה מקום הראשון.
בעקבות זכייתה בתחרות היא סוקרה רבות בתקשורת, ובגלל היותה יהודייה זכתה לתשומת לב עקב התגברות האנטישמיות באירופה ובארצות הברית באותה תקופה.
ב-2006 הופק סרט תיעודי אודותיה, "מיס תבל 1929-ליזל גולדארבייטר: מלכה בווינה".
ב-1949 נישאה ליוצר הסרטים מרסל טנצר.
יומנו של חנון - משחקי מזל

מבוא

ספר זה הוא חלק ב' של הספר השביעי בסדרה, יומנו של חנון: הצלע השלישית. גם כאן מתלבט גרג באותה שאלה כמו בספר הקודם: מה יותר חשוב, חברים או משפחה? בעוד שבספר השביעי השאלה מוצגת, בספר זה מובאת תשובתו של גרג לשאלה: חברים. שלא כמו בספר הקודם, שבו גרג סבל ממזל רע, בספר הזה יש לו לגרג מזל חמקמק. הספר מתרחש באביב (החל ב-1 במרץ ועד 30 באפריל, כאשר מדלגים על הראשון באפריל.)

הפתיחה

גרג פותח באמירה שאמא שלו תמיד אומרת: חברים באים והולכים אבל משפחה זה לתמיד. אחר כך הוא מונה את כל הקשיים במשפחה, ומתברר שיש עשרה קשיים. אחר כך גרג מזכיר לנו את מה שקרה בסוף הספר השביעי, בו ראולי עוזב את גרג לטובת אביגיל, ומספר לנו על הקשיים שלו בלי ראולי, ובכך נגמרת הפתיחה.

שאיפותיו של גרג והכדור תשובות

גרג מספר על שאיפותיו: להיות שוב חבר של ראולי, להיות מקובל חברתית, למצוא את הטבעת של מימו הפלי שהלכה לאיבוד, להיות חבר של פרגלי. לאחר שגרג משיג את הכדור תשובות, דברים מסתדרים בחייו: הוא חוזר להיות חבר של ראולי, מוצא את הטבעת שאבדה, אך עדין אינו מקובל חברתית.

התשובה לשאלה

גרג מסכם את הספר הקודם ואת זה באמירה:
" אני יודע שאמא תמיד אומרת שחברים באים והולכים ואולי זה גם נכון. אבל המשפחה לא תהיה שם כשמקלי מינגו ירדוף אחריכם עם החגורה שלו בדרך חזרה הביתה מבית ספר. אני בטוח שבהמשך ראולי ואני שוב נריב בגלל משהו, אבל נכון לעכשיו אנחנו בסדר גמור או לפחות עד שהספר מחזור יפורסם. אבל נראה שעם זה כבר נתמודד"
זו היא גם התשובה לשאלה שנשאלת: מה יותר חשוב, חברים או משפחה?

מוסר השכל

מושר ההשכל של הספר הוא: חברים יותר חשובים ממשפחה. כמו שמתואר בסוף:
"אני יודע שאמא תמיד אומרת שחברים באים והולכים ואולי זה גם נכון. אבל המשפחה לא תהיה שם כשמקלי מינגו ירדוף אחריכם עם החגורה שלו בדרך חזרה הביתה מבית ספר."
(ראה למעלה, התשובה לשאלה)

מקור השם

מקורו של השם משחקי מזל הוא בכינויי של גרג לקמע: משהו שגורם למזל לשחק לי.
פולטבה

היסטוריה

חפירות ארכאולוגיות גילו שרידים של יישוב עתיק מלפני 1100 שנים.
העיר ידועה בכרוניקות ממאה ה-12. כשנוסדה נסיכות קייב, פולטבה נהפכה לחלק ממנה. במאה ה-14 נכבשה על ידי אלגירדס נסיך ליטא. ב-1569 בעקבות איחוד לובלין עברה לפולין, שהחזיקה בעיר עד 1667. בשנה זו נחתם הסכם אנדרוסובו, שסיים את המרד הקוזקי, ולפיו עברה פולטבה עם כל אוקראינה שממזרח לדנייפר לרוסיה. בפולטבה הביס פטר הגדול את קרל ה-12 משוודיה בקרב פולטבה (8 ביולי 1709).
בסוף 1919 הייתה העיר זירת קרבות בין הצבא הלבן וצבא אוקראינה.
במרכז ההיסטורי של פולטבה נבנו כנסיות חדשות ומפוארות שתרמו רבות ליופייה של העיר. במרכזה ממוקם הפארק לציון הניצחון בקרב פולטבה, שהוקם לקראת מלאת 300 שנה לקרב. הפארק נחשב לנקודת ציון עירונית.