google/wiki40b huggingface dataset:
אשליות

רקע

השיר נכלל באלבום הבכורה של סרוסי "מצעד הפזמונים של ניסים סרוסי". מאלבום זה בלטו השירים "אשליות" ו"איני יכול". השיר נמנה עם ז'אנר הרוק המזרחי.
הדובר בשיר מדבר על אשליות, בהתייחס להצלחה כלכלית וחופש לא מושג. הדובר מזכיר אשליות הקשורות להישגים חומריים כגון דירת פאר ומכונית אדומה לעומת הישגים גשמיים כגון שליטה ("להכריז אני ראש העיר"), עצמאות וחופש ("להתעורר אחר הצהריים, לא לעבוד לעולם").
הדובר חולם על מגורים בדירת פאר, לעומת השיכונים שהיו צורת המגורים הנפוצה באותה התקופה במדינת ישראל. הוא חולם להגיע למצב בו לא יצטרך לקום בכל בוקר בכדי להגיע לעבודה.
המכונית שתהיה בבעלותו תהיה בצבע אדום, צבע בולט ומושך תשומת לב לעומת המכוניות הלבנות שהיו בישראל בהתאם למזג האוויר החם.
מלבד האמצעים החומריים המשמשים כסמלים לייצוג עושר, הדובר רוצה ל"שיר שירי אהבה ושלום". על פי פרשנות, סרוסי כיוון לילדי הפרחים ולתנועות המחאה בשנות ה-60 וה-70 בארצות הברית. הדובר מקנא בצעירים אלו שגדלו בשפע רב, והיו חופשיים. לטעמו, שירת שירי אהבה ושלום היא זכות הנמצאת בידי אנשים עשירים שלאנשים עניים אין זמן לעסוק בה במהלך היום-יום.
השיר מביע את שאיפתו הדובר לא לעבוד לעולם ולהיות חופשי מעבודה וחיפוש אחר פרנסה. נרמזת גם ביקורת על החברה בה חי הדובר אשר מעמדו הנמוך הוביל אותו להרגיש כאילו הוא משרת אחרים.
בתקופה המתוארת בשיר (שנות ה-70 של המאה ה-20), נסיעות לחו"ל לא היו דבר שבשגרה בעקבות מחירן הגבוה. הדובר שואף לטייל בעולם ובמיוחד בערי האומנות והאופנה, פריז ורומא ולחיות כמו קזנובה האיטלקי.
בבית הרביעי והאחרון מתפכח הדובר ומבין שכל שאיפותיו הן רק אשליות שלא יתגשמו לעולם.

כתיבה מוזיקלית ועיבוד

למרות ששאר השירים שביצע ניסים סרוסי ועיבד ירון גרשובסקי באותה התקופה, נכתבו והולחנו בסגנון פסטיבל סן רמו, השיר "אשליות" מאופיין בצלילי רוק כבד המנוגן בגיטרות חשמליות וכלי נשיפה.
עיבוד השיר כולל קטע מעבר בין הבתים המנוגן בסינתיסייזר מוג ומרמז לרוק הפסיכדלי בארצות הברית (מוזיקה שעיקר מאזיניה היו היפים ששרו על אהבה ושלום). המוג היה חדשני לתקופה בה יצא השיר לעומת השירה הנקייה (אקפלה) שהובילה את מצעד פזמונים בשנים האלו.

גרסאות

בשנת 1998 רמי פורטיס ושלומי ברכה ביצעו חידוש לשיר במסגרת פרויקט עבודה עברית.
נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק

היסטוריה והתפתחות

פעילות אווירית בישילקיי החלה עם הקמת בסיס חיל האוויר הראשון של האימפריה העות'מאנית בשנים 1909–1911, ובמקום ממוקמים עד היום האקדמיה של חיל האוויר הטורקי (כיום Hava Harp Okulu) שהחלה לפעול ב-3 ביולי 1912 ומוזיאון חיל האוויר (Hava Kuvvetleri Müzesi).
בשנת 1953 החל הנמל משמש לטיסות אזרחיות בינלאומיות, ובשנות השבעים נבנה בו טרמינל בשטח של 62,000 מ"ר ובו 108 דלפקי בידוק ותשעה שערי עלייה למטוס. טרמינל זה, אשר שימש את הטיסות הפנימיות ואת הטיסות הבינלאומיות, הגיע לקצה גבול הקיבולת שלו בתוך פחות מ-20 שנה, והטיסות הבינלאומיות הועברו למבנה טרמינל חדש שנבנה מדרום למבנה הקיים. הטרמינל החדש, המכונה "טרמינל A", משתרע על פני 264,000 מ"ר בארבע קומות. יש בו 23 שערי עלייה למטוס, 224 דלפקי בידוק, וצמוד לו חניון ליותר מ-7,000 כלי רכב. הטרמינל הישן, "טרמינל B", משמש כיום רק לטיסות פנים. 
ב-24 ביולי 1985 שונה שמו של הנמל מ"ישילקיי" ל"נמל התעופה הבינלאומי על שם אטאטורק". התפתחותו של הנמל נמשכה במאה ה-21 עם פתיחתו של טרמינל המטען, "טרמינל C", בשנת 2001 ועם חיבורו אל קו הרכבת הקלה של איסטנבול בשנת 2003.
הנמל כולו משתרע על שטח של 9,470,554 מ"ר, ויש בו שלושה מסלולי בטון: שני מסלולים מקבילים בכיוון דרום-צפון באורך של 3,000 מטר וברוחב של 45 מטר כל אחד, ומסלול קצר יותר באורך של 2,300 מטר וברוחב של 60 מטר בכיוון צפון-מזרח - דרום-מערב. הנמל מופעל מאז שנת 2000 על ידי חברת "טי.איי.ווי. לתפעול  טרמינל איסטנבול" (TAV Istanbul Terminal Operations Co) עבור רשות שדות התעופה הטורקית (DHMİ).
ב-28 ביוני 2016 נרצחו 44 בני אדם ו-239 נפצעו במתקפת טרור בנמל התעופה, עליה אחראי, לפי ראש ממשלת טורקיה, ארגון "המדינה האסלאמית".

תחבורה אל הנמל

בנמל התעופה אטאטורק ממוקמת התחנה האחרונה של קו הרכבת הקלה של איסטנבול המוביל אל תחנת אקסראי במרכז העיר בתוך 32 דקות. בדרכה עוצרת הרכבת הקלה בתחנת האוטובוסים המרכזית של איסטנבול. שירות אוטובוסים של חברת הוואש (Havaş) ושל חברת İETT פועל למספר יעדים בעיר, ובכלל זה לכיכר טקסים, למרכז העיר הישנה ולצדה האסיאתי של העיר. בנוסף לכך פועלים קווי אוטובוס ים מרציף בקירקיי (Bakırköy) הסמוך לנמל, ומחברים בינו לבין מספר רציפים בצדה האסיאתי של איסטנבול.
שור הפליז

שור הפליז, הקרוי לעיתים גם שור סיציליאני הוא מתקן עינויים והוצאה להורג שהומצא ככל הנראה ביוון העתיקה, אך היה נפוץ גם בתקופה מאוחרת יותר, זו של רומא העתיקה.
תחילת השימוש בשור הפליז מיוחסת לפלאריס, רודן אקראגאס (אגריג'נטו בסיציליה של ימינו). מרבית המידע מגיע מלוקיאנוס מסאמוסאטה. מסופר כי פלאריס הזמין את פרילס, פסל פליז, להמצאת המכשיר - שור עשוי פליז, חלול מבפנים, עם דלת בצידו. הקורבן היה מוכנס לתוך השור, ואש הייתה מובערת מתחת לשור. המתכת הייתה מתחממת עד שהיא הפכה צהובה, והאדם בפנים היה נצלה למוות. על פי הסיפורים, פלאריס ציווה כי העשן העולה מן השור יריח כקטורת. ראש השור עוצב כך שצרחותיו של האסיר ישמע כשאגותיו של שור זועם. את העצמות שנותרו לאחר פתיחת השור הפך פלאריס לתכשיטים. הקורבן הראשון של המערכת היה הפסל פרילס (שהוצא מן השור לפני שמת, אך נזרק מצוק), אך על פי אובידיוס גם פלאריס עצמו הוצא להורג בשור הפליז, לאחר שטלמאכוס השתלט על אקראגאס.
על פי הרודוטוס, סוג זה של עינוי - בתוך חלל בצורת שור, או בתוך חלל מתכת "פשוט" יותר, היה מאוד נפוץ ביוון העתיקה. עם זאת, על פי הכרוניסט הסיציאליני טימיאוס, מדובר באגדה המייחסת אכזריות לפלאריס - היה פסל של שור לכבוד הנהר; אך לא היה בו שימוש לעינויים. היסטוריונים אחרים בני העת העתיקה דווקא טוענים כי שור הפליז נלקח לקרתגו על ידי חימילקו ומשם הגיע לידי הרומאים: כשפובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס הגיע לקרתגו, הוא מצא את השור שם, לפי מספר דיווחים.
קיימים מספר מרטירים נוצריים שהרומאים הוציאו להורג, על פי ההגיוגרפיה בשוורי פליז: אוסטתיוס הקדוש (על ידי אדריאנוס); אנטיפס מפרגמון (על ידי דומיטיאנוס); ופלגיה הקדושה (על ידי דיוקלטיאנוס).
פאבליק אינטרסט

פאבליק אינטרסט (באנגלית: The Public Interest, "האינטרס הציבורי") היה רבעון אמריקאי נאו-קונסרבטיבי, שנוסד ב-1965 על ידי ארבעה מראשי הזרם הנאו-קונסרבטיבי בארצות הברית, אירווינג קריסטול, דניאל פטריק מויניהאן, דניאל בל, ונתן גלייזר והופיע במשך ארבעים שנה ברציפות עד סגירתו ב-2005. הרבעון פנה לקהל אקסקלוסיבי - עיתונאים, חוקרים וקובעי מדיניות, ואף שמספר קוראיו לא עבר בכל שנות קיומו את ה-10,000 הוא נחשב ל"רבעון הפוליטי החשוב ביותר במחצית המאה האחרונה".

היסטוריה

ארבעה מאנשי המפלגה הדמוקרטית האמריקאית ייסדו את ה"פבליק אינטרסט" ב-1965: אירווינג קריסטול, דניאל פטריק מויניהאן, דניאל בל ונתן גלייזר. כל הארבעה היו, וגם ראו את עצמם בעת הקמת הרבעון, אנשי שמאל מובהקים. למשל, הם לא התנגדו לכך שהממשלה תמלא תפקיד בכלכלה ואף תמכו במדיניות "החברה הגדולה" של נשיא ארצות הברית דאז לינדון ג'ונסון. כל רצונם היה לתקנה, כך שתתפקד כהלכה. במדיניות החוץ, הם היו תומכים מובהקים של המעורבות האמריקאית בוייטנאם והתנגדו לארגונים שפעלו כנגד מעורבות זו ושהחלו לצוץ, כבר באותה עת. באותה מידה הם התנגדו גם לתנועות הכוח השחור והפנתרים השחורים, ותמכו בשיתוף פעולה של הכוחות הליברלים והשמרנים בארצות הברית, כנגד הקומוניזם מבחוץ ובעד המלחמה בעוני מבית.
אירווינג קריסטול היה אותה עת סגן נשיא בפועל של הוצאת "בייסיק בוקס". דניאל פטריק מויניהאן, מרצה בבית הספר ללימודים מתקדמים באוניברסיטת ווסליאן בקונטיקט, כיהן חודשים ספורים קודם לכן כעוזר לענייני מדיניות בממשלו של ג'ונסון. הוא הודח מתפקידו כיוון שנחשב לאחד מאנשי הנשיא הקודם שנרצח ג'ון קנדי. ספרו השני - "המשפחה הכושית: הטיעון בעד פעולה כלל ארצית" (מרץ 1965), שנודע לאחר מכן בשם "הדו"ח של מויניהאן", יצא לאור כחצי שנה לפני כן. דניאל בל היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה, אשר ספרו הידוע ביותר "קץ האידאולוגיה" כבר יצא לאור חמש שנים קודם לכן. ונתן גלייזר היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ויועץ לענייני רווחה בממשלו של לינדון ג'ונסון. גלייזר ודניאל פטריק מויניהאן הוציאו רק כשנתיים קודם לכן את ספרם הידוע "אחרי כור ההיתוך".
אירווינג קריסטול נבחר על ידי הארבעה כעורך הראשי הראשון של הרבעון. הוא עתיד היה לכהן בתפקיד זה 37 שנים, עד 2002, עת הוחלף על ידי אדם וולפסון.
נוסף על ארבעת מייסדיו, בין הכותבים ברבעון במהלך כל שנות קיומו היו רבים מהידועים והנחשבים בחוקרי מדע המדינה ותחומים קרובים לו, בארצות הברית ובעיקר מהזרם הנאו-קונסרבטיבי: סמואל הנטינגטון, פרנסיס פוקויאמה, צ'ארלס קראוטהאמר, לאון קס, גרטרוד הימלפארב, סימור מרטין ליפסט, מרטין פלדסטיין, פיטר דרוקר, אהרן וילדבסקי ואחרים.
הישות הציונית

הישות הציונית (בערבית: الكيان الصهيوني), המשטר הציוני (בפרסית: رژیم صهیونیستی), או בקיצור הציונים,  הוא כינוי גנאי שניתן על ידי ערבים ומוסלמים למדינת ישראל.

משמעות וכוונה

הכינוי מתואר כאמצעי לביטוי עוינות כלפי ישראל תוך התעלמות מקיומה ודרך לביטוי דה-לגיטימציה ולשלילת זכותה להתקיים. מתאו גרי טוען כי פעמים רבות התקשורת במדינות האסלאמיות פועלת להציג את הציונות כחלק ממזימה יהודית עולמית להשתלטות על העולם כולו, תוך שילוב תכנים התומכים ברעיון הפרוטוקולים של זקני ציון. כך שהמנהיגים משתמשים במונח ציונות "ככלי פוליטי" על מנת להציג את ישראל כ"מדינה לא-לגיטימית", דבר המחזק את האנטי-ישראליות ואת תפיסת ישראל כאיום אפל.  
לפי אריק סאנדקוויסט הכינוי מתאר את "המבט הערבי, שחוזר בדוקטרינת הליבה של אש"ף: שישראל הציונית אינה מדינה כלל, אלא סרח קולוניאליסטי עודף ובלתי חוקי". כך אדוארד סעיד טוען בספרו "After the Last Sky: Palestinian Lives" כי אחד מהגורמים המבדילים בין הערבים הישראלים לפלסטינים הוא שהערבים הישראלים מתייחסים לישראל כ"מדינה ישראלית, במקום 'כישות הציונית'". לפיה גישה זו ה"פת"ח, אינו נאבק נגד היהודים כקהילה אתנית ודתית. אלא נאבק נגד ישראל כביטוי קולוניאלי המבוסס על מערכת תיאוקרטית, גזענית" השואפת להתפשט כ"'ציונות עולמית' וקולוניאליסטית." וירג'יניה ק. טילי טוענת כי המונח שולל את המדינה היהודית, אך לא את הנוכחות היהודית.

במדיה

לפני 1967, הישות הציונית היה למונח סטנדרטי בהתייחס לישראל על ידי הערבים והתקשורת הערבית, והיה פופולרי במיוחד בשידורים הרשמיים של מצרים, סוריה, ירדן בשנות ה-1960 וה-70 של המאה ה-20. השימוש במונח זה נמשך מאז בעיתונים המצריים, העיתונות שבשליטת המדינה בסוריה, אל-מנאר בלבנון, ובתקשורת הירדנית. באיראן לאחר 1979, נעשה שימוש בלעדי במונח "המשטר הציוני" לתיאור ישראל.

פוליטי

הביטוי "הישות הציונית" נמצא בשימוש חלק ממדינות ערב ופוליטיקאים ואינטלקטואלים בעולם הערבי, כמו במסמכים רשמיים בינלאומיים והפך ל"מונח הפוליטי הערבי המסורתי לישראל". באו"ם נעשה שימוש קבוע במונח, בין השאר על ידי מדינות כמו לוב, סוריה, עיראק, תימן והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. כמו כן הוא משמש את איראן וקבוצות כמו חזבאללה, גדודי אל-קודס, חמאס, הרשות הפלסטינית, והארגון לשחרור פלסטין. כשבאחרון השימוש במונח הפך ל"פחות בולט" לקראת סוף שנת 1980, לאחר הסכמי קמפ דייוויד והכרת האש"ף בישראל, אך מאז הפך לנפוץ שוב.
מאני מורי

ביוגרפיה מוקדמת

מורי נולד באי פפן ולמד בבית הספר התיכון על-שם קסביאר. ב-1969, למד באוניברסיטת גואם וסיים תואר במנהל עסקים בשנת 1973. מורי התקבל להתמחות בהנהלת סיטיגרופ בגואם. ב-1974 הפך למשנה המנכ"ל בסניף של החברה בסאיפאן.
ב-1976 עזב מורי את סיטיגרופ והתקבל למשרת עוזר מנהלן של אזור מקירונזיה. ב-1979 הוא הפך לסוכן מס הכנסה של צ'ואוק. לאחר מכן הוא נבחר להיות מבקר בנק FSM מ-1981 ועד ל-1983. בהמשך נתמנה להיות נשיא הבנק והמנכ"ל עד 1997. באותה השנה נתמנה מורי להיות סגן נשיא הבנק הפדרלי של מיקרונזיה, תפקיד שבו החזיק עד ל-1999, אז נבחר לקונגרס המיקרונזי.

קריירה פוליטית

מורי נבחר לקונגרס המיקרונזי בבחירות ביניים שהתקיימו ב-1 ביולי 1999. הוא נבחר שוב בכל שנתיים בשנים 2001, 2003, 2005 ו-2007. ב-11 במאי 2007 נבחר מורי לנשיא מיקרונזיה במקום ג'וזף אורוסמל. הוא הושבע לנשיאות עוד באותו היום.

חייו האישיים

מורי נשוי אב לארבע בנות מאשתו הראשונה אלינה אקיאק. הוא נישא בשנית לאמה מורי.
חמוס שחור-רגל

מאפיינים

אורך: גוף הזכרים באורך 500–533 מ"מ. הנקבות קטנות יותר.
משקל: 650–1,400 גרם.
מזון: מזונו העיקרי, המהווה 91% מהתזונה, הוא נובחניות, אותן הוא הורג במחילות. שאר המזון מורכב מנברנים, עכברי בית, עכבר חגבים, סנאיי קרקע, ארנבות הרים וכמה עופות. יש לו גוף צר וארוך המאפשר לו לנוע בקלות בתוך מחילות.
אזור מחיה: בעיקר במחילות של נובחניות בערבות עשב הקרויות "פרריה" בארצות הברית.
שנות ה-40 של המאה ה-17

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
ממברנה ביולוגית

מבנה

הממברנה עשויה משלד ליפידי, כמעט תמיד דו-שכבה ליפידית, וחלבונים המעניקים לממברנה את רוב תפקודיה הייחודיים. החלבונים עשויים להיות משובצים בממברנה כך שהם עוברים מצידה האחד לצידה האחר, ואז הם מכונים "חלבונים טרנס-ממברנליים" או "חלבונים חוצי ממברנה". הם גם עשויים להיות שקועים חלקית בממברנה, או להימצא מחוץ לממברנה תוך שהם קשורים לחלבון תוך-ממברני. מיקומו של החלבון תלוי בתכונותיו – כדי להיות שקוע בממברנה על חלקים מהחלבון להיות הידרופוביים, כך שיוכלו להתמוסס בתווך השומני.
קיימות ממברנות ביולוגיות שאינן מורכבות דו-שכבה ליפידית, אלא בעלות מבנה אחר. כזו היא הממברנה של חלק מהחיידקים הקדומים, המורכבת משכבה יחידה של ליפידים להם שני "ראשים", אחד בכל קצה של "זנב", כך שאין צורך בשתי שכבות ליפידים.

תפקוד

תפקודה הראשון של ממברנה ביולוגית הוא הפרדה בין שני תחומים שונים, והגדרתם כנפרדים. כך לדוגמה, ממברנה המצויה סביב אברון בתא, מגדירה את האברון כתחום הנפרד משאר התא, מה שמאפשר לאברון את תפקודו הייחודי, שלא מתרחש באזורים אחרים בתא. ממברנת התא מגדירה את התא כתחום הנפרד ומבודד מסביבתו, בו מתרחשים תפקודים שלא מתרחשים בסביבה החוץ-תאית. תפקוד זה של הממברנה נובע מתפקוד אחר שלה – היותה קרום בררני, אשר מעבר חומרים דרכו איננו חופשי אלא נקבע על פי תכונות החומר והממברנה. חומרים הידרופוביים מסיסים היטב בדו-שכבה הליפידית, וחוצים אותה בקלות, בעוד חומרים הידרופיליים ובעלי מולקולות גדולות מתקשים לחצותה ישירות. דרך זו של מעבר קרויה דיפוזיה. חומרים שאינם חודרים את הממברנה בדיפוזיה פשוטה, אך יש צורך להעבירם בין עברי הממברנה מסתייעים בחלבוני העברה – חלבונים חוצי ממברנה המגשרים בדרכים שונות בין צידי הממברנה. חלבוני ההעברה ייחודיים לחומר אותו הם מעבירים, כך שבררנות הממברנה נשמרת.
הממברנה הביולוגית היא בעלת תכונות נוזליות. עובדה זו מאפשרת את גמישותה של הממברנה, כך שהיא יכולה להתרחב לצורך גדילת התא או האברון. בנוסף תכונה זו מאפשרת את התאחות הממברנה במהירות במקרה של פגיעה ברציפותה. התאחות שכזו היא יעילה בשל יציבותו האנרגטית של מבנה הממברנה, ואי-יציבותו של המבנה הפגום.
הדיוויזיה ה-254 (ורמאכט)

היסטוריה

ב-26 באוגוסט 1939 הוקמה הדיוויזיה, והוהעמדה תחת פיקודו של פרידריך קוך, ובמהלך המערכה בפולין היא הייתה בחזית המערבית כעתודת הארמייה החמישית. במהלך הקרב על הולנד לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-39 במסגרת הארמייה ה-18, והשתתפה בכיבוש הולנד, ולאחר מכן שימשה כחיל מצב באזור דנקרק. במהלך מבצע ברברוסה היא לחמה כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה ה-18, והשתתפה בקרב על לנינגרד, ולאחר מכן לחמה בגזרה הצפונית. בפברואר 1944 היא הועברה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה, ולחמה עמה במהלך מבצע דנייפר-קרפטי, ולאחר מכן היא לחמה בקרבות בשלזיה ובמורביה עד סוף המלחמה.
יירי מינה

אינדפנדיינטה סנטה פה

מינה הגיע ממשפחה שבה אביו ועוד חמישה מאחיו היו שוערים בקולומביה, אך יירי החליט שהוא רוצה להיות שחקן שדה, וזה לווה בעידודו של אביו. לאחר שהניסיונות להכניסו לקבוצות הנוער של אמריקה קאלי ודפורטיבו קאלי לא צלחו, דווקא בדפורטיבו פסטו הקטנה הוא קיבל את הצ'אנס מהמאמן פלביו טורס שלקח את ההימור עליו והציב אותו כבלם, שם הפך עד מהרה לשחקן הרכב למרות גילו הצעיר. בינואר 2014 חתם בסנטה פה, בה גם באה הפריצה הגדולה שלו. הוא ביסס את מעמדו כאחד הבלמים הטובים בקולומביה והיה חלק חשוב בזכייה ההיסטורית של סנטה פה בקופה סודאמריקנה ב-2015 ובסופרליגה באותה שנה. ההצלחה בטורניר היבשתי הציבה אותו כשחקן הצעיר הטוב ביותר של גביע סודאמריקנה 2015 וכן בנבחרת הטורניר.

פלמיירס

ב-1 במאי 2016 מינה חתם בפלמיירס מליגת העל הברזילאית. ב-4 ביולי הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור פלמיירס בניצחון 1-3 נגד ספורט רסיפה. משחק ליגה לאחר מכן מינה הבקיע את שער הבכורה שלו עבור פלמיירס בתיקו 1-1 נגד סנטוס ובאותו משחק מינה גם נפצע ונעדר כחודש וחצי ואף פספס את אולימפיאדת 2016. ב-28 באוגוסט 2016 חזר לשחק ובסיום העונה נכלל בנבחרת העונה בליגת העל הברזילאית ונבחר לבלם המצטיין של הליגה. באותו הטורניר זכתה פלמיירס באליפות הליגה. ערך את הבכורה שלו בקופה ליברטדורס עם הקבוצה הברזלאית ב-16 בנובמבר 2017 במשחק מול הקבוצה הבוליביאנית, חורחה וילסטרמן, משחק בו הבקיע את שער הניצחון בדקה האחרונה. בסוף יוני נפצע מינה ברגלו בצורה לא פשוטה ונעדר מהמגרשים לשלושה וחצי חודשים. הוא חזר ב-5 בנובמבר 2017 מהפציעה והספיק לכבוש באותו משחק בהפסד לקורינתיאנס.

ברצלונה

ב-11 בינואר 2018 חתם מינה לחמש שנים וחצי בברצלונה עבור 11.8 מיליון אירו. סעיף שחרורו נקבע ל-100 מיליון אירו.
ב-8 בפברואר 2018 נכנס מינה כמחליף להופעת בכורה נגד ולנסיה במסגרת חצי גמר גביע המלך הספרדי.

אברטון

ב-9 באוגוסט 2018 חתם מינה באברטון מהפרמייר ליג עבור 30.2 מיליון אירו

הנבחרת הלאומית

מינה נכלל בסגל נבחרת קולומביה לקראת קופה אמריקה 2016. ב-8 ביוני 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד פרגוואי. ב-11 באוקטובר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד אורוגוואי בדקה ה-83 במשחק הביתי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. הוא הוסיף עוד צמד שערים בניצחון של קולומביה על קמרון 0-4 במשחק ידידות ב-13 ביוני 2017.
במסגרת מונדיאל 2018 כבש שלושה שערים, כולם בנגיחה. במשחק שנערך ב-24 ביוני כבש את השער הראשון מול פולין שהסתיים בניצחון 3-0. הוא כבש את השער בניצחון 1-0 על סנגל שהעלה את קולומביה לראש הבית והבטיח את מקומה בשמינית הגמר. במשחק שמינית הגמר שנערך ב-3 ביולי כבש את שער השוויון מול נבחרת אנגליה בדקה ה-93, מה שהוביל את המשחק להארכה ולפנדלים, שבסופם ניצחה נבחרת אנגליה 3-4 ועלתה לרבע הגמר.
בוגוסלוף

היסטוריה

עליית ההר מעל פני הים תועדה לראשונה במהלך התפרצות געשית תת-ימית ב-1796. מאז היו רצף של אירועים שבהם נוספו לאי שטחים חדשים ושטחים קיימים נשחקו. ב-1883 צצה מעל פני המים כיפה געשית קטנה השייכת לאותו הר געש שכבתי. שן סלע זו קיבלה את השם האי פייר (Fire Island). כיפה געשית נוספת נוצרה בהתפרצות של 1796 והיא קרויה "סלע קסל" (Castle Rock). התפרצויות געשיות נוספות התחוללו בשנים 1796–1804, 1806–1823, 1883–1895, 1906, 1907, 1909–1910, 1926–1928, 1992 ו-2016–-2017. האי משמש אתר קינון לעופות ימיים, כלבי ים ואריות ים. על פי ההערכה מקננים באי כ-90,000 עופות כמו תוכי ים פסיפי, אוריה, ריסה אדומת-רגל ועוד שחפים.
ב-1909 קבע נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט את איים בוגוסלוף ופייר כשמורת טבע להגנה על אריות הים והעופות הימיים המקננים בהם. תחת השם אזור הטבע הבראשיתי בוגוסלוף (Bogoslof Wilderness) הם חלק מיחידת האיים האלואטיים של שמורת חיות הבר הימית הלאומית של אלסקה (Alaska Maritime National Wildlife Refuge). בנובמבר 1967 הוכרז האי בוגוסלוף אתר טבע לאומי (National Natural Landmark) על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. האי בוגוסלוף נוסף להמערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי ב-1970.

התפרצויות אחרונות

סדרה של התפרצויות געשיות כמעט על בסיס יומי התרחשו החל מ-20 בדצמבר 2016, תוך יצירת עננה של אפר געשי וברקים געשיים, תוך שינוי של הטפוגרפיה של האי. מכיוון שאין על האי מצלמות או תחנות ניטור והאזור מכוסה בדרך כלל על ידי עננים, אין ודאות לגבי הפרטים. עם זאת, כשמזג האוויר השתפר נראה שלוע קטן בסמוך לחוף הצפון-מזרחי של בוגוסלוף התפרץ תוך התפוצצות וקרע את האי המקורי לשניים ויצר אי חדש קטן מצפון-מזרח לאי הקיים. תצלומי לוויין של האי מ-25 בדצמבר 2016 הראו שהאי נשבר לשלושה איים קטנים יותר המרוכזים על מה שנראה כלוע הפעיל של ההתפרצות, ושטחו גדל ב-5 דונמים בהשוואה לשטחו הקודם שהיה 288 דונם. שטחו גדל בשבועות שבאו אחר-כך וב-11 בינואר 2017 הוא הגיע לשטח של 437 דונם, והתמזג שוב לאי אחד. נכון ל-11 במרץ 2017 היה שטח האי 980 דונם, יותר מפי שלושה משטחו קודם להתפרצות, והאי המוארך המקורי הפך לאי מעגלי גדול שבמרכזו לוע ההתפרצות, שכנראה עתיד לגדול עוד. התפרצות מתפוצצת משמעותית החלה בהר הגעש בוגוסלוף ב-20 בפברואר. תצלומי לוויין הראו ענן אפר שהגיע לגובה של 7.5 קילומטר. ב-17 במאי ההתפרצות העיפה אפר לגובה של 10.3 קילומטרים. ב-28 במאי 2017 שלחה התפרצות נוספת את האפר לגובה 10 קילומטרים וגרמה להתרעת צבע אדום אווירית, הרמה הגבוהה ביותר. אפר המתרומם מעל 6 קילומטרים מהווה איום למטוסים באזור.
ב-6 ביוני 2017 הופיעה כיפת לבה חדשה שקוטרה המוערך 110 מטרים והיא גדלה לקוטר של 160 מטרים ב-9 ביוני. התפרצות מתפוצצת החלה לפנות בוקר ב-10 ביוני שממנה התמר עמוד התפרצות שהגיע לגובה של 10.4 קילומטרים שנסחף לצפון-מערב. התפרצות גררה שוב התרעת צבע אדום אווירית. ההתפרצות נרגעה וההתרעה האווירית הורדה לכתום. צילומי לווין שנעשו ב-10 ביוני הראו שכיפת הלבה החדשה נעלמה, וככל הנראה נהרסה בהתפרצות של ה-10 ביוני. התפרצות נוספת ב-12 ביוני ועמוד התפרצות הגיע לגובה של 7.6 קילומטרים גררה שוב התרעת צבע אדום אווירית שהונמכה לכתום למחרת.
אילן פרץ

ביוגרפיה

פרץ נולד בדימונה. ב-1990 התגייס למשמר הגבול, לאחר קורס קצינים שירת בפלוגות המבצעיות של מג"ב, ומילא תפקידי הדרכה בבסיס מג"ב בבית חורון. 
פיקד על פלוגת קו התפר ועל יחידת רותם, יחידת ימ"ג של מג"ב דרום. בשנת 2002 מונה למפקד תחנת אופקים וב-2005 מונה למפקד תחנת עיירות במחוז דרום. ב-2009 מונה למפקד קורס פיקוד ומטה במכללה לקצינים בנעורים. לאחר מכן שירת כקצין אגף המבצעים של מחוז דרום. ב-2014 מונה לסגן מפקד מרחב נגב. ביוני 2016 מונה למפקד מרחב לכיש.
בנובמבר 2017 מונה לסגן ראש אגף המבצעים שיטור וקהילה בדרגת תת-ניצב.
פרץ גרוש ואב לשלושה. הוא בעל תואר ראשון במזרחנות ותואר שני במנהל ובמדיניות ציבורית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
טיסה 6491 של טורקיש איירליינס

ההתרסקות

בשעה 07:19 שעון מקומי (01:19 UTC), המטוס התרסק סמוך למסלול 26 בנמל התעופה מאנאס שבבישקק, ביום של ערפל סמיך. על פי דיווחים ראשוניים המטוס לא הצליח לטפס מספיק לגובה כדי לעשות הקפה, והתרסק לתוך הבניינים הסמוכים. הרשויות המקומיות טענו מיד שהמטוס התעקש לנחות מיד, ולא ניסו לבטל את הנחיתה. סך ההרוגים בהתרסקות היה 39 אנשים (4 אנשי צוות ועוד 35 על הקרקע) מתוכם 17 ילדים. עדים מקומיים דיווחו שמיד לאחר ההתרסקות הטייס עדיין היה בהכרה והיה צריך לחתוך את חגורת הבטיחות ממנו, הוא הובהל באמבולנס לבית החולים. בנוסף לפחות 15 אנשים נפצעו בהם ילדים, ולפחות 23 בתים נהרסו בהתרסקות, נמל התעופה נסגר וכל הטיסות בוטלו.
חסידות וישניצא

חסידות וישניצא היא חסידות גאליצינית. אבי השושלת היה רבי אריה לייב ליפשיץ, ה'אריה דבי עילאי', ששימש בין היתר ברבנות וישניצא (פולנית: Nowy Wiśnicz).

תולדות החסידות

רבי אריה לייב ליפשיץ נולד בירוסלב בשנת תקכ"ז לרבי חיים אשר. היה תלמידו של החוזה מלובלין. נחשב לאחד מגדולי הדור ושימש ברבנות בקראשוב, שינאווא, וישניצא ובריגל. היה חתן של רבי משה טייטלבוים מאויהל וחמיו של רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא. בוישניצא החל לנהוג באדמו"רות ורבים מצדיקי דורו נסעו אליו. נפטר בבריגל בשנת תר"ו. בנו רבי חיים דב מיאנוב, ונכדיו רבי טוביה ליפשיץ מבריגל (בן בנו רבי משולם זלמן) ורבי נטע ליפשיץ מווילפולי (בן בנו רבי אהרן) שימשו אחריו כאדמו"רים. רבים מצאצאיו שימשו כרבנים בגאליציה.

רבי טוביה ליפשיץ מבריגל

רבי טוביה ליפשיץ (י"ד בניסן תקפ"ה - ח' באדר תרע"ב) נולד  לפריידא ולרבי משולם זלמן, רבה של בריגל. היה חתנו של הרב ישראל יצחק פינקלר מרדושיץ. היה תלמידו של רבי חיים מצאנז. מילא מקום אביו בבריגל וכיהן שם באדמו"רות. חתנו רבי מנשה טייטלבוים (בן רבי נחום צבי מדרוהוביטש) שימש אחריו ברבנות בבריגל. בנו של רבי מנשה, רבי נפתלי, התגורר בוויליאמסבורג וכונה האדמו"ר מבריגל. נפטר בשנת תשל"ה.

רבי נטע ליפשיץ

רבי נתן נטע דוב ליפשיץ בנו של רבי אהרן זעליג, רבה של וישניצא. היה חתנו של רבי שלמה זלמן מוויליפולי (תלמידם של רבי מאיר מאפטא ורבי נפתלי מרופשיץ), שימש אחר פטירת חמיו כאדמו"ר בווילפולי. בנו רבי יצחק שימש אחריו כאדמו"ר בוויליפולי. בן נוסף היה רבי אלתר שלמה זלמן מידלובה.
נכדו של רבי נטע, רבי משה ליפשיץ (נולד תרנ"ח), בן חתנו רבי דוד אריה בריזל, היגר לארצות הברית בשנות התר"פ ושימש כאדמו"ר בפילדלפיה. בנו רבי נתן נטע יהודה (- ט' באייר תשע"ב, 1 במאי 2012) התגורר בירושלים והיה מכונה האדמו"ר מפילדלפיא.
Take Care

וידאו קליפ

דרייק אישר בראיון עם MTV שבהחלט יהיה קליפ ל-Take Care. הקליפ צולם בפברואר 2012, תוך שלושה ימים. הבמאי, ג'ואן למוין הגדיר את הצילומים של הקליפ כ"מאוד מינימלי" ו"רך". הוא הוסיף: "יש הרבה מקום בקליפ. כשהקשבתי לשיר, ראיתי נוף, שכולל בעלי חיים ונופים מסיביים. אני לא אגלה יותר מדי, אבל זה מאוד מפתיע שיש מעט מאוד אלמנטים בקליפ. הקליפ מאוד פשוט אבל יש תחושה גדולה של ריקנות בתוכו. זה לא סיפור כלל, אבל היא כרוכה בבעלי חיים". תמונות של צילומי הקליפ הועלו לאינטרנט ב-12 במרץ 2012, בה נראו דרייק וריהאנה מנחמים אחד את השנייה ונראים רגשיים. בהתחלה, הקליפ תוכנן לצאת ב-23 במרץ 2012, אך התעכב בשל צורך עריכה. דרייק הודיע שהקליפ ייצא או ב-28 במרץ או ביום הבא, אך הקליפ לא יצא בתאריכים האלה. בסופו של דבר, הקליפ יצא ב-6 באפריל 2012 ב-MTV, והועלה לערוץ ה-VEVO הרשמי של דרייק ב-23 באפריל.