אלווירה פופסקו

תחילת דרכה

נולדה בבוקרשט בדיוק בחג הלאומי של רומניה באותם הזמנים, 10 במאי, בשנת 1894.
הוכיחה כישרונות בימתיים מילדותה - זריזות ודיוק בדיקציה, כישרון חיקוי חריף ומשעשע, תנועות מלאות חן, הליכה אלגנטית. דוד שלה, השחקן יון ניקולסקו, עודד אותה לממש כשרונות אלה וללמוד את אמנות המשחק. 
סיימה בהצטיינות את לימודיה ב"קונסרבטוריון" (האקדמיה) לאמנויות הבמה בבוקרשט אצל מורים כמו קונסטנטין נוטארה ואריסטיצה רומנסקו. בגיל 16 התקבלה לעבוד בתיאטרון הלאומי של בוקרשט. מהר זכתה לשחק בתפקידים ראשיים - כמו איליאנה במחזה "Înşir-te mărgărite" מאת ויקטור ייפטימיו (1912) או טופאנה ב"תשוקה האדומה" מאת מיכאיל סורבול. 
 
בשנת 1914 כבר הייתה חברה קבועה בלהקת התיאטרון הלאומי. יחד עם עמיתיה יון מנולסקו ואלכסנדרו מיכאילסקו ייסדה בשנת 1919 את התיאטרון "אקסלסיור". כעבור שנתיים, ב-1921 הקימה וניהלה גם את "התיאטרון הקטן" ("תיאטרול מיק") בבוקרשט. בשנת 1912 הופיעה בסרט ראינוע פטריוטי רומני "עצמאות רומניה" בבימוי השחקן אריסטיד דמטריאדה ובהפקתו של גריגורה ברזיאנו. בשנת 1923 שיחקה בסרט רומני נוסף, "הצוענייה מחדר המיטות" בבימויו של אלפרד האלם.
אלווירה פופסקו נישאה שלוש פעמים. מנישואיה לבעלה הראשון, אורל אתנאססקו (1965-1890), נולדה בת, טטיאנה. כעבור שנים אחדות התגרשה פופסקו והתחתנה עם הפוליטיקאי הליברלי יון מנולסקו-סטרונגה (1889-1951) שכיהן, בין השאר, כשר התעשייה והמסחר בשנים 1934- 1935) (נפטר בכלא הקומוניסטי בסיגט בשנות החמישים). אחרי 13 שנים של חיים בצוותא עם המחזאי והשחקן לואי קולן די בוקאז', שהיה ידוע בשם העט "לואי ורני" (1893-1952) ממנו נפרדה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. בעלה הרשמי השלישי היה הברון, אחר כך הרוזן, הצרפתי, מקסימיליאן סבסטיאן דה פואה (1900 - 1967). רכילויות סיפרו שבזמנו מלך רומניה פרדיננד הראשון התאהב בה נואשות.

פעילותה בתיאטראות צרפת. הקשר עם לואי ורניי

החל משנת 1924 הפכה לאחת מהכוכבות המבוקשות של תיאטרון "קומדיות הבולוואר" הצרפתי תוך הצטיינות בתפקידים מלודרמטיים במחזות של לואי ורניי ("הדודנית שלי בוורשה", "טובאריש", 1933 בבימויו של ז'אק דיבאל), "מכונית התופת", 1954), אנרי ברנסטיין ("נינה", 1949) ואנדרה רוּסן ("לה מאמה", 1957 תפקיד שנכתב במיוחד בשבילה ושהיא שיחקה בו עד שנת 1974), "מגדת העתידות", (1971). ניצלה את חן שיערה הבלונדיני העדין ומבטאה האקזוטי בגילום תפקידים של אצילות זוהרות אך מרוּששות שהתגלגלו מרוסיה הרחוקה למרכז עיר האורות. למעשה המחזאי לואי ורניי Louis Verneuil היה זה שהתלהב מהמשחק שלה במחזה "התשוקה האדומה" (של המחזאי הרומני מיכאי סורבול) בתיאטרון דה ל'אוור (Théâtre de l'Oeuvre) בפריז. 
 
וקרא לה לבוא לצרפת כדי שתחליף שחקנית שחלתה, בקומדיה שלו, "הדודנית שלי מוורשה" שהפכה לשוברת קופות. הופעתה הראשונה במחזה זה ב-22 בדצמבר 1923 ב"תיאטרון מישל" נחקקה בזיכרון מעריציה. פרט לתקופה של 13 שנים של שותפות לחיים, הקשר המקצועי והידידותי בין השניים נמשך כשלושה עשורים.
למעשה גם סרטיה המוצלחים ביותר היו העיבודים לפי מחזותיו של ורניי, ביניהם "הבגד הירוק" (1937). 
ורניי לקה בדיכאון, אומרים שבעקבות פרידתו מפופסקו ב-1940, ובשנת 1952 שם קץ לחייו על ידי חתך בעורקי הצוואר, במלון "טרמינוס - סן לזאר" בפריז. החיטוטים של העיתונאים בפרשה הכאיבו לאלווירה פופסקו שעדיין שמרה לאורך השנים על רגשות מיוחדים למנוח. הוא ערך לפני מותו שלוש צוואות, כולן באוקטובר 1952, ובשתיים מהן הוריש לשחקנית את רוב נכסיו.
צוואה אחרת הייתה לטובת ידידה קודמת של המחזאי, קלר טמבור. בית דין שדן במימוש הצוואות פסק לטובת אלווירה פופסקו. 
בין השנים 1956-1965 הייתה אלווירה פופסקו מנהלת שותפה של ה"תיאטר דה פארי" ואחר כך - החל מ-1965 - של ה"תיאטרון מריניי" (Théâtre Marigny)
היא פרשה סופית מהבמה בגיל 86, עקב מחלת פרקים, כשמשחקה האחרון היה ב"לה מאמה" מאת אנדרה רוסן.

על מסכי הקולנוע

בקולנוע זכתה בפחות הצלחה: שיחקה בסרטים רבים, רובם מבוססים על מחזות צרפתים:

כמו "הזרה" לפי מחזה של אלכסנדר דיומא הבן (1930), "הדודנית מוורשה" (לאוי ורניי) (1931), "אֶסֶבּ חבר בפרלמנט" לפי מחזה של טריסטן ברנאר, (1937) בבימוי אנדרה ברטומייה, "הנשיאה" של פרנאן ריוור (1938), "טריקוש וקאקולה" בבימוי של פייר קולומבייה, (1938), "הם היו תשעה רווקים"- של סאשה גיטרי, 
"גן העדן האבוד", 1938.
הפסיקה לשחק בסרטים בשנת 1942, פרט להופעתה בקטעים של אוסטרליץ של אבל גאנס, 1959, וב"שמש מלאה" - של רנה קלמאן, 1959.

אשת סלון

בין השנים 1930 - 1988 הייתה לאלווירה פופסקו וילה מודרנית ביישוב מזי-סיר-סן (מחוז איוולין) על יד פריז (Mézy-sur-Seine). בווילה זאת ובסלון שלה בשדרות פוש בפריז הייתה מארחת את "כל המי ומי" של החברה עד לשנת 1985, לרבות ולרי ז'יסקאר ד'אסטן, ז'אק שיראק, פייר קרדן, המחזאי אנדרה רוסן, הבנקאי גי דה רוטשילד.

אלווירה פופסקו נפטרה בפריז בגיל 99 ב-11 בדצמבר 1993 והובאה לקבורה בבית הקברות פר לשז. בלווייתה ב-14 בדצמבר 1993 השתתף נשיא צרפת לשעבר, ז'יסקאר ד'אסטן.