google/wiki40b huggingface dataset:
כדורסל נשים

כדורסל נשים הוא מענפי הספורט הנשי הבודדים שהתפתחו בכפיפה אחת עם מקביליהם הגבריים. הוא זכה לפופולריות, כשהוא מתפשט מהחוף המזרחי של ארצות הברית, שם צמח, אל החוף המערבי, לא מעט דרך מכללות נשים החל מסוף המאה ה-19.
הענף הומצא ב-1891, ובשנה העוקבת שוחק לראשונה במכללת סמית' שבמסצ'וסטס. מורה בשם סנדה ברנסון עיבדה את חוקי המשחק שפותח אך שנה קודם לכן על ידי ג'יימס נייסמית' ולימדה אותו בכיתתה. חובבות הכדורסל הראשונות סופחו לימק"א ולקולג'ים לרוחבה של אמריקה, והמשחק התפשט במהירות.
ברנסון חששה ואף הסתכנה בלימוד המשחק לבנות כמובן-מאליו; כשטרם נבחנו השפעות של משחקים פיזיים לחוצים, כעצבנות או עייפות, עליהן. כך, על מנת לאפשר קבלה חברתית של עצם השתתפות נערות בספורט כזה, היא שינתה מעט את כללי המשחק קודם שהעבירה אותם אליהן.
אלה כללו מגרש שחולק לשלושה אזורים ולא פחות מ-9 שחקניות בקבוצה. שלוש שחקניות - שחקנית ציר, רכזת, וחלוצה (פורוורד) - צוּותו בכל אחד מאזורי המגרש, ולא יכלו לחצות את הקווים לחלק אחר; הכדור הועבר בין החלקים במסירה או בכידרור, כשהשחקניות מוגבלות לשלושה כידרורים ויכולות להחזיק בכדור למשך 3 שניות. נאסר לחטוף כדור וכך גם להעביר אותו הלאה באמצעות חבטה בפרקט. הציר (סנטר) נדרשה לקפוץ לאחר כל קליעה לסל. הסל, מצידו, היה סל אפרסקים והכדור - כדור כדורגל.

בשינויים קלים עבר הכדורסל של ברנסון את הדרך מערבה, נישא על ידי סוכנים כ-YMCA והמכללות.

התפתחות כענף מודרני

הפופולריות של הענף גדלה מסביב לעולם בעקביות במהלך עשורים. עד לשנות ה-70 של המאה ה-20 הוא משך את תשומת לבו של הוועד האולימפי הבינלאומי, שב-1976 הוסיף אותו כספורט אולימפי רשמי במשחקי מונטריאול. לאורך שנות השבעים הביא עניין גובר בענף לעלייה במימון לו, כשבתי ספר אמריקניים ממשלתיים החלו מתאימים עצמם לחוקים בדבר איסור אפליה על רקע מגדר. הענף צבר גם עניין ברמת המכללות, תחת חסות האגודה לספורט בין-אוניברסיטאי לנשים (AIAW). התפתחות כבדת-משקל סומנה ב-1982 כשה-NCAA (התאחדות הקולג'ים) החלה לממן את כדורסל הנשים.

תקנים וציוד

החוקים המודרניים של המשחק נעשו דומים לאלו של הגברים משנה לשנה (אף שממילא היו שחקניות שנהגו לפי כללי המשחק הגבריים מלכתחילה). כיום ההבדל היחידי שנותר בין שני אופני המשחק הוא כנראה השימוש בכדור קטן יותר. הכדור התקני של ה-WNBA, שגם מצוי בשימוש הקבוצות הבוגרות ביתר העולם, הוא בהיקף של לכל הפחות 72.4 ס"מ. המגרש הסטנדרטי הוא בגודל 94X50 פיט, כאשר קשת שלוש הנקודות מרוחקת 6.25 מטרים ממרכז הסל - באירועי ה-WNBA ופיב"א. האחרונה צפויה להזיז את הקשת בחצי מטר לעומק המגרש לפי ההחלטות שהתקבלו ושעתידות להיכנס לתוקף באוקטובר 2010.
הוונב"א מצידה התאימה באחרונה את קוצב הזמן של ניסיון הקליעה לזה הנהוג על ידי פיב"א, כשהיא מנהיגה 24 שניות במקום 30. בעוד שמרבית המכללות משחקות שתי מחציות של 20 דקות כל אחת, ה-WNBA ופיב"א משחקות ארבעה רבעים של 10 דקות-משחק האחד.
הוקי מים

הוקי מים (באנגלית: Underwater hockey) הוא ענף ספורט אותו משחקים תוך כדי שחייה וצלילה. המשחק נערך על קרקעית הבריכה בצלילה חופשית על ידי שתי קבוצות של שישה שחקנים. כל שחקן לובש סנפירים, משקפת, שנורקל, וכפפת-מגן ליד. לכל שחקן מחבט קצר (עד 30 ס"מ) בו חובטים בדסקית במטרה להכניסה לשער היריב.

המשחק

במשחק משתתפות שתי קבוצות, בנות עשרה שחקנים כאשר רק שישה משחקים כל פעם וארבעה שחקנים הם "מחליפים".
לפני תחילת המשחק הדיסקית ממוקמת במרכז הבריכה והשחקנים ממתינים לשריקה או מכה במים שמסמנת את תחילת המשחק.
במהלך המשחק מעבירים השחקנים ביניהם את הדיסקית לאורך הבריכה על ידי מסירות מחבט בלבד והתקדמות בצלילה אל השער של הקבוצה הנגדית.
שתי הקבוצות נבדלות האחת מהשנייה בצבעם השונה של: המחבט, כובע המגן ובמקרים מסוימים, גם בצבעו של בגד השחייה. 
חברי שתי הקבוצות חופשיים לשחות בכל מקום בבריכה ולנסות להבקיע לקבוצה הנגדית. 
המשחק נמשך שלושים דקות והוא מחולק לשני חצאים של חמש עשרה דקות, שביניהם שלוש דקות הפסקה.
מגע בדיסקית ביד אסור ובמקרה של נגיעה בשוגג, אסור לשחקן לחבוט בה שוב עד ששחקן אחר נוגע בה. 
ניתן לחלק את חברי הקבוצה לשחקני התקפה ושחקני הגנה וגם שחקנים שמשלבים בין הגנה להתקפה.
משחק ההוקי מים יכול להתקיים רק בבריכות שהקרקעית שלהם עשויה מקרמיקה או שיש (רצפות חלקות שהדיסקית יכולה להחליק עליהן).
הדסקית עשויה בדרך כלל מעופרת ונמצאת בתוך כיסוי פלסטיק כדי לצמצם את החיכוך שלה עם קרקעית הבריכה. משקלה הוא כ-1.5 ק"ג וקוטרה כ-7.5 ס"מ.

היסטוריה

הספורט פותח בשנת 1954 על ידי אלן בלייק ככל הנראה כדי לשמור ולשפר את כושר הצלילה של צוללני חיל הים הבריטי. גרסה אחרת טוענת שהמשחק הומצא במועדון צלילה בים ונועד לעונת החורף, בה קר מדי לצלול בים. ב-1955 התקיים באנגליה הטורניר הראשון בו השתתפו שלושה מועדונים.
ב-1959 הוקמה הפדרציה העולמית לפעילויות מתחת למים (נקראת בקיצור CMAS), שמרכזת את הפעילויות וההתאחדויות בעולם. כל שנתיים מקיימת הפדרציה תחרות בינלאומית בחודשים אפריל-מאי. ב-2006 התקיימה אליפות העולם לקבוצות, בה השתתפו 17 מדינות. מאז 2008 פעילה בתחום גם "התאחדות האתגר המימי" (World Aquachallenge Association) או בקיצור WAA שמארגנת את אליפויות העולם.
כיום בישראל קיימת קבוצה אחת של הוקי תת-מימי ומשחקת בבריכות גבעת אלה מאז 1997 בעונות הקיץ בלבד ובטבעון במהלך כל השנה
מאמא מיה! (סרט)

עלילה

העלילה עוקבת אחר סופי שרידן (אמנדה סייפריד), בחורה צעירה שמקווה לגלות את זהות אביה. יומיים לפני חתונתה, סופי קוראת את יומן אימה, דונה (מריל סטריפ) ושם היא מוצאת שאימה נהלה מערכות יחסים קרובות עם שלושה גברים. היא מזמינה לאי את שלושת הגברים: סם קרמייקל (פירס ברוסנן), ביל אנדרסון (סטלאן סקארסגארד) והארי ברייט (קולין פירת'); במהלך שהייתם של השלושה באי, דונה מתמודדת עם אותם שלושה גברים, ואילו סופי מנסה להתמודד עם ארוסה, סקיי, כאשר מתעוררים בה רגשות שהיא לא באמת אוהבת אותו, שמתערבים בבלבולה בקשר לאביה. אל האי מגיעות גם חברותיה של דונה, טניה ורוזי, איתן דונה שרה בלהקת עבר, "דונה והדיינמוס".
יום לפני החתונה כל אחד מהגברים בטוח שהוא הולך למסור את סופי לחתן בחתונתה, מאחר שהאבהות על סופי היא אינה ודאית. לבסוף דונה אמורה למסור אותה. ברגע האמת סופי וסקיי מבינים שהם עוד לא מוכנים לחתונה ומחליטים לדחות אותה ולצאת לטיול מסביב לעולם. סם, שעדיין מאוהב בדונה, מציע לה נישואין והם נישאים. באותו זמן חושף הארי את זהותו כהומוסקסואל, ואילו רוזי וביל הופכים להיות זוג. לבסוף לא מתברר מי האבא.
לבלו

לבלו (Labello) הוא מותג שפתוני לחות של חברת ביירסדורף (Beiersdorf) הגרמנית, הקיים למעלה ממאה שנים.
השם "לבלו" אינו שם המשפחה של ממציא המותג כפי שחושבים רבים, אלא מגיע מאיחוד המילים
הלטיניות "labium" (שפה) ו"bellus" (יפה).
בשנת 1902 המציא ד"ר אוסקר טרופלוויץ בהמבורג את קרם הלחות לשפתיים “Beiersdorf Lippenpomade“ ששווק בקופסת פח כחולה-לבנה. המוצר החדש לא הכה גלים. רק ב-1907, אז שונתה האריזה, וקרם הלחות לשפתיים החל להימכר כליפסטיק (באתר הרשמי של לבלו נטען כי הרעיון הומצא על ידם) המכירות עלו. שנתיים מאוחר יותר, זכה המוצר לשם החדש "לבלו".
בנוסף ללבלו הקלאסי נמכרים שפתוני לבלו בשלל טעמים ותכונות: לבלו רוז (הנותן גוון ורדרד עדין לשפתיים), לבלו קאמיל, לבלו חלב ודבש, לבלו לתנאי קור קיצוניים, לבלו בטעמי פירות שונים ועוד. לאחרונה החלו להימכר גם מוצרי ליפ גלוס של לבלו, המגיעים באריזת שפופרת.
מוצרי "לבלו" נמכרים היטב באירופה, ואינם משווקים בארצות הברית, שם שולטים המתחרים "בליסטקס" ו"צ'פסטיק". במדינות שונות (אנגליה, למשל) משווקים אותם ליפסטיקים תחת המותג "ניוואה" השייך גם הוא לחברת ביירסדורף.
הילארי וג'קי

תקציר עלילה

הסרט מחולק לשני חלקים, הראשון מראה את המאורעות מנקודת המבט של הילרי, והשני מנקודת מבטה של ג'קי. פתיחת הסרט הוא בילדותן של הילרי וג'קי הלומדות מוזיקה ומחול אצל אמן, שתי הילדות מנגנות, ג'קי בצ'לו והילרי בחליל צד. בהתחלה ג'קי אינה מתאמנת מספיק, אך כשהיא מתחילה להתייחס ברצינות לנגינה היא הופכת לנגנית וירטואוזית, ועד מהרה זוכה להכרה בינלאומית. בהמשך היא מתחתנת עם הפסנתרן והמנצח דניאל ברנבוים. הילרי, לעומתה, מנגנת בתזמורת קהילתית ומתחתנת עם כריסטופר פינצי, בנו של המלחין ג'רלד פינצי. למרות שהסרט מתרכז בעיקר בג'קי, הוא מדגיש את היחסים בין שתי האחיות והמסירות שלהן זו לזו. הילרי מסכימה שג'קי תנהל רומן עם בעלה, כדי לעזור לה להתגבר על התמוטטות העצבים שהיא עוברת. 
חלקו האחרון של הסרט מתעד את חמש עשרה השנים האחרונות בחיי ז'קלין די פרה אז אובחנה כחולה בטרשת נפוצה ומערכת העצבים שלה נפגעה. עם הזמן הפכה למשותקת, חרשת ואילמת עד שלבסוף היא מתה. הסרט מסתיים כשרוח רפאים של ג'קי עומדת על החוף שבו נהגה לשחק בילדותה, ומתבוננת בעצמה ובאחותה כילדות קטנות משתובבות בחולות.

הפקת הסרט

סצינות מתוך הסרט צולמו בבית הספר Blue Coat School, ב-County Sessions House, ב-George's Dock וגלריית ווקר שבליברפול. סצינות נוספות צולמו באקדמיה המלכותית למוזיקה ובויגמור הול שבלונדון. סצינות שבתוך הבית צולמו באולפני שפרטון שבסארי.
בין היצירות הקלאסיות שבוצעו בסרט יש מיצירותיהם של אדוארד אלגר, יוזף היידן, יוהאן סבסטיאן בך, יוהנס ברהמס, סזר פרנק, מתיאס גאורג מון, גיאורג פרידריך הנדל, רוברט שומן, לודוויג ואן בטהובן ואנטונין דבוז'אק. הצ'לנית קרולין דייל נגנה את הקטעים שז'קלין די-פרה מנגנת בסרט בסנכרון לתנועותיה של אמילי ווטסון.
הסרט לא יצא לאקרנים בצרפת כדי להימנע מתביעה משפטית מצד דניאל ברנבוים.

מחלוקת ומחאה בעקבות הסרט

אף על פי שהסרט זכה בהצלחה קופתית וביקורתית והיה מועמד למספר פרסי אוסקר הוא גרם להתפרצות זעם במיוחד בלונדון מקום פעילותה העיקרית של ז'קלין די-פרה. כמה מעמיתיה המוזיקאים, בהם הצ'לן רוסטרופוביץ' וג'וליאן לויד ובר, שלחו מכתב זועם לטיימס.
בתה של הילרי, קלייר פינצי, טענה שהסרט הוא "פירוש מוטעה שאי אפשר שלא לערער עליו". סטודנטים מהקולג המלכותי למוזיקה הקימו משמרת מחאה בזמן הקרנת הבכורה, אם כי נודע אחר כך שהם הוצבו שם מטעם חברת הפרסום של הסרט. ברנבוים, שמעריצי די-פרה נטו ליחס לו רשעות, אמר "האם הם לא יכלו לחכות עד שאמות?"
הילרי, אחותה של ג'קי, ושותפה לכתיבת הספר הגנה בתקיפות על הספר ועל הסרט שנעשה בעקבותיו. מתוך דבריה בעיתון הגארדיאן: "בתחילה לא יכולתי להבין מדוע אנשים אינם מאמינים לסיפור שלי, כי אני שאפתי לספר את כל האמת. כשאתה מספר אמת על משפחתך, אתה לא מצפה שיגידו שזה שטויות. אבל ידעתי שג'קי הייתה מכבדת את מה שעשיתי. אם הייתי מספרת חצאי אמיתות היא הייתה קורעת את הספר. היא הייתה רוצה שכל הסיפור יסופר. עוד אמרה הילרי לניו יורקר "אם אתה אוהב מישהו, אתה אוהב את כולו. אלה שהתנגדו לסרט רוצים לראות רק את החלקים בחייה של ג'קי שהם יכולים להסכים להם. אני לא חושבת שהסרט נטל חירות לעצמו, ג'קי הייתה אוהבת אותו לחלוטין".
מוקש אמבאני

ביוגרפיה

מוקש נולד בתימן לאב שעסק בייצוא תבלינים מהודו לתימן והיה מקאסטת סוחרים. מצבה הכלכלי של המשפחה לא היה קל. במהלך השנים השתפר מצבה של המשפחה אולם זכרונות הזמנים הקשים והכרת חיי המעמד הבינוני-נמוך מכלי ראשון מלווים את אמבאני עד היום.
לאחר סיום לימודי התיכון, התקבל אמבאני למכון לטכנולוגיה כימית של אוניברסיטת מומבאי (UDCT) וסיים לימודי הנדסה כימית משם עבר לתוכנית במנהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד אולם סיים רק שנת לימודים אחת מתוך שתיים. בשנת 1981 קרא לו אביו לחזור לעסק המשפחתי, לעסוק בנושא ייצור חוטים, ומשם פיתח את החברה לעסקי פטרוכימיקלים, אנרגיה, תקשורת ורשת חנויות.
אחיו הצעיר של מוקש, אוניל אמבאני, הוא הבא בתור בעושרו ברשימת 500 העשירים של פורבס. אחרי שנפטר אביהם ב-2002 היה בין האחים סכסוך ירושה שזכה לסקירה והתעניינות ונפתר בהתערבות האם שדאגה לפיצול עסקי הבנים.
אמבאני נשוי לניטה אמבאני, ולהם שני בנים ובת. הם גרים בגורד שחקים פרטי בשם אניטיליה בן 27 קומות הכולל בסה"כ 37,161 מ"ר ול-168 מקומות חניה, בעיר מומבאי ששוויו מיליארד דולר,

חזון חברתי-כלכלי

פרט לחזונו הכלכלי, בו הוא שואף לפיתוח כלכלי של הודו ושל החברות שבשליטתו, יש לאמבאני שאיפות לקדם את החקלאות ההודית ואת מצבם של 700 מיליון החקלאים ההודים.
כשילוב בין שאיפתו הכלכלית והחברתית הקים אמבאני רשת של חנויות הקונות את מוצריהן ישירות מהחקלאים במחירים מעט גבוהים מאשר משלמים להם המתווכים וכך פער התווך מתחלק בין החקלאי לאמבאני והלקוחות. יתרון נוסף של פעולתו זו של אמבאני היא הוספת איסוף מהחקלאים שעד כה היו מחוץ לשרשרת האספקה החקלאית לשווקים והחנויות.
אמבאני מנסה לנצל את יתרונה התרבותי-היחסי של הודו, של חיים ועבודה בקהילות, וליצור מרכזי ייצור של מוצרים עתירי עבודה בכפרים עצמם. הוא מנסה להתחרות בסינים היוצרים מפעלי ענק לצורך ייצור מוצרים אלו ונזקקים להשקעה גדולה בהקמתם, על ידי השקעה קטנה יותר שתחפה על הרווחים הקטנים יותר. חלק מהייצור יוכל לשיטתו להעשות בבתי האיכרים עצמם ובכך הוא נתלה באילן גבוה - גנדי שהטיף לכך שכל ההודים ילבישו "קהדי" (בגדים מתוצרת ביתית) ולשם כך קרא גנדי לכל ההודים להקדיש זמן מדי יום לשם טווית חוטים ואריגה של קהדי. את המוצרים האלו ירכוש אמבאני ישירות מהכפריים וימכור אותם בחנויות שלו או לייצוא.
ג'יימס פנימור קופר

חייו

נולד בברלינגטון, בניו ג'רזי. אביו היה שופט, ובמלאת לג'יימס שנה אחת עקרה המשפחה לעיירה קופרסטאון, שיסד האב לחוף אגם במדינת ניו יורק וקרא לה בשמו. הייתה זו תקופת החלוציות בתולדות ארצות הברית, ומילדותו ספג הבן את מראות נופי הערבה הפראיים ושמע סיפורי הרפתקאות על ההתנגשויות בין המתיישבים הלבנים לבין שבטי האינדיאנים. סיפורים אלה העלה על הכתב.
בגיל 16 הצטרף לצי ושירת כקצין על סיפון ספינה באגם אונטריו. לאחר מות אביו השתקע באחוזת המשפחה ושלח ידו בכתיבה. סיפוריו זכו מיד בהצלחה והתפרסמו ברחבי העולם. הוא היה הסופר האמריקאי הראשון שזכה בהצלחה בינלאומית. שבע שנים שירת קופר כקונסול כבוד של ארצות הברית בפריז, ובשובו לארצו כתב את הספר "הבית כפי שמצאתיו" אשר עורר ביקורת וגרר את מחברו למאבקים עם העיתונות.
אולם הספרים שבזכותם התחבב קופר על דורות של קוראים צעירים בעולם הם אלה העוסקים בהווי של ארצות הברית בראשית תקופת ההתיישבות. במיוחד זכו בפרסום חמשת ספרי "פוזמק העור", הוא כינויו של נתנאל במפו - צייד ישר לב וידיד האינדיאנים (הקרוי גם "עין הנץ"), שנקלע לסדרה של הרפתקאות מרתקות. הנודע שבספרי הסדרה הוא "המוהיקני האחרון", סיפור מלא חיבה לאינדיאנים ולאורחות חייהם, המתאר את מסעו של "עין הנץ" אל מצודה נצורה כדי להחזיר למפקדה את שתי בנותיו. סיפורו האחרון, "מבואות האלון", עוסק בכומר המגלה לשבט אינדיאני שבניו הם מצאצאי עשרת השבטים וכי עליהם לנסוע לארץ ישראל. 
רבים מספריו תורגמו לעברית. 
ספריו של קופר, כגון "אחרון המוהיקנים", "הגשש" ו"פוזמק העור", עסקו בתיאור מציאותי של התפשטות האדם הלבן למערב ארצות הברית ודחיקתם של האינדיאנים. נושא נוסף שבו עסקו ספריו היה ספנות.
עיינות

היסטוריה והווה

לפי זאב וילנאי, שם המקום ניתן לו בשל מעיינות המים המפכים בשטח המוסד. לפי גרסה אחרת שם המקום הוא סמלי, ונגזר מפסוק בתורה:
"כִּי ה' אֱלֹהֶיךָ מְבִיאֲךָ אֶל-אֶרֶץ טוֹבָה אֶרֶץ נַחֲלֵי מָיִם עֲיָנֹת וּתְהֹמֹת יֹצְאִים בַּבִּקְעָה וּבָהָר" (דברים, ח', ז').
בשנת 1926 נרכשו 500 דונם ששימשו כאדמות הכפר ביוזמת עדה מימון, לימים חברת הכנסת. ב-1929 נחרשה האדמה לראשונה ויום ייסוד הכפר נקבע ל-30 במרץ 1930 בו ניטע לראשונה עץ הדרים. הכפר הוקם על אדמת הקרן הקיימת, על ידי ויצו (הסתדרות עולמית לנשים ציוניות) ומועצת הפועלות בהסתדרות העובדים הכללית.
במאורעות תרצ"ו - תרצ"ט הותקפה עיינות פעמיים, אך הנערות לא נטשו את הכפר. גם מחלת הקדחת תקפה את נערות הכפר באותן שנים.
בתחילה שימש המקום כמשק פועלות אשר עבר לעיינות מבן שמן. בחלוף השנים הפך המקום לבית ספר חקלאי. בשנות מלחמת העולם השנייה קלט הכפר פליטים יהודים מארצות רבות. במלחמת השחרור שימש הכפר כנקודת שמירה והתארגנות של הפלמ"ח. עם התקדמות הצבא המצרי לעבר תל אביב הקימה חטיבת גבעתי קו הגנה שני בין גדרה לעיינות. שלט על כך נמצא בכניסה לעיינות.
לאחר קום המדינה התמקדה פעילות כפר הנוער בקליטת נוער מעיירות פיתוח ועולים. קבוצת בוגרים של עיינות הצטרפה לגרעין הנח"ל שאזרח את נחל עוז.
בעשור השני של המאה ה-21 מתקיימים בכפר מפגשים בין בני נוער מהארץ לבין בני נוער יהודים מחו"ל הנמצאים בארץ בתוכניות חינוכיות. בשנים האחרונות נפתחו בבית הספר מסלולים עיוניים וטכנולוגיים, ביניהם מסלול ביוכימיה-רפואה ומסלול קולנוע. כמו כן קיים בבית הספר גם מסלול ללא פנימיה לתלמידי האזור, מאשדוד ועד פתח-תקווה.
מול הכניסה למוסד (מכביש 42) ישנו חניון המכונה "חניון שקמי עיינות" על שם שלושה עצי שקמה המצטיינים בכך שענפיהם משתרעים על שטח גדול במיוחד ויוצרים נוף בקוטר של כ-12 מטר. לצד השקמים ישנם שרידים של סביל - שוקת מים שהקים בראשית במאה ה-19 מושל יפו דאז, מחמוד אבו נבוט.
מנהל הכפר הוא נעם שפר].
איסון

במיתולוגיה היוונית, איסון (Αισων) היה אביו של יאסון, מנהיג הארגונאוטים והיה מלכה של העיר יולוקוס שבתסליה (העיר וולוס ביוון של ימינו).
אביו, קרתיאוס מייסד העיר, נשא את אחיניתו טירו לאשה לאחר שזו ילדה את פליאס ונלאוס לפוסידון. מזיווג זה נולדו שלושה ילדים ובהם איסון. קרתיאוס הוריש לו את המלוכה, אולם אחיו למחצה פליאס הדיח אותו, נישלו מכל נכסיו והחזיקו במעצר בית.
לאיסון ופולימדה אשתו נולדו יאסון ופרומאכוס. כאשר יאסון הפליג למסעו, פליאס, משוכנע שהוא לא ישוב, החליט להרוג את איסון. הוא איפשר לאיסון להמית עצמו בדם של פר ששחט ואשתו התאבדה אחריו. את הבן הנותר, פרומאכוס, רצח פליאס.
סיפור אחר על סופו של איסון טוב יותר: בשובו של יאסון שכב איסון גוסס על ערש דווי ולא יצא לקבל את פני בנו החוזר ואף לא היכרו כשזה בא אליו. מדיאה המכשפה, אהובתו של יאסון, הקריבה קורבנות לרצות את אלי המוות וטיהרה את גופו של הישיש. בחרב חתכה את גרונו של הזקן ויצקה לפצע הפעור שיקוי שרקחה. כך החייתה את המלך הגוסס והחזירה לו את נעוריו. לפי עצתה, ביצעו בנותיו של פליאס מעשה דומה אלא שמדיאה טמנה להם פח: היא הותירה את גופת אביהם המבותרת מבלי להחיותו.
הנסיכה סופיה הראשונה: קללת הנסיכה אייבי

הפצה ביתית

הסרט הופץ ב-DVD בארצות הברית ב-24 בפברואר 2015 יחד עם שלושה פרקים נוספים. ל-DVD צורפה שרשרת פרפרים מחליפת צבעים.

משחק רשת

בהשראת הסרט נוצר משחק רשת בו באמצעות דמותה של אמבר או סופיה צריך לאסוף את הפרפרים של הנסיכה אייבי מהארמון. אם מצליחים לעבור את כל שלבי המשחק, הזוכה יכול להדפיס דף צביעה של סופיה מתוך הסרט.

ספר

ספר המספר את עלילת הסרט נכתב על ידי קרייג גרבר וקתרין הפקה ואויר על ידי גרייס לי. הספר תורגם לעברית על ידי סיגל גפן והופץ בישראל על ידי "ידיעות ספרים" בשנת 2015.
האגודה הסוציולוגית הישראלית

האגודה הסוציולוגית הישראלית (אס"י) היא האגודה המקצועית של הסוציולוגים בישראל. האגודה, שנוסדה בשנת 1967, היא מוסד ללא כוונת רווח, ורשומים בה למעלה מ-1,000 איש. בראשהּ עומד/ת נשיא/ה הנבחר/ת אחת לשנתיים-שלוש. ארבעה מנשיאי האגודה זכו בפרס ישראל – נשיאהּ הראשון פרופ' שמואל נח אייזנשטדט, פרופ' לואי גוטמן, פרופ' יהודית שובל ופרופ' סמי סמוחה.
מטרותיה המוצהרות של האגודה הן קידום הסוציולוגיה כדיסציפלינה מדעית וכפרופסיה; קידום הוראת הסוציולוגיה ומדעי ההתנהגות בישראל; מתן שירות לסוציולוגים הישראלים; עידוד מחקר ודיון בסוציולוגיה של ישראל; קידום תרומותיה של הסוציולוגיה לחברה הישראלית; מיצוב הסוציולוגיה כדיסציפלינת-אֵם וקידום השימוש בסוציולוגיה בתחומים הפרופסיונאליים המגוונים הניזונים ממנה, ובהם ניהול, יחסי עבודה, תכנון עירוני ואזורי, חינוך, בריאות בקהילה, עבודה סוציאלית וקהילתית, קרימינולוגיה ועוד.
האגודה מנוהלת על ידי נשיא/ה והנהלה, הנבחרים מטעם חברי האגודה. הנשיאה הנוכחית היא פרופ' גילי דרורי, מהמחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית, וסגנהּ הוא פרופ' יגיל לוי מהאוניברסיטה הפתוחה.
במסגרת האגודה הסוציולוגית הישראלית פועלות קהילות מקצועיות וקבוצות עניין, ובהן קהילות ארגונים ועבודה, בריאות ורפואה, גוף תרבות וחברה, הגירה ודמוגרפיה, חינוך, מגדר, משפחה, לימודי ידע, מדע וטכנולוגיה, צבא וביטחון, סוציולוגיה ציבורית וסוציולוגיה מדעית, יחסי אדם–חיה, לימודי מוגבלוּת, אתניוּת, סביבה וחברה, צריכה ותרבות, שיטות ומחקר וכן קהילת הסוציולוגיה של הכלכלה.
האגודה הסוציולוגית הישראלית פועלת להסמכת סוציולוגים יישומיים באמצעות ועדת הסמכה.
האגודה מקיימת כנסים שנתיים. האחרון בהם (הכנס ה-49) התקיים בימים 29–30 בינואר 2018 באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. האגודה עורכת תחרויות למחקרים מצטיינים, והזוכים בפרסים מציגים את עבודותיהם במעמד הכנס השנתי.
הפרסומים הרשמיים של האגודה הם המידעון, הרואה אור במהדורה מקוונת, וספר האגודה (Schnitzer Studies in Israel Society) המתפרסם בשפה האנגלית.
נשיאי האגודה מראשיתה היו שמואל נח אייזנשטדט, יוסף בן-דוד, לואי גוטמן, אליהוא כ"ץ, אפי יער, יונתן שפירא, יהודית שובל, מנחם רוזנר, יוחנן פרס, אליעזר בן-רפאל, יצחק סמואל, נח לוין-אפשטיין, ויקטור עזריה, נעמי כרמון, סמי סמוחה, משה סמיונוב, יוסי שביט, דליה מור, אורי רם וגילי דרורי.
הרמן ברוך

הרמן בּרְוֹך (Hermann Broch; ‏1886–1951) הוא סופר אוסטרי-יהודי, הנחשב לאחד מגדולי המודרניזם ספרותי. בצעירותו המיר את דתו לנצרות קתולית, אך לעת זקנתו התחרט על כך.

חייו

ברוך נולד ב 1 בנובמבר 1886 ליוהנה ויוזף ברוך, משפחה וינאית יהודיה אמידה. בתחילה התחנך ברוך באופן פרטי. לאחר מכן במספר בתי ספר כשבמקביל עבד במפעל הטקסטיל המשפחתי ואף ניהל אותו במשך 20 שנה, בין השנים 1907 ו-1927. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בצלב האדום האוסטרי. 
בשנת 1927 החליט לנטוש את עבודתו הישנה, ולהתמסר לכתיבה. ברוך מכר את המפעל, למד במשך 4 שנים מתמטיקה פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת וינה ואף התנצר. במשך שנות לימודיו התוודע לסופרים אוסטרים מהשורה הראשונה, ביניהם רוברט מוזיל, ריינר מריה רילקה, אליאס קאנטי ופרנץ בליי, ואלה השפיעו עמוקות על כתיבתו. בווינה פגש גם בעיתונאית אה פון אלש (Ea von Allesch), ולטובתה התגרש מאשתו הראשונה. הודות לסיוע של פון אלש זכה ברוך במשרת מבקר בעיתון "מודרנה ולט" ("עולם מודרני"). בשנת 1932, בהיותו בן 45, פרסם את ספרו הראשון, "הסהרורים".
באותה שנה בה פרסם את ספרו הראשון, עם התפשטות הפשיזם באוסטריה (האוסטרופשיזם), עצר ברוך את עבודתו הספרותית ולחם נגד הפשיזם. עם סיפוח אוסטריה לגרמניה על ידי הנאצים בשנת 1938 נעצר ברוך, אך הודות לסיועם של ידידיו, ובהם ג'יימס ג'ויס, השתחרר והיגר לבריטניה, משם לסקוטלנד ולאחר מכן לארצות הברית.
ברוך נפטר ב-30 במאי 1951 מהתקף לב בניו הייבן אשר שוכנת במדינת קונטיקט שבארצות הברית, מעט לפני שתכנן לבקר באירופה. על אף שבצעירותו המיר את דתו, תכנן לפני מותו לשוב ליהדותו.
מדף (תעופה)

תפקידי המדפים

שינוי הפרופיל האווירודינמי של הכנף נעשה לצורך הגדלת כושר העילוי של כלי הטיס במהירות נמוכה הנדרשת לגלישה לקראת נחיתה או להמראה ולמניעת הזדקרות המטוס כתוצאה ממהירות זו, הגידול בעילוי מתבצע באמצעות הארכת הכנף באמצעות המדפים, פתיחת המדפים כלפי מטה, או שניהם יחד. פריסת המדפים גורמת גם לגידול במקדם הגרר של המטוס בכל משקל ומהירות נתונים. תוספת הגידול בעילוי מגיעה לעיתים ל-30%. במהירות גבוהה המדפים הפרוסים מהווים כוח גרר גדול על המטוס לכן הם מקופלים חזרה לתוך הכנף.
ניתן להשתמש במדפים כשהם פרוסים בחלקם גם לצורך המראה. עבור מטוסים קלים השימוש במדפים לצורך המראה יכול להיות אופציונלי, תלוי בשיטת ההמראה (לדוגמה, ממסלולים קצרים, מסלולים לא סלולים, מסלולים רגילים וכדומה). כשהמדפים פרוסים בחלקם לצורך המראה, זה מעניק למטוס מהירות הזדקרות נמוכה יותר אך רק עם עליית גרר קלה. מהירות הזדקרות נמוכה יותר מאפשרת למטוס להמריא ממסלולים קצרים יותר.

השימוש במדפים כשהם פרוסים במלואם נעשה בעיקר לצורך נחיתה כדי להעניק למטוס מהירות הזדקרות נמוכה יותר כך שמהירות הגישה לנחיתה תוכל להיות איטית יותר, מה שמאפשר למטוס לנחות במסלולים קצרים יותר. מקדם הגרר הגבוה שנוצר, הודות לפריסת המדפים במלואם, מאפשר למטוס להגיע לגישה לנחיתה בצורה תלולה יותר (להאטה מאסיבית לאחר הנחיתה ישנם מחבלי הזרימה "ספוילרים").
ישנם דאונים המשתמשים במדפים גם בעת טיסה ולא רק בהמראה או נחיתה כדי לשפר את הקימור של הכנף במהירות הנבחרת. במצב של זרם אוויר חם ("תרמיקה") ניתן לפרוס את המדפים בחלקם כדי להפחית את מהירות ההזדקרות כך שהדאון יוכל לטוס במהירות נמוכה יותר ולבצע היקוף קטן יותר כדי לנצל את ליבת זרם האוויר.

תפעול המדפים

הורדת והעלאת המדפים מתבצעות באמצעים הידראוליים או חשמליים כשהם נשלטים על ידי הטייס באמצעות ידית המדפים (Flaps levers) שנמצאת בתא הטייס, שיעורי הורדת/העלאת המדפים מורכבים ממשתנים רבים ובהם: סוג המטוס, מזג אוויר (כיוון ומהירות הרוח), משקל ואיזון המטוס, אורך מסלול הנחיתה, ומשתנים נוספים.
מטוס שמדפיו תקולים ואינם יורדים חייב לבצע את תהליך הגישה והנחיתה במהירות גדולה יותר ממהירות הנחיתה הרגילה עם מדפים על מנת למנוע את הזדקרות המטוס.
ישנם מטוסים (מעטים מאוד) שאינם מצוידים במדפים, כגון ה-Extra 300.
סים בולאר

קריירה טרום מקצוענית

בולאר נולד בטורונטו אך גדל בברמפטון, פרבר של העיר. הוא שיחק בקבוצת הכדורסל של בית הספר התיכון שלו, שהיה בית ספר קתולי. לאחר מכן עבר לשחק בתיכון קיסקי בפנסילבניה, שם העמיד ממוצעים של כמעט טריפל דאבל למשחק, עם כ-16 נקודות, כ-14 ריבאונדים וכ-8 חסימות. בולאר השתתף עם נבחרת קנדה באליפות העולם בכדורסל מתחת לגיל 18, ואף זכה עמה במדליית הארד. אחרי האליפות עבר לבית ספר נוסף, הפעם בווירג'יניה המערבית. בתקופתו בבית ספר זה הוריד רבות במשקלו.
לאחר סיום התיכון התחייב לשחק בקבוצת כדורסל המכללות של אוניברסיטת זאוויר שבסינסינטי, אוהיו, אך חזר בו מהתחייבות זו והתחייב לאוניברסיטת המדינה של ניו מקסיקו. עקב מעברו לא אופשר לו לשחק עד עונת 2012/13, על פי חוקי ה-NCAA. בעונותיו בקבוצה העמיד ממוצעים של דאבל פיגרס בנקודות וכ-7 ריבאונדים וכ-3 חסימות למשחק. הוא זכה פעמיים בפרס ה-MVP של קונפרנס ה-WAC, ב-2013 וב-2014, ואף הוביל את קבוצתו לטורניר אליפות המכללות בכדורסל ב-2014.
אחרי שנתיים במכללה העמיד בולאר את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA 2014, שבו לא נבחר, ועבר לשחק בקבוצת רינו ביגהורנס מליגת הפיתוח של ה-NBA.

קריירה מקצוענית

אחרי שלא נבחר בדראפט, הצטרף בולאר לקבוצת ליגת הקיץ של סקרמנטו קינגס, ובסיומה אף חתם על חוזה בסקרמנטו, ובכך הפך לשחקן הראשון ממוצא הודי שחתום על חוזה ב-NBA, אך נופה כחודשיים לאחר מכן. לאחר כשבועיים חתם על חוזה עם קבוצת הבת של סקרמנטו מליגת הפיתוח, רינו ביגהורנס, שם שיחק במשך כחצי שנה. ב-2 באפריל 2015 חתם על חוזה לעשרה ימים בקינגס, ואף שיחק בשלושה משחקים, ובכך הפך לשחקן הראשון ממוצא הודי המשחק ב-NBA. הקינגס לא האריכו את חוזהו לאחר עשרה ימים.
ב-31 באוקטובר 2015 חתם על חוזה בקבוצת ראפטורס 905 מליגת הפיתוח של ה-NBA.
ביולי 2015 הצטרף שוב לקבוצת ליגת הקיץ של סקרמנטו, אך שיחק בה שני משחקים בלבד לפני שנסע לשחק במשחקים הפאן-אמריקאיים עבור נבחרת קנדה.
ב-2016 עבר לשחק בדאצ'ין טייגרס מטאיוואן.