google/wiki40b huggingface dataset:
נידוי (נצרות)

בנצרות, נידוי (ביוונית: Ανάθεμα; בלטינית: excommunicatio) הוא הכרזה הבאה להשעות או להוציא אדם מן הקהילה הדתית אליה השתייך, הכרוכה בגינוי רוחני של האדם, או הקבוצה המנודה. 
מקורותיו של הנידוי בכתבי הברית החדשה. באיגרת אל הגלטים נאמר: "אֲבָל גַּם־אֲנַחְנוּ אוֹ־מַלְאָךְ מִן־הַשָּׁמַיִם אִם־יָבוֹא לְבַשֵׂר אֶתְכֶם בְּשׂוֹרָה מִבַּלְעֲדֵי זֹאת אֲשֶׁר בִּשַׂרְנוּ אֶתְכֶם חֵרֶם יִהְיֶה". ובאיגרת הראשונה אל הקורינתים נאמר: "מִי שֶׁלּא יֶאֱהַב אֶת־הָאָדוֹן יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ יָחֳרָם מָרַן אֲתָא".
בברית החדשה מספר מועט של דוגמאות לנידוי. בבשורה על-פי מתי מסופר שישו הורה להתייחס לאנשים הפוגעים שוב ושוב באחרים כאל גוי או מוכס: "וְאִם־לֹא יִשְׁמַע אֲלֵיהֶם וְהִגַּדְתָּ אֶל־הַקָּהָל וְאִם־לֹא יִשְׁמַע גַּם־אֶל־הַקָּהָל וְהָיָה לְךָ כְּגוֹי וּכְמוֹכֵס". באיגרת אל הרומאים כותב פאולוס: "וַאֲנִי מַזְהִיר אֶתְכֶם אַחַי לָשׂוּם פְּנֵיכֶם בִּמְשַׁלְּחֵי מְדָנִים וּמִכְשׁוֹלִים שֶׁלּא כַלֶּקַח אֲשֶׁר לְמַדְתֶּם וְסוּרוּ מֵהֶם׃", ובאיגרת יוחנן השנייה נאמר: "איש אם יבוא אליכם ולא יביא את התורה הזאת, אל תקבלו אותו הביתה ואל תאמרו לו "שלום"; כי המברך אותו בברכת שלום משתתף במעשיו הרעים".

הכנסייה הקתולית

על פי הכנסייה הקתולית, הנידוי איננו עונש, אלא הכרזה דתית רשמית על מצב קיים: הכנסייה נצרכת להכריז על נידוי, כאשר חבר בכנסייה (תהא דרגתו אשר תהא) עושה מעשה אשר מוציא אותו מקהילת המאמינים; ההכרזה נדרשת במיוחד כאשר אותו אדם, בדבריו או במעשיו, "מפיץ מחלוקת ומבוכה בקהל המאמינים", ובפרט כאשר הוא משמש דוגמה לציבור. במצבים מעין אלה, הכנסייה מיידעת את ציבור המאמינים שאין עוד לציית לאדם זה, ומודיעה לאנשי הכמורה כי אותו אדם הוציא עצמו במזיד מן הכנסייה, וכי אין לשתף אותו עוד בסקרמנט, עד למועד שבו תהיה השלמה. יש ובהכרזה ניתנים התנאים להשלמה לצורך השבת המנודה לחיק הכנסייה ואף מוגדרת סמכותו של המחליט על ההשלמה, בין אם זה בישוף או האפיפיור. הנידוי משמש בכנסייה הקתולית ככלי "מרפא", אמצעי לחץ על האדם לשנות את התנהגותו או הצהרותיו, להתוודות על חטאיו ולשוב כחבר מלא בקהילה.

חרם ונידוי

בכנסייה האורתודוקסית המזרחית קיים הבדל בין נידוי (בלטינית: excommunicatio) לבין חרם (anathema, מן היוונית: ανάθεμα). בעוד הנידוי אוסר על אדם לכהן בפולחן הדתי ולקבל את הסקרמנטים, החרם מוגדר כהרחקה מוחלטת של האדם מן הקהילה ואיסור קיומם של קשרים אתו. הנידוי בדרך כלל מוגבל בזמן, והמנודה רשאי להשתתף בתפילות בכנסייה. החרם, לעומת זאת, משמעו ניתוק מוחלט מן הכנסייה, והוא מתבטל אך ורק באמצעות חרטה שלמה מצד המוחרם. במאה החמישית לספירה יצרה לראשונה גם הכנסייה הקתולית הבחנה בין נידוי לבין חרם.
דגים (קבוצת כוכבים)

גרמי שמים מעניינים

α בדגים הוא כוכב כפול המורכב מזוג כוכבים לבנים קרובים בבהירויות מדרגה 4 ו-5.
ζ בדגים הוא כוכב כפול המורכב מזוג כוכבים בבהירויות מדרגה 5 ו-6.
M74 היא גלקסיה בבהירות מדרגה 10, מרשימה מאוד בצילום ארוך, אך חלשה מכדי להיראות היטב בטלסקופ חובבים.

מיתולוגיה

במיתולוגיה היוונית זוהתה הקבוצה כאפרודיטה וארוס המחופשים לדגים על מנת לברוח מהמפלצת טיפון, כאשר הם קשורים יחד כדי שלא להפרד.
בית משפט לעניינים מקומיים

בית משפט לעניינים מקומיים הוא בית משפט שדן בעבירות לפי חוק התכנון והבנייה, פקודת העיריות, רישוי עסקים, חוקי עזר עירוניים ופקודת המועצות המקומיות. סמכות בית המשפט היא כסמכות בית משפט השלום והוא פועל על-פי חוק בתי המשפט.
שר המשפטים רשאי להקים בצו, לאחר התייעצות עם הרשויות המקומיות הנוגעות בדבר, בית משפט לעניינים מקומיים ולקבוע את מקום מושבו ואזור שיפוטו. אזור השיפוט של בית המשפט יכול להכיל מספר רשויות מקומיות והוא אינו בהכרח תואם לגבולות בתי המשפט לשלום. אם בית המשפט לעניינים מקומיים "חוצה גבולות" של בתי משפט שלום אחדים מוחלט מי נשיא בית המשפט השלום האחראי לבית משפט זה. דוגמה לכך היא בית המשפט בקריית ביאליק שכולל יישובים כמו טירת כרמל, עתלית ורכסים. באין בית משפט שכזה מוסמך בית משפט השלום לשמש כבית משפט לעניינים מקומיים. דוגמה לעיר שבה אין בית משפט לעניינים מקומיים היא כפר סבא.
דין שופט בית משפט זה הוא כדין שופט שלום, אך גם אם השופט יצא לגמלאות יכול הוא להמשיך לשבת כ"שופט עמית".
העבירות עליהן דן בית המשפט, כאמור, נוגעות לעניינים מקומיים שבהם מתעסקת הרשות המקומית בעזרת פקחיה: רישוי עסקים, עבירות בנייה, רוכלות אסורה, זיהום וכיוצ"ב.
בית המשפט לעניינים מקומיים ממומן בידי הרשות המקומית (אף על פי שהשופטים לא ממונים על ידם), והקנסות משולמים לקופת הרשות. בפועל רוב התיקים הנ"ל מוגשים לבית משפט השלום, והקנס משולם לקופת המדינה.
אקס ליבריס של דוד וולפסון

תיאור

הרמן שטרוק, מן האמנים היהודים הבולטים בראשית המאה ה-20, יצר בשנת 1913 אקס ליבריס עבור דוד וולפסון. שטרוק, שהיה מעורב בחוגים הציוניים, הכיר את וולפסון מפעילותו בקונגרס הציוני ומתפקידו כנשיא הוועד המנהל של בצלאל. שטרוק יצר את התחריט בטכניקה של תצריב ואקווטינטה. לאחר מכן הוא הודפס במספר עותקים לא ידוע בטכניקה של דפוס אופסט.
במרכז העבודה תיאור נוף ובו שורה של דקלים, הנטועים לאורכו של חוף ים או אגם צחיחים. דימוי זה מאזכר רישומים ועבודות שיצר שטרוק בערבות ביקורו בארץ-ישראל בשנת 1903. בשנות ה-20 של המאה ה-20 שבו והופיעו ביצירותיו דימויים כאלו שתיארו בעיקר את מפרץ חיפה. התו חתום בפינתו השמאלית התחתונה בראשי תיבות של שמו ובפינה הימנית התחתונה מופיע מגן דוד, אשר שימש אף הוא כבסיס לחתימה של שטרוק בעבודותיו. סביב הדימוי מופיעה האימרה "ה' אחד, עם אחד, ארץ אחת, שפה אחת", שהייתה מזוהה עם החינוך העברי בראשית המאה ה-20.
עותקים של תו הספר נמצאים באוספי מוזיאונים שונים, כגון מוזיאון ישראל, ובאוספים פרטיים שונים.
גיא זהר

ביוגרפיה

זהר הוא בנם של רחל ושל עורך הדין אלי זהר. לאחר שהוריו נפרדו, הוא גדל בביתם של אמו ובעלה השני, דן אשל, עיתונאי בקול ישראל. למד במגמת תקשורת בתיכון חדש בתל אביב.
את שירותו הצבאי עשה בתחנת הרדיו גלי צה"ל, ולאחר שירות במשך שש שנים, ככתב לענייני חקלאות וכתב צבאי, המשיך לעבוד שם כעיתונאי פרילנסר. בשנות שירותו ועבודתו שם (1983-1992) שימש ככתב לענייני צבא ואחר-כך כעורך מהדורות חדשות, מגיש ורכז מערכת. בתקופה זו הופיע זהר לראשונה בטלוויזיה כאשר הגיש לסירוגין מבזקי חדשות של גלי צה"ל במסגרת התוכנית "ערב חדש". במלחמת המפרץ שימש כאחד מעורכי ומגישי השידור של האולפן המשותף לגלי צה"ל ולקול ישראל.
זהר היה אחד ממקימי חברת החדשות של ערוץ 2 ב-1993. הוא מילא בה שורה של תפקידי עריכה וניהול ששולבו בהגשת חדשות. בשנת 2000 מונה לסמנכ"ל התוכן של חברת הכבלים תבל דיגיטל. בעקבות מינוי זה עזב את הנחיית התוכנית "פגוש את העיתונות" בערוץ 2.
את דרכו בערוץ עשר החל זהר בשנת 2001 כאשר היה מועמד מוביל להקים את חברת החדשות של הערוץ ולעמוד בראשה. רק לאחר ההשקה הראשונה של הערוץ מונה זהר לסמנכ"ל התוכן. בתפקיד זה נשאר עד כניסתו של ניר למפרט לתפקיד מנכ"ל הערוץ. כמו כן הנחה זהר במשך שתי עונות את התוכנית "הכרישים" בערוץ עשר, בה הציגו יזמים את רעיונותיהם בפני משקיעים. זהר נותר בערוץ עשר והגיש את מהדורת סיכום היום הלילית של ערוץ עשר, "היום שהיה", ששידורה החל בקיץ 2003.
במרץ 2006 החל להנחות זהר בערוץ הילדים את תוכנית החדשות לילדים "חמש וחצי - השבוע שהיה". ב-27 בינואר 2011 שודרה התוכנית האחרונה של "חמש וחצי".

בעשור השני של המאה ה-21

מדצמבר 2010 ועד ספטמבר 2011 הנחה 40 מהדורות של "השבוע", מגזין חדשות יום השישי. ב-9 בספטמבר 2011 הודיע בשידור חי על התפטרותו מהנחיית התוכנית. זאת בעקבות שידור התנצלות חריגה באורכה על "פרסום דברי כזב" ועל כך שחברת החדשות "לא בדקה עובדות לפני פרסומן" בכתבה על שלדון אדלסון ששודרה בתוכנית חודשים אחדים קודם לכן. ההתפטרות נעשתה לאחר שעוד קודם לכן פרשו מתפקידיהם, בשל אותה התנצלות, מנכ"ל חדשות 10 ראודור בנזימן, ועורכת המהדורה, רותי יובל. בהודעתו ציין זהר כי "לעתים יש לעצור ולהרים דגל שחור. אסור לעבור לסדר היום על מה שנראה בעינינו כשבירה של ערכים מקצועיים ואתיים". צוות הדסק של "חדשות 10" צולם מריע לו בתום דבריו. בשל התנהגות אנשי הערוץ בפרשה זו כמפורט לעיל, החליט רון לאודר להפסיק את הזרמת הכספים למימון הערוץ, שכתוצאה מכך היה צפוי להפסיק לפעול באוקטובר 2011.
לאחר התפטרותו של יעקב אילון, נבחר זהר להגיש את המהדורה המרכזית של חדשות 10 לסירוגין לצד תמר איש-שלום. זהר הגיש מאז את המהדורה פעם-פעמיים בשבוע.
עם המעבר לשידור מהדורת החדשות המרכזית מירושלים בספטמבר 2013, זהר פרש מהגשת המהדורה, לאור העובדה כי תוכניתו, "היום שהיה" ממשיכה להיות משודרת מהאולפן בגבעתיים. את מקומו של זהר בהגשת המהדורה ממלאת טלי מורנו.
ב-2013 החליף זהר את גבי גזית בהגשת תוכנית האקטואליה שלו ברדיו ללא הפסקה.
במרץ 2018 שודר סרטו התיעודי "מוות ללא תשובה".
בשלהי 2018 פורסם כי זהר החליט לא להישאר בערוץ עשר לאחר המיזוג עם רשת 13, וחתם על חוזה עם תאגיד השידור "כאן". הוא צפוי להוביל תוכנית תחקירים שתשודר בערוץ כאן 11.
ב-17 בפברואר 2019 החל שידור התוכנית "מהצד השני" בהגשתו, לאחר שקדמה לה מחאת עובדי התאגיד בשל צילומיה במתחם התחנה בהיותה תוכנית בהפקה פרטית. לאחר מספר חודשים התוכנית ירדה מהמרקע, כאשר תאגיד כאן השעה את שיתוף הפעולה עם חברת ההפקה "קודה" בעקבות תקרית השתלת הרובה בסדרה "מחוז ירושלים". בספטמבר התוכנית חזרה.

חיים אישיים

זהר נשוי ואב לשלושה.
ז'ירונדן דה בורדו

היסטוריה

המועדון הוקם ב-1881 וב-1937 הפך למקצועי. ב-1941 זכתה לראשונה בגביע הצרפתי. בעונת 1949/50 זכתה הקבוצה באליפות הליגה הראשונה שלה, כשנה בלבד לאחר שעלתה מליגת המשנה. באותה תקופה כונתה חוליית ההגנה של בורדו "המבצר הבלתי חדיר".
ההצלחה מיעטה לבוא בעשורים הבאים עד שנות ה-80. בעשור זה זכתה בורדו בשלוש אליפויות ובשני גביעים והעפילה במשך מספר שנים רצופות למפעלים אירופיים. אולם, חלה ירידה בכושר של הקבוצה לקראת סוף העשור ובתחילת שנות ה-90 הורדה הקבוצה לליגת המשנה מסיבות כלכליות. הקבוצה הצליחה לחזור לליגת העל בתוך זמן קצר, וב-1996 הגיעה להישג השיא שלה - גמר גביע אופ"א. בשנת 1999 היא זכתה באליפות החמישית שלה. האליפות הבאה הגיעה עשר שנים לאחר מכן, ב-2009, תוך שהיא עוצרת רצף שבע אליפויות של אולימפיק ליון. בעונת 2009/10 בורדו הגיעה לרבע גמר ליגת האלופות, שם התמודדה מול אולימפיק ליון והודחה. בעונת 2012/13 זכתה בורדו בגביע הצרפתי ה-4 בתולדותיה לאחר שניצחה את אביאן בגמר 3-2.
ב-23 במאי 2015 חנכה הקבוצה את אצטדיונה החדשה, אצטדיון בורדו-אטלנטיק המונה 42,115 מקומות ישיבה.
בנובמבר 2018 נרכשה על ידי איש העסקים האמריקאי ממוצא צרפתי, ז'וזף דרגוס, מייסד חברת General American Capital Partners.
נוריו ססאקי

נוריו ססאקי (ביפנית: 佐々木 則夫;‏ נולד ב-24 במאי 1958) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל יפני. כיום מאמן ססאקי את נבחרת הנשים של יפן, והוביל אותה לזכייה היסטורית בגביע העולם 2011. ססאקי זכה פעם אחת בפרס מאמן השנה בעולם, והיה מועמד לזכייה עוד שלוש פעמים נוספות.

קריירה

ססאקי נולד ב-1958 במחוז יאמאגטה שבחבל טוהוקו, יפן. כבר כשהיה בתיכון, הוא שימש כקפטן קבוצת הכדורגל של בית ספרו והוביל אותה לחצי גמר אליפות בתי הספר. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, החל ססאקי לעבוד בענקית התקשורת ניפון טלגרף אנד טלפון (NTT), ואף הצטרף לקבוצת הכדורגל של החברה. ב-1986, הוא היה חלק מרכזי בעליית הקבוצה לליגה היפנית השנייה. כשהיה בן 33 פרש ססאקי ממשחק פעיל.
ב-1997, מונה ססאקי למאמן אומיה ארדיג'ה, שהייתה גלגול מתקדם של קבוצת נעוריו. לאחר שנה בתפקיד, עבר ססאקי למחלקת הנוער של המועדון ובמקביל מונה לראש מחלקת הפיתוח. בשנת 2006, הוא החל לשמש כמאמן נבחרת הנשים הצעירה וכעוזר המאמן בנבחרת הנשים הבוגרת של יפן. לאחר שנתיים בתפקיד, קודם ססאקי לתפקיד המאמן הראשי של נבחרת הנשים.
תחת שרביטו של ססאקי, הפכה יפן לאחת הנבחרות הטובות בעולם והחלה לצבור הצלחה רבה. ב-2008, זכתה הנבחרת בתואר גדול ראשון בתולדותיה - אליפות מזרח אסיה שנערכה בסין. באותה שנה, הוא אף הוביל את הנבחרת למקום הרביעי בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת בייג'ינג. ב-2010, אירחה יפן את אליפות מזרח אסיה וזכתה בתואר בפעם השנייה רציפות. באותה שנה, זכתה הנבחרת לראשונה במשחקי אסיה, לאחר ניצחון 0-1 בגמר על צפון קוריאה.
לפני מונדיאל 2011 נחשבו היפניות לנבחרת בינונית ובעלת סיכויים לא גבוהים לזכייה. למרות זאת, הוגרלה הנבחרת לבית קל, סיימה במקום השני והעפילה לרבע הגמר. ברבע הגמר פגשו היפניות את נבחרת גרמניה, שנחשבה למועמדת הבולטת לזכייה. לאחר משחק צמוד, ההכרעה עברה להארכה, בה ניצחה יפן 0-1. את חצי הגמר, צלחו היפניות בהצלחה כאשר ניצחו את שוודיה 1-3. ב-17 ביולי, במשחק הגמר, פגשה יפן את הנבחרת הטובה בעולם על פי דירוג פיפ"א - ארצות הברית. שלוש דקות לסיום ההארכה, כשארצות הברית מובילה 1-2, כבשה הומארה סאווה את שער השוויון לאחר בעיטת קרן. בדו-קרב הפנדלים, גברו היפניות 1-3 על האמריקאיות וזכו בגביע ההיסטורי. 
מספר חודשים לאחר מכן, ב-9 בינואר 2012, זכה ססאקי בפרס מאמן השנה של פיפ"א, המוענק למאמן הנשים המצטיין באותה שנה. הוא קיבל 45.57 אחוזים מקולות המצביעים, וגבר על פיה סונדהאגה השוודית (15.83% מהקולות) ועל ברונו ביני הצרפתי (10.28%). בסוף שנה זו, הוביל ססאקי את יפן לזכייה במדליית הכסף באולימפיאדת לונדון, לאחר הפסד 2-1 בגמר נגד ארצות הברית. בשנת 2014, זכתה יפן בפעם הראשונה באליפות אסיה שנערכה בוייטנאם. היה זה התואר החמישי של ססאקי עם נבחרת יפן בשש שנות אימון.
בגביע העולם 2015, ניסה ססאקי להפוך למאמן הראשון מאז ויטוריו פוצו האיטלקי שמצליח לזכות בשני גביעי עולם כמאמן ראשי. הוא כמעט והצליח במטרתו, אך יפן הפסידה בגמר 5-2 לארצות הברית.
מברשת היידינגר

מברשת היידינגר הוא אפקט אופטי שמקורו בעין עצמה. תואר לראשונה על ידי הפיזיקאי האוסטרי וילהלם קרל ריטר פון היידינגר (von Haidinger) בשנת 1844.
אנשים רבים יכולים להבחין באור מקוטב. הדבר נראה כמו צורת עניבת פרפר אופקית צהבהבה מטושטשת עם קצוות "שעירים", ומכאן הכינוי מברשת. צורה זו נראית במבט על אור מקוטב - למשל שמים בניגוד לכיוון השמש או מבט דרך משקפיים מקטבים על רקע בהיר.
כיוון הצורה אנכי לכיוון הקיטוב, כך שכאשר מתבוננים באור מקוטב אופקית, הצורה נראית אנכית.
ראיית צורת המברשת נובעת מאזור פנימי בעין, המכונה הכתם הצהוב (בלטינית: מקולה לוטאה). ניתן להתאמן ולפתח את יכולת ההבחנה במברשת הצהובה וכך ללמוד להבחין באור מקוטב על ידי פיתוח הראייה מאזור הכתם הצהוב (ראייה מרכזית).
העוקץ (אתר אינטרנט)

היסטוריה

האתר הוקם בשנת 2003 כפרויקט של מרכז אדוה בפורמט של בלוג אישי בו כתבו בעיקר פרופ' יוסי דהאן וד"ר יצחק ספורטא שחשו, לדבריהם, כי נושאים כלכליים וחברתיים מסוקרים בישראל באופן שטחי. בהמשך מתוך רצון "להוות אלטרנטיבה לתקשורת הממוסדת המונעת בעיקרה משיקולי רייטינג ושבויה בידי בעלי הון ופוליטיקאים" שינה האתר את הפורמט שלו והפך לבמה מרכזית עבור עשרות אנשי אקדמיה, פובליציסטים ואישי ציבור שפרסמו בו את מאמריהם.
האתר מנוהל במשותף על ידי ספורטא ודהאן ומתעדכן על בסיס יומי. האתר מאפשר פרסום תגובות ולעיתים קרובות מתרחשים בו דיונים מקיפים בהם מעורבים אנשים מהשורה יחד עם אנשי אקדמיה על נושאי השעה. נכון ל-10 באוגוסט 2007, התפרסמו באתר 2,204 מאמרים, מתוכם 1,347 פרי עטם של ספורטא ודהאן.
בשנת 2009 שודרג האתר בעזרת תרומתה של הקרן החדשה לישראל. האתר קיבל תמיכות לאורך מספר שנים מהקרן החדשה לישראל וכן קרן רוזה לוקסמבורג המזוהה עם מפלגת די לינקה הגרמנית.
עם הכותבים באתר במשך השנים נמנו בין השאר: שלי יחימוביץ', חררדו לייבנר, גדי אלגזי, יוסי יונה, יהודה שנהב, יצחק ג'קי אדרי, יחיעם שורק, שלמה סבירסקי, עמי וטורי, אילנה שזור, אורלי בנימין ואחרים.
איש שלג

איש שלג או בובת שלג (בעבר נקרא גם גולם-איש) היא דמות עשויה שלג שבוניה משווים לה צורת אדם. בניית בובות שלג בחורף היא עיסוק פופולרי בקרב ילדים ואף מבוגרים.
איש שלג נבנה לרוב מכדור שלג גדול כגוף. כדור שני (ולעיתים קרובות שלישי) קטן יותר ממוקם מעליו כראש. איברים נוספים, כמו עיניים, אף ופה, עשויים לרוב מפחם, אצטרובלי ברוש, אבנים קטנות או כפתורים.
לעיתים משתמשים בירקות לסימון איברי הפנים באיש השלג, כגון פרוסות מלפפון כעיניים, חתיכת גזר כאף ופרוסת עגבנייה כפה. כמו כן, נהוג להוסיף כפתורים על הכדורים התחתונים כדי שבובת השלג תיראה כאילו היא לובשת חולצה. לעיתים מוסיפים גם כובע – לרוב סיר הפוך וצעיף.

בישראל

בירושלים נערכת בכל שנה שבה יורד שלג, תחרות בניית בובות שלג בגן סאקר. בראש צוות השיפוט עומד ראש העיר.
YZ בלווייתן

היסטוריה

הכוכב מוזכר לראשונה בקטלוג של כוכבים עם תנועה עצמית גבוהה שפרסם האסטרונום ההולנדי וילם יקוב לויטן בשנת 1942 תחת הציון L 725-32. בגרסאות מאוחרות יותר של קטלוג הכוכבים בעלי תנועה עצמית של מעל חצי שניית קשת בשנה קיבל הכוכב גם את הציונים LFT 118‏ (1955) ו-LHS 138‏ (1976). בשנת 1969 הוא הוכנס למהדורה השנייה של קטלוג גליזה לכוכבים קרובים תחת הציון גליזה 54.1. בשנים 1969 ו-1975 זוהו להבות סולריות שמתפרצות ממנו וגורמות לשינויי בהירות שמגיעים ל-0.75 דרגות. בעקבות גילויים אלה הוגדר הכוכב ככוכב הבזק וקיבל את הציון של כוכב משתנה YZ בלווייתן.

מאפיינים

YZ בלווייתן הוא ננס אדום מסוג ספקטרלי M4.5 V. רדיוסו מוערך ב-0.17 רדיוס שמש, מסתו מוערכת בכ-0.13 מסת שמש ועוצמת הארתו היא כ-0.02% מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בגלל טמפרטורת פניו הנמוכה, כ-3,000 קלווין, כמעט כל קרינתו היא בתחום התת-אדום. המרחק שבו כוכב לכת המקיף את YZ בלווייתן יכול להכיל מים נוזליים הוא בין 0.036 ל-0.078 יחידה אסטרונומית, אבל עד לשנת 2013, חיפוש אחר כוכבי לכת המקיפים את YZ בלווייתן לא העלו תוצאות שמאפשרות לקבוע אם כאלו קיימים או לא. באוגוסט 2017 גילה צוות חוקרים במצפה האירופי הדרומי כי לכוכב ישנה מערכת כוכבי לכת, ביניהם שלושה כוכבי לכת בעלי מסה הדומה לזו של כדור הארץ.
לכוכב תנועה עצמית גדולה של 1.345 שניות קשת בשנה.

סביבה

הכוכב הקרוב ביותר ל-YZ בלווייתן הוא τ בלווייתן שבמרחק של 1.6 שנות אור הוא נראה ככוכב הבהיר ביותר בשמים עם בהירות מדרגה של 0.9-, מעט בהיר יותר מסיריוס שנמצא במרחק של כ-13.4 שנות אור ובהירותו תהיה כ-0.5-. במרחק של 3.5 שנות אור נמצאים זוג הננסים האדומים גליזה 65 שלא ניתנים לראייה בעין אנושית ללא ציוד עזר ממרחק זה. שאר השכנים הם גם כן ננסים אדומים שלא ניתנים לראייה ללא ציוד עזר, למעט ε בארידנוס שנמצא במרחק של כ-7 שנות אור וניתן לראייה ככוכב לא בולט עם בהירות מדרגה 2.8. השמש תראה משם ככוכב חסר יחוד עם דרגת בהירות 2.68.
Seed Productions

Seed Productions הייתה חברת הפקת סרטים שקשורה לפוקס המאה ה-20, שהוקמה על ידי השחקנים האוסטרלים יו ג'קמן ואשתו השחקנית והבמאית דבורה לי פורנס עם המפיק והשותף העסקי ג'ון פלרמו.

היסטוריה

מטה החברה היה ממוקם במתחם של חברת פוקס המאה ה-20 בסנצ'ורי סיטי שבלוס אנג'לס. המשרד האוסטרלי נפתח בשנת 2006 באולפני פוקס אוסטרליה בסידני.
הפרויקט הראשון שתכננה החברה להפיק היה "X-מן המקור: וולברין", סרט המפרט את מקורותיו של הדמות הבדיונית וולברין שג'קמן גילם בסדרת סרטי אקס-מן. צילומי הסרט היו אמורים להתחיל מיד לאחר השלמת הסרט השלישי בסדרה, X-מן: המפלט האחרון, אך הצילומים בניו זילנד התעכבו עד ל-18 בינואר 2008‏. בינתיים, הפיקה החברה את "הרשימה" (2008) בכיכובו של יואן מקגרגור, שלושה סרטים תיעודיים על קריקט בכיכובו של חבר טוב של ג'קמן, גאס וורלנד, ואת סדרת הטלוויזיה קצרת הימים "Viva Laughlin". ב-2010 החליט יו ג'קמן לפרק את החברה כדי להתרכז במשחק.
איזבל הרלובסן

קריירה

הרלובסן נולדה ביוני 1988 בגרמניה בעת שאביה, הכדורגלן קאיי אריק הרלובסן, שיחק במדי קבוצת בורוסיה מנשנגלדבך. בשנת 2000, החלה הרלובסן לשחק בקבוצת הנוער של קולבוטן פוטבול, ואחרי ארבע שנים עלתה לקבוצה הבוגרת של המועדון. היא שיחקה בקולבוטן במשך חמש עונות, במהלכן זכתה בשתי אליפויות (2005, 2006) ובגביע מדינה אחד (2007). 
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת נורווגיה ערכה הרלובסן כבר בגיל 16, ומהר מאוד הפכה לאחת משחקניות המפתח של הנבחרת. בשנת 2005, הייתה הרלובסן לכדורגלנית הצעירה ביותר באליפות אירופה שנערכה באותה שנה באנגליה. במהלך הטורניר היא כבשה שני שערים - אחד נגד צרפת בשלב הבתים ואחד נגד שוודיה בחצי הגמר. נורווגיה הגיעה עד לגמר הטורניר, אך שם הפסידה 3-1 לגרמניה. במהלך הטורניר, נערכו מגעים להעברת הרלובסן לקבוצת ארסנל האנגלית, אך בסופו של דבר, שני הצדדים לא הגיעו לידי הסכמה. 
שנתיים לאחר מכן הייתה הרלובסן חלק מסגל הנבחרת שנסע לסין כדי להתחרות בגביע העולם. היא לא פתחה בשני המשחקים הראשונים בשלב הבתים, אך במשחק השלישי - נגד גאנה, היא נכנסה כמחליפה ואף כבשה את אחד השערים. ברבע הגמר, במשחק נגד סין אל מול קהל 52,000 איש, היא כבר פתחה בהרכב הראשון ואף כבשה את שער הניצחון שהעלה את נורווגיה לחצי הגמר של הטורניר. בחצי הגמר כבר נעצרו הנורווגיות, לאחר הפסד 3-0 לגרמניה. באותה שנה כבשה הרלובסן את שער הניצחון בגמר הגביע הנורווגי, וזכתה לקבל את מדליית הזהב מידיו של האראלד החמישי, מלך נורווגיה. אל אליפות אירופה שנערכה בפינלנד בשנת 2009 כבר הגיעה הרלובסן ככוכבת הנבחרת. היא שיחקה בכל חמשת המשחקים של נורווגיה במהלך הטורניר, וכבשה שער אחד. גם הפעם הגיעה נורווגיה עד לחצי הגמר, שם נעצרה פעם נוספת על ידי הנבחרת הגרמנית (שבסופו של דבר זכתה בטורניר). הרלובסן כבשה את השער היחיד בהפסד 3-1 לגרמניות.
ב-28 באוקטובר 2009 הודיעה הרלובסן על עזיבת קולבוטן ועל הצטרפותה לקבוצת ליון הצרפתית, ביחד עם חברתה לקבוצה ולנבחרת - כריסטין קולומבו נילסן. ב-8 בנובמבר 2009, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בקבוצה, כשנכנסה כמחליפה בניצחון 1-6 על ג'וביסי. שער הבכורה שלה הגיע ב-7 במרץ 2010, במסגרת הגביע הצרפתי. בהמשך אותה עונה היא זכתה לשחק בגמר ליגת האלופות, בו הפסידה ליון לקבוצת טורבינה פוטסדאם הגרמנית. לאחר עונה אחת בלבד, עזבה הרלובסן את ליון וחזרה לנורווגיה - לקבוצת קבינר.
ביולי 2011 הודיעה הרלובסן על יציאתה מהארון.
In My Blood

רקע וכתיבה

הפעם הראשונה בה שון מנדס הופיע עם השיר הייתה ב-28 במרץ 2018, במהלך תוכנית הטלוויזיה "The Late Late Show with James Corden". לאחר מכן, ב-12 באפריל באותה השנה, הופיע עם השיר במהלך טקס פרסי אקו.
בסמוך לצאתו על השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
פוטיפר

פּוֹטִיפַר שַׂר הַטַּבָּחִים הוא דמות מקראית. הוא מוזכר לראשונה בספר בראשית, פרק ל"ז, פסוק ל"ו כאשר קנה את יוסף.

פוטיפר במקרא

תוארו של פוטיפר במקרא הוא "סריס פרעה שר הטבחים", תואר שמשמעותו לא הובררה עד תום, וייתכן שמשמעו השר הממונה על שוחטי בהמות בית המלך, או לחלופין השר הממונה על ההוצאות להורג. מהמקרא משתמע שבמתחם מגוריו של שר הטבחים היה מצוי גם בית הסוהר.
על פי המסופר במקרא, פוטיפר קנה את יוסף לעבד מיד המדנים, ובעקבות הצלחתו בתפקיד, נתן בידו סמכויות רבות בביתו. אשת פוטיפר חמדה את יוסף בליבה וניסתה לפתות את יוסף, כשנכשלה בכך טפלה עליו אשמת שווא של ניסיון לשכב איתה נגד רצונה, ובעקבות כך פוטיפר אסר את יוסף בבית הסוהר שבו כלואים אסירי המלך.

פוטיפר במדרש

המדרש דורש את התואר "סריס פרעה" שנעשה לסריס מחוסר יכולת הולדה. על פי המדרש סירוסו בא עליו מידי שמים משום שכשקנה את יוסף תיכנן להשתמש בו לצרכיו המיניים.
המדרש מזהה את פוטיפר עם פוטי-פרע, כהן און, שנעשה לחותנו של יוסף לאחר ששוחרר מבית הסוהר והתמנה למשנה למלך מצרים.
במדרש נכתב כי אשתו הייתה חוזה בכוכבים, וראתה כי עתידים להיוולד לה צאצאים משותפים מיוסף. אך לא ידעה אם היא עצמה תהיה אם צאצאיו או שבתה תהיה האישה הנישאת ליוסף, ואכן מנשה ואפרים בני יוסף היו מצאצאיה, מבתה אסנת.
על פי מדרש אחר, אחרי ששכם בן חמור אנס את דינה בת יעקב, היא הרתה ונולדה לה בת בשם אסנת, ויעקב אבינו שלח אותה מהבית למצרים, ושם אשת פוטיפר, שהייתה עקרה, אימצה אותה כבת. ולמעשה יוסף נשא לאישה את בת משפחתו.
ליודמילה זיקינה

חייה

ליודמילה זיקינה נולדה במוסקבה למשפחת פועלים. במהלך מלחמת העולם השנייה היא עבדה במפעל לייצור נשק ולאחר המלחמה עבדה כחובשת בבית חולים צבאי.
בשנת 1947 השתתפה בתחרות זמר ועל בסיס הופעותיה התקבלה למקהלה של שירי עם. בשנת 1949 היא עזבה את המקהלה וחזרה לעבוד בבית החרושת, אומנם כבר בשנת 1950 חזרה לשיר במקהלת הרדיו. בשנת 1960 היא זכתה בתחרות זמר והחל משנת זו זיקינה החלה להופיע כזמרת בודדת. בשנות ה-60, כבר בהיותה זמרת היא החליטה שצריכה להשלים את השכלתה והחלה ללמוד באקדמיה למוזיקה. בשנת 1977 היא הקימה להקה "רוסיה" שהתמחה בזמר רוסי-עממי. עם להקה זו היא הופיעה במשך עשרות שנים. בכל הקריירה שלה זיקינה שרה שירי עם ושירים של מלחינים בני זמנה בסגנון שירי עם רוסים. על סדרת הופעות בשנת 1970 הזמרת זכתה בפרס לנין.
זיקינה זכתה לפופולריות גדולה ותקליטיה נמכרו במיליוני העתקים. היא הופיעה במעל ל-92 מדינות העולם. רבות מהופעותיה צולמו והוקרנו בטלוויזיה הסובייטית. בנוסף להופעות זיקינה לימדה זימרה ורבים מתלמידיה התפרסמו.
במשך שנים רבות היא סבלה מסוכרת ובשנת 2007 עברה ניתוח קשה. היא נפטרה ב-1 ביולי 2009 ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'י.
זיקינה הייתה נשואה ארבע פעמים ולא היו לה ילדים משלה. לשנת 2013 מתוכננת הקרנת סידרת טלוויזיה בת 8 פרקים על חייה.
לאה נס

ביוגרפיה

לאה נס בוגרת אולפנת כפר פינס, והשלימה את לימודי הדוקטורט בביוכימיה ב-1993 באוניברסיטת בר-אילן. נס נשואה לרואה החשבון ועורך הדין ד"ר שלמה נס ולהם חמישה ילדים. היא מתגוררת בגבעת שמואל.
מרטין מוסקוביץ'

ביוגרפיה

מרטין בן דוד מוסקוביץ' נולד בשנת 1938 ברומניה. כבר בגיל 5 הופיע על במה, ומאז עסק במוזיקה עד יום מותו - בליווי אמנים מהשורה הראשונה, עיבודים, הלחנה לרדיו ולטלוויזיה, וניצוח על מקהלות. בגיל 9 עלה לארץ ישראל. בסוף שנות החמישים היה האקורדיוניסט של להקת פיקוד מרכז.
הרבה להשתתף בפסטיבלים שונים, כמלחין וכמעבד. בפסטיבל שירי הילדים הראשון חיבר את הלחן לשיר "לצבי יש בעיה" למילותיו של יוסי בכר, בביצועה של רבקה מיכאלי (השיר זכה במקום השני).
בפסטיבל השני חיבר את הלחן לשיר "דודה סמנטה" למילותיו של יורם טהר לב, בביצועה של ציפי שביט (זכה במקום השלישי).
בפסטיבל השלישי חיבר את הלחן לשיר "למה לא יכול להיות" למילותיה של לאה לופנפלד, בביצועו של דודו דותן.
בפסטיבל השישי עיבד את הלחן לשיר "שוקי התוכי" של גידי קורן, בביצוע האחים והאחיות (השיר זכה במקום השני).
בפסטיבל השביעי עיבד את הלחן לשיר "שובי דובי" של גידי קורן, בביצוע האחים והאחיות (השיר זכה במקום הראשון).

בלט במיוחד בעיבוד שירים לפסטיבל הזמר המזרחי, שחלקם זכו במקומות ראשונים. עיבד שירים לפסטיבל הזמר החסידי, שחלקם זכו בפרסים.
בפסטיבל הזמר 1975 היה אחראי על עיבוד השיר שזכה במקום הראשון "שיר פרטי" למילים של אילן גולדהירש ולביצוע וללחן של ניסים סרוסי.
היה המנהל המוזיקלי, המעבד והמנצח על תזמורת גדולה בתוכנית של יהורם גאון שהוקלטה בהופעה חיה בהיכל התרבות (המופע יצא בתקליט).
מוסקוביץ' כתב עיבודים רבים לשירת הלאדינו והשמיע את הרומנסות עם המקהלות שלו בבמות רבות (לרבות אירוע פתיחה לכינוס ארצי של דוברי לאדינו בטבריה ב-2004 במעמד יצחק נבון, יו"ר הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו). לפסטילאדינו הראשון, שהתקיים גם הוא בחסות הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, הלחין שיר למילותיו של יצחק רודיטי "פאיז דה ליצ'ה אי מיאל" ('ארץ חלב ודבש').
ב-20 השנים האחרונות לחייו עבד עם מקהלות וחבורות זמר, בהן "גלרון" ו"קולות הכפר" מכפר סבא, "צליל ירוק" מניר צבי, "רמים" רמלה, "תות" מרמת השרון וחבורת הזמר באורנית. הקים בהתנדבות בתל השומר את חבורת הזמר – "סדנת גל" שחבריה הלומי קרב.
כל החבורות הופיעו על במות שונות בארץ, וחלקן בחו"ל.
ברפרטואר של המקהלות שבניצוחו הופיעו גם שירי יידיש. הוא הלחין ועיבד את כל השירים לסרט היידי הישראלי "אז מען גיט, נעמט מען" ('כשנותנים – קח') (1983).
ביצועים מוקלטים ורבגוניים של יותר מ-1,000 שירים שעיבד מצויים ב"קול ישראל", בדיסקים שהופקו על ידי חבורות הזמר, וכן בהקלטות באולפני רשת ג' במסגרת התוכניות "שרים עם גימל", בהן הרבה להופיע.
מרטין מוסקוביץ' התגורר בדרך נמיר בתל אביב. הוא נפטר מסוכרת בשנת 2008, בגיל 70. נקבר בבית העלמין ירקון.
הותיר את אשתו, שרי מוסקוביץ'.
בשנת 2013, לאחר מותו, הוענק לו פרס הוקרה מיוחד מטעם הנהלת אקו"ם לשנת 2012.