טולבוי

היסטוריה

וואליס הציג את רעיונותיו לפצצה בת 10 טונות במאמר בשנת 1941, בשם "הערה על שיטת התקפה על כוחות הציר". המאמר הראה כי פצצה גדולה מאוד המתפוצצת עמוק מתחת לפני האדמה ליד מטרה יכולה לזעזע את יסודות המטרה, זאת מכיוון שגלי הלם מועברים דרך האדמה בצורה חזקה יותר מאשר דרך אוויר.
וואליס עיצב מטוס בשם "מפציץ הניצחון" במשקל 50 טונות, שיעוף במהירות של 510 קמ"ש ברום של 45,000 רגל (14,000 מטרים) על מנת לשאת את הפצצה הכבדה למרחק של 6,400 קילומטרים. התוכנית לא יצאה אל הפועל כיוון שחיל האוויר התנגד למטוס הנושא פצצה יחידה, והרעיון לא פותח אחרי 1942.
העיצוב והייצור של טאלבוי נעשה ללא חוזה ביוזמת המשרד, בעקבות מאמר של ווליס משנת 1942 בשם "פצצה כדורית -טורפדו שטח" ועיצוב "פצצה קופצת" שתוכנן לפגיעה בסכר במסגרת מבצע נזיפה. מכיוון שפצצות אלו נבנו ללא חוזה, ה-RAF השתמש בפצצות שלא קנו ואשר היו עדיין רכושם של היצרן ויקרס. מצב זה תוקן לאחר ההכרה ביכולתהם של פצצות אלו.
ההישגים של הטלבוי כללו את מבצע הקשת ב-24 ביוני 1944 על לה קופולה - יחד עם פצצות גראנד סלאמס - אשר ערערו את היסודות של בונקר ההרכבה של V-2 ; ומתקפת טאלבוי על מנהרת סאומור ב-8–9 ביוני 1944, כאשר השתמשו בפצצות כדי לחדור דרך הגבעה והתפוצצו בתוך המנהרה בעומק 18 מטר מתחת לפני השטח.
אחרונת ספינות הקרב של הקריגסמרינה, ה"טירפיץ", הוטבע על ידי מתקפה אווירית באמצעות טולבויז במבצע "קטכיזם".

עיצוב

לרוב הפצצות המוטסות הגדולות של בעלות הברית ממלחמת העולם השנייה ובמיוחד הבריטיות, נבנו עם מעטפת דקה מאוד בכדי למקסם את משקל חומר הנפץ שמפציץ יכול לשאת. שיפור זה יושם בשלבים המוקדמים של המלחמה כאשר בדגמים הראשונים של הפצצות הבריטיות כמות החומר היה נמוך.
בכדי שפצצה תוכל לחדור לאדמה (או מטרות מוקשות) מבלי להתפרק, מארז הטולבוי היה צריך להיות חזק. לכן יצקו כל פצצה בחתיכה אחת מפלדה בעלת יכולת מתיחה גבוהה שתאפשר לה לשרוד את הפגיעה לפני הפיצוץ. במקביל, כדי להשיג את החדירה הנדרשת, תכנן וואליס את הטולבוי בצורה אווירודינמית מאוד כך שכאשר היא תיפול מגובה רב היא תגיע למהירות סופי
ית גבוהה בהרבה מאלו של פצצות מסורתיות.
בתכנון הסופי, זנב הפצצה (No. '78 Mark I) היה כמחצית האורך הכולל של הפצצה כולה; מעטפת הפצצה עצמה הייתה באורך 3 מטרים והאורך הכולל היא 6.4 מטרים. בתחילה הייתה לפצצה נטייה להתגלגל ולכן הזנב עבר שינוי: הסנפירים קיבלו פיתול קל כך שהפצצה הסתחררה עם נפילתה. ההשפעה הגירוסקופית של הסחרור עצרה את התנדנדות והסבסוב, ושיפרה גם את האווירודינמיקה והדיוק.
טולבוי תוכננה ליפול מגובה אופטימלי של 18,000 רגל (5,500 מטרים) במהירות 270 קמ"ש ופגיעה במהירות של 1,210 קמ"ש.  פגיעה של הפצצה בתנאים כאלו יצרה מכתש בעומק 24 מטרים ובקוטר של 30 מטרים ויכלה לחדור 4.9 מטרים של בטון.
המשקל של הטולבוי כ-12,000 ליברות (5,400 קילוגרם) והגובה ממנו נדרש לשחרר את הפצצה גרמו לכך שהיה צורך להתאים את המטוס הנושא את הפצצה במיוחד על מנת לשאת אותה. ציפוי שריון ואפילו חימוש הגנתי הוסרו מהמטוס בכדי להפחית את משקלו, בנוסף היה צורך להתאים את דלתות תא ההפצצה לגודלן של הפצצות.
במקביל הוכשרו טייסים מטייסת "דמבאסטרים" מס '617 לשימוש בכוונת הפצצה מיוחדת, ה- SBS ( Stabilizing Automatic Automatic Sight ). לצורך הדיוק בהטלה, היה צורך להתחשב בטמפרטורה, מהירות הרוח וגורמים אחרים בעת ההפצצה. הפצצה הייתה יעילה רק במידה וניתן היה לזהות את היעד בצורה ברורה, ומספר משימות לא צלחו או בוטלו בגלל קושי בזיהוי ובסימון מדויק של המטרות.
בשימוש כנגד מטרות תת-קרקעיות הותקנו בפצצה שלושה מרעומים נפרדים (מס' 58 סימן I). אלו יזמו פיצוצים בהשהייה קבועה מראש, אשר נתנה לפצצה מספיק זמן לחדור לתוך היעד התת-קרקעי לפני הפיצוץ. את המרעומים ניתן היה לכוון בהתאם לדרישות המשימה, להשהייה של 30 שניות או 30 דקות לאחר הפגיעה.
על מנת להבטיח פיצוץ, הותאמו לפצצה שלוש מרעומים מסוג 47 בחלק האחורי של הפצצה. השימוש במספר מרעומים שיפר באופן דרמטי את האמינות של הפצצה כיוון שאפילו אם שניים מהמרעומים כשלו, השלישי היה גורם לפיצוץ. עם זאת, לפחות טאלבוי אחד לא הצליח להתפוצץ במהלך ההתקפה השנייה על סכר הסורף ונמצא במהלך התיקונים בסוף שנת 1958 כאשר רוקנו את המאגר.
הפצצה כוונה למטרה במהלך פעולה והוכיחה שהיא מסוגלת לחדור עמוק לבטון מזוין מוקשה. עם זאת, זו לא הייתה הכוונה העיקרית של בארנס וואליס כאשר עיצב את הפצצה. לפי העיצוב המקורי הפצצה נועדה לפגוע בסמוך למטרה, לחדור את האדמה או הסלע שמתחת למטרה או מסביב לה ורק אז להתפוצץ במטרה להעביר את כל האנרגיה של הפיצוץ למבנה ולגרום לקריסתו. אפשרות אחרת הייתה ליצור מכתש אליה המטרה תיפול.
ההשפעה של 'רעידת האדמה' גרמה נזק רב יותר מאשר פגיעה ישירה החודרת לשריון המטרה, מכיוון שפיצוץ בתוך בונקר יפגע רק בסביבה הקרובה, וחלק גדול מהשפעת הפיצוץ יתפוגג באוויר. פגיעה ברעידת אדמה מטלטלת את כל היעד וגורמת לנזק מבני גדול בכל חלקיו, כאשר המטרה היא להפוך את התיקון ללא כלכלי.
טכניקה חלופית לשימוש בפצצה הייתה לכוון את עומק הפיצוץ כך שהמכתש שיווצר ישנה את פני השטח - תהליך זה שימושי בעת תקיפה של מסילות ברזל ומטרות דומות. הטאלבוי יכול היה לגרום למכתש בקוטר של 24 מטר ובעומק של 30 מטר, בניגוד לפצצות קונבנציונליות אשר הפיקו מכתשים רדודים רבים על פני יעד - הניתנים למילוי בקלות יחסית. מכתש גדול כמו זה שנוצר על ידי פצצת טולבוי דרש כמות גדולה יותר של משאבים ושימוש בכלים מכנים כבדים על מנת למלא.

ייצור

בנייתו של כל טלבוי דרשה עבודה רבה מכיוון שכל אחד מהם היה נבנה ברובו בעבודת יד ודרש שעות עבודה רבות בכל שלב ייצור. בנוסף החומרים ששימשו לבניית הפצצה היו יקרים, ורמת הגימור הנדרשת הייתה גבוהה מאוד בכל הקשור ליציקה של הפצצה והעיבוד השבבי. לדוגמה, כדי להגדיל את כוח החדירה, היה צורך לעבד במדויק תקע פלדה גדול ומוקשה במיוחד, ולהזדווג אותו במדויק לפתח האף של הפצצה; היה צורך לעבד את האוגיוב לצורה סימטרית לחלוטין בכדי להבטיח ביצועים אווירודינמיים מיטביים. בנוסף גודלה ומשקלה הגדולים של הפצצה הקשתה ביצוע העבודות המדויקות.
מילוי טורפקס נשפך ביד לבסיס המעטפת הפוכה לאחר שהמיסו אותה ב"קומקומים". השלב האחרון של מילוי חומר הנפץ הצריך לשפוך שכבה בעובי אינץ (2.54 סנטימר) של TNT טהור מעל מילוי טורפקס, ואחריו לאטום את הבסיס בשכבת בעובי 1000 מילימטרים של תערובת של שבבי עץ ושעווה עם שלוש גומחות גליליות עבור המרעומים שהוכנסו כאשר הפצצה חומשה.
פצצות טולבוי נחשבו יקרות יחסית ובמדיה ולא השתמשו בהם במהלך המבצע, נדרשו הצוותים להחזיר אותם לבסיס ולא להשליחם בבטחה בים כפי שעשו עם חימושים אחרים. 
בגלל עלות הייצור הגבוהה לכל יחידה, פצצות טולבוי שימשו אך ורק כנגד יעדים אסטרטגיים בעלי ערך גבוה שלא ניתן היה להשמיד באמצעים אחרים. כאשר התגלה כי ניתן להתאים את מטוסי הלנקסטר לשאת פצצה גדולה יותר מהטלבוי, וואליס ייצר את פצצת גראנד סלאם הגדול עוד יותר.

לאחר המלחמה

אחרון מפציצי ה- V - ה- Handley Page Victor - תוכנן לשאת מטען פצצה שיכול לכלול שני טולבוי, או גרנד סלאם אחד בתוספת כלי נשק קטנים יותר.

השימוש על ידי ארצות הברית

ה-T-10 נבנה כגרסה האמריקנית של הטולבוי במשקל 5,400 קילוגרם, תוך שימוש במרכיבים אמריקנים. הפיתוח החל בנשת 1944 והתוכנית הייתה להשתמש בפצצות כריכוך לפני הפלישה לאיים המבוצרים באוקיינוס הפסיפי. בסופו של דבר לא נעשה בהם שימוש בגלל הכניעה של יפן לאחר השימוש בפצצות האטום. בסוף שנות החמישים של המאה ה-20 הוחלף השם של ה-T-10 ל-M-121. במהלך מלחמת קוריאה מספר פצצות הוסבו לפצצות מונחות רדיו מסוג טרזון, פצצות אלו הוטלו על ידי מטוס בוינג B-29 במטרה להשמיד גשרי רכבת וסכרים.
לאחר סיום מלחמת קוריאה ופרישתם של מפציצי B-29 ו- B-36, לחיל האוויר של ארצות הברית לא נשארו כלי טיס היכולים להטיל את ה-M-121, והפצצות הוכנסו לאחסון. ייצור ה- T-10 הסתיים בשנת 1955 ומטוס ה-B-36 היה המטוס המבצעי האחרון שיכול היה להפיל פצצה מסוג טולבוי שהורכבה בדרך המקובלת. במהלך מלחמת וייטנאם, כמה פצצות ה-M-121 נשלחו לווייטנאם לאחר שהוסרו מהם תכריכי הזרימה האחוריים ומכלולי סנפיר הזנב למשימות קומנדו. בווייטנאם שולבו ראשי הקרב בכלי הנשק BLU-82 שהוטלו על ידי C-130 באמצעות בקרת מכ"ם. ראשי הקרב הותקנו על משטח ונמשכו על ידי מצנחים מרמפת הטעינה האחורית של C-130. לאחר שנפלו מהמטוס המצנחים ייצבו את ראש הקרב הגדול עד לפגיעה. אף עם מרעום באורך מטר וחצי שהורכב על ראש הפצצה פוצץ את הפצצה במרחק הנכון מהקרקע. אחד מאחרוני הפצצות ממלחמת העולם השנייה הוטל במהלך משימת קומנדו במטרה לפנות אזור נחיתה למסוקים על רכס במהלך קרב הגבעת המבורגר בווייטנאם ב־1969. הפצצה הוטלה מגובה 10,000 רגל (3,000 מטרים) ופגעה בדיוק במטרה. 
פצצה דומה שעדיין בשירות היא ה-T-12 Cloudmaker במשקל 43,000 ליברות (20,000 קילוגרם), הנישאת על ידי ה-Convair B-36 A.