google/wiki40b huggingface dataset:
בא לי לחבק אותך

רקע וכתיבה

השיר נכתב והולחן על ידי עדן חסון והופק על ידי יעקב למאי. השיר הוא בלדה ים-תיכונית, ובן זקן שרה בו על רצונה לחבק את בן הזוג שלה, ועל כך שהיא אוהבת אותו למרות הכל. יוסי חרסונסקי סקר את השיר והעניק לו ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

טרם פורסם הווידאו קליפ הנלווה של השיר, העלתה עדן בן זקן לערוץ היוטיוב שלה את האודיו שלו ב-21 במאי 2018. באודיו ניתן לראות את עטיפתו של הסינגל. בנוסף לכך, ניתן לראות באודיו את מילותיו של השיר.
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של האודיו עומד על כ-10 מיליון צפיות.
משה שווייצר

קריירה

שווייצר גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ובשנת 1972 עלה להרכב הקבוצה הבוגרת של המועדון. לאחר עונה אחת הושאל למשך ארבע עונות לקבוצת הפועל פתח תקווה, ולאחר מכן שב למכבי תל אביב וזכה עם הקבוצה באליפות בעונת 1978/1979. בשנת 1983 עזב את מכבי תל אביב ועבר להפועל לוד. באמצע העונה הועבר לקבוצת הפועל רמת גן, ובשנת 1984 פרש ממשחק פעיל.
לזכותו של שווייצר שמונה שערים ב-23 הופעות במדי נבחרת ישראל, במדיה שיחק כאשר אביו דוביד שווייצר היה מאמן הנבחרת. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-3 בספטמבר 1974, בניצחון 8–3 בטהראן על נבחרת מלזיה במסגרת משחקי אסיה. בשנת 1976 פתח בהרכב הראשון בכל ארבעת משחקיה של הנבחרת באולימפיאדת מונטריאול. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-18 בפברואר 1977, במשחק ידידות מול נבחרת אוסטרליה שהסתיים בתיקו 1–1, כאשר שווייצר הבקיע את שער השוויון.
אנחנו לא צריכים

אנחנו לא צריכים (ידוע גם כ"כבר יבשו עינינו מדמעות", "את הגשם תן רק בעיתו" ו"יותר מזה אנחנו לא צריכים") הוא להיט של שלמה ארצי מתוך אלבום הבכורה שלו, "שלמה ארצי" (1970), ובגרסה מחודשת משנת 1998.
מילות השיר נכתבו על ידי אבי קורן ללחנו של הבמאי שמואל אימברמן. אימברמן הלחין מספר לחנים, ובהם לאריק איינשטיין ("הרחק בלילה") ולשלישיית גשר הירקון ("ליל קרב"). בסוף שנות ה-60 הוא פגש את אבי קורן במסדרונות אולפני הצילום והשמיע באוזניו את הלחן. קורן הוקסם מן הלחן וכתב לו את המילים. הימים היו ימי מלחמת ההתשה ומילות השיר נכתבו על חבר של קורן שנפל. כשאסף ארצי חומרים לאלבום הבכורה שלו הוא בחר להכליל שיר זה באלבומו, בעיבודו של בני נגרי. השיר זכה להצלחה במצעד הפזמונים השבועי של הגל הקל ב-1970 כשהגיע למקום שלישי. השיר הפך לשיר תפילה ומושמע באירועים שונים ובהם אירועי זיכרון לחללי צה"ל. בקהילות של זרמים חדשים ביהדות הוכלל שיר זה ברפרטואר התפילות. השיר הושמע בסרט "המאהב" שביימה מיכל בת אדם על פי ספרו של א. ב. יהושע, שסיפורו מתרחש על רקע מלחמת יום הכיפורים.
השיר המקורי הושר בסגנון נאיבי שאפיין את ארצי בשנותיו הראשונות כזמר. בשנת 1998 חידש ארצי את השיר, בהגשה שונה ובעיבוד מחודש וקצבי של בנו בן ארצי, מאיר ישראל וארצי עצמו. השיר יצא בתקליטון, שכלל קליפ של השיר, ובתוך זמן קצר נמכר בלמעלה מ-30,000 עותקים וזכה ב"תקליטון זהב". למרות שאין מדובר בשיר מקורי אלא בגרסה מחודשת הוא צעד במצעד הפזמונים העברי של רשת ג' אותה שנה, והגיע למקום השני במצעד השבועי ובמצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשנ"ט (1999) של התחנה הוא נבחר השיר במקום השמיני. ארצי הכליל אותו באלבום החידושים שלו "אהבתיהם" שיצא בשנת 2000.
הגרסה החדשה של "אנחנו לא צריכים" בעיבודה החדשני דחקה את הגרסה המקורית, ומאז נכלל השיר בגרסתו החדשה ברפרטואר השירים בהופעותיו של ארצי. לאחר נפילתם בשבי של אלדד רגב, אהוד גולדווסר וגלעד שליט, בשנת 2006, הקדיש ארצי שיר זה בהופעותיו לשלושת השבויים הישראלים. לאחר שהוחזרו גופותיהם של רגב וגולדווסר הפך השיר לשיר תפילה לשובו של שליט. בעת ביצוע השיר בהופעותיו של ארצי הוקרנה ברקע תמונתו של שליט, תוך הדגשת המשפט: "ותן לנו לשוב ולראותו, יותר מזה אנחנו לא צריכים". ב-5 ביולי 2010 הופיע ארצי עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בפארק אשכול ב"קונצרט זעקה לעולם" לשחרורו של גלעד שליט, ובו השמיע את "אנחנו לא צריכים".
אחד מספרי האוסף של שיריו של אבי קורן, שיצא בשנת 1998, נקרא על שם שירו – "אנחנו לא צריכים". לשיר יש ביצוע נוסף של סאבלימינל במשותף עם איציק שמלי. ביצוע זה לווה במילים נוספות שכתב סאבלימינל. לשיר גרסאות רבות נוספות.
הארמייה השישית (האימפריה העות'מאנית)

היסטוריה

הארמייה הוקמה ב-13 באוקטובר 1915, על בסיס מפקדת הכוחות בבגדד, שפעלה משנת 1877, והועמדה תחת פיקודו של גנרל קולמר פון דר גולץ הגרמני. הארמייה לחמה במהלך המערכה במסופוטמיה, ואף הביסה את הבריטים במהלך המצור על כות. לאחר מכן ספגה הארמייה מפלות קשות, וב-11 במרץ 1917 נכבשה בגדד על ידי הצבא הבריטי. לאחר מכן לחמה הארמייה בקרבות השונים עד סיום המלחמה, וב-9 בפברואר 1918 פורקה הארמייה.
אהרן פיינשטיין

אהרן דב פיינשטיין (1832–1905) מחלוצי ההתיישבות בארץ ישראל לפני העלייה הראשונה, ממייסדי ראש פינה.

תולדות חייו

נולד בשנת 1832 בדווינסק (כיום דאוגבפילס שבלטביה). אביו, שלמה לפידות, היה  שוחט ובודק בחצרו של רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסדה של חסידות חב"ד. היה תלמיד ישיבה ונחשב עילוי ומיועד לרבנות. בשנת 1844 נחטף על ידי חיילי צבא הצאר, במסגרת גזרת הקנטוניסטים. בשנים הראשונות לאחר החטיפה עבד בעבודה חקלאית ולאחר מכן גויס לצבא והוכשר כחייט בתפירת מדים.

מלחמת קרים

בשנת 1853 פרצה מלחמת קרים ופיינשטיין נשלח לחזית סבסטופול. במהלך הקרבות הוא נפגע מרסיס פגז, נלקח בשבי הצרפתי וטופל בבית חולים צרפתי. לאחר החלמתו הועבר למחנה שבויים צרפתי, שם שהה עת תום המלחמה. במחנה השבויים הועסק במקצוע החייטות בתפירת מדים ובגדי אסירים.

העלייה לארץ ישראל

עם תום המלחמה העדיף פיינשטיין להישאר בצרפת, ולא לחזור לרוסיה (שם היה מחויב להמשך שירות צבאי עד שנת 1863). במקום זה החליט לעלות לארץ ישראל ולממש את מצוות חב"ד ליישוב ארץ ישראל כהכנה לבוא המשיח. ב-1860 עלה על ספינה במרסיי, שיעדה היה נמל יפו. סערה בים מול חופי לבנון הטביעה את הספינה ופיינשטיין היה הניצול היחיד. הוא השתלב בקהילה היהודית בטריפולי (לבנון), הקים משפחה ועסק בעבודת חייטות. הידע שלו בתפירת חליפות אירופאיות הוכח כיתרון גדול, העסקים שיגשגו ובשנת 1868 עבר לביירות, והרחיב את עסקיו לכדי מפעל תפירה שהעסיק עשרות עובדים. בין השאר חתם על חוזה עם ממשלת טורקיה לאספקת מדים לצבא הטורקי. 
בשנת 1880, בגיל 48, החליט להשאיר את העסקים המשגשגים מאחור ולהמשיך לארץ ישראל. באפריל 1880 הגיע עם רעייתו, שמונת ילדיו וכל רכושו בשיירת גמלים ופרדות לעכו.

הקמת ראש פינה

בחודשים הראשונים בארץ ישראל עסק פיינשטיין בחיפוש מקום להתיישב בו. בזמן בו הגיע פיינשטיין לארץ ישראל נכשלו שני ניסיונות ההתיישבות הראשונים של העלייה הראשונה - גיא אוני שליד צפת ופתח תקווה. פיינשטיין ביקש להיפגש עם לורנס אוליפנט הבריטי, תומך התיישבות היהודים בפלשתינה, וזה יעץ לו לרכוש אדמות בשפרעם, שבו הייתה אז קהילה יהודית קטנה. פיינשטיין אכן רכש בית ואדמה בשפרעם והחל בעבודת האדמה אך הקשר עם היהודים בני המשפחות העתיקות ביישוב לא צלח. 
ב-1882 הוקמה המושבה ראש פינה על אדמות גיא אוני ופיינשטיין הצטרף לקבוצת העולים מרומניה שיישבו את המקום. הוא רכש שני פדאנים אדמה (כ-100 דונם) מהשייח' של כפר ג'אעוני, בנה את ביתו ביישוב ולאחר מכן העביר את כל משפחתו למקום.
נייטרון

היסטוריה

ב-1930, צמד חוקרים גרמנים, ולתר בותה והנס בקר, גילו שכאשר חלקיקי אלפא הנפלטים מפולוניום, שהם בעלי אנרגיה רבה, פוגעים ביסודות קלים מסוימים כגון בריליום, בור או ליתיום, מופקת קרינה חודרנית ביותר. בתחילה הניחו שמדובר בקרינת גמא, למרות שלקרינה הייתה יכולת חדירה חזקה מזו של כל קרני הגמא הידועות, ולא ניתן היה לפרש את תוצאות הניסויים על בסיס השערה זו.
התרומה המשמעותית הבאה דווחה על ידי בני הזוג אירן ופרדריק קירי בפריז. הם הראו שאם קרינה בלתי-מוכרת זו פוגעת בפרפין, או בתרכובות אחרות המכילות מימן, הן פולטות פרוטונים בעלי רמת אנרגיה גבוהה. כשלעצמה, לא הייתה בעובדה זו סתירה להתנהגות קרינת גמא שהניחו שהיא הקרינה הבלתי-מוכרת, אבל ניתוח כמותי מפורט של המידע לא התאים להשערה זו.
בשלהי 1932, ביצע הפיזיקאי האנגלי ג'יימס צ'דוויק סדרת ניסויים שהפריכו סופית את השערת קרינת הגמא. הוא הציע השערה, על פיה הקרינה היא מסוג חדש ומורכבת מחלקיקים חסרי מטען, שמסתם קרובה למסת הפרוטון. צ'דוויק ערך סדרת ניסויים, שכללו את מדידת הפיזור של פרוטונים שנפלטו מאטומי מימן אשר נחשפו לקרינת אלפא. ניסויים אלו אימתו את השערתו. חלקיקים בלתי-טעונים אלו קרויים כיום נייטרונים. על גילוי זה זכה צ'דוויק בפרס נובל לפיזיקה ב-1935.
קייט מקגריגל

רקע

נולדה במונטריאול, קוויבק לאב אנגלי ואם צרפתייה-קנדית. שלוש האחיות לבית מקגריגל (ג'יין, אנה וקייט) גדלו בכפר הנמצא בצפון מונטריאול. המשפחה הייתה מוזיקלית משני צדיה ואפשרה לבנות לספוג השפעות מוזיקליות שונות ומגוונות. האחיות נחשפו באופן רשמי לתחום המוזיקה באמצעות שיעורי פסנתר שהועברו להן על ידי נזירות הכפר.
בשנת 1960 אנה וקייט החלו לבסס את מעמדן בסצנת הפולק במונטריאול. בין 1963 ל-1967 הן חברו לג'ק ניסנסון ופיטר ולדון והקימו את קבוצת הפולק The Mountain City Four.
קייט למדה הנדסה באוניברסיטת מקגיל, בתקופה זו היא החלה לכתוב שירים ביחד עם אנה אחותה.

מוות

מקגריגל אובחנה במחלת הסרטן בשנת 2006 והקימה את קרן קייט מקגריגל במרכז הבריאות של אוניברסיטת מקגיל בשנת 2008 במטרה להגביר את המודעות לסרקומה.
היא נפטרה ב-18 בינואר 2010 בגיל 63 בביתה במונטריאול.
שנות ה-30 של המאה ה-2

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
אהבה וידידות

תקציר עלילה

העלילה מתרחשת בשנות התשעים של המאה ה-18. ליידי סוזן ורנון התאלמנה לא מכבר מבעלה. היא מחפשת שידוך הולם לבתה פרדריקה, ובהיותה צעירה למדי היא מחפשת גם לעצמה בעל אמיד. אחרי שסולקה ללא גינונים מאחוזתם של בני משפחת מנוורינג, בשל רומן שניהלה עם לורד מנוורינג, מגיע ליידי סוזן עם בת לווייתה מיס קרוס לאחוזת צ'רצ'יל, ביתם של אחי בעלה צ'ארלס ורנון ואשתו קתרין (לבית דה קורסי).
קתרין ואחיה, רג'ינלד דה קורסי, מודעים להיותה של ליידי סוזן פלרטטנית ידועה. אבל רג'ינלד, בהשפעתו של צ'ארלס החביב וקשה תפיסה, מבטיח לשמור על ראש פתוח. עד מהרה הוא נופל בקסמיה של ליידי סוזן. כשאביו של רג'ינלד שומע על ההתרחשויות הוא ממהר לנסוע לצ'רצ'יל כדי להזהיר את בנו מפני נישואים עם ליידי סוזן, שמא יוכתם שם משפחתם. רג'ינלד מבטיח לאביו שיחסיהם אינם רומנטיים.
בתה של ליידי סוזן, פרדריקה, לומדת בפנימייה יוקרתית שליידי סוזן אינה יכולה להרשות לעצמה. פרדריקה בורחת מהפנימייה ואחר כך מסולקת משם. היא מגיעה לצ'רצ'יל, וזמן קצר אחר כך מגיע לשם גם סר ג'יימס מרטין, שהוא עשיר מאוד, בעל כוונות טובות אבל אידיוט מושלם. למשל, הוא מסביר שאיבד את דרכו לצ'רצ'יל (Churchill) כי הוא חיפש את "גבעת הכנסייה", ולא מצא לא כנסייה (church) ולא גבעה (hill). בהמשך הוא מזכיר את שנים עשר הדברות, וכשנאמר לו שיש רק עשרה דברות, הוא תוהה מאילו דברות אפשר להתעלם.
בלונדון פורצת שערוריה בגלל הרומן שבין לורד מנוורינג לליידי סוזן. ליידי מנוורינג זועמת על בגידתו של בעלה ועל הפלירטוטים שלהם בפומבי. ליידי סוזן מצליחה בקסמיה לשכנע את כולם שתוכניתה תועיל לכולם. כשסר ג'יימס מבקר אצלה בלונדון, היא משכנעת אותו שהם זיווג משמיים, ושהוא צריך לוותר על חיזוריו אחרי פרדריקה, ולשאת אותה במקומה.
סר ג'יימס מסכים, ומיד הם מתחתנים. בינתיים בכפר פרדריקה מתאהבת ברג'ינלד דה קורסי, וגם הם מתחתנים. באירוע מתברר שליידי סוזן בהריון, וסר ג'יימס מתמלא אושר מהסיכוי להיות אבא.
לפני כן ליידי סוזן הזמינה את לורד מנוורינג להתארח בביתה החדש עם סר ג'יימס. סר ג'יימס מדבר בחיבה על החבר החדש שגילה ולהם תחומי עניין משותפים כגון ציד. סר ג'יימס נהנה מחברותו של לורד מנוורינג שמתארח בביתם זמן רב.

הפקה

הסרט מומן על ידי רשת הטלוויזיה Arte, "מועצת הקולנוע האירי" ו"קרן הקולנוע ההולנדי". שלב הצילומים תוכנן לקיץ 2014, אבל נדחה לפברואר 2015 בדבלין. אתרי צילומים נוספים היו בעיר החוף דונבייט, וב"ראסבורו האוס" ששימש לצילומי חוץ של שני בתים שונים בסרט. במשך שלושה שבועות צולמו סצנות אחדות ב"ניוברידג' אסטייט".
יחזקאל לופבן

יחזקאל (חזי) לוּפְבַּן (י"ג באב תרפ"ט, 19 באוגוסט 1929 - כ"ט באדר א' תשס"ח, 6 במרץ 2008), שנודע בשם העט "עדו סתר", היה עיתונאי וסופר עברי.

תולדות חייו ויצירתו

לופבן נולד בתל אביב. אביו, יצחק לופבן היה עורך השבועון "הפועל הצעיר" ואיש מפא"י. במלחמת העצמאות לחם חזי לופבן בשורות חטיבת הנגב. במהלך שירותו בפלמ"ח תרגם את השיר הרוסי "היה זה נטשה בליל" ("סטלינגרד"). עם שחרורו משירות חובה התקבל למערכת העיתון "במחנה". לאחר מכן עבד בגלי צה"ל ובעיתון "מעריב" כעורך. 
באוגוסט 1956 היה לעורכו בפועל של השבועון "רימון", שמומן על ידי השב"כ והתיימר להיות מתחרה לשבועון המצליח "העולם הזה". במערכת העיתון הכיר את הסופר שלמה טנאי, שהיה עורכו הראשי ואת הכותבים דוד אבידן, אהד זמורה, יעקב אגמון ואריה אבנרי. 
בקשר לעבודתו בשבועון אמר לופבן:
כשעבדתי שם לא ידעתי מי עומד מאחורי המגזין, אם כי המטרה שלו הייתה ברורה וידועה והיא תאמה בהחלט את דעותי שלי. אף אחד לא נתן לנו הוראות מגבוה, אבל כאשר היינו זקוקים למידע בנושאים שונים שקבענו לעצמנו, איסר הראל (ראש השב"כ דאז) שהיה 'ידיד העיתון' היה מספק לנו אותו. השגיאה שלנו הייתה שהתמקדנו יותר מדי במאבק נגד 'העולם הזה', כי זה שעמם את הקוראים.
— אלי אשד, עוז יעוז נגד העיתונאים
במקביל כתב סיפורי ילדים בעיתוני הארץ שלנו ודבר לילדים בשמו, בשם העט "זאב חצות" ובשם "עדו סתר".
במהלך שנות השישים חיבר, בשם העט "עדו סתר", שורה של ספרי הרפתקאות לילדים, שזכו לביקורות קטלניות מצד מבקרי הספרות על האלימות הרבה שבהם, הגזענות הבוטה כלפי ערבים וסינים ועלילתם הדלה. בין ספרים אלה, שיצאו בהוצאת טברסקי, נמנית סדרת "עוז יעוז" אודות הרפתקאותיהם של איש השירות החשאי עוז יעוז ושל הנער רפי סרדין הלוחמים נגד אויבי המדינה (בהם, פרט למפקדי מחבלים וגנרלים ממדינות ערב, חוזרת דמותו של הגנרל סונג, הוא מאו דזה-דונג). בתגובה לביקורת שהוטחה בו אמר:
אני כותב כמו שילד פשוט חי וחושב ומדמיין. אני לא גורס כי ספר ילדים חייב להיות חינוכי. אנחנו חיים בתקופת מלחמות עם הערבים וזה לא צודק לספר סיפורים נחמדים על עלי זית ופרחים. לילד יש פה פחדים וסיוטים.
— דברים על הספר "תוכידס מוריד גשם"
סדרה אחרת התמקדה בדמותו של התוכי תוכידס, המתגורר בביתה של משפחה ישראלית ומתעלל בשכניו. הסדרה נולדה כאשר ביקר לופבן אצל המאייר אריה מוסקוביץ' (מ. אריה) ושמע תוכי מקלל מדירת שכנו. לופבן ומוסקוביץ' יצרו סדרה בת שמונה ספרים, אשר נקטלה אף היא על ידי הממסד.
בין שאר סגולותיו מצטיין תוכי זה בחיבור שירים קצרים. כך למשל כשהוא מחליט להרוס כביש (בעקבות ויכוח עם השוטר ששון חלפלפי) הוא שר במהלך העבודה את השיר הבא:

הך בפטיש
 
ואל תישן

ושבור הכביש
 
כי הוא ישן

ואם מחר 

יבוא שוטר

כבר לא יהיה פה 

כביש יותר. 
וגם כששומר בנמל התעופה דב הוז מחליק לשלולית במהלך רדיפתו אחריו הוא מחבר שיר:

הי שומר עכשיו תדע נא

לא לרמוס קליפת בננה

אמנם שומר אתה קרח
 
אבל לא כל כך פיקח

ויותר כבר לא תעיז

את התוכים להרגיז. 
בנוסף עסק גם בפזמונאות ובין היתר כתב את השיר "ביקשתי אש" שביצעה במקור אילנה רובינא ושחודש בתקליטה השני של מירי מסיקה, שלום לאמונות.
Roll It

רקע וכתיבה

את השיר כתבו שלטון בנימין ושונטל ליין, והוא הופק על ידי אוון רוג'רס וקארל סטרקן. גם את הגרסה המקורית של אליסון הינדס כתבו השניים, והוא הופק על ידי שאלשוק.
חובט שטיחים

חובט שטיחים הוא כלי המשמש לניקוי שטיחים, באמצעות חבטת האבק מהם.
חובטי השטיחים היו עשויים בדרך כלל ממארג במבוק, אך חובטים עכשוויים עשויים גם מפלסטיק. צורתו של חובט השטיחים כשל מחבט טניס בעל ידית ארוכה, ובקצה משטח לולאתי. במהלך השנים פחת השימוש בחובטי השטיחים, לטובת שימוש בשואבי אבק.
כדי שהאבק יתפזר מחוץ לבית, מתבצעת חבטת השטיחים בדרך כלל כאשר השטיח משתלשל החוצה מחלון הבית או ממעקה המרפסת.

בישראל

החבטה יוצרת רעש, ועל כן בישראל נאסר על חבטת שטיחים בין השעות 14:00 ל-16:00 ובין 19:00 בערב ל-7:00 בבוקר, בתקנות למניעת מפגעים (מניעת רעש), התשנ"ג-1992. עוד קודם להתקנת התקנות, הטילו ערים שונות, ובהן ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה, חולון, בת ים ופתח תקווה, איסור דומה במסגרת חוקי העזר שלהן.
לואיז קוונדיש-בנטינק

ביוגרפיה

לואיז נולדה בהונגרטון, לסטרשייר בשנת 1832, לאדווין בארנבי ולאן קרוליין סולסברי, בתם של תומאס סולסברי ופרנסס וב. לואיז הייתה אחותו של אדווין שררד בארנבי, ודודניתו של פרדריק גוסטבוס בארנבי.
ב-13 בדצמבר 1859 התחתנה לואיז עם הכומר צ'ארלס קוונדיש-בנטינק כאשתו השנייה, ונולדו לה ממנו 3 בנות. בשנת 1865 מת בעלה, ובשנת 1870 התחתנה לואיז עם הארי וורן סקוט, בנו של סר ויליאם סקוט, הברונט השישי מאנקראם. בשנת 1889 התאלמנה לואיז בשנית, וב-6 ביולי 1918 היא מתה בביתה בדווליש, דבון.
וילה זיו

וילה זיו או בית הדר נבנתה במושבה תל מונד בשנת 1935 עבור ליידי רבקה זיו ובעלה הלורד ישראל משה זיו מבריטניה. הם התגוררו בבית כאשר שהו בישראל, עד מותה בשנת 1966. הווילה תוכננה על ידי האדריכל ריכרד קאופמן בסגנון הבינלאומי (המכונה לעיתים באוהאוס).
הנחלה בה בנוי הבית משתרעת על פני כ- 36 דונם. בשטח המרכזי שגודלו 11.5 דונם ממוקם המבנה המרכזי המשקיף על נוף השרון, משתרע על פני שתי קומות בשטח של כ- 700 מ"ר ומסביבו עצי פיקוס גבוהים. בשטח גם ברכת שחייה, מבנה המיועד לשימושים ספורטיביים ומגרש טניס. בצד הצפוני של האחוזה חורשת אורנים בשטח של כ- 9.5 דונם. באחוזה גם פרדס ומטע של מנגו ששטחם כ-15.5 דונם. 
בתקופת המנדט נהגה להתארח בווילה צמרת השלטון הבריטי, כאשר בסמוך פעל בסודיות מתחת לקרקע מפעל "סלע" של "ההגנה" לייצור נשק. לאחר קום המדינה המשיכו לפקוד את המקום נכבדים. במוצאי שבת 15.12.56 הותקפה הווילה על ידי פידאיון והעובד שמעון ויג נהרג.
ליידי רבקה זיו נפטרה בשנת 1966. בני המשפחה מכרו את האחוזה למשפחת סבה מאנגליה, ששיפצה אותה בשנות השבעים. לאחר מכן החליפה האחוזה ידיים מספר פעמים. בשנת 2012 הוצא צו הפסקת עבודה לשיפוץ ללא היתר שביצע הבעלים יוסי קרתא, בניגוד להנחיה מפורשת בתוכנית החלה על המקום הצ/ 68/ 5-1: "כל תוספת או שינוי לבניין יהיו חייבים בתוכנית בינוי באישור הוועדה המקומית והוועדה המחוזית, וזאת כדי למנוע פגיעה בערכים ההיסטוריים והארכיטקטוניים של הבניין".
רובן פארדו

קריירת מועדונים

פארדו נולד בלוגרוניו שבלה ריוחה, ספרד. הוא גדל במחלקת הנוער של ריאל סוסיאדד. ב-9 באוקטובר 2010 הוא ערך את הופעת בקבוצת המילואים של המועדון, ריאל סוסיאדד ב', אשר שיחקה בליגה הספרדית השלישית, בניצחון 1-0 נגד קאודאל. באותה עונה סיימה ריאל סוסיאדד במקום הראשון בליגת המשנה ועלתה לליגת העל. ב-29 באוקטובר 2011 ערך פארדו את הופעת הבכורה שלו בריאל סוסיאדד בהפסד הליגה בתוצאה 1-0 נגד ריאל מדריד, כשעלה כמחליף בדקות האחרונות של המשחק. ב-13 בפברואר 2012 הבקיע פארדו את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון הליגה בתוצאה 2-0 נגד סביליה. ב-9 במאי 2014 חידש פארדו את חוזהו בריאל סוסיאדד עד לשנת 2018.
ב-24 בינואר 2017 הושאל פארדו עד לסיום העונה לריאל בטיס.
המרכז העירוני למוסיקה ע"ש אלפרט

המרכז העירוני למוסיקה ע"ש אלפרט הוא מרכז המנוהל על ידי מנהל תרבות חברה ופנאי, אגף תרבות ואמנויות בעיריית ירושלים ונתמך על ידי הקרן לירושלים. במקום מתקיימת פעילות מוזיקלית עשירה ומגוונת, המקיפה את כל מגזרי האוכלוסייה בבירה - יהודים וערבים כאחד, ומהווה דוגמה לעשייה אמנותית באווירת הרמוניה ואחווה. המרכז נמצא בגיא בן הינום, למרגלות סינמטק ירושלים.

תולדות המרכז

מבנה המרכז שימש כבית הכנסת של שכונת שמאעה בשנות ה-50 וה-60.
המרכז נוסד ב-1979 בתמיכת הקרן לירושלים והודות לתרומתם של המוזיקאי הרב אלפרט, אחיו דייב אלפרט ואחותם מימי פלדמן מארצות הברית. למרכז הם קראו על שם הוריהם - לואיס וטילי אלפרט. 
ייסודו הייתה התגשמות תוכניתו של ראש עיריית ירושלים דאז, טדי קולק, להקים מרכז מוזיקה שישרת במשותף את האוכלוסייה היהודית והערבית בעיר. 
תלמידי המרכז בני כל הגילאים (6 ומעלה), רוכשים לעצמם הרגלים מוזיקליים הן כמבצעים והן כמאזינים. רבים מבוגרי המרכז הפכו למוזיקאים מקצועיים.
במקביל לפעילות המוזיקלית הענפה, מתקיימת גם פעילות חברתית וחינוכית נרחבת. במהלך כל שנת הפעילות מתקיימות סדנאות, קונצרטים מוסברים לתלמידי בתי ספר וקונצרטים ברחבי הארץ והעולם.
האחרון

רקע

יוצרי הסדרה סיימו את הטיוטה הראשונית לפרק בינואר 2004, ארבעה חודשים לפני ששודר. הפרק התעתד להימשך כשעה. קריין, קאופמן וברייט צפו בפרקי סיום של סדרות סיטקום אחרות, ושמו לב לדברים שהצליחו ולדברים שלא, על מנת לבנות את תוואי הפרק ואת מאפייניו. הם אהבו את פרקי הסיום שנשארו נאמנים לסדרה, ואף שיבחו את פרק הגמר של המופע של מרי טיילר מור, וראו בו כפרק הסיום האידיאלי. ברייט, קאופמן וקריין התקשו בכתיבת הפרק האחרון, והעבירו ימים שלמים בחשיבה על הסצנה האחרונה, מבלי שהצליחו לכתוב מילה. הם לא רצו שיהיה "קונספט גבוה מדי, או להוציא את הסדרה מעצמה".

עלילה

הפרק מתחיל בדיוק בנקודה שהפרק הקודם הסתיים. אריקה ממהרת לחדר לידה. לתדהמתם צ'נדלר ומוניקה מגלים כי הייתה טעות בבדיקה וכי יש להם שני ילדים, בן ובת, על אף שחיכו לילד אחד. בינתיים מחליטה רייצ'ל לטוס לפריז למרות חידוש הרומן עם רוס, אבל הוא, לאחר שכנועים רבים מחבריו, מחליט לנסוע אחרי רייצ'ל לשדה התעופה ולפתוח בפניה שם את רגשותיו. רוס ופיבי נוסעים במונית של סבתה של פיבי וכמעט מספיקים לתפוס את רייצ'ל בשדה התעופה אך הם מגלים כי הם הגיעו לשדה התעופה הלא נכון ורייצ'ל עולה למטוס. כאשר היא עולה מתקשרת אליה פיבי ומודיעה לה שמשהו לא בסדר ב"פלנג'י השמאלי" (בפרפרזה לשם אותו הייתה פיבי מאמצת לצורך ביצוע תעלולים שונים לאורך עונות הסדרה "רג'ינה פלנג'י") אחד הנוסעים בטיסה שומע את הדבר ומכניס את כל המטוס לפאניקה. רייצ'ל יורדת מהמטוס, ובזמן עד שכל הנוסעים עולים עליו בחזרה רוס ופיבי מגיעים, ורוס מספר לרייצ'ל על רגשותיו כלפיה. רייצ'ל בוחרת לעלות למטוס ורוס חוזר לביתו. כאשר חוזר לביתו, רוס מגלה כי רייצ'ל השאירה לו הודעה קולית ובה היא אומרת לו כי היא אוהבת אותו וכי היא רוצה להישאר בניו יורק. היא חוזרת הביתה ומחדשת את מערכת היחסים שלה עם רוס. צ'נדלר ומוניקה מסיימים לארוז לקראת המעבר לדירה החדשה ובסצנה האחרונה בסדרה רואים את שש הדמויות משאירות את המפתחות שלהן לדירה ויוצאות ממנה בדמעות.
הקטעים החשובים ביותר בפרק הסיום צולמו ללא קהל, ועם מספר מינימלי של אנשי צוות. במהלך הסצנה האחרונה התקשו השחקנים להישאר חתומי פנים ונדרשו שוב ושוב לתקן את האיפור מכיוון שלא הפסיקו לבכות (מה שניכר גם בסצנה המשודרת), מה שהפך את צילום הסצנה לארוך במיוחד. צוות השחקנים המרכזי נהנה מפרק הסיום והיה בטוח שהמעריצים יגיבו בצורה דומה:
זה בדיוק מה שקיוויתי שיהיה. כולנו מסיימים עם תחושה של התחלה חדשה והקהל מרגיש שנפתח פרק חדש בחייהם של כל הדמויות האלו.
— דייוויד שווימר על הפרק האחרון.

ביקורות

הביקורות על פרק-הסיום היו מעורבות, אך נטו להיות חיוביות. ביאנקו מעיתון ה-USA Today תיאר את הפרק כמבדר ומספק, ושיבח את המיומנות בשילוב בין ההומור לרגש בכל אחת מן הדמויות. היו ששיבחו את אניסטון ושווימר על משחקם, אך חשבו שחידוש הקשר הרומנטי ביניהם היה "סוף יותר מדי טוב, על אף שזה מה שצבא המעריצים של הסדרה רצה". בסופו של דבר, נכתב כי פרק-הסיום היה "יותר מרגש מאשר מצחיק, יותר מספק במונחים של סגירת מעגל מאשר מצחיק עד דמעות".
ג'וליה סטיילס

ביוגרפיה

סטילס נולדה בניו יורק לג'ון אוה'רה, איש עסקים, ולג'ודית סטיילס, קדרית.
החלה לשחק בגיל אחת עשרה בקבוצת תיאטרון מקומית בניו-יורק.
סיימה את לימודיה לתואר באנגלית באוניברסיטת קולומביה.
סטיילס החלה את דרכה בקולנוע בתפקיד קטן בקומדיה הרומנטית "אוהבת, לא אוהבת" (1996), וכן במותחן הפשע "יריב אינטימי" (1997), בו גילמה את ברידג'ט, בתו של השוטר טום או'מרה.
פרצה ב-1999 בקומדיית הנעורים "10 דברים שאני שונאת אצלך", בתפקיד הנערה המרדנית קאט סטרטפורד, ששונאת בחורים ודייטים. התפקיד זיכה את סטיילס בפרס סרטי ה-MTV לפריצת השנה.
סטיילס המשיכה עם תפקידים בקומדיות "תלוי רק בך", וכן "סטייט פינת מיין" בתור הקטינה המקומית קרלה. בנוסף שיחקה בשני עיבודים קולנועיים למחזות שייקספיריים - "המלט" בו גילמה את אופליה, ו"או" המבוסס על "אותלו" בתור דייזי בארבל.
ב-2001 גילמה סטיילס את הרקדנית שרה ג'ונסון בדרמה "ריקוד צמוד"; היא הייתה מועמדת לפרס ה-MTV לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה, וזכתה בקטגוריית "נשיקת השנה" עם השחקן שון פטריק תומאס.
ב-2002 הופיעה במותחן הריגול "זהות כפולה" בדמותה הספרותית של ניקי פרסונס, טכנאית לוגיסטית המגויסת על ידי ה-CIA בפריז על מנת לסייע וללכוד את ג'ייסון בורן (מאט דיימון).
עוד לפני שהמשיכה את תפקידה כניקי גם בסרט ההמשך "זהות במלכודת", שיחקה סטיילס גם בדרמה "חיוך של מונה ליזה", בתפקיד הסטודנטית ג'ואן ברנדווין; כן שיחקה בקומדיה הרומנטית "יצאת נסיך" בתפקיד הסטודנטית לרפואה פייג' מורגן, המתאהבת בסטודנט בשם אדי שמתברר כנסיך דנמרק.
ב-2006 שיחקה בסרט האימה "אות משמיים", חידוש מוצלח לסרט האימה הפופולרי מ-1976, וגילמה את קת'רין, אשתו של הדיפלומט רוברט ת'ורן. ב-2007 חזרה לגלם את ניקי בסרט השלישי והמצליח ביותר בטרילוגיית ג'ייסון בורן, "זהות אבודה"; בסרט זה, בשונה מהעלילות הקודמות, בוחרת דמותה לעזור לבורן במנוסתו. סטיילס היא היחידה לצידם של מאט דיימון ופרנקה פוטנטה שהופיעה בכל שלושת סרטי הסדרה.
בשנת 2010 הצטרפה סטיילס אל העונה החמישית של דרמת הפשע הפסיכולוגית "דקסטר", וגילמה את לומן פירס, שותפתו לרציחות של דקסטר מורגן (מייקל סי הול), שמבקשת ממנו לנקום במי שאנס אותה. היא הופיעה בעשרה פרקים בסדרה, והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה (2010) ולפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה (2011).
צהריים

צוהריים (נהגה צוֹהרַיִים) הוא פרק זמן המציין את אמצע היום. הוא בא אחרי הבוקר ולפני הערב. הזמנים שביניהם נקראים לעיתים "לפני צהריים" ו"אחרי צהריים". הצהריים מוגדרים לרוב כשעה 12:00, או כחצות היום, זמן שבו השמש נמצאת בנקודה הגבוהה ביותר ביום, אך במקומות שונים בעולם נהוג לכנות בכינוי "צהריים" פרקי זמן שונים סביב שעה זו. בישראל, שעת הצהריים לפי שעון חורף היא בערך 11:40 (12:40 בשעון קיץ), אך ההגדרה הרווחת היא כי הצהריים הם פרק הזמן בין השעה 12:00 ועד מספר שעות לאחר מכן, בהתאם לאורך היום. השעות שלאחר הצהריים נקראות אחר הצהריים. 
הצהריים נחשבים לאמצע היום, ורוב האנשים נמצאים בשעה זו בשיא פעילותם. עם זאת, אנשים רבים נוהגים לנוח בשעות האלו. 
בצהריים נוהגים לאכול ארוחת צהריים. 
קיימת מסגרת חינוך הנקראת "צהרון" ובה מטפלים בילדים משעת הסיום בגני ילדים ובתי ספר עד לשובם של ההורים לביתם.

בתרבות הפופולרית

שירו של אברהם חלפי, "צער לך", מתחיל בשורות הבאות:
צער לך וצער לי
על כך מעידות העיניים
בואי אישה, ביום זה אוילי
לארוחת צעריים
— אברהם חלפי
בכך, חלפי השתמש במילה "צעריים" כמעיין הומופון למילה "צהריים". (זהו לא הומופון אמיתי, כיוון שאת "צהריים" מבטאים, כאמור, כצוֹהוֹרַיִים).