מוניו גיתאי-ויינרויב

ביוגרפיה

ויינרויב (שעִברת את שמו ל"גיתאי" מספר שנים לפני מותו) נולד בעיירה הקטנה שומלאני (Szumlany) שבשלזיה, אך גדל בעיר הגדולה בילסקו. היה תלמיד הבאוהאוס בדסאו, בתקופת הפריחה שלו בתחילת שנות ה-30. למרות שלא עלה בידו להשלים את לימודיו לתואר, הוא למד בבאוהאוס יותר סמסטרים מהאדריכלים הישראלים הבולטים האחרים שלמדו בבית הספר, וכבר בשנות לימודיו בלט כמי שעבד ישירות תחת לודוויג מיס ון דר רוהה במשרדו בברלין. משימתו הייתה לפקח על ההתקנה של כמה עבודות בתערוכת הבנייה הגרמנית של 1931 בברלין. את עבודתו של גיתאי-וינרויב אפשר לתאר כטיפוסית לרוח דורו, אך בחינה מדוקדקת של בניניו מגלה שתשומת הלב היתרה שהקדיש לפרטים ייחדה אותם גם על רקע זה.
עם שובו ארצה בשנת 1934 בחר גיתאי-ויינרויב לקבוע את מקומו בחיפה.
בין השנים 1937–1959 עבד בשותפות עם האדריכל אל מנספלד, והחל משנת 1959 פעל כעצמאי. במקביל, בשנת 1948 מונה גיתאי-ויינרויב לתפקיד ראש המחלקה לאדריכלות באגף התכנון במשרד העבודה, אותו ניהל האדריכל אריה שרון, שם עמלו באותה העת על הכנת תוכנית האב הארצית.
גיתאי-ויינרויב עסק במרבית חייו בהנחלת מורשת הבאוהאוס באמצעות הוראת האדריכלות בפקולטה לאדריכלות בטכניון.
בשנת 1933 נשא את אפרתיה מרגלית (מונצ'יק) (1909–2004), ממייסדי בית השיטה ובתו של העסקן הציוני אליהו מרגלית (מונצ'יק). הוא אב לשני בנים.
בנם הוא במאי הקולנוע הישראלי עמוס גיתאי, שאף למד אדריכלות בטכניון.
נפטר בחיפה בגיל 61.
ב-2013 יצא לאקרנים סרטו של עמוס גיתאי, "שיר ערש לאבי", המגולל את קורות חייו של אביו.

עבודתו כאדריכל

מבין האדריכלים הישראלים שלמדו בבאוהאוס הוא מימש הלכה למעשה את האידיאל הבאוהאוסי של עיצוב דברים תוך מחשבה על אופן ייצורם. עבודתו הייתה פשוטה למראית עין, מוקפדת לפרטי פרטים, מאוזנת במידותיה, מתוכננת ברגישות וקשובה לסביבה. ליישובים העבריים בארץ-ישראל הוא ביקש להביא אדריכלות מודרנית של שאר-רוח, שתדחה מסגרות אידאולוגיות נוקשות ותפעל בנייטרליות לשירות צרכים אנושיים בסיסיים, באלגנטיות הנסמכת על טכנולוגיה מתקדמת ותשתית מרחיקת ראות. אף שהתואם הזה מעולם לא זכה להכרה מיוחדת, תרבות הפרטים הקפדנית של גיתאי-וינרויב ודאגתו ל"פעולתה" התקינה של כל "מכונת מגורים" הולמות היטב את האידיאל של "גאולה הנקנית בעבודה", שהיה נר לרגלי הדורות הראשונים של המתיישבים היהודים בארץ-ישראל.
גיתאי-וינרויב היה פונקציונליסט. אדריכלות הייתה עבורו אמנות שימושית ושירותית. מאחורי כל פרויקט שלו עמדה תמיד דאגה חברתית, לא רק לחיי דייריו ומשתמשיו העתידיים של בניין, אלא גם לסביבתו. מאחר שהקפיד להקדיש תשומת לב לאופני הייצור, השקיע גיתאי-וינרויב אנרגיה בהיבטים הטקטוניים של העיצוב ופתר באופן מבריק בעיות נקודתיות של חיבור בין אלמנטים וגימור מוצלח של חומרים, פתרונות שרק שכללו וייעלו את תהליך הבנייה.  לדרגת מיומנותו בתחום הפרטים היו תקדימים בודדים בארץ-ישראל בתקופת היישוב, בייחוד בכל הנוגע לבניינים שנבנו מחומרים מודרניים.  קפדנות זו נתקלה אמנם, לא פעם, בהתנגדות מצד קבלנים.
הבניינים של גיתאי-וינרויב מורכבים מנפחים פשוטים ופרופורציונליים, השוכנים בהרמוניה בסביבתם ונמנעים ככל האפשר מצעקנות.  הוא יצר ארכיטקטורה מנומסת, שביקשה להשתלב ולא להתבלט.  גישתו המצטנעת מהדהדת את התאוריות של "האובייקטיות החדשה" (Neue Sachlichkeit), זרם של פונקציונליזם לא סנטימנטלי, שהיה דומיננטי בשנות לימודיו בגרמניה. אף שמעולם לא התמסר לעיסוק בתאוריה, בנייניו מפגינים לכידות טיפולוגית המצביעה על עניין תאורטי בפונקציונליזם הומניסטי. בפרקטיקה של גיתאי-וינרויב, המעשה היצירתי התבסס על פתרון בעיות הבנייה למגורים יותר מאשר על שאיפה למקוריות סגנונית.   הפונקציונליזם שלו מצביע על דחייה של אינדיווידואליזם ושל תרבות הדימוי, ומטה את הכף לטובת מתן כבוד לאופן עשיית הדברים, להתאמתם זה לזה ולטיפול בחלל.
מלבד פעילותו כמתכנן, גיתאי-וינרויב (כרבים מהאדריכלים בדורו) היה גם מעצב רהיטים שיצר עיצובים של שולחנות וכיסאות בשביל כמה חברות גדולות. עבודתו התכנונית כולה – החל בפרט של עיצוב רהיט וכלה בבינוי ערים בקנה מידה גדול – מתאפיינת במחויבות מוצקה לתהליך: תהליך העשייה, ותהליך המגורים והשימוש.

המוזיאון הישראלי לאדריכלות

בשנת 2014 נפתח בחיפה מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות המוקדש לאוספו הפרטי של גיתאי ולכבוד האדריכלות הישראלית. המוזיאון הוקם על ידי בנו, עמוס גיתאי, והוא כולל את ארכיונו הפרטי וחדר המשחזר את הסטודיו שבו עבד.