google/wiki40b huggingface dataset:
נאוסקונה

מאפיינים

העכבישים בסוג זה אינם מסוכנים לאדם וניזונים בעיקר בשעות הלילה והבוקר המוקדמים. כאשר הנאוסקונה מרגיש מאוים הוא נוטה להתכדר ולהישאר במצב זה מספר שניות עד שהסכנה תחלוף. הנאוסקונה טווה את קוריו בקרבת הקרקע והם מיועדים לתפוס את מזונו (בעיקר זבובים ועשים), הוא עצמו ימצא על יד הקורים תחת עלה של עשב או על הקרקע עצמה ויעלה על הקורים רק כדי לאסוף את מזונו.
הנאוסקונה מצוי בעיקר בשדות לא רחוק מחוף הים, לעכביש זה רשת גדולה במיוחד אותה הוא טווה בחסות החשיכה.
גודלו נע בין מילימטרים ספורים לבין חמישה סנטימטרים וחצי.
אברהם אבושדיד

אברהם מאיר (אלברט) אבושדיד (תרל"ה, 1875 – ט' באדר תר"ץ, 9 במרץ 1930) היה מראשוני הרופאים העבריים ילידי הארץ. פעיל ציבור.

קורות חייו

אבושדיד נולד בנחלת שבעה שבירושלים בשנת תרל"ה (1875) לרחמים שלמה, מראשי ועד העדה המערבית בירושלים, ולריינה אבושדיד. סבו מצד אביו היה אברהם אבושדיד, ממייסדי הקהילה המערבית בירושלים וסבו מצד אמו היה חיים נסים ברוך, ראש ועד העדה הספרדית ואב בית הדין שלה.
לאברהם היו ארבע אחיות, מהן: פרלה (פנינה, שנישאה לאברהם בר-אדון), ריקה ולאה (שנישאה לאיתמר בן-אב"י).
אבושדיד למד בבית הספר אליאנס ובבית הספר התיכון הטמפלרי לאחר מכן פנה ללימודי רפואה באוניברסיטת איסטנבול. בשנת 1900, עם סיום לימודיו עוטר באות כבוד מאת הסולטאן, חזר לירושלים ונתמנה לרופא בבית החולים משגב לדך וזכה לשבחים רבים על פועלו שם. בשנת 1902 נישא לרחל לבית בנימין מארם צובא. בשנת 1909 התמנה לרופא מטעם חברת למען ציון ובשנת 1914 נעשה לרופאה של המושבה הגרמנית. בשנת 1914 מילא את מקומו של משה וולך כרופא הבית של בית החולים שערי צדק, כשהלה שהה מחוץ לעיר.
בשנת 1913 השתתף בוועידת הייסוד של אגודת רופאים מדברי עברית (ארמ"ע) ושימש כגזברהּ. בשנת 1914 השתתף בוועידת הגרענת שנערכה בירושלים.
בעת מלחמת העולם הראשונה גורשו מארץ ישראל בעלי נתינויות זרות שסירבו להתעת'מן, ובראשית ינואר 1915 צורף אליהם גם אבושדיד, בעל האזרחות הצרפתית. אבושדיד התמקם במחנה הגולים שבאלכסנדריה, שם נמצא ביקוש רב לכישוריו הרפואיים.
לאחר המלחמה חזר אבושדיד לארץ, התיישב ביפו ופתח מרפאה פרטית ברחוב בוסטרוס. בשנת 1923 מילא את מקום מנהל בית החולים הצרפתי למשך מספר חודשים. את ביתו, שתוכנן בסגנון אקלקטי בידי האדריכל אברהם גולדמן, בנה ברחוב השרון (כיום רחוב לבונטין 16). בשנים אלו פעל בשורה של גופים ציבוריים: הוא נבחר לוועד הקהילה העברית של תל אביב מטעם רשימת הספרדים, כיהן כשופט בבית משפט השלום העברי והיה חבר פעיל בהסתדרות הרפואית העברית בארץ-ישראל, בהסתדרות האזרח, במסדר בני ברית וכן באגודת הבונים החופשיים, שבה שימש כנשיא לשכת בונים חופשיים "מוריה" היפואית מייסודהּ ועד יום מותו. בשנת 1928, בהשראת גיסו איתמר בן אב"י, מראשי הסתדרות בני בנימין, היה אבושדיד הראשון להרים תרומה בגובה עשרת אלפים לא"י (סכום עתק באותם זמנים) לרכישת 100 דונם מאדמות אום-ח'אלד, שעליהן הוקמה נתניה, לחפירת הבאר הראשונה ולנטיעת הפרדס הראשון שם.
בט' באדר תר"ץ (9 במארס, 1930) נפטר אברהם אבושדיד ביפו, בהותירו אחריו בן ושתי בנות. המנוח הובל לקבורה למחרת בירושלים, בלוויית המוני מלווים יהודים, מוסלמים ונוצרים.
עיריית נתניה קראה רחוב על שמו.
צורה בלתי אפשרית

צורה בלתי אפשרית (או אובייקט בלתי אפשרי) היא סוג של אשליה אופטית. מדובר בצורה דו-ממדית המתפרשת על ידי מערכת הראייה כמייצגת היטל של גוף תלת ממדי.
חוסר-ההיתכנות מתברר לרוב תוך מספר שניות, אולם אשליית תלת הממד נותרת גם לאחר מכן. קיימות גם דוגמאות עדינות יותר בהן אשליית ההיתכנות עומדת בפני בחינה שטחית. במקרים אלה, דרושה בדיקה יסודית של האובייקט המוצג על מנת לחשוף את חוסר ההיתכנות שלו.
טבעם המטריד של אובייקטים בלתי אפשריים מתאפשר בעקבות נטייתנו הטבעית לפרש ייצוגי דו ממד כהטלות של אובייקטים תלת ממדיים. דוגמה לכך ניתן לראות בקוביית נקר (Necker Cube), המתפרשת לרוב כקובייה ולא כ"שני ריבועים מחוברים על ידי קווים אלכסוניים".
צורות בלתי אפשריות מעניינות פסיכולוגים, מתמטיקאים ואמנים, מבלי להשתייך באופן בלעדי לדיסציפלינה אחת.
הרעיון של "אובייקט בלתי אפשרי אינטראקטיבי" הוא אובייקט בלתי אפשרי שניתן לצפות מכל זווית מבלי לשבור את האשליה.

היסטוריה

אוסקר רטרסוורד, אמן שוודי, היה הראשון לעצב במכוון הרבה חפצים בלתי אפשריים. הוא זכה לכינוי "אבי האובייקטים הבלתי אפשריים". ב-1934 צייר אוסקר משולש בלתי אפשרי. משולש זה התפרסם רק בשנות החמישים, כאשר המתמטיקאי רוג'ר פנרוז פרסם אותו כ"משולש פנרוז". בגרסה של רטרסוורד צלעות המשולש מחולקות לקוביות.
משנות ה-30 ואילך, אשר, אמן הולנדי, צייר ציורים רבים המציגים פרדוקסים של פרספקטיבה. אשר התפרסם בשנת 1957, כאשר הודפס הציור הראשון שלו שמכיל אובייקט בלתי אפשרי אמיתי: קובייה עם סרטי קסם . אשר צייר ציורים נוספים רבים המציגים אובייקטים בלתי אפשריים. עבודתו משכה את תשומת לב הציבור לאובייקטים בלתי אפשריים.
ב-1956, ליונל פנרוז, פסיכיאטר בריטי, ובנו המתמטיקאי, רוג'ר פנרוז, הגישו מאמר קצר לעיתון הבריטי לפסיכולוגיה שכותרתו "צורה בלתי אפשרית: סוג מיוחד של אשליה אופטית" (Impossible Objects: A Special Type of Visual Illusion). זה הודגם עם משולש פנרוז ומדרגות פנרוז. המאמר התייחס לאשר, שעבודתו הציתה את התעניינותם בנושא, אך לא לרטרסוורד, אליו הם לא היו מודעים. המאמר התפרסם רק ב-1958.
בהמשך המאה ה-20, עבודתו של אשר משכה כמה אמנים עכשוויים גם להתנסות עם עצמים בלתי אפשריים, למשל, ג'וס דה מיי, שיגאו פוקודה וסנדרו דל-פראט.
חוזה טורדסיאס

חוזה טורדסיאס (בפורטוגזית: Tratado de Tordesilhas, בספרדית: Tratado de Tordesillas. בפורטוגזית יש להגות "טורדזיליאש" ובספרדית "טורדסיאס") נחתם בטורדסיאס (כיום בפרובינציה של ויאדוליד, קסטיליה ולאון, ספרד) ב-7 ביוני 1494 בהמשך לאינטר קאטרה משנת 1493.
בחוזה נקבעה חלוקת העולם שמחוץ לאירופה, בין האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית. כגבול בינלאומי בין שתי האימפריות נקבע קו האורך שנמצא 370 ליגות (1,770 ק"מ) ממערב לאיי כף ורדה, בערך בקו האורך 46° 37' מערב. ההסכם קבע כי הארצות שממזרח לקו יהיו תחת שלטונה של האימפריה הפורטוגלית, ואילו אלו שממערב לו - תחת זו הספרדית. ההסכם אושר בשנת 1494 בידי ספרד (2 ביולי) ופורטוגל (5 בספטמבר).
חוזה סרגוסה, שנחתם מאוחר יותר ב-22 באפריל 1529, פירט את החלוקה לפי קו האורך למציאות הגאוגרפית, בהתאם לארצות השונות.
הצורך בחוזה התעורר בעקבות גילוי יבשת אמריקה בידי כריסטופר קולומבוס. בשנת 1481 קבעה הבולה האפיפיורית Aeterni regis כי כל האדמות ממערב לאיים הקנריים ישתייכו לפורטוגל, ובכך בעצם קבע שאמריקה שייכת לפורטוגל. במאי 1493, לאחר גילוי אמריקה על ידי ספרד, קבע האפיפיור הספרדי אלכסנדר השישי בבולה בשם Inter caetera כי כל האדמות הנמצאות עד 100 ליגות ממערב לאיי כף ורדה יהיו של פורטוגל ואילו ארצות מערביות יותר יהיו של ספרד, ובכך העניק את אמריקה לספרד ואת אפריקה לפורטוגל. ז'ואו השני, מלך פורטוגל, החל במשא ומתן עם פרננדו השני מאראגון ואיזבלה הראשונה מקסטיליה, מלכי ספרד, על מנת להזיז את הקו מערבה. בטענה שהקו נמשך גם מעבר לצדו השני של כדור הארץ, ובכך הוא מגביל את ההשפעה הספרדית באסיה, הצליחו הפורטוגלים להביא לחתימת חוזה טורדסיאס. יש הסוברים] כי פעילות דיפלומטית זו של פורטוגל התבססה על ידע מוקדם אודות ברזיל, ושהחוזה נועד להבטיח את אחיזתה בחלק זה של העולם החדש. החוזה סתר את הבולה האפיפיורית משנת 1493, אולם אושרר בידי האפיפיור יוליוס השני ב-1506.
כתוצאה מהחוזה זכתה ספרד בכל יבשת אמריקה, להוציא את הקצה המזרחי של יבשת דרום אמריקה, שהתגלה בשנת 1500 בידי פדרו קברל, ושהפך למושבה פורטוגלית, ומאוחר יותר לברזילאית. בניגוד להסכם, התרחבה ברזיל הרבה לתוך פנים היבשת, הודות להרי האנדים שהפרידו בין המושבות הספרדיות העיקריות באמריקה למרכז היבשת, וכך חלקים גדולים מדרום אמריקה הם דוברי פורטוגזית בניגוד לחוזה טורדסיאס. 
בגלל קשיי מדידת קווי אורך באותה התקופה ומידות ליגה לא אחידות עורר החוזה מחלוקות לגבי משמעותו באסיה. בין השנים 1580 ו-1640 איבד החוזה ממשמעותו, שכן פורטוגל נשלטה בידי ספרד. מאוחר יותר בוטל החוזה בחוזה מדריד משנת 1750 שהעניק לפורטוגל את השליטה על אדמותיה באמריקה הדרומית.
החוזה לא העניק זכויות כל שהן לאומות אירופאיות אחרות, כגון צרפת ואנגליה, ואלו נגסו נתחים בעולם החדש רק לאחר שהתכחשו לסמכות האפיפיורית על חלוקתו. גישת מדינות אלו לסוגיה מומחשת היטב בידי ציטוט המיוחס לפרנסואה הראשון מלך צרפת, בו ביקש לראות את הסעיף בצוואתו של האדם הראשון המדיר אותו מהעולם החדש; בנוסף, אחרי הרפורמציה האנגלית האנגלים לא ראו עוד צורך לציית להחלטות האפיפיור, וספציפית גם לא לתוכן של החוזה.
בהתאם לחוזה ולשיפורים והבהרות שנעשו בו בחוזה סרגוסה, וכן הסדרים מקומיים של חלוקת ההשפעה והכוח במקרים מיוחדים ועימותים צבאיים, זכתה ספרד באמריקות ובפיליפינים. פורטוגל זכתה בברזיל, באיי מולוקה (Maluku) שבאינדונזיה; באנגולה, מוזמביק, גינאה ביסאו וסאו טומה ופרינסיפה שבאפריקה; בגואה ודמן ודיו (Daman and Diu) שבהודו; ובמזרח טימור ומקאו שבמזרח הרחוק.
רפאל פרוינד

רפאל (רפי) פרוינד (14 באפריל 1933 ברסלאו, גרמניה – 26 בפברואר 1980, ירושלים, ישראל) היה גאולוג ישראלי, פרופסור לגאולוגיה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים, נשיא החברה הגיאולוגית הישראלית (1964–1968).

קורות חייו ופועלו

משפחתו של פרוינד עלתה לארץ ישראל בינקותו. הוא גדל בחיפה, סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי, ולאחר שירותו הצבאי כקצין בנח"ל החל את לימודי הגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1962 הגיש את עבודת הדוקטור בנושא "בעיות בסטרטיגרפיה של הקנומן-טורון בישראל". השלכותיה של עבודתו זו, שהתבססה בעיקרה על נתונים פליאונטולוגיים, אישרו הצעות קודמות בדבר תנועה אופקית גדולה לאורך בקע הירדן. רפי פרוינד היה מהראשונים שהכירו בחשיבותה של טקטוניקת הלוחות בהבנת הגאולוגיה של אזורנו.
בתפיסתו, לפיה תנועות אופקיות הן תופעה עקרונית בטקטוניקה של כדור הארץ, הקדים את תאוריית טקטוניקת הלוחות, שהפכה לימים להנחת מוצא מקובלת בגאולוגיה. הגאולוגיה של העתקי הסָטה אופקית והעתקי חילוף (טרנספורם) הייתה לנושא המרכזי במחקריו, שכללו אספקטים גאומטריים וכמותיים, ניסויי מעבדה וניתוח קינמטי. את עבודת השדה עשה בניו זילנד, באיראן ובאתיופיה. רפי פרוינד התמודד בדרך כלל עם בעיות מרכזיות של הגאולוגיה, כמו מחקר של אזורי הפחתה (מונח שחידש) ושחזור תנועת לוחות קטנים על פי מדידות פליאומגנטיות ועל פי תהליכי הצפת ים (טרנסגרסיה) ונסיגת ים (רגרסיה). עם זאת היה בראש ובראשונה חוקר הגאולוגיה של ארץ ישראל על כל היבטיה. הוא ניצל את המגוון הרחב של פעילותו לשחזור ההיסטוריה הגאולוגית של הארץ.
רפי פרוינד פעל כפרופסור לגאולוגיה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1964–1968 כיהן כנשיא החברה הגיאולוגית הישראלית. בצד ההוראה, שבה העמיד והנהיג דור של גאולוגים, דאג להפצת מדע הגאולוגיה בקרב מתעניינים. הוא פרסם חלק מרעיונותיו החדשניים בכתבי עת דוגמת "מדע" ו"טבע וארץ". בסוף ימיו עסק בחיבור ספר, שלא זכה לראות אור, על הגאולוגיה של ארץ ישראל, ובו ביקש לסכם את רעיונותיו בנוסח שיהיה מובן גם לחובבים.
בצד פעילותו המדעית הטהורה היה רפי פרוינד ער גם לבעיות הקשורות בתחום הגאולוגיה הכלכלית. הוא עסק בבדיקת נושא כדאיות בניית תעלת הימים וכן העלה סברה, חדשנית לזמנהּ, בנושא איתור מלכודות נפט, והיה במשך שנים חבר במועצת המנהלים של חברת חיפושי הנפט הלאומית (חנ"ה).
רפי פרוינד נפטר בשנת 1980, בגיל 47. הניח את בניו, יואב וגיל.
פרס על שמו מוענק מדי שנה, מאז מותו, מטעם החברה הגאולוגית.
דוד רותם

ביוגרפיה

רותם נולד בבני ברק וגדל בירושלים. אביו, שלום שכנא רותם-רוטנברג, נמנה עם מייסדי מפלגת פועלי אגודת ישראל והיה סמנכ"ל משרד הפנים ויושב-ראש חברה קדישא בירושלים. החזון איש היה הסנדק שלו.
הוא למד בבית הספר ובישיבה התיכונית חורב בירושלים. כיוון שחלה בשיתוק ילדים (פוליו) לא גויס לצה"ל, אבל בתום לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים התנדב למערך המילואים של הפרקליטות הצבאית, בו שירת כתובע צבאי. הוא הפסיק את התנדבותו זו בעקבות החתימה על הסכמי אוסלו, בשנת 1993.
היה בעל משרד עורכי דין בירושלים, ושימש כיועץ המשפטי של מועצת יש"ע ושל מספר מועצות אזוריות. לימד משפט חוקתי באוניברסיטת בר-אילן והיה המתרגל של יעקב נאמן. בעקבות זאת, נוצר ביניהם קשר קרוב שנשמר שנים ארוכות.
היה במשך שנים רבות חבר ועדת הבחירות המרכזית, כנציג המפד"ל. שימש חבר הנהלת מרכז רפואי שערי צדק, וחבר הנהלת בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים (מכון לב). היה חבר מועצת המנהלים של סאן דור, וחבר הוועד היהודי-אמריקני. כמו כן, היה חבר בעמותת מכון צומת באלון שבות, וחבר מועצת המנהלים של חממה טכנולוגית פתיר. היה חבר בוועדה לבחירת דיינים כנציג לשכת עורכי הדין.
רותם קבע את מגוריו באפרת. נפטר מדום לב ב-8 ביוני 2015. הותיר אחריו את רעייתו עדינה, חמישה ילדים ושבעה עשר נכדים.

בכנסת

בקיץ 2005, לאחר ההתנתקות, הצטרף לישראל ביתנו. בבחירות לכנסת השבע עשרה בתחילת 2006 הוצב במקום ה-12 ברשימת ישראל ביתנו.
הוא נכנס לכנסת כחבר הכנסת השבע עשרה ב-16 בינואר 2007 עם פטירתו של יורי שטרן. זמן קצר אחר כך מונה לסגן יושב ראש הכנסת, במקום יצחק אהרונוביץ שמונה לשר. בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השמיני ברשימת ישראל ביתנו לכנסת, ונבחר שוב, גם לכנסת ה-18. ב-6 בינואר 2015, בשלהי כהונת הכנסת התשע עשרה, הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים.
כיהן במשך שתי כהונות רצופות בתפקיד יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט, והוא חבר הכנסת היחיד שעשה זאת.
בסקר שנערך ביולי 2010 בין העוזרים הפרלמנטריים בכנסת, נבחר לאחד מבין הנואמים המצטיינים במשכן.
בשנת 2011 היה חבר הכנסת שהוצאותיו מתקציב קשר עם הציבור היו הפחותות ביותר (ללא שרי הממשלה).
ב-24 בינואר 2012 ננזף על ידי ועדת האתיקה של הכנסת, לאחר שבישיבה של ועדת חוקה, חוק ומשפט אמר לח"כ זהבה גלאון "את אפילו לא בהמה".

חוקים שיזם

עד נובמבר 2011 התקבלו שישה מהחוקים שיזם.
ב-5 בנובמבר 2007 הגיש הצעת חוק לפיה התנאי לקבלת אזרחות ישראלית יהיה הצהרת אמונים למדינת ישראל וכן התחייבות לשרת שירות צבאי או לאומי. סעיף נוסף בהצעה: לאפשר לשר הפנים לבטל את אזרחותו של אדם שלא שירת בצה"ל.
במרץ 2014 אושר בכנסת תיקון (המכונה "חוק המשילות") לחוק יסוד: הממשלה שאותו יזם רותם.
אקוסטיקה

עוצמת הקול

בדברנו על רמות קול יש להבדיל בין מידת לחץ הקול לבין מידת כוח הקול. מידת לחץ הקול נמדדת בעזרת מיקרופונים ומכשירים דומים, וניתן למדוד אותה ישירות. מידת עוצמת הקול, לעומת זאת, היא מידה של כמות האנרגיה המושקעת (ברמקול, למשל) כדי לייצר קול. בשל גורמים סביבתיים והשפעות אחרות, כמות האנרגיה המשמשת להפקת הקול לא בהכרח שווה למידת הקול הנתפשת בחושיו של השומע.
לא ניתן למדוד עוצמת קול ישירות, ולכן מידה זו מחושבת על-פי נתונים אחרים. ישנן שתי שיטות מקובלות למדידתה: "השיטה הישירה" ו"השיטה ההשוואתית". בשיטה הראשונה מודדים את עוצמת הקול על ידי חישוב משוואה הכוללת את התנאים הסביבתיים (כגון טמפרטורה, לחות, זמן תהודה וכו') ואת לחץ הקול. בשיטה השנייה, משווים את לחץ הקול ללחץ קול המופק באותם תנאים ממקור קול מוכר המפיק עוצמת קול ידועה וקבועה, והשוואת לחץ זה עם לחץ הקול הנמדד. שתי השיטות אמינות ומדויקות באותה המידה.

חדרי הדהוד וחדרים שקטים

מדידות כמו אלה שנזכרו לעיל מבוצעות לעיתים בחדרי הדהוד או בחדרים שקטים. חדרי הדהוד מתוכננים כך שייצרו הדים מתמשכים של גלי קול, זאת כדי ליצור רמת קול אחידה מאוד, המגיעה באותה מידה מכל הכיוונים, אם חדר ההדהוד נבנה שלא כהלכה יגיעו ההדים של גלי הקול אל המאזין בזה אחר זה ולא בבת אחת, וייצרו רצף מעורבל במקום צליל נקי. דוגמאות טיפוסיות לחדרים בעלי מאפיינים הדומים לחדרי הדהוד הן מנהרות בטון ומערות. 
לעומתם, חדרים שקטים נבנים כדי לדמות "שדה חופשי". שדה חופשי הוא ייצוג תאורטי של מרחב אינסופי, בו אין החזרה של גלי קול (כלומר, אין הדים). בחדרים כאלה, הקול היחיד הוא הקול ממקור הקול הנמדד. החדר השקט הראשון נבנה בשנת 1940 במעבדות בל. עובי קירותיו החיצוניים כמטר, כדי למנוע כניסת רעש חיצוני, והם מרופדים מבפנים בחיפוי מיוחד הבולע 99.995% מגלי הקול בתדירות הגבוהה מ-200 הרץ.
דרור פלטין

שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל בנובמבר 1983 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. שם עבר מסלול הכשרה כלוחם, את קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. פלטין ביצע מספר תפקידי פיקוד בחטיבת הנח"ל ובהם מפקד מחלקה ומפקד פלוגה בגדוד 50, קמב"ץ החטיבה, לאחר מכן שימש כמפקד פלס"ר נח"ל והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון, לאחר לימודים, מונה לסמג"ד בחטיבה, ולאחר מכן לקצין אג"ם של חטיבת הנח"ל.
בשנים 1996-1995 שימש פלטין כמפקד גדוד 932 (גרניט), לאחר מכן פיקד על גדוד גפן בבה"ד 1, ובהמשך שימש מפקד בא"ח נח"ל בשנים 1997–1999. בשנת 1999 הועלה פלטין לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת הבקעה ופיקד עליה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה עד 2001, אז מונה לרמ"ח תורת חי"ר וצנחנים (תחצ"ן) ולרמ"ח כושר גופני בזרוע היבשה, בשנת 2005 מונה לסגן מפקד עוצבת הגליל ולחם במלחמת לבנון השנייה, לאחר המלחמה מונה למפקד מרהו"ם ושימש בתפקיד בין השנים 2006–2008. בשנת 2008 נפצע קשה בתאונת צניחה, לאחר תקופת החלמה ממושכת השתקם פלטין. בשלהי 2008 אל"ם פלטין פרש מצה"ל. במאי 2017 הועלה לדרגת תת-אלוף במילואים.
פלטין הוא בעל תואר שני במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה.
כיום פלטין הוא מורה לאזרחות, מחנך בבית הספר תיכון שוהם.
ג'ובאני קרוצ'ה

חייו

קרוצ'ה נולד בקיוג'ה, עיירת דייגים לחוף הים האדריאטי, דרומית לוונציה, העיירה ממנה בא גם ג'וזפה צארלינו, והוא הגיע לוונציה בגיל צעיר והתקבל למקהלת הנערים של כנסיית סן מרקו בניצוחו של צארלינו בגיל שמונה. צארלינו מצא אותו ככל הנראה במקהלת הקתדרלה של קיוג'ה והביאו לסן מרקו. אפשר שקרוצ'ה היה כומר קהילה בכנסיית סנטה מריה פורמוזה והוסמך כמשרת בקודש בשנת 1585; במהלך תקופה זו שירת גם כזמר בסן מרקו. נראה שהמשיך בקשריו, מן הסתם כממונה על המוזיקה, עם "סנטה מריה פורמוזה" במקביל לתפקידיו בסן מרקו.
אחרי מות צארלינו, התמנה קרוצ'ה לעוזר המאסטרו די קאפלה, זאת בתקופת כהונתו של בלדאסרה דונאטו. אחרי מותו של דונאטו בשנת 1603 קיבל קרוצ'ה את התפקיד הראשון במעלה כמאסטרו די קאפלה, אבל רמת השירה של קתדרלת סאן מרקו המפורסמת התדרדרו בניהולו, כנראה מחמת בריאותו המעורערת ולאו דווקא בשל ליקוי ביכולתו כמוזיקאי. הוא מת ב-1609; משרת המאסטרו די קאפלה עברה אל ג'וליו צ'זארה מרטיננגו עד 1613, כאשר בא מונטוורדי וקיבל עליו את התפקיד.

מוזיקה והשפעה

קרוצ'ה כתב פחות מוזיקה בסגנון הפוליכוראלי המפואר מאנדריאה וג'ובאני גבריאלי, וכתוצאה מכך אין יצירותיו ידועות ברבים באותה מידה בימינו; עם זאת, הוא נודע לתהילה כמלחין בתקופתו הוא והייתה לו השפעה רבה על המוזיקה הן באיטליה והן מחוצה לה. כמלחין של מוזיקת קודש היה שמרני בעיקר וכתב cori spezzati בסגנון אדריאן וילארט ומיסות פרודיות, שדמו יותר בסגנונן למוזיקה שחיברו חברי האסכולה הרומאית של זמנו. 
במועד מאוחר יותר בקריירה שלו כתב מוזיקה בסגנון קונצ'רטנטו מתקדם, שהשתדל לשלב את חידושיו של ויאדאנה עם אופן הכתיבה הפוליכוראלי המפואר של ונציה. לאורך כל קריירת הכתיבה שלו, הן של מוזיקת קודש והן מוזיקה חילונית, הלחין מוזיקה קלה לביצוע, אולי משום שכתב אותה למען כנסיית הקהילה שלו ולא לזמרים הווירטואוזיים של סאן מארקו. מסיבה זו נשאר חלק גדול מיצירותיו, בייחוד החילוניות שבהן, פופולרי בקרב חובבים.
מבחינה סגנונית, הושפע קרוצ'ה יותר מאנדריאה גבריאלי מאשר מאחיינו ג'ובאני, אף כי שניהם היו בני אותו גיל בדיוק; קרוצ'ה העדיף את השלווה הרגשית, את הצלילות נוסח ג'ובאני פלסטרינה ואת האופי הקליל יותר באופן כללי, שאפיין את המוזיקה של אנדריאה עיקר חשיבותו של קרוצ'ה היה בפיתוח הקנצונטה והקומדיה המדריגלית, והוא כתב כמות גדולה של מוזיקה קלה לשירה, פופולרית ובמקרים רבים, משעשעת. חלק מקבצי המוזיקה שלו סאטיריים, לדוגמה, המוזיקה שכתב לסצינות מגוחכות בקרנבלים של ונציה (Mascarate piacevoli et ridicolose per il carnevale, 1590), שחלקן כתובות בניב הוונציאני.
קרוצ'ה היה אחד המלחינים הראשונים שהשתמשו במונח קפריצ'ו ככותרת לאחת הקנצונטות בקובץ שלו Triaca musicale ("ריפוי מוזיקלי לנשיכות חיות") משנת 1595. הן קובץ והן הקובץ Mascarate piacevoli נועדו לשירה בתחפושות ומסכות בקרנבלים הוונציאניים.
לקאנצונטות ולמדריגלים שלו הייתה השפעה בהולנד ובאנגליה, שם הדפיסו אותם מחדש בספר השני של "מוזיקה טראנסאלפינה" משנת 1597, אחד הקבצים שבישרו את השיגעון להלחנת מדריגלים שפשה שם. המוזיקה של קרוצ'ה נשארה פופולרית באנגליה ותומאס מורלי ציין אותו במפורש כמלחין אמן; למעשה, ייתכן שקרוצ'ה היווה את ההשפעה הגדולה ביותר של מלחין יחיד על מורלי. גם ג'ון דאולנד בא לבקרו באיטליה.
רגישות (תכונה אנושית)

רגישות היא תכונת אופי וחישה אנושית המתארת את עוצמת התגובה הפיזיולוגית והרגשית של האדם בעקבות עוצמות שונות של גירוי פיזי או נפשי עמו הוא בא במגע. עוצמות תגובה שונות אלו נובעות מאופנים שונים של עיבוד מידע חושי באיברי החישה ובמערכת העצבים.
את המילה רגישות חידש הבלשן יצחק אפשטיין.

רגישות גבוהה או רגישות יתר

אדם בעל רגישות גבוהה או רגישות יתר עשוי לחוש ולשים לב לגירויים פיזיים או נפשיים חלשים מאוד, לא כל שכן לגירויים חזקים. הוא עשוי להגיב בעוצמה לשינויים קטנים ביותר בגירויים בסביבתו. כך למשל, עשוי אדם בעל רגישות גבוהה למגע, להירתע מכל נגיעה קלה של האחר בו ואף לחוות אותה בעורו ככואבת. לפיכך עשוי האדם להגיב במתח נפשי וחרדה לפני ובמהלך מגע כזה, ואף לנסות ולהימנע ממנו בהתנהלותו היומיומית.
לעיתים משתמשים במונח "אדם בעל רגישות גבוהה" בקונוטציה חיובית בהקשר של יחסים חברתיים, כדי לתאר אדם ששם לב לרגשות והתנהגויות אחרים, מתחשב בהם ומגיב אליהם בצורה מותאמת, אכפת לו מהם, בדומה לאדם בעל טאקט. להבדיל, לעיתים משתמשים במונח זה בקונוטציה שלילית בהקשר זה, כדי לתאר אדם שנפגע בקלות מאמירות שליליות של אחרים כלפיו.

רגישות גבוהה כטמפרמנט מולד

ד"ר איליין ארון טבעה את המונח "אדם רגיש מאוד" (Highly sensitive person) בספרה "האדם הרגיש מאוד" בשנת 1996; היא ועמיתיה מציגים את התכונה באור חיובי, דבר שיצר פופולריות של הנושא בקרב חלק מבעלי הרגישות הגבוהה. ארון טוענת כי כ-15-20 אחוזים מהאוכלוסייה הם בעלי תכונת הרגישות הגבוהה, וכי יכולתם להבחין בדקויות ולשים לב לפרטים בסביבתם מהווה יתרון משמעותי במצבים שונים. לטענתה, רבים מהאנשים הרגישים הם יצירתיים, קשובים לאחר ונבונים בזכות תכונת אישיות זו. ארון מבססת את דעותיה על רעיונות של קרל גוסטב יונג בנושא רגישות ומופנמות - מוחצנות, עבודתו של ג'פרי אלן גריי בנושא מערכות התנהגותיות של עוררות ועכבות, ועוד. לעומתה, יש הטוענים כי בעלי הרגישות הגבוהה חשים לא מעט סבל בשל תכונה זו, אותו מתארת גם ארון עצמה: הם חווים הצפה של גירויים פנימיים וחיצוניים, מתעייפים מהר, נוטים למתח וחרדה וכן לשינויים במצבי הרוח; לטענת מבקריה של ארון, בעלי הרגישות הגבוהה זקוקים להפחתה בסבלם ולטיפול וסיוע מתאים להתמודד עם הקושי, והם לאו דווקא רואים בכך תכונה חיובית.

רגישות נמוכה או תת-רגישות

אדם בעל רגישות נמוכה או תת-רגישות עשוי להתקשות לחוש בגירויים פיזיים או נפשיים חזקים מאוד, לא כל שכן גירויים חלשים. הוא עשוי שלא להגיב או להגיב בעוצמה נמוכה לשינויים משמעותיים בגירויים בסביבתו. כך למשל, עשוי אדם בעל רגישות נמוכה למגע, שלא לחוש היטב בחיבוק חזק של האחר כלפיו, ואף שלא לחוות כאב או לחוש בכאב קל בלבד בעורו לאחר פציעה פיזית שעבר. לפיכך הוא עשוי להתנועע בעוצמה או לגעת בחוזקה כדי לחוש טוב יותר את המגע.
לעיתים משתמשים במונח "אדם חסר רגישות" בקונוטציה שלילית בהקשר של יחסים חברתיים, כדי לתאר אדם שלא מגיב לרגשות והתנהגויות שונות של אחרים, לא אכפת לו מאחרים, בדומה לאדם חסר טאקט.
סטיבן הילנבורג

מותו

הילנבורג הלך לעולמו ב-26 בנובמבר 2018 לאחר מאבק במחלת ה-ALS.
Erforsche mich, Gott, und erfahre mein Herz, רי"ב 136

Erforsche mich, Gott, und erfahre mein Herz (בעברית: חקרני, אל, ודע לבבי), רי"ב 136, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון השמיני שלאחר חג השילוש הקדוש, ב-18 ביולי 1723.

רקע

באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר שם מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
בפברואר 1723 נבחן באך עם עוד כמה מועמדים לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא התקבל לתפקיד והחל את עבודתו בחודש מאי באותה שנה. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה, תוך כמה שנים. עם זאת, בגלל העומס הגדול והקושי בהלחנת יצירות כה רבות, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים או הרחבות.
קנטטה זו הייתה השביעית שהלחין באך מאז החל למלא את תפקידו בלייפציג, לאחר רי"ב 75, רי"ב 76, רי"ב 24, רי"ב 167, רי"ב 147 ורי"ב 186. לאחר שמתחילת עבודותו בלייפציג הלחין כמה קנטטות ארוכות מבעבר, שכללו עשרה חלקים לפחות (75, 76, 147 ו-186), שב באך מכאן ואילך להלחין קנטטות קצרות יותר.
ב-1881 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 28 של פרסומיה.

הקלטות

היצירה הוקלטה במלואה 9 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ניקולאוס הרנונקור (ב-1982), טון קופמן (ב-1997), מסאקי סוזוקי (ב-1998) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).