google/wiki40b huggingface dataset:
מנדרין (דג)

תיאור

בדומה לשאר הדגים ממשפחת השפריריים המנדרין הוא דג קטן, אורכו המרבי כ-6 ס"מ. גופו כמעט גלילי, עטוף בעור דק מכוסה בריר שמשמש כמחסום פיזי מצוין מפני פרזיטים ודוחה בצורה אפקטיבית טורפים פוטנציאלים. למנדרין ראש קצר ושתי עיניים גדולות ובולטות, פיו קטן וניתן למתיחה קדימה. בתוך הפה מספר שורות של שיניים קטנות. בדומה לשאר הדגים במשפחה זימיו של המנדרין נראים כשני חורים קטנים ולשני סנפירי הגב יש קרניים רכות. המנדרין הוא הדג הצבעוני ביותר במשפחת השפריריים ולכן הוא זוכה לפופולריות רבה. המנדרין הוא אחד משני מינים שידוע כי צבעם הכחול נובע מתאי פיגמנט ולא מננו-מבנים, השני הוא ה-Synchiropus picturatus. הדו-צורתיות הזוויגית באה לידי ביטוי במין זה בגודל הקרן הראשונה של סנפיר הגב שארוכה פי 2 אצל הזכרים. למרות איטיותם והעובדה שהם יחסית נפוצים בתחום מחייתם, דגי המנדרין לא נצפים לעיתים קרובות. תורמים לכך גודלם הקטן והעובדה שהם אינם יוצאים לחפש מזון מחוץ לאזור מחייתם.

שמות נוספים

המנדרין קיבל את שמו בזכות צבעיו העזים המזכירים את לבושו של המנדרין מהעידן של סין הקיסרית. הוא מוכר גם, באופן מטעה, כגובי מנדריני מכיוון שהוא דומה לדגי קברנון או לקרנון. שמות נוספים בהם הוא מכונה הם "מנדרין ירוק", "דג קשקוש", "מנדרין מפוספס", ו"דג פסיכדלי". בשם "מנדרין פסיכדלי" מכונה גם המין הקרוב Synchiropus picturatus.
הדג Siniperca chuatsi הידוע גם כאוקונוס סיני נקרא גם הוא מנדרין.

אזור מחיה

המנדרין חי באוקיינוס השקט באזור שבין אוסטרליה לאיי ריוקיו. דגי המנדרין שוכנים בתוך שוניות אלמוגים המספקות להם הגנה. הם מעדיפים לחיות בשוניות הקרובות לחופים.

תזונה

המנדרין ניזון מסרטנאים וחסרי חוליות קטנים שחיים בין הסלעים בשוניות האלמוגים.

הסתגלות לחיים באקווריום

אף על פי שהוא פופולרי מאוד בקרב מגדלי דגי נוי, המנדרין נחשב לדג קשה מאוד לגידול בגלל הרגלי האכילה שלו. חלק מהדגים לא מתרגלים לחיים בתוך האקווריום והם מסרבים לאכול דבר מלבד שטצדאים ושטרגליים חיים (כמו בטבע). למרות זאת, הדגים שכן מסתגלים לאוכל באקווריום נחשבים לעמידים מאוד בפני מחלת הנקודות הלבנות.
המנדרין אגרסיבי מאוד ועלול להילחם בזכרים אחרים עד המוות.
נווה מדבר

נווה מדבר הוא שטח בלב המדבר, שיש בו מקור מים (כגון מעין). נופו של נווה המדבר בולט מאוד בסביבתו הצחיחה, הוא משמש בית גידול לבעלי חיים ומוקד משיכה לאדם.
פעם, נווה מדבר שימש כתחנת מעבר לסוחרים ונוודים, והאנשים שמצאו אותו לרוב בנו בו כפר קטן והתעשרו מהאנשים שעברו בו וביקשו אוכל ומים.
היום בדרך כלל יש בנווה מדבר מלון וכמה מסעדות.

מקור המים

מקורות המים של נווה המדבר קשורים למפלס מי התהום.
ברוב נאות המדבר עולים המים אל פני השטח בכח עצמם, בצורת מעיינות. באחרים שואבים את המים מבארות.

נאות מדבר בישראל

גם בארץ ישראל יש נאות מדבר, כמו למשל עין גדי במדבר יהודה ועין עבדת בנגב. רוב נאות המדבר בארץ היו מיושבים כבר בתקופה קדומה ביותר. יש דעות כי פי הכתובים, כמעט כל תחנות בני ישראל בעת נדודיהם במדבר היו נאות מדבר, אם כי מדברי הרמב"ם במורה נבוכים (חלק ג פרק נ) משתמע שאף לא חניה אחת שלהם הייתה בנווה מדבר.

תרומת נאות המדבר להתפתחות הציוויליזציה

אנתרופולוגים משערים, כי נאות המדבר איפשרו התפתחות של נתיבי סחר והגירה. דוגמה לנתיב כזה היא דרך המשי, המובילה מסין והודו ועד לטורקיה.

נאות מדבר מלאכותיים

הודות לתחושה הטובה שיכולים להקנות מים לאדם, התפתחו נאות מדבר מלאכותיים לסוגיהם. חלקם קטנים כג'קוזי, וחלקם בהיקף עצום של עיר שלמה. עיר כזאת היא לאס וגאס שבמדינת נבדה בארצות הברית, שהוקמה במדבר מוהאבי בשנת 1910 ושטחה כ-300 קמ"ר. 
את רוב המים הדרושים לעיר, על דשאיה ומזרקותיה, מביאים מאגם מיד שעל נהר הקולורדו, המרוחק 50 ק"מ מהעיר. מי התהום המועטים באזור העיר נשאבו, מפלסם ירד, והקרקע שקעה במידה מסוכנת.
דריסת ילד בנסיעה לאחור

דריסת ילד בנסיעה לאחור היא תאונת דרכים המתרחשת כאשר כלי רכב, לרוב מכונית, נוסע לאחור, לרוב כאשר הוא חונה או כאשר הוא יוצא מחניה, ודורס פעוט או ילד קטן מבלי לשים לב. לעיתים מסתיימת התאונה במות הילד הנדרס. תאונות מסוג זה נקראות גם "תאונות חצר".

שכיחות

באוסטרליה, בשנים 2001-2010, נהרגו 44 ילדים בתאונות בקרבת הבית בנסיעה לאחור, מתוך 270 ילדים שנהרגו כהולכי רגל, שיעור של מעל 16%. 
רוב הנפגעים הם בגילאי 1–4 שנים. התאונות מתרחשות בעיקר באוכלוסיות עניות, ובמרבית המקרים הנהג הפוגע הוא קרוב משפחה של הנפגע, לרוב ההורה.

התמודדות

הרשות האמריקאית לבטיחות בדרכים (NHTSA) ומשרד התחבורה האמריקאי, הגיעו להסכמה על חוק שיחייב התקנת מצלמה לנסיעה לאחור בכל מכונית חדשה החל מ-1 במאי 2018.

בישראל

בישראל התופעה של דריסת ילדים בנסיעה לאחור שכיחה יותר במגזר הערבי. לפי נתוני הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, במחצית הראשונה של 2007 נהרגו חמישה ילדים במגזר בתאונה מסוג זה. בשנת 2014 נהרגו 12 ילדים ערבים בתאונות אלו. הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים יחד עם ארגון "בטרם" לבטיחות ילדים החלה להפעיל בשנת 2012 תוכנית למניעת תאונות חצר במגזר הערבי. בשנים 2008 ו-2009 הפעילה הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים את תוכנית ההתערבות הראשונה בנושא, במסגרתה ניתנו הדרכות ב-17,800 בתי אב במגזר הבדואי בדרום, שודרו תשדירים ברדיו בנושא והתקיימה פעילות הסברה בבתי ספר ובמוסדות קהילתיים.
אנדרס מנואל לופס אוברדור

ביוגרפיה

אוברדור נולד בכפר טפיטיטאן (Tepetitán) שבמועצה האזורית מקוספאנה במדינת טבסקו.
את דרכו הפוליטית החל ב-1976 כתומך בקמפיין של המשורר קרלוס פייסר בהתמודדותו לנציג מדינת טבסקו בסנאט של מקסיקו. ב-1977 מונה לראש המכון העממי של טבסקו ופעל למען זכויות בני המאיה במדינה. ב-1984 עבר למקסיקו סיטי ועבד בסוכנות ממשלתית.
ב-1988 הצטרף למפלגת המהפכה הדמוקרטית וב-1994 היה מועמד מטעמה לתפקיד מושל טבסקו אך לא נבחר. בשנים 1996–1999 עמד בראש המפלגה שבתקופתו הייתה לשנייה בגודלה בבית הנבחרים של מקסיקו ומועמדיה זכו בבחירות לתפקידי מושל מדינת סקטקס, מושל מדינת טלקסקלה ומושל מדינת באחה קליפורניה.
ב-2000 נבחר לראש המחוז הפדרלי וראש עיריית מקסיקו סיטי ונכנס לתפקידו בדצמבר באותה שנה. הוא כיהן בתפקיד עד יולי 2005.
בבחירות הכלליות ב-2006 עמד בראש מפלגת המהפכה הדמוקרטית והפסיד לראש מפלגת הפעולה הלאומית פליפה קלדרון בפער זעום של פחות מ-1%. אוברדור ערער על תוצאות הבחירות בטענה לזיופים ואי סדרים, אך אלו אושרו בבית המשפט וקלדרון הושבע לנשיא מקסיקו. אוברדור סירב לקבל את התוצאות, תומכיו ניסו למנוע באלימות את השבעת קלדרון והכריזו על אוברדור כנשיא הלגיטימי, והוא הקים ממשלת צללים בראשותו.
בבחירות ב-2012 התמודד בשנית לנשיאות והפסיד לאנריקה פניה נייטו לאחר שזכה ב-31.59% מהקולות לעומת 38.21% לפניה נייטו. גם הפעם סירב אוברדור להכיר בתוצאות וטען כי נפלו אי סדרים בהליך ההצבעה. 
בבחירות לנשיאות ב-2018 עמד אוברדור בראש קואליציית מפלגות השמאל. הוא זכה בסיבוב הראשון בכ-53% מקולות המצביעים ונכנס לתפקידו בתחילת דצמבר 2018.
הארייט וולטר

ביוגרפיה

וולטר נולדה בלונדון. היא אחייניתו של השחקן הבריטי סר כריסטופר לי, הבת של אחותו קסנדרה לי. מצד אביה היא צאצאית של ג'ון וולטר מייסד עיתון הטיימס.
היא התחנכה בבית הספר "קרנבורן צ'ייס". היא דחתה לימודים באוניברסיטה, ונדחתה על ידי חמישה בתי ספר למשחק, ולבסוף התקבלה ללימודים באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון . אחרי הלימודים צברה ניסיון במשחק בלהקת התיאטרון של "Joint Stock Theatre", בסיבוב הופעות עם תיאטרון "Paines Plough" ובהופעות ב"דיוק פלייהאוס" בלנקסטר.

קריירה

במשך הקריירה שלה עבדה וולטר פעמים רבות עם הרויאל שייקספיר קומפני. היא השתתפה בהפקות של "ניקולס ניקלבי" (1980), "חלום ליל קיץ" (1981), בתפקיד הלנה במחזה "סוף טוב הכל טוב" (1981), ב"הטירה" (1985), דאשה ב-" A Question of Geography", ויולה ב"הלילה השנים עשר" (1988), מאשה ב"שלוש אחיות" (1988), "הדוכסית ממאלפי" (1989), "מקבת'" (1999) וב"מהומה רבה על לא דבר" (2002). ב-2015 חזרה לשחק ב-RSC בתפקיד לינדה לומד במחזה "מותו של סוכן" בבימויו של גרגורי דוראן.
בנוסף הופיעה וולטר במחזות "Three Birds Alighting on a Field" מ-1991, "ארקדיה" (1993), "הדה גאבלר" (1996), "איוואנוב" (1997) ו"מרי סטיוארט" (2005).
הופעת הבכורה שלה בברודוויי הייתה ב-1983 עם ההפקה של הרויאל שייקספיר קומפני ל"סוף טוב הכל טוב". ב-1993 כיכבה בתפקיד בידי בהפקה של אוף ברודוויי ל-"Three Birds Alighting on a Field" עליו הייתה מועמדת לפרס "Drama Desk Award". ב-2009 שבה להופיע על במות ברודוויי במחזה "מרי סטיוארט" כאשר היא וג'נט מקטיר חזרו לגלם את אותן הדמויות. ב-2014 גילמה וולטר את דמותו של ברוטוס בהפקה נשית של המחזה "יוליוס קיסר באוף-ברודוויי ושוב הייתה מועמדת לפרס דרמה-דסק.
בקולנוע השתתפה וולטר בסרטים "על תבונה ורגישות" (1995), "חדרי שינה" (1998), "אוניגין" (1999), "Villa des Roses" מ-2002 וב"צעירים יפים ומבריקים" (2003). בין השנים 2009 ו-2012 כיכבה בסדרת הדרמה של ITV "חוק וסדר: בריטניה" כמפקחת בילוש נטלי צ'נדלר. עוד בטלוויזיה הופיעה בתפקיד גברת גאוון בעיבוד של ה-BBC משנת 2008 "דוריט הקטנה" על פי הרומן של צ'ארלס דיקנס. היא השתתפה בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "אחוזת דאונטון" בתפקיד ליידי שאקלטון בעונת 2013–2014. בשנת 1987 שיחקה בתפקיד אהובתו של לורד פיטר וימזי, הארייט ויין, בסדרה של ה-BBC "A Dorothy L. Sayers Mystery" על פי ספריה של דורותי ל. סאייר.
בשנת 2000 הוענק לוולטר תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE), וב-2001 זכתה לתואר דיים מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (DBE) על תרומתה לתחום הדרמה.
ב-2001 הוענק לה ולקנת' בראנה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם "מכון שייקספיר" בסטרטפורד.
ההפקה של "מרי סטיוארט" שהועלתה בברודוויי הייתה מועמדת למספר פרסי טוני בהם פרס השחקנית הטובה ביותר לוולטר ולשותפתה בהצגה ג'נט מקטיר.

חיים אישיים

בן זוגה של וולטר היה השחקן פיטר בליית' עד למותו בשנת 2004. ב-21 במאי 2011 התחתנה עם גאי שוסלר, שחקן אמריקאי, המופיע בשם הבמה גאי פול.
Starship Entertainment

היסטוריה

מייסד החברה, קים שי-דה, עבר בעבר כמנהל דרכים עבור להקת הקיי-פופ Cool ועבד עבור החברה של Bang Si-hyuk, Big Hit Entertainment בין השנים 2005 ל-2007 לפני שהוא הקים חברה בעצמו. האמן הראשון של החברה היה K.Will ולאחר מכן הורכבו הלהקות Sistar, Boyfriend, UNIQ וMonsta X. בחברה יש 23 עובדים.
ב-18 בדצמבר, 2013, 70 אחוזים ממניות החברה נרכשו על חברת ההפצות, LOEN Entertainment, כאשר החברה הופכת להיות חברת בת עצמאית של LOEN.

Starship X

Starship X (בקוריאנית: 스타쉽 엑스) היא תת-חברה עצמאית של סטארשיפ אשר נוסדה ב-2013 והיא מתמקדת במוזיקת היפ-הופ.
האצטדיון הלאומי בייג'ינג

נתונים טכניים

לצורכי האולימפיאדה, המבנה הכיל כ-91,000 מושבים לצופים. בשינויים שנערכו במקום לאחר המשחקים האולימפיים, הופחת מספר המושבים לכ-80,000.
אורכו של המבנה 330 מטרים, רוחבו 220 מטרים וגובהו 69.2 מטרים. באצטדיון מגרש מרכזי של דשא ששטחו כ-250,000 מ"ר. המבנה בנוי מ-36 ק"מ של פלדה מלופפת שמשקלה הכולל כ-45,000 טונות.

הקמת האצטדיון והשימוש בו

בשנת 2002 נערכה ביוזמת ממשלת סין תערוכת אדריכלים בינלאומית לתכנון המבנה. הזוכים היה משרד האדריכלים הרצוג ודה מורון. האמן הסיני איי וייויי שימש כיועץ אמנותי למשרד הזוכה.
עבודות הבנייה החלו בדצמבר 2003 ועלות ההקמה הסתכמה לבסוף ב-450 מיליון דולר.
במהלך ינואר 2008 התגלה כי למעלה מ-10 עובדים נהרגו במהלך העבודות.
עלות האחזקה השנתית של המבנה עומדת על 9 מיליון דולר.

לאחר המשחקים האולימפיים, כדי למנוע את הפיכתו לפיל לבן, שונה יעודו. בתחילה, שימש המקום כמוזיאון וב-2009 הוחלט להופכו לפארק שעשועי-שלג, אשר על-פי הערכות, עתיד למשוך כ-20 אלף מבקרים ביום.
ב-2015 אירח האצטדיון את אליפות העולם באתלטיקה ה-15.
אברהם-לואי ברגה

חייו

אברהם-לואי ברגה נולד בנשאטל בשווייץ. בגיל 10 נפטר אביו של ברגה הצעיר, ולימודיו הרשמיים הופסקו בגיל 12. אימו נשאה בשנית לז'וזף טאטה, נצר למשפחת שענים, וזה ניסה במשך זמן מה לשכנע את ברגה הצעיר להיכנס לעסקי השענות, ללא הצלחה. לבסוף, בגיל 15, הסכים ברגה ללמוד את המקצוע ונשלח כשוליה לשען אלמוני בוורסאי. לחצר המלוכה דאז הייתה השפעה רבה על מקצוע השענות וטובי השענים פעלו באזור ורסאי.
במהרה הדהים ברגה את מורו בכשרונו ובאינטליגנציה שלו. הוא השלים את השכלתו בשיעורי ערב במתמטיקה בקולג' מאזרין, ומורו בקולג' דאג להציג את ברגה הצעיר בפני המלך לואי XII של צרפת. המלך התעניין מאוד במכניקה והזמין מאוחר יותר עבודות רבות אצל ברגה, ובכלל זה את שעון ה-perpetuelle (שעון שנמתח מעצמו), ששימח את המלך במיוחד.
 אולם זמן קצר לאחר תחילת לימודיו נפטר מורו של ברגה, ואחריו גם אימו ואביו החורג, וברגה הצעיר נאלץ לפרנס את עצמו ואת אחותו הצעירה באופן בלתי ידוע, עד אשר הקים את העסק הפרטי שלו. ברגה השלים את תקופת החונכות שלו ונישא ב-1775 לססיל מארי-לואיז להוייה, ויחד איתה ייסד את חברת השעונים ברגה בפריז.  ברגה המציא מנגנונים מכניים חדשניים לשעונים, ובכלל זה את מנגנון ה-tourbillon למתיחה אוטומטית של השעון, לצד חידושים רבים אחרים. רבות מהמצאותיו נותרו פורצות-דרך עד ימינו.

בתוך עשר שנים קיבל ברגה הזמנות ממשפחות האצולה של צרפת ומחצר המלוכה. השעון המפורסם ביותר של ברגה תוכנן ככל הנראה עבור מארי אנטואנט, אולם הכנתו הושלמה רק לאחר הוצאתה להורג במהפכה הצרפתית. שעון זה מוצג במוזיאון ל. א. מאיר לאמנות האסלאם בירושלים לצד כ-57 שעונים אחרים של ברגה, ובהם גם "שעון ה-Sympathiques". כל השעונים האלה נתרמו על ידי בתו של האספן וחבר הפרלמנט היהודי הבריטי, דוד סלומונס.
סרגיי בגאפש

ביוגרפיה

סרגיי בגאפש נולד ב-4 במרץ 1949 בסוחומי אבחזיה, ובמשך רוב חייו הוא התגורר באבחזיה. הוא למד באוניברסיטה הממלכתית לחקלאות סובטרופית של גאורגיה בסוחומי. במהלך לימודיו הוא עבד בתחילה בקואופרטיב של יין ומאוחר יותר כאיש אבטחה בבנק הממלכתי. בשנת 1972 הוא השלים את חובת שרותו הצבאית כראש סובחוז, ובעקבות זאת בגאפש התמנה למדריך בוועידת המקומית של הקומסומול האבחזי. בשנת 1978 בגאפש קיבל את תפקיד האחראי על האינפורמציה בוועידה המרכזית של הסניף הגאורגי של הקומסומול, ובשנת 1980 הוא התמנה כמזכיר הראשון בוועידה האבחזית האזורית. בשנת 1982 קיבל בגאפש את תפקיד מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית במחוז אוצ'מצ'ירה. לאחר נפילת הקומוניזם, הפך בגאפש לאיש עסקים ונציג הממשלה האבחזית במוסקבה.
ב-29 באפריל 1997 מונה בגאפש לתפקיד ראש ממשלת אבחזיה. בשנת 1998 התגברה המתיחות בין גאורגיה ואבחזיה, כאשר הממשלה האבחזית הגולה שבסיסה בטביליסי נערכה בעמדות לאורך הגבול עם השלטון הבדלני של אבחזיה. כתוצאה מהמלחמה בת ששת הימים נמלטו 30,000 פליטים גאורגים שהתגוררו באזור בשליטת הבדלנים לזוגדידי שבגאורגיה הסמוכה לגבול.
סרגיי בגאפש כיהן בתפקיד שר האנרגיה כאשר הוא הפך למועמד האופוזיציה הבחירות לנשיאות אבחזיה בשנת 2004. בתחילת 2004, הפך בגאפש לאחד משלושת מנהיגי תנועת האופוזיציה שאך זה קמה, אבחזיה המאוחדת. לאחר 20 ביולי 2004, איחדה "אבחזיה המאוחדת" את כוחותיה עם מפלגת אופוזיציה אחרת בשם אמטסחארה, ובגאפש נבחר לעמוד בראש המפלגה המאוחדת לבחירות שנערכו באוקטובר של אותה שנה, כשהוא הצליח להביס מועמד מבטיח אחר בשם סרגיי שאמבה.
תוצאות הבחירות היו שנויות במחלוקת. ועדת הבחירות האבחזית הכריזה בתחילה על ניצחונו של יריבו של בגאפש, ראול חאג'ימבה אולם בית המשפט העליון  של אבחזיה הכריע לאחר ערעור לטובתו של בגאפש עם רוב של 50.3%. אולם בית המשפט הפך את החלטתו לאחר שכוחותיו של חאג'מבה הסתערו על בנין בית המשפט, ובגאפש ותומכיו קיבלו איומים שלא לערוך את טקס ההכתרה ב-6 בדצמבר 2004. בסופו של דבר הגיעו בגאפש וחאג'ימבה הגיעו להסכמה, בתחילת דצמבר, לרוץ יחד כאיחוד לאומי. הבחירות נערכו ב-12 בינואר 2005, והאיחוד ניצח. על פי ההסכם נבחר בגאפש לנשיא וחאג'ימבה לסגנו.
ב-29 במאי 2011, נפטר בגאפש במרפאה במוסקבה, עקב סיבוכים הנוצרו מניתוח ריאות שעבר זמן לא רב לפני. לאחר הניתוח, גילו רופאיו שהיה לו סרטן. סגנו, אלכסנדר אנקבב, החליף אותו כנשיא בפועל, ובחירות התקיימו ב-26 באוגוסט באותה שנה.
חנוכת המזבח

חֲנֻכַּת הַמִּזְבֵּחַ הוא שמה של הקרבת הקורבנות בפעם הראשונה על גבי מזבח העולה בבית המקדש.
לרוב הדעות, שמו של חג החנוכה נגזר משם זה, משום שלאחר שהגיעו החשמונאים לבית המקדש בפעם הראשונה, בנו מחדש את המזבח, ולאחר מכן, חנכו אותו.

מקור השם

מקור שם זה הוא במילה "חינוך" שפירושה - יצירת הרגל. היות שמטרת הקרבת הקורבנות הראשונים על המזבח היא, כביכול, הרגלת המזבח לעבודתו (הקרבת קורבנות), נקרא שם המעמד 'חנוכה'.

פרטי המצווה

המקור בתורה להקרבת הקורבנות על המזבח הוא בספר שמות: 
"וְזֶה אֲשֶׁר תַּעֲשֶׂה עַל הַמִּזְבֵּחַ כְּבָשִׂים בְּנֵי שָׁנָה שְׁנַיִם לַיּוֹם תָּמִיד. אֶת הַכֶּבֶשׂ הָאֶחָד תַּעֲשֶׂה בַבֹּקֶר וְאֵת הַכֶּבֶשׂ הַשֵּׁנִי תַּעֲשֶׂה בֵּין הָעַרְבָּיִם"
— ספר שמות, פרק כ"ט, פסוקים ל"ח-ל"ט
 
חלק מהמפרשים מסבירים שמקור מצוות חנכת המזבח היא בפסוק זה, בו התורה מצווה על הקרבת הקורבנות בכל יום, ובין השאר, על הקרבת הקורבנות הראשונה. אז, נקראת העבודה בשם 'חנכת המזבח'. 
חנכת המזבח נעשית על ידי הקרבת קורבן תמיד של שחר, כך שהיא חייבת להתקיים בבוקר. אם נגמרה הכנת המזבח בערב, שאז אי-אפשר להקריב את התמיד של שחר, נדחית החנוכה למחרת, ובאותו היום לא מקריבים על המזבח כלל.

בהלכה

קיימות מספר מחלוקות במצווה:
רוב מוני המצוות לא הגדירו את מצווה זו כמצווה בפני עצמה במניין המצוות, אלא כפרט בתוך מצווה אחרת, ביניהם הרמב"ם, רבי סעדיה גאון וספר החינוך. הסבר לכך ניתן על ידי הראשונים: חנכת המזבח היא למעשה פרט במצוות הקורבנות (התמידין) הרגילה שקיימת תמיד, ובפעם הראשונה שהיא מתבצעת, היא נקראת בשם 'חנוך'.
לעומתם, קיימים כאלו שאכן מחשיבים מצווה זו כמצווה בפני עצמה, הידוע בהם הוא בעל ההלכות גדולות.
מחלוקת נוספת היא בנוגע לזמן קיומה: 
הרמב"ם סובר שמצוות חנוכת המזבח היא אינה לדורות אלא הייתה מצווה זמנית וחד-פעמית בלבד - כאשר נחנך המזבח בפעם הראשונה על ידי משה רבינו.
הרמב"ן חולק עליו, וסובר שחנכת המזבח היא אכן מצווה לדורות. 
לדעת החזון איש המצווה אינה מתקיימת כאשר רק נפגם המזבח ואז תוקן. לפי זה, טוען החזון איש, מצוות חנכת המזבח התקיימה בחנוכת בית המקדש הראשון כאשר הושלמה בנייתו בידי שלמה, בחנוכת בית המקדש השני כאשר הושלמה בנייתו בידי עזרא הסופר, ובחנוכתו העתידית של בית המקדש השלישי בגאולה.

בחג החנוכה

לאחר שניצחו החשמונאים את היוונים בשנת 164 לפנה"ס, הצליחו לשחרר את ירושלים ובית המקדש מידי היוונים. מכיוון שהמזבח טומא בידי היוונים, ניתצו אותו החשמונאים ובנו אותו מחדש. לאחר מכן, ערכו לו את חנכת המזבח בהקרבת קרבנות ובחגיגות שמחה. 
"ויהי ביום החמישי ועשרים לחדש התשיעי הוא כסלו, בשנת שמונה וארבעים ומאה, וישכימו בבוקר ויעלו עולות על המזבח החדש כמשפט. ויחנכו את המזבח בעצם היום אשר טמאו אותו הגויים, ויהללו לה' בשירים ובכינורות בחלילים ובמצלצלים, ויפלו על פניהם וישתחוו לה' על אשר נתן להם עוז ותשועה, ויחוגו את חנוכת המזבח שמונת ימים. ויעלו עולות ותודות בשמחת לבבם, ויפארו את פני ההיכל בעטרות ובמגיני זהב ויחטאו את השערים ואת לשכות הכוהנים, וישימו את הדלתות. ותהי שמחה גדולה בכל העם כי גלל ה' את חרפת הגויים מעליהם. ויצווה יהודה ואחיו וכל קהל ישראל לחוג את חנוכת המזבח ביום החמישה ועשרים לחדש כסלו שמונת ימים מדי שנה בשנה בהלל ובתודה לה'."
— ספר מקבים א' פרק ד' פס' נ"א- נ"ז
על שמה של חנכת המזבח, כנראה, נקבע השם לחג שנקבע לאחר מכן לזכר נס פך השמן וניצחונם של החשמונאים במרד נגד היוונים, כ"חג החנוכה".
ספר חיות

ספר חיות או בסטיארי (Bestiary) הוא ז'אנר ספרותי מתקופת ימי הביניים המתאר בעלי חיים אמיתיים או דמיוניים, צמחים ואף סלעים.
בדרך כלל לוו דברי ההסבר באיור ובאמרי מוסר הקשורים או משויכים לאותה חיה.
ספרים אלה היו פופולריים ביותר באנגליה ובצרפת במאה ה-12.
הידוע מבין ספרים אלה שנשאר הוא ספר החיות של אברדין. כ- 50 ספרי חיות נשמרו עד היום.
הפלישות הטימוריות לגאורגיה

הפלישות הטימוריות לגאורגיה (בגאורגית: თემურლენგის ლაშქრობანი საქართველოში) היו סדרת פלישות הרסניות שנערכו על ידי הכובש הטורקו-מונגולי, טימור לנג, לממלכה הגאורגית המאוחדת, ממלכה נוצרית, בין השנים 1386-1404. ממלכתו של טימור לנג השתרעה בשיאה ממרכז אסיה לאנטוליה. לפלישות אלה היה קשר הדוק למלחמת טוחטאמיש-טימור, כנגד טוחטאמיש החאן האחרון של אורדת הזהב. מאבק שהביא בסופו של דבר לירידת כוחם של הטוקרו-מונגולים בדרום רוסיה.
הממלכה הגאורגית הייתה אחת מהממלכות הלא-מוסלמיות הראשונות שסבלה מידי הטימורים. בפלישה הראשונה מבין שבע פלישות שהיו, בנובמבר 1386, בזז טימור את הבירה הגאורגית טביליסי ושבה את המלך בגרט החמישי הגדול. תוך זמן קצר השיבו הגאורגים מלחמה והתארגנו לקראת הפלישה הבאה של הכוחות הטורקו-מונגולים, ובפלישתם שבאה לאחר מכן הצליח בנו של בגרט ויורשו, גיאורגי השביעי לשחרר את אביו והוא מינה אותו לשליט משותף על ממלכתו. גיאורגי עצמו העביר את רוב שנות שלטונו (1395-1404) במלחמה בטימור לנג. טימור עצמו הוביל באופן אישי את רוב הפלישות במטרה לדכא את ההתנגדות העקשנית של הממלכה הגאורגית. למרות שטימור לא הצליח לבסס שליטה יציבה ורציפה על גאורגיה, הונחתה על הממלכה מהלומה שממנה לא התאוששה. בזמן בו נאלץ גאורגי השביעי לקבל את תנאי הסכם השלום שבו הוכרח להעביר לטימור מס שנתי, הייתה ממלכתו הרוסה, הערים והכפרים נבזזו.
קן פארק

תקציר העלילה

פתיחתו של הסרט מציגה את הנער המתבגר קן פארק (אדם צ'ובוק) כשהוא רוכב על סקייטבורד ברחבי וייסייליה, קליפורניה. הוא מגיע לסקייטפארק, מתיישב ומוציא מתיקו מצלמת וידאו ביתית אותה הוא מעמיד ומצלם את עצמו. הוא מוציא מתיקו אקדח, מצמיד אותו לרקתו, מחייך ויורה בעצמו. מותו משמש רקע לסרט, העוקב אחר חייהם של ארבעה בני נוער שהכירו אותו בשבועות שקדמו להתאבדותו - שון, קלוד, פיצ'ס וטייט.
שון (ג'יימס בולארד) הוא נער יציב, מנומס ואכפתי. לאורך הסרט, יש לו יחסים מיניים מתמשכים עם אמו של חברתו, רונדה. הוא מתרועע עם משפחתה, שלא כולם מודעים כלל לפרשה, כולל בעלה וחברתו האנה.
קלוד (סטיפן ג'אסו) סובל מהתעללות פיזית ורגשית מאביו האלכוהוליסט, בעודו מנסה לטפל באמו ההרה והמוזנחת, שמעולם לא עושה דבר כדי להגן עליו. אביו של קלוד מתעב אותו על היותו לא מספיק גברי. לילה אחד, הוא חוזר הביתה שיכור ומנסה לבצע מין אוראלי בקלוד, מה שגרם לנער לברוח מהבית.
פיצ'ס (טיפני לימוס) היא נערה המתגוררת לבדה עם אביה האובססיבי והדתי, שבשל פיקסציה רואה בה כהתגלמותה של אמה המנוחה. כאשר אביה תופס אותה ואת החבר שלה קרטיס על המיטה שלה, על מנת לקיים יחסי מין, הוא מכה את הילד ומעניש אותה באכזריות, ולבסוף אף מאלץ אותה להשתתף בטקס חתונה המרמז על גילוי עריות בין השניים.
טייט (ג'יימס רנסון) הוא נער מתבגר לא יציב וסדיסט החי עם סבו וסבתו, תוך אלימות מילולית לעיתים קרובות. טייט מבצע בעצמו חנק ארוטי במהלך אוננות. בסופו של דבר, הוא הורג את סבו וסבתו במיטתם, כנקמה בסבו שמרמה במשחק שבץ נא ובסבתו על "פלישה לפרטיותו". טייט מגלה כי המעשה גורם לו לעוררות מינית. הוא מניח בפיו את השיניים התותבות של סבו, שוכב עירום במיטתו, ונרדם.
בעוד טייט נעצר על רצח סבו וסבתו, שון, קלוד ופיצ'ס נפגשים לקיים יחסי מין בשלישייה. בסוף הסרט מתגלה המניע להתאבדותו של קן פארק: הוא הכניס להיריון את חברתו, ובתגובה לשאלתו אם היא רוצה לעבור הפלה, היא שואלת אותו אם הוא היה רוצה שאמו הייתה עוברת הפלה כאשר הייתה בהיריון איתו. קן מבין שהוא היה מעדיף אילו מעולם לא היה נולד, יוצא אל הסקייטפארק ויורה בעצמו.

הפקה

לארי קלארק ניסה לכתוב את התסריט הראשון של הסרט, כשהוא מבסס אותו על חוויות אישיות שלו ועל אנשים שאיתם גדל. הוא לא היה מרוצה מהטיוטה שלו, ושכר את הרמוני קורין לכתוב את התסריט. קלארק השתמש בסופו של דבר ברוב התסריט של קורין, אבל שיכתב את הסוף. הסרט קיבל תקציב של 1.3 מיליון דולר. בתחילה הסרט היה אמור להיות מצולם באמצעות וידאו דיגיטלי, אבל במקום זאת קלארק ולכמן השתמשו בסרט צילום 35 מ"מ.

הפצה

אף על פי שהסרט נמכר להפצה בכ-30 מדינות, הוא לא הוצג בבריטניה לאחר שהבמאי לארי קלארק תקף את האמש מקאלפיין, ראש חברת ההפצה הבריטית, Metro Tartan. קלארק, כביכול, כעס על דבריו של מקאלפיין על פיגועי 11 בספטמבר. קלארק נעצר ובילה כמה שעות במעצר, ומקאלפיין נשאר עם אף שבור. הסרט לא יצא לאור בארצות הברית מאז הקרנת הבכורה שלו בפסטיבל הקולנוע של טליורייד בשנת 2002. על פי קלארק, הסיבה לכך נעוצה בכשלונו של המפיק לרכוש זכויות יוצרים עבור השירים בהם נעשה שימוש בסרט. הסרט הוחרם באוסטרליה בשל התוכן המיני הגרפי שלו והצגת פעילות מינית בקטינים. הקרנת מחאה שנערכה בסידני, בהנחיית מבקרת הקולנוע הנכבדת מרגרט פומרנץ, בוטלה על ידי המשטרה. הסרט נאסר באוסטרליה עד עצם היום הזה, וניסיונות הערעור על כך לא צלחו מאז.
הלינץ' בתומאס שיפ ואברם סמית'

הלינץ' בתומאס שיפ ואברם סמית' התרחש ב-7 באוגוסט 1930 בעיירה מריון שבמדינת אינדיאנה, ארצות הברית.

היסטוריה

תומאס שיפ ואברם סמית' היו שני גברים אפריקנים-אמריקנים בתחילת שנות העשרים לחייהם, שנרצחו על ידי ההמון בלינץ' אכזרי.
ביום שקדם להירצחם נעצרו השניים והואשמו ברציחתו של עובד מפעל לבן, ובאונס חברתו. המון זועם חמוש בפטישים, ברזלים ואלות, פרץ לתא המעצר שבו ישבו, הוציא אותם והכה אותם למוות תוך שימוש באלימות קשה. שוטרים שהיו בקהל הצטרפו גם הם למעשה הלינץ'. לאחר שהוכו למוות נתלו גופות שני הצעירים לראווה.
לורנס בייטלר, צלם סטודיו שנכח במקום, צילם במצלמתו את התמונה המפורסמת ובה שתי הגופות התלויות בכיכר העיר, מוקפות בקהל צוהל.
בייטלר העניק ראיונות לתקשורת, בעקבות אותו צילום, בהם תמך למעשה במעשה הלינץ' וטען כי שני הנרצחים עסקו בשוד בעת שנתפסו על ידי ההמון. 
תמונת הצילום הבדילה את האירוע זה מעשרות אירועים דומים אחרים של לינץ', שנעשו בשחורים על ידי ההמון, שלא תועדו בזמן אמת.
צעיר שחור שלישי, בן 16, בשם ג'יימס קאמרון, שהיה עם סמית' ושיפ בתא המעצר, אמנם הוכה גם הוא אך הצליח להימלט ושרד. באופן פרדוקסאלי, ישב דווקא קאמרון במשך ארבע שנים במאסר על השתתפותו באירוע. אף אדם נוסף מהקהל שביצע את הלינץ' לא הועמד לדין מעולם. לימים נותר קאמרון העד היחיד, פרט לצלם, שזכר לפרטי פרטים את אירוע הרצח של שיפ וסמית' ויכול להעיד עליו. ג'יימס קאמרון הקים את מוזיאון שואת השחורים בארצות הברית, לזכר הרצח.
ברבי במפצח האגוזים

עלילה

הסיפור מתחיל בחברה של ברבי, קלי התקשה לבצע ריקוד בלט ובעלת פחד במה וברבי מספרת לה סיפור כדי לעודד אותה. הסיפור עוסק בילדה בשם קלרה הגרה עם סבתה דרוסלמאייר, סבא ואחיה הצעיר טומי. בערב חג המולד דודתה אליזבת מבקרת אותה ונותנת לה במתנה מפצח אגוזים ואומרת לה שבתוכו נמצא הלב של הנסיך, בעוד קלרה ישנה, נכנסת רוח חיים במפצח האגוזים והוא יוצא לגרש את מלך העכברים המרושע שפלש לטרקלינה של קלרה. קלרה מתעוררת ומסייעת למפצח האגוזים, אך כישוף מרושע שהוטל עליה על ידי מלך העכברים גורם לגופה להצטמק. בסוף הסרט עלילת הסיפור חוזרת להתמקד בקלי והיא מבינה את החשיבות בכך שאסור לוותר והיא צריכה להאמין בעצמה והיא מבצעת את ריקוד בלט הפיות.