הקרע ביהדות הונגריה

האורתודוקסים לאחר המהפכה

לאחר שדיכאו האוסטרים את התקוממות 1848, שהצליחה להשיג עצמאות לזמן קצר, הם זנחו את מדיניות אי-ההתערבות היחסית בהונגריה. מתוך נחישות לבסס את שליטתם בממלכה, החלו בכפייה מסיבית של קידמה: מערכת הגילדות הוחלשה, מכסי המגן צומצמו, נסללו מסילות ברזל והוקם שירות דואר. בנוסף, הורו ב-1850 להקים שוב בתי-ספר במסגרת הקהילות היהודיות, שכמותם היו מעטים יחסית לאחר 1790. אך השפעת השלטונות לא הייתה אחידה: בצפון-מזרח המדינה (בפי היהודים: "אונטרלנד" או 'הגליל התחתון') הנחשל והמרוחק – קאשוי, העיר הגדולה באזור, מנתה אך כ-15,000 תושבים באמצע המאה וחוברה לרשת המסילות רק ב-1867; קרוב ל-80% מהאוכלוסייה לא ידע קרוא וכתוב – כמעט ולא באו השינויים לידי ביטוי בשום תחום. היהודים המקומיים, יוצאי גליציה ששימרו את צביונם המסורתי, יכלו להשתמט בנקל מלשלוח את ילדיהם למוסדות המעטים שנפתחו והחינוך הוסיף להתקיים בתלמודי התורה.
בצפון-מערב הונגריה ("אוברלנד", או 'הגליל העליון') עברו היהודים, ברובם ממוצא מוראבי ואוסטרי, תמורה מקפת למדי. גם היסודות השמרניים ביותר, והרבנים בכלל זה, היו צריכים להסכין עם כך: התחוללה מה שכ"ץ כינה "הסתגלות תרבותית שקטה", כשגם בקהילות המסורתיות ביותר עברו לדרוש בגרמנית מחוסר יכולת לפנות אחרת לקהל, על אף שהדבר גונה בחומרה על ידי החת"ס בשעתו. תלמידו המובהק, הרב משה שיק, שנשא דבריו בשפה תקנית בקהילתו ביערגין שליד פרשבורג, כתב כי בימי מורו היה ברור שכל העושה כן בא במגמה כפרנית, אך הדברים השתנו מאז. ב-1858 היה בית-ספר אחד לכל 650 יהודים באוברלנד, בעוד שהיחס במזרח היה 1:14,200; בסקירה מ-1880 עלה כי למעלה מ-70% מיהודי בורגנלנד ידעו לקרוא אותיות לטיניות בעוד שברוזנות מרמורש על גבול גליציה היה השיעור 14.9% בלבד.
תלמידיו וממשיכיו של החת"ם סופר לא היו מסוגלים למלא את מקומו, ומאז מותו ב-1839 נותר רִיק בהנהגה האורתודוקסית. על רקע זה התאפשרה התקבלותו המהירה והשפעתו הגדולה של הרב הצעיר עזריאל הילדסהיימר, שהחל לכהן באייזנשטט שבבורגנלנד ב-1851. הוא הביא עמו מפרוסיה את מושגיה של הנאו-אורתודוקסיה ("תורה עם דרך ארץ") שגרסה השתלבות מלאה בחיים ובתרבות המודרניים לצד אדיקות דתית. הוא האמין שבתנאים המסורתיים עדיין של הונגריה, הסינתזה שלו תוכל לאחד את החברה היהודית ולהובילה בבטחה בנסיבות המשתנות. אף על פי שמרבית הרבנים המקומיים לא חלקו עמו את ההתלהבות ללימודי חול, הם הבינו את הצורך להסתגל לתנאים המשתנים. המעבר מיידיש לגרמנית כלשון הדיבור במערב הארץ כבר הושלם, ורובם לא ראו תוחלת בניסיון להתנגד לחינוך הציבורי החדש. על אף הבדלי ההשקפה הבסיסיים בינו לתלמידי החת"ס, שראו בהתאמות כורח שנכפה עליהם ושהיה צורך להיכנע לו רק במידה מינימלית, הם שיתפו עמו פעולה. ב-1858 פתח באייזנשטט ישיבה ששולבו בה שיעורים במתמטיקה, בשפות ומקצועות נוספים; הרבנים יהודה אסאד ושיק, מבכירי הרבנים הקשישים, שלחו אליה את בניהם. הוא לא הסתפק רק בכך: ב-1862 כתב שמוסד בסיסי שכזה לא יוכל להוות ערובה להצלחת הפרוגרמה שלו, אלא רק סמינר מקיף להכשרת רבנים לפי עקרונות 'תורה עם דרך ארץ'.
הכתב סופר, בנו ויורשו של החת"ס, אהד במיוחד את הילדסהיימר אף שלא נמנה לחלוטין עם מחנהו. הוא הציע לו לכהן כרב-משנה בעירו ושקל בחיוב לאשר לימודי חול בישיבת פרשבורג. הרב לאופולד לעף והקרובים אליו, מצדם, ראו בו איום על בסיס התמיכה שלהם בציבור העירוני והמתקדם. מיד עם פתיחת המוסד, עוד בטרם ריב "דרכי המשנה", פרסם לעף ביקורת מלגלגת על המקום וטען שהילדסהיימר מציג חזות שטחית של נאורות כדי למשוך את הקהל, בעודו בעצם בור חשוך הרחוק מלהשתוות לפרנקל. נימה דומה עלתה ביחסם של הנאולוגים אליו בשנים הבאות.
לחצי התירבות ששפעו במערב כמעט ולא התקיימו באונטרלנד. הכח העולה בקרב יהודי החבל היה החסידות, שהשפעתה קרנה בעיקר מגליציה. אף כי תומכיה היוו תמיד מיעוט, משקלם היה ניכר. במקביל, הסתמכו המקומיים על רבנים יוצאי הישיבות במערב, בעיקר פרשבורג, כדי שיכהנו בקהילותיהם. הבאים מזרחה, כמו מהר"ם שיק שהגיע להוסט ב-1861, השתאו מהאווירה המסורתית שעמדה בניגוד חד לגליל העליון בו "נדמו לשר צבא אשר המלך יתנהו לחומת מבצר הסבובה מחיל עם הצרים עליה ולוחמים נגדה לכובשה". השתררה מתיחות בינם לחסידים, שביקשו לשנות את נוסח התפילה מאשכנזי לספרדי (ומשום כך נודעו כ"ספרדים", בניגוד ל"אשכנזים" ששמרו על שלהם) ושאפו שמורי ההלכה ינהגו כדרכם. הדבר הוליד מחלוקות מרובות גם עם המון העם, שהמשיך לדבוק בנוסח אשכנז ודרכי אבותיו.
בעוד שמרבית תלמידי החת"ס שמרו על גישת רבם, שהסתייג עמוקות מהתנועה אך קיים קשרים תקינים עם מנהיגה בהונגריה משה טייטלבוים (הראשון), פעל באונטרלנד מתנגד קיצוני בולט. היה זה הרב ירמיה לעוו אב"ד אויהל, שהתמנה בעיר לאחר סילוק הייטב לב מהמשרה בעוון חסידות. כאחד מתלמידי החכמים הבכירים במדינה וראש ישיבה, נודע כשמרן בלתי-מתפשר בנושאים של חינוך וקדמה, אך קבע בכל זאת כי החסידים גרועים מהנאולוגים ומהווים המשך לשבתאים. הוא היה שרוי בסכסוך קשה עם האדמו"ר המוביל בארץ, צבי הירש פרידמן מליסקא, והחסידים באויהל התלוננו כי אינם יכולים ללכת בעיר בלי שייסקלו אותם.

היוזמה למנהלת קהילות

הרעיון לכונן אספה ארצית יהודית כגוף מייצג מול השלטונות, שכבר נידון ב-1851, עלה שוב בקהילת פשט ב-1860, אך מספר פניות בדבר נותרו ללא מענה. עם ההכרה האוסטרית בזכותה של הונגריה לריבונות ב-1867 וכינון המלוכה הכפולה, השתנה המצב. הממסד ההונגרי שהשלטון הופקד בידיו נמנע מהפרדה בין דת ומדינה; תפקידים רבים, כמו רישום נישואין ולידות, נותרו בידי העדות הדתיות והאזרחים חויבו להשתייך לאחת מהן. עם זאת, קידם הממשל שוויון זכויות לדתות השונות – הן כמשקל נגד לעליונותה המסורתית של הכנסייה הקתולית, בת-בריתו של בית הבסבורג, והן כאמצעי לקדם זהות לאומית מגיארית אחידה על ידי הפחתת חשיבות הבדלי האמונה. בהתאמה, הם תמכו באמנציפציה מלאה ליהודים. שר החינוך והדתות החדש, יוז'ף אטווש, קידם מדיניות שבה יארגנו הזרמים הדתיים השונים "סינודים ארציים" ואלה ייטלו על עצמם את מלאכת הפיקוח על בני עדותיהם.
ב-25 בפברואר 1867 ביקרה אצל אטווש משלחת מפרנסי פשט בראשות נשיא הקהילה איגנאץ הירשלר שהיה ידוע כתומך בהתערות מקיפה בחברה הכללית. הירשלר היה בן-בריתה הוותיק של האצולה ההונגרית והחזיק בעמדות פטריוטיות גם בשיא הדיכוי ההבסבורגי; על רקע זה סולק ממשרתו ב-1861, אך היא הושבה לו מיד עם ההכרזה על קבלת האוטונומיה. מוניטין אלה, שלו ושל נאולוגים רבים אחרים, הבטיחו להם יחס אוהד מצד הרשויות במשבר שעמד להתפתח. במהלך הפגישה, נידונה שאלת הארגון הקהילתי של היהודים לאחר האמנציפציה הקרבה. הוסכם כי ראשי קהל פשט יגישו לשר נייר עמדה בנידון. במסמך, שנשלח בראשית אפריל, כתבו המשיבים כי היעדר כללים ברורים בתוך הקהילות הביא להכרעת מחלוקות בשרירותיות, גם על ידי פנייה לשלטונות. הם הציעו לשר לכנס ועידה ארצית של נציגי היהודים שתקבע סדרים מוסכמים. ב-14 באפריל, לאחר שנמסר לאטווש, הופץ המכתב ברחבי המדינה. שישים ושלוש קהילות, כולל כאלו שמנו רוב שמרני, חתמו על הסכמתן.
האורתודוקסים מיהרו להאשים את פרנסי פשט (שכינויה השגור בפיהם היה "עיר הנידחת") בפעולה ללא סמכות. גם המתונים בראשות הילדסהיימר ראו בקונגרס המוצע מזימת השתלטות. כבר בסוף אפריל יזמו פעילים בעיר הבירה הגשת תזכיר נגדי בו הביעו את חששם מכך שבכינוס המיועד יוכרעו העניינים בידי הנאולוגים. הם לא דחו לחלוטין את רעיון הקונגרס, בתנאי שיורכב על ידי ועדה בה יהיה מספר שווה של שמרנים ומתקדמים. 124 ועדי קהילות חתמו על המסמך, שהוגש לשר בראשית ספטמבר. מהתארגנות פשט צמחה אגודת 'שומרי הדת', שנתמכה בידי הרבנים כתב סופר, ירמיה לעוו ומנחם איזנשטטר. האגודה עמדה בחזית מאבקם של האורתודוקסים. 'שומרי הדת' היו רובם מודרניים והזדהו עם עמדותיו של הילדסהיימר; שלזינגר אף גינה אותם כ"שומדי הדת." במה שהתגלה לבסוף כאירוניה רבתי, כתב סילבר, הפעילים הנאו-אורתודוקסים יצאו להגשים דווקא את חזונם של אויביהם המושבעים, הקנאים, שהטיפו להיפרדות עוד קודם לכן. מכתב ההסכמה משלושת הרבנים כלל גם התייחסות לנושא אחר: בעוד שמאז 1848 אימצה ההנהגה המסורתית קו פרו-הבסבורגי, לנוכח הפשרה האוסטרו-הונגרית היא מיהרה להורות על היפוך מגמה. השלושה שיבחו את 'שומרי הדת' על מחויבותם להפצת "השפה הזכה והברה, שפת אונגאריש" בקרב היהודים. השתתפותו של איזנשטטר, שהצטרף קודם לחותמים על תקנות מיכאלוביץ שקראו לשימור היידיש, עוררה לעג חריף בחוגי המשתלבים.
ב-28 בדצמבר 1867 הוכרזה האמנציפציה. הקונגרס שעמד להתאסף היה יוזמה שצמחה מראשי הקהל הנאולוגיים ונסוב על ענייני מנהלה. כמקודם הוסיפו הפרנסים לשלוט במחנה המודרניסטי, והם לא התעניינו בשאלות עקרוניות. הילדסהיימר, אף על פי שהיה עוין להירשלר ולאנשיו, ניסה לגשר על הפילוג המתהווה ולמנוע פיצול רשמי. יריבו משכבר הימים לעף, שהלך ואיבד את השפעתו בקרב מנהיגי הציבור, הזהיר מפני הקונגרס והתריע כי השסעים עמוקים מדי. הוא היה עתיד לתמוך בזכותם של האורתודוקסים להגדרה עצמית.

לקראת האספה

אטווש הסכים לרעיון הכינוס הארצי. הוא הזמין שלושים ושישה נציגים יהודים לדיונים מקדימים שנועדו לקבוע את סדרי הקונגרס, ואלה נערכו בין 17 בפברואר ל-1 במרץ 1868. הרשימה נקבעה בידי הירשלר; בין המוזמנים היו שבעה שמרנים, והם הונהגו בידי שמעון (זיגמונד) קראוס. במהלך הדיונים, הציע קראוס לאטווש להכיר בכך שישנם שני זרמים נבדלים ביהדות הונגריה ולהעניק עצמאות מלאה לכל קהילה בכל יישוב לנהל את ענייניה, ללא הנהלה ארצית. אטווש הבהיר לו כי החוק מכיר בדת ישראל אחת בלבד. בהצבעה שנערכה בסוף הכינוס התקבלו החלטות הרוב הפרוגרסיבי, ונקבע בין השאר כי כל היהודים הבוגרים יהיו רשאים להשתתף בבחירות לקונגרס. כמו כן, כדי להדגיש כי האספה לא תעסוק בנושאים דתיים, נמנע מרבנים להיבחר. החלטה זו בוטלה לבסוף בלחץ האורתודוקסים. מארגני הקונגרס, שהיו מזוהים עם הנאולוגים, הכריזו שוב ושוב כי לא יערך כל דיון במחלוקות הדתיות בין הצדדים וכי הוא יוקדש לפן המנהלי.
עמדתו הקיצונית של קראוס, שהיה ידוע כמשכיל ומעורה בחברה ואף פרסם מספר מאמרים ב'בן חנניה', לגבי הצורך בהיפרדות, נבעה מתמיכתו ברעיונותיו של רש"ר הירש. הלה פעל אז להבטחת עצמאות קהילתו מהרוב הנוטה לרפורמים בפרנקפורט דמיין. בניגוד להילדסהיימר שעדיין היה מתון יחסית, קראוס נהה אחר גישתו של הירש – שכשלונו לתפקד כרב ראשי במורביה הניע אותו להיוואש מכלל הציבור ולהשתכנע כי עתידם של האדוקים היה בהסתגרות – שדגלה במודרניזציה מוחלטת מחד ובבדלנות אורתודוקסית מאידך. 'שומרי הדת' הזמינו את קראוס לסייע להם, וביוני 1868 התמנה לעורך בטאונם. מיד עם כניסתו לתפקיד שינה את המוטו של העיתון, שהיה מעתה: "כשחלוקות הדעות, חייב הפירוד לפתור את המחלוקת." התביעה לפרישה מלאה שהתגבשה בהונגריה הרחיקה לכת מעבר לרעיונותיו של הירש, שהתמקד עדיין בהבטחת אי-תלותה של עדתו.
במהלך מערכת הבחירות לקונגרס, שנקבעו ל-18 בנובמבר, ניהלו 'שומרי הדת' מאמצים נואשים לשכנע את הציבור הגדול באונטרלנד לתמוך בהם. הם נאלצו לתרגם את חומר התעמולה שלהם ליידיש עבור תושבי החבל הצפון-מזרחי. האדמ"ור צבי הירש פרידמן מליסקא, מנהיג החסידים, התנה את סיועו בייצוג בהנהגה וביקש שיוצהר כי האגודה מתנגדת לחוק חינוך חובה החדש – זה עבר ב-23 ביוני 1868, וחייב לראשונה כל ילד במדינה לחינוך ציבורי שש-שנתי – ותומכת בשימור מוסד החדר באופן בלעדי. גם המוניטין של ירמיה לעוו כמתנגד קנאי האפילו על המגעים; פרידמן, במכתבו לכת"ס, דרש כי יינתן "לשמור... הדת כל איש ישראל כמנהגו, אשכנזים כמנהגם וספרדים כמנהגם." הצורך לרצות את הקיצונים הניע את 'שומרי הדת' לפרסם בפומבי תמיכה באיסור על תפילה בבית-הכנסת החדש בקאשוי, שלא ענה על דרישות תקנות מיכאלוביץ. זמן קצר קודם לכן נענה אחד מהנאו-אורתודוקסים, הרב מרדכי עמרם הירש מאובודה, להזמנת הקהילה ושר הדתות והתערב בסכסוך בכתבו שהתקנות אינן מחייבות. בתשובה למכתב תגובה חריף של הילדסהיימר, שעמד בהתנגדותו הפומבית לפסק ומחה על הפגיעה בכבודו של אב"ד אובודה, כתב קראוס כי הוא עצמו תומך לחלוטין ברעיונות הרב ורואה בהתפשטות החסידות סכנה שווה לנאולוגיה, אך אין מנוס "מלהתאחד, ולו למרבית עין בלבד."
ב-30 באוגוסט חיבר הרב אברהם שאג-צוובנר מכתב הזמנה לרבני המדינה להתכנס להתייעצות כדי לסכל את תוכניות המתחדשים. הוא מחה על יומרת 'שומרי הדת' לייצג את כלל האורתודוקסים. הללו מיהרו לקבל את הרעיון. האספה, בנשיאות הכתב סופר, נערכה בפשט בין 24 בנובמבר ל-3 בדצמבר. הכת"ס הצהיר בפני הנוכחים כי ייתכן והממשלה תדרוש לימודי חול בישיבות, ויש להיערך לכך. מאוחר יותר הבהיר לעיתונות כי דבריו לא שיקפו הסכמה מראש, אלא רק בדיעבד, אם השלטון היה כופה זאת. בתגובה, קם האדמו"ר מליסקא שכיהן כסגן-נשיא והכריז כי די והותר בכך שמורה הלכה ידע לחתום את שמו באותיות לועזיות, ותו לאו. הנוכחים נחלקו בשאלת הסמינר, בו תמך הילדסהיימר. העניין הועבר להצבעה ישירות ונדחה, ללא שניתנה לו הזדמנות לשטוח את דבריו. הוא פרש יחד עם כמה מתומכיו במחאה על דרך ניהול האספה; בזכרונותיו התמרמר נגדה, וטען שמחצית מחבריה נאלצו להסכים לקו המוכתב מן השפה ולחוץ. הוא ראה בכך הוכחה לצדקת אזהרתו ל'שומרי הדת' כי יומרתם לאחד את האורתודוקסים מ"אייזנשטט ועד אונגוואר" תותיר אותם עם האחרונים בלבד. הוועידה קבעה לבסוף שלא רק שהסמינר אסור, אלא גם כל שינוי בתוכנית הלימודים בישיבות. במקביל להתאספות נערכה גם פגישת מחאה מצומצמת באובודה, בה השתתפו רבנים אורתודוקסים מתונים עם כמה מעמיתיהם הנאולוגים. הנוכחים התקוממו על כנס 'שומרי הדת' והשוו אותו בנימה שלילית לוועידת מיכאלוביץ, שהונחתה אף היא על הציבור הרחב. בראשית דצמבר נתקבלו תוצאות הבחירות: במקומות רבים ניצחו המתקדמים. נבחרו 126 צירים שנחשבו לתומכים בקו של יוזמי הקונגרס, ו-94 שמרנים. ניתן היה לזהות בוודאות כאורתודוקסים רק כ-80.
לאחר פרישת הילדסהיימר עלה החשש כי רבים מהמתונים לא יתמכו בקו אחיד בקונגרס; למול אובדן הסיכויים להגיע לרוב, החליטה האספה הגדולה להודיע לאטווש שהאורתודוקסים לא יכירו בהחלטות הכנס הארצי אם אלה לא יעמדו בדרישות הדת כפי שרבניהם מפרשים אותן. אספת הרבנים ציינה גם את התגבשותם לקראת האירוע. מהר"ם שיק, שלא נשא בתפקיד רשמי באספה, נעשה למנהיגם בפועל. בעת שרוב המתכנסים היססו מלצאת נגד השר, הכריע כי יש לשלוח את התזכיר באומרו ש"כל הרוצה לחזור, רשות לקפח את שוקיו". מעתה פעל בשיתוף פעולה הדוק עם קראוס, שאף הוא טרם נשא תפקיד רשמי ב'שומרי הדת'. השניים ניהלו את מדיניות השמרנים.

המליאה

ב-10 בדצמבר 1868 התקיים המושב המקדים הראשון של הכינוס – רשמית, "הקונגרס הארצי של יהודי הונגריה וטרנסילבניה" – אם כי טקס הפתיחה נערך ב-14 לחודש. הירשלר, שנבחר לנהל את הדיונים, הצליח לארגן במהירות את "סיעת המתקדמים" (Fortschrittspartei). הילדסהיימר טען לאחר מעשה כי 30–40 מחבריה היו עשויים לתמוך בקו דומה לזה שייצג בעצמו, אך הנשיא דאג לספח אליו כל מי שנראה לו מודרני דיו והקפיד שיישבו בקבוצה בצדו הימני של האולם כדי ליצור אחידות ביניהם. הסיעה המקבילה, בראשות הרב ירמיה לעוו, מנתה לבסוף 98 מתוך 220 הצירים. כמעט כל נציגי הציבור בה שלא היו רבנים תמכו בהילדסהיימר המתון. מפלגתו, שניסתה להוביל קו פשרני, מנתה 35 חברים. מטרות הקונגרס הוגדרו כקביעת תקנות לקהילות, בין היתר לאכיפת חוק חינוך חובה, הקמת ארגון ארצי מייצג וחקיקת תקנון לקונגרסים הבאים.
הדיונים נפתחו במגמה של פשרנות מצד המיעוט, ובתחילה היה להם טון חיובי: אחת ההחלטות הראשונות הייתה הבעת מחאה משותפת על קיום ירידי מסחר בשבת, שאילצו את המוכרים היהודים לחללה. ב-28 בדצמבר אף קרא קראוס לאמץ את ההצעות למוסדות אורתודוקסיים נבדלים בתוך הקהילה הכללית, שדחה לחלוטין בפברואר. כ"ץ העריך שרוח זו נבעה מהחשש שאטווש יכפה את החלטות הקונגרס. היא נמוגה במהרה, והיראים פנו לניסיונות לשתק את האספה על ידי הצעות שונות. בין היתר, ביקשו לשווא להחתים את כל רבני הארץ על מכתב הסכמה מפורט, מהלך שהיה מצריך חודשים.
ב-30 בדצמבר נבחרו שלוש ועדות: לארגון הקהילתי, לענייני חינוך ולתקנון לקונגרסים הבאים. ב-28 בינואר 1869 הצעות הוועדות הועלו לדיון במליאה. בנושא ארגון הקהילות, תוכנית המתקדמים הגדירה עדה יהודית אחת בכל יישוב שחובה להשתייך אליה והתפקיד המוגדר היחיד בה יהיה זה של הרב, שסמכויותיו לא פורטו. הקהילה הייתה אמורה להיכלל בארגון מחוזי, שיהיה בתורו כפוף לארצי, וערכאות אלה ישמשו ליישוב סכסוכים. הקמת מוסדות חליפיים למיעוטים בקהילה אופשרה בתנאים מסוימים. סיעת לעוו, לעומת זאת, הגדירה שורת מוסדות מחויבים, כמו בית-ספר ואטליז כשר, והסכימו לארגון קהילות ברמה המחוזית אבל לא הארצית. תוכניתם אפשרה לכל מיעוט הרוצה בכך לפרוש ולהקים קהילה משלו. נקודת מחלוקת נוספת הייתה בשאלה ההצהרתית של הגדרת היהדות: מחנהו של הירשלר השתמש במינוח "דת משה הרבנית", בעוד שאנשיו של לעוו נקבו ב"נאמני התורה והתלמוד כפי שהם מפורשים בשולחן ערוך." הנשיא ניהל את הדיונים ביד רמה, תוך שהוא דוחק ביראים ומתעלם מהסתייגויותיהם.
למול המחלוקת הנמשכת, החליטו האורתודוקסים להגיש אולטימטום. הם תבעו כי יוכר בעקרון שהוראות התורה והתלמוד, כפי שהן מבוארות בשולחן ערוך, ישמשו בסיס לכל ההחלטות שיתקבלו בקונגרס. הילדסהיימר ואנשיו התנגדו ליוזמה, אף כי הסוגיה פילגה אותם: כשליש חתמו, בעוד שאורתודוקסים שלא נמנו על סיעתו סירבו לצרף את שלהן. המסמך, חתום בידי 88 צירים, הוגש ב-3 בפברואר 1869. בקרב רבים מהנציגים הנאולוגים הייתה נכונות להצהרה סמלית כזו, אך הירשלר דחה זאת בטענה כי זהו נושא דתי, ולא עניין ארגוני שבו האספה יכולה לדון. כ"ץ העריך שהמיעוט הגיש את ההצעה כנראה "כדי להוכיח לעיני הבריות שהקונגרס צועד לקראת מצב הכרוך בכפיית מצפון... שתכריח אותם לפרוש."
בדיווחו על הקונגרס כתב מהר"ם שיק לאחר מכן שהיראים היו בחזקת "אנוס לפי הדיבור" להשתתף באספה אחת עם הנאולוגים: "והלוא ידעתם את נפשות ראשי ומנהיגי פעסט שאין בהם לא תורה ולא יראה... הולכים בשרירות לבם לעבור על התורה"; על דחיית האולטימטום סיפר ש"בשפת חלקלקות הבטיח הפרעזידענט שלא יעשו כנגד התורה דידוע שהם עומדים על יסודי התורה ומי פתי יאמין לאיש". עוד באותו יום הגיב הרב יעקב שטיינהרדט מאראד בנאום תקיף. הוא הכריז שאנשי המפלגה השנייה הם אלו הסוטים מהשולחן ערוך בכך שבדו חומרות מלבם, וציטט את דברי התלמוד על חסיד שוטה. 70 צירים עזבו את האולם במחאה.
ב-5 בפברואר עלה לדוכן הנואמים לאו הולנדר, ממנהיגי המחנה המתקדם, ותקף אותם גם הוא. ברמז לתמיכתו של רש"ר הירש בהם, תהה אם "אין הרבנים מלומדים דיים לפעול לבד, בלי להעתיק ממדינותיו של ביסמרק?" ההאשמה המשתמעת בקבלת מעורבות זרה ובחוסר פטריוטיות התקבלה בכעס. לפי המסופר, משהובהר כי האולטימטום לא יתקבל, זינק יושב-ראש הסיעה לעוו על השולחן ושאג "ארור האיש אשר ישב במושב החטאים האלה!" 48 צירים הגישו בו ביום הודעת פרישה בתואנה כי הצעתם נדחתה והוטחו בהם עלבונות והאשמות בחוסר נאמנות לארצם. מתוכם היו חמישה שהיו מזוהים עם הילדסהיימר; דווקא שמעון קראוס עצמו נותר באספה. ההודעה כללה גם מחאה מראש על כל החלטה שתתקבל בנסיבות כאלו. הילדסהיימר עצמו, מרבית תומכיו ואורתודוקסים אחרים נותרו במליאה.
ב-16 בפברואר הגישו השמרנים מחאה חריפה לשר, בה כתבו כי הם משוכנעים שהפרלמנט ומלך הונגריה לא יאשרו את התקנות העתידיות מאחר שאלה יפגעו בחופש הדת שלהם. היה זה רמז ראשון לכוונתם לפנות לסמכויות מעבר לו. למרות חששותיהם מלעורר את איבת הממשלה, הם החליטו על מדיניות של התנגשות עמה בנידון.
הקונגרס ננעל לבסוף ב-23 בפברואר, עם קבלת מרבית תוכניות מחנה הירשלר. בין היתר, נקבע כי ניתן יהיה לקיים רק קהילה יהודית אחת בכל יישוב, וזו תנוהל על ידי ועד נבחר. גם הרב יועמד לבחירה, ויהיה כפוף לפיקוח הוועד. כמו כן נקבעו סדרי הבחירות למשרד היהודי הארצי שנועד לייצג את הקהילות מול הממשלה. הילדסהיימר ניסה לעכב את אשרור ההחלטה על הקמת סמינר בטיעון שמדובר בנושא דתי, אך במקביל נגרר למשא ומתן אודות התכנים שהיו אמורים להילמד, באמרו שתוכנית הוראה לפי השקפתו הייתה הופכת את העניין למקובל עליו. ההצבעה שאישרה את כינון המוסד חתמה את המליאה. האורתודוקסים, יחד עם מיעוט נאולוגי קיצוני, תמכו בחינוך סימולטני – שליחת ילדי היהודים לבתי-ספר כלל-הונגריים – ולא בחינוך ציבורי יהודי עצמאי, מחשש שהדוגמה שיספקו מורים יהודיים פרוגרסיביים תשפיע לרעה על התלמידים. עמדתם זו, שאף החסידים העדיפוה בדיעבד מאותם מניעים (האדמו"ר מליסקא התייעץ לאחר מכן אודות הקמת מוסד כזה בעירו), נומקה בטיעונים פטריוטיים של רצון בהשתלבות והעניקה להם נקודות בדעת הקהל הארצית.

הלשכה האורתודוקסית

ב-24 במרץ 1869 התקבלה לראיון בפני הקיסר פרנץ יוזף בטירת בודה משלחת רבנים שביקשה לבטל את תוקף התקנות. עסקני 'שומרי הדת' הזהירו אותם קודם לכן כי הוא הפך לשליט קונסטיטוציוני בלבד, חסר סמכות של ממש להתערב בענייני הפרלמנט. הפגישה נכשלה: פרנץ יוזף אשרר את תקנות הקונגרס ב-14 ביוני. בסוף אוגוסט חתם עליהן השר והעניק להן תוקף חוקי. היה צורך לגשת להקמת ההנהלה המרכזית של הארגון הארצי.
ב-22 בנובמבר 1869 יצא פסק דין, שנוסח בעיקר על ידי חיים סופר ונחתם על ידי עוד 27 מגדולי הרבנים – אברהם שאג-צוובנר, מהר"ם שיק, כתב סופר, ירמיה לעוו, מאיר פרלס, שמעלקא קליין ועוד – ואסר באיסור גמור השתתפות בבחירות לגוף החדש:
"אך דעו אם אנחנו משתתפים עמהם לבחור אנשים וכו' הרי כבר היינו מודים בזה שאנו מקבלים חוקי הקאנגרעס, ושוב אנחנו ח"ו מלוכדים במו, וכל המודה בחוקי הקאנגרעס כופר בשו"ע, וכל הכופר בשו"ע כופר בתורה שבע"פ, וגם חלק בתורת משה אין לו חלק... כל מי שרוצה להיות יהודי כדרך שקיבלנו התורה הקדושה מאבותינו ועד משה רבינו לא ישתתף כלל בוואהלן האלה."
באותה נשימה, הבטיחו החתומים כי אין דומה "המודה בחוקי הקאנגרעס" ל"מי שעובר עבירה מחמת תאווה שזה הוא עדיין ישראל גמור"; במהלך הפילוג ולאחריו הפגינו האורתודוקסים נכונות מלאה לקבל גם אנשים שהיו רחוקים משמירת מצוות קפדנית, כל עוד תמכו במסגרת הפוליטית שלהם וקיבלו את סמכות הרבנים. בניגוד לגרמניה, בה נכפתה התייחסות כזו משום שרבים מאוהדיהם של הרב יעקב אטלינגר ושכמותו היו אדוקים רק ברמה ההצהרתית, בהונגריה הייתה מאסה יציבה של מקיימי הלכה. הצורך הפוליטי שעורר הקרע הוא שדרש מדיניות דומה. חיים סופר התרעם לאחר מכן על כך שמחללי שבת צורפו למסגרת הארצית שכוננו 'שומרי הדת' ושעוברי עבירה ידועים קיבלו בה תפקידים בכירים. גם העדות היראות ביותר הכילו פורקי עול ברמה כלשהי, שהיו משולבים במרקם החברתי ובעלי השפעה. אף אלה מהם שסירבו לקבל את עמדת הקונגרס, יכלו לעכב את ההצטרפות ללשכה האורתודוקסית. בסופו של דבר, סיכם פרזיגר, "חברות ונאמנות לאחד הארגונים, יותר מענייני אמונה או טקס, התבררו כגורם המכריע בשאלת הזהות ביהדות הונגריה." בעקבות מסע השכנוע, רבים בקהילות השמרניות הודיעו כי הם מסרבים להשתתף בבחירות שנערכו באוקטובר ונובמבר. 'שומרי הדת' שלחו בקשות תמיכה לרבנים בחוץ-לארץ, והכריזו כי בכוונתם לכונן ארגון ארצי נפרד מהמחנה השני, "מאחר שאלו שתי דתות שונות."
אנדראש קובאץ' כתב כי אף על פי שהנאולוגים נהנו מיתרון בולט בתמיכת הממשל, המערכה הציבורית המוצלחת שניהלו יריביהם והצלחתם להציג את הנושא כמאבק על חופש הדת – שהיה אז עניין בעל משמעות רבה, על רקע הניסיונות להגביל את אחיזת הכנסייה הקתולית בחיי הציבור הנוצרי ולהחליש את השפעתה – היטתה את הליברלים ההונגרים לטובתם. עוד בקיץ 1869 הגיש איש האופוזיציה דניאל אירני (Irányi Dániel) הצעת חוק לביטול כל ההגבלות הנובעות מזיקה לקהילה דתית, סוגיה שהסעירה את בית הנבחרים. בתחילת 1870 הגישו האורתודוקסים לפרלמנט עתירה בחתימת נציגי 150 קהילות בטענה שהתקנות נוגדות את המסורת וכפייתן תהווה פגיעה בחופש הדת שלהם. היא השתלבה היטב בדיון על חוק אירני. העתירה לוותה בחוות דעת רבניות מכל אירופה: לאחר מסע לחצים הסכים אף הרב הראשי של צרפת אליעזר דוד איזידור, שהמנגנון המוצע חיקה את הקונסיסטואר בארצו, לתמוך בה. בדיון שנערך במליאה ב-16 בפברואר סנגרו על העותרים הן פרנץ דיאק, האיש החזק במפלגת הקואליציה, והן הסופר ואיש הרוח מור יוקאי, מהבולטים באופוזיציה. תומך אחר לעמדה האורתודוקסית היה אדא הורן, נשיא אגודת הרפורמה של פשט ששב מגלות; הנאולוגים האשימו אותו באופורטוניזם פוליטי, שכן הזדהה עם מפלגתו של אירני. גם לאופולד לעף התריע במכתב פתוח להירשלר עוד טרם הוועד הגדול כי היוזמה מסוכנת, והטיף לחופש ארגוני לאדוקים. באותה שעה כבר נעשה בהדרגה מבודד מממסד העסקנים הנאולוגי. ועדת הבדיקה הפרלמנטרית שבחנה את הנושא קבעה כי אכן מדובר בשאלה דתית ולא ארגונית, ונמנע מן המדינה לכפות עמדות בנושא זה. הפרלמנט קיבל את המסקנות פה אחד ב-18 במרץ 1870 – שושן פורים תר"ל, תאריך סמלי שנתפש בעיני העותרים כהוכחה להתערבות נסית. ב-2 באפריל קיבל אטווש את ההחלטה והורה להמשיך בהקמת הארגון הארצי אך להימנע מלחייב אנשים להשתתף בכך.
זמן קצר לאחר מכן שיגרו 'שומרי הדת' מכתב לאטווש בבקשה להתיר להקים ארגון משלהם, ותשובתו החיובית הגיעה ב-18 ביוני. לאחר בחירות מזורזות, התכנסה בפשט ב-9 באוגוסט אספת 130 נציגי קהילות. הדיונים היו קצרים, ונסתיימו ב-24 לחודש. הוחלט לתמוך בחינוך סימולטני כדעת השמרנים יותר אך לתקן תקנות לחינוך ציבורי יהודי במקומות בהם כבר היו בתי-ספר. נקבע כי רב ייבחר רק אם יהיה לו היתר הוראה משלושה רבנים מוכרים, והמסגרת הארצית של הארגון היראי החדש הייתה רופפת. נבחר ועד מנהל בן שבעה חברים, בראשות יצחק (איגנץ) רייך, מבכירי 'שומרי הדת'. הגוף הזמני, 'ועדת הביצוע של היהודים בני האמונה האורתודוקסית בהונגריה ובטרנסילבניה' (Die Durchführungskommission der autonomen orthodoxen israelitischen Glaubensgenossen in Ungarn und Siebenbürgen), נועד להתחלף בהקדם בלשכה קבועה.
לאחר מותו הפתאומי של אטווש ב-2 בפברואר 1871, החליף אותו טיבודור פאולר. ב-2 במרץ קמה "הלשכה היהודית הארצית" (Az Izraeliták Országos Irodája), הגוף המתאם של הקהילות שקיבלו את תקנות הקונגרס, בנשיאות מרטון שווייגר. זו זכתה מיד להכרת הממשלה. השר החדש הגיש את תקנות הארגון האורתודוקסי לאישור הפרלמנט; זה ניתן, והקיסר חתם עליהן ב-22 באוקטובר. ב-15 בנובמבר 1871 הכיר פאולר ב"וועדת הביצוע" ואשרר את היות תקנותיה מחייבות את כל החברים בה. הפילוג היה למציאות חוקית קיימת.