יציאת מצרים

יְצִיאַת מִצְרָיִם היא, בסיפור המקראי ולפי אמונת כל הדתות האברהמיות, שחרורם של בני ישראל מעבדות לפרעה בהנהגת משה שנשלח על ידי אלוהים. האירוע מתואר בפירוט בספר שמות שבתורה, וזכרו ולקחו מועלים פעמים רבות בתנ"ך ובמסורת היהודית. לפי הכתוב, בני ישראל זעקו לאל שיושיעם מהשעבוד ארוך השנים במצרים, והוא שיגר אליהם את משה נביאו ובידו אותות מופתיים, כדי לדרוש מפרעה שישלחם לעבדו במדבר. פרעה סירב, והאל הנחית על המצרים עשר מכות, עד שלאחר מכת בכורות פרעה נכנע והתיר לבני ישראל לצאת לשלושה ימים למדבר ולאחר מכן לשוב לעבודה. כעבור שלושה ימים, כשראה שעם ישראל לא מתכוונים לשוב, יצא למרדף בראש צבאו, שהסתיים בנס קריעת ים סוף, כאשר בני ישראל חצו את הים בבטחה והמצרים טובעו בו. חג הפסח ביהדות נחוג לזכר יציאת מצרים, וההגדה של פסח מנציחה את סיפור הדברים.
האמונה ביציאת מצרים היא מאבני היסוד בדת היהודית, והסיפור עובר בכל דור מאב לבן כחלק מהמסורת. ההיזכרות בגאולת עם ישראל ובצאתו מעבדות לחירות היא מצוות עשה בתורה "למען תזכור את יום צאתך מארץ מצרים כל ימי חייך", ולפי פרשנות חז"ל, פסוק זה הוא מקור למצוות אזכור יציאת מצרים מדי יום בבוקר ובערב. הסיפור המקראי, על משמעויותיו הרוחניות ועל סמליו, הוא יסוד חשוב גם בנצרות ובאסלאם והפך דרכן למופת ומקור השראה לשוחרי חירות לאורך ההיסטוריה. השאלה האם בכלל או עד כמה יציאת מצרים נשענת על גרעין היסטורי אותנטי, שנויה במחלוקת בין החוקרים העוסקים ביציאת מצרים בביקורת המקרא ובאגיפטולוגיה.

השעבוד במצרים

בני ישראל, צאצאי יעקב שירדו עמו למצרים בגלל הרעב בארץ כנען, שוּכּנוּ על ידי יוסף, המשנה למלך המצרי, בארץ גושן. משבעים נפשות הם התרבו והתעצמו עד שאוכלוסייתם היוותה מיעוט ניכר ובדלני במנהגיו. פרעה מלך מצרים חשש שגידולו של השבט העברי הזר, יהווה סכנה לביטחונה של מצרים, שכן הוא עלול לשמש כגיס חמישי בכל מלחמה עתידית, במטרה להשתחרר מהגלות במצרים ולשוב אל ארץ מולדתם. לפיכך, הוא שינה את המעמד ואת היחס המועדף לו זכו עד אז בזכות היותם שארי המשנה למלך המנוח, והפך אותם בהדרגה לעבדים המשועבדים לעם המצרי. השעבוד כלל בעיקר ניצול קשה לצורך בניית ערי מסכנות ואסמי תבואה, אך גם ביצוע כל עבודות השדה השוטפות בכל רחבי הממלכה בעבודת פרך תוך כפייה ועינויים, במטרה להתיש את גופם ובכך למעט את הילודה בקרב העם העברי.
משנוכח לדעת שעבודות הפרך לבדן לא משיגות את מטרתן, שכן "וְכַאֲשֶׁר יְעַנּוּ אֹתוֹ כֵּן יִרְבֶּה וְכֵן יִפְרֹץ", זימן פרעה את שפרה ופועה המיילדות העבריות, ודרש מהן לדאוג להמית את כל הבנים הזכרים בשעת לידתם, שכן הם אלו שמאיימים על שלומה של מצרים מבחינה ביטחונית, ולא הבנות.
אולם המיילדות היו יראות את ה', וסירבו לשתף פעולה עם הגזרה. לפרעה טענו שהיולדות העבריות בקיאות בחכמת הלידה, ויודעות ללדת לבדן כבעלי חיים. ולכן "בְּטֶרֶם תָּבוֹא אֲלֵהֶן הַמְיַלֶּדֶת וְיָלָדוּ".
משנוכח פרעה שגם גזרה זו לא מועילה למיעוט הילודה, צווה על כל עמו שכל תינוק זכר שנולד לעברים - ידאגו להשליכו ליאור. גזרה זו אכן בוצעה. ועם מות פרעה, לאחר שנות שיעבוד רבות וגזרותיו הרעות, זועק עם ישראל אל האלוהים, בבקשה שיושיעו.

מספר היוצאים ממצרים

התיאור המקראי בדבר גודלו של העם, שכלל כשש מאות אלף גברים מגיל עשרים ומעלה, עורר תהיות ביחס לסדרי הגודל של העולם העתיק (אוכלוסיית עיר גדולה בתקופה זו לא עלתה על כמה עשרות אלפי אנשים). יש הרואים בכך מספר טיפולוגי-סימבולי, שאינו משקף את המספר האמיתי של היוצאים ממצרים.]
פרשני המקרא המסורתיים פרשו מספר זה כפשוטו, וטענו כי במשך 210 שנים - 70 נפש אכן התרבו למיליונים, אף על פי שהדבר יצריך שיעורי ילודה גבוהים מאוד (כשישה ילדים למשפחה), דבר זה תואם גם את המובא בדברי חז"ל שנשות ישראל היו יולדות "שישה בכרס אחת", בסה"כ יצאו ממצרים כ-9 מיליון בני ישראל (גברים נשים וטף, ע"פ המתואר בחז"ל) ולצדם תמותת תינוקות מזערית שאינה אופיינית לתקופה זו. לפי פרשנות זו המקרא עצמו מציג את הריבוי המהיר כעניין יוצא דופן, בפסוק: "ובני ישראל פרו וַיִּשְׁרְצוּ וירבו ויעצמו במאוד מאוד ותמלא הארץ אותם" (שמות א, ז).

אמינותו ההיסטורית של התיאור המקראי

במחקר התפתחו במאתיים השנה האחרונות שתי גישות מרכזיות ביחס לאמינות התיאור המקראי: הגישה הראשונה, הנקראת גישת הארכאולוגיה המקראית, סבורה שהסיפור מבוסס על אירוע אמיתי, ואת מעשי הניסים ניתן להסביר בתופעות טבעיות. בהקשר זה הוצעו מספר תאוריות שטרם נמצא להן ביסוס מדעי. תאוריה אחת גורסת כי יציאת מצרים קשורה להתפרצות הר הגעש בסנטוריני ואף שהיו שתי "יציאות מצרים", בהפרש של 200 שנה זו מזו. בין התומכים בתאוריה זו הגאולוגית ברברה סילברטסן מאוניברסיטת שיקגו, בספר "The Parting of the Sea" בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון. האגיפטולוג קנת קיצ'ן  טוען בספרו "על אמינות הברית הישנה"  שמחברי הסיפור המקראי אמנם חיו בתקופה המתוארת, והאירועים המתוארים התרחשו במציאות, והוא מביא לכך מספר ראיות. לדוגמה, לטענתו מידע שנמצא בתורה לא היו ידוע לבני תקופות מאוחרות יותר, והתגלה שוב רק במחקר המודרני.
הגישה השנייה, שניתן לכנותה גישת ה"זיוף/יצירת מיתוס מכונן", סבורה שמדובר בסיפור שהומצא בערך במאה השמינית לפנה"ס בידי הממסד המלכותי-דתי בירושלים בתקופתו, וכי עם ישראל התגבש בסוף האלף השני לפנה"ס בארץ כנען מתושביה המקומיים. הארכאולוג ישראל פינקלשטיין עומד בראש הטוענים שיציאת מצרים וכיבוש כנען אינם אלא "מיתוס מכונן". לפי דעה זו, מקורו של עם ישראל הוא מתוך העמים הכנעניים שישבו בארץ, וסיבות סוציו-אקונומיות הן שגרמו להבדלת האוכלוסייה הזו משאר האוכלוסייה הכנענית המקומית. פינקלשטיין ציין כי אין כל ממצאים ארכאולוגיים המעידים על נדודי שבטים בסיני בתקופת הברונזה המאוחרת, וודאי לא בהיקף המתואר במקרא. זאת על אף שנערכו חפירות רבות בניסיון לאתר ממצאים כאלה, כולל בתחנות המסע שזיהוין בטוח למדי: קדש ברנע ועציון גבר.
לחלופין, ישנה דעה הטוענת כי מדובר בנוודים שבאו מחוץ לכנען, אך לא ממצרים, והתיישבו בתוכה, וייתכן גם שילוב של שתי הסיבות הנ"ל. לטענת הדוגלים בעמדה זו, אין כל זכר בהיסטוריה המצרית המתועדת לאירועים המתוארים בסיפור יציאת מצרים (זאת בהנחה שסיפור יציאת מצרים התרחש בימי רעמסס). חוקר המקרא ישראל קנוהל סבור כי אירוע כיציאת מצרים אכן התחולל אך בצורה שונה מהמתואר בסיפור המקראי. הארכאולוג עמיחי מזר סבור שהארכאולוגיה איננה יכולה לקבל את תיאור יציאת מצרים המקראי כמאורע היסטורי, אלא כ"סאגה לאומית". אך בדומה לקנוהל הוא משער ששורשי הסיפור המקראי מתבססים על זכרונות של עבדים ממוצא שמי שנמלטו מאזור שפך הנילוס אל מדבר סיני במהלך המאה ה-13 לפנה"ס.

במסורת היהודית

לפי ספר מלכים א' שלמה המלך החל בבניית בית המקדש בשנה הרביעית למלכותו, וזה היה בשנת ה-480 ליציאת מצרים. לפי מדרש סדר עולם, החלה מלכותו בשנת 2924 ולכן יציאת מצרים חלה ב-2448 לבריאת העולם במניין לאדם הראשון, שהיא שנת ב'תמ"ט במניין הנהוג ושנת 1312 לפנה"ס. אך התיארוך המחקרי המקובל של ימי שלמה הוא במחצית הראשונה של המאה העשירית לפני הספירה, ועל סמך מקורות נוספים יש שהציעו שיציאת מצרים הייתה במחצית השנייה של המאה ה-15 לפנה"ס. לפי הארכאולוג עמנואל ענתי, ניתן לתארך את יציאת מצרים לפי כרונולוגיה מקראית לשנת 1450 לפנה"ס לפי מניין שנים ממלכותו של שלמה או לחלופין לשנת 1550 לפנה"ס לפי מניין שנות שלטון השופטים.

במסורת השומרונית

מניין השנים השומרוני מתחיל בכניסה לארץ המובטחת, 40 שנה לאחר יציאת מצרים. לפי המסורת שמבטא לוח זה, יציאת מצרים ארעה באביב שנת 1679 לפנה"ס.

עדויות עקיפות

השיטות לקביעת תיארוך יציאת מצרים מתבססות על ניתוח טקסטים מקראיים, במבחן חפיפה עם התרבות המצרית העתיקה ואירועים היסטוריים שניתן לתארך אותם ביתר קלות. אחד הבסיסים לקביעת התאריך ליציאת מצרים היא אסטלת ישראל של פרעה מרנפתח, המתעדת את מסעו להחזרת השליטה בכנען בשנת 1208 לפנה"ס ובו מוזכר השם "ישראל" כאחד הגורמים המרכזיים באזור שמצפון למצרים. על שבר כתובת אסטלת ישראל עם רשימת שבויים מהלבנט שמתוארכת לימי פרעה אמנחותפ השני (סוף המאה ה-13 לפנה"ס) מוזכרים עמים כנענים, ביניהם קבוצה הנקראת "ישרל" (Y3-šr-il) אשר יש המבקשים לזהות אותה עם ישראל (לטענתם, באותה התקופה נהגו המצרים לבלבל בין ההירוגליף שמשמיע את הצליל ס לבין ההירוגליף שצלילו ש), מה שאומר שאם הייתה יציאת מצרים והתנחלות בכנען הרי שהתקיימו לפני מועד כתיבת האסטלה, קריא - מוקדם במאה ה-13 לפנה"ס או לפני כן.
בנוסף, בתעודות מצריות מהמאה ה-14 לפנה"ס מוזכר קדג'רדי שהיה ראש קבוצה או שבט כנעני בשם "איסרו" שיש המזהים אותו עם שבט אשר, על פי התעודות ישב השבט באזור החוף הצפוני של ישראל של היום. האיסרו מוזכרים גם בפפירוס אנאסטאזי א כבעלי ברית של מצרים בהנהגת רעמסס השני והתחייבו להסגיר מורדים לשלטון המצרי. בהנחה הסבירה שמדובר בשבט אשר המוכר לנו, ישבו כבר לפחות חלק משבטי ישראל בארץ במאה ה-14 לפנה"ס ויציאת מצרים חלה לפני כן.
רמז עקיף אפשרי נוסף לתיארוך יציאת מצרים הוא פסלון ארכאולוגי הקרוי בשם קוד "דום ברלין 21687", אשר מתוארך למאה 13 או 14 לפנה"ס. על גבי חפץ זה מפורטים עמים אשר הכניע פרעה מהממלכה החדשה במסעו לארץ כנען, כאשר אחת הכתובות חצי מחוקה. לפי אחת הפרשנויות של הכתובת המשוחזרת "ישראל" מפורטת כאחד העמים בארץ כנען ביחד עם אשקלון וכנען. הכתובת המשוחזרת ב"דום ברלין" כמתייחסת לישראל כתובה בכתב חרטומים שונה במעט מזה המשמש באסטלת ישראל, ועל כן אין ודאות ששתיהן מתייחסות לישראל, או רק אחת מהן או אף אחת מהן. אם אכן ישראל כתובה ב"דום ברלין", הרי יציאת מצרים, אם התרחשה, יש לתארך אותה כיציאת מצרים מוקדמת (המאה ה-15 לפנה"ס או לפני כן).
לצד מקדש שהוקם בעבור פרעה איי, נמשך בימי יורשו חורמחב, והושלם רק בימי רעמסס השלישי במדינת האבו, נחשף מבנה מקני סוף בסגנון בית ארבעת המרחבים אשר מיוחס לישראלים הקדומים שנהגו לבנות כך את בתיהם בתקופת הברזל בארץ ישראל (1200-586 לפנה"ס), היו חוקרים כדוגמת מנפרד ביטק שהציעו לזהות בכך מגורי עבדים ישראלים או פרוטו-ישראלים במצרים, מה שיכול להתקשר לסיפור יציאת מצרים. לפי הנחה זו נוודים בני שסו-יהו, שייתכן ומזוהים עם ישראלים, מדרום כנען נשבו בידי המצרים והובאו למצרים כעבדים כבר במאה ה-12 לפנה"ס.

התארוך המאוחר: המאה ה-13 לפנה"ס

הדעה המאחרת ביותר את זמן היציאה היא הדעה המזהה את הפרעה עליו מסופר בתורה, עם רעמסס השני שחי במאה ה־13 לפנה"ס ושיקם את המקום שנקרא "פי-רעמסס", זאת על סמך שמו בלבד. או שמדובר בבנו פרעה מרנפתח שבמצבת הניצחון שלו, הקרויה מצבת ישראל מזכיר את ישראל כעם, אך מעטים סבורים כך שכן מרנפתח מתייחס לבני ישראל כמי שיושבים כבר בארץ ולא כמי שברחו ממנה. גם שיטה זו מסתמכת על ממצאים מהכניסה לארץ ובמיוחד על שינוי בולט במקומות היישוב בארץ ישראל ובסגנוננם, דבר שיכול ללמד על כניסת עם חדש לארץ ישראל.
חוקר ארץ ישראל צבי אילן סבר שניתן למצוא הדים ליציאת מצרים באסטלת ניצחון שבנה פרעה מרנפתח, בנו של רעמסס השני מתארת את שובו מאחד ממסעות הכיבוש שלו בארץ ישראל, בשנת 1208 לפנה"ס בקירוב. האסטלה, המכונה "מצבת ישראל" משום שמוזכר בה השם "ישראל", מתפאר פרעה מרנפתח בכך שהצליח להכחיד את ישראל. אילן הציג את הטענה שקשה להוכיח אותה באופן חד-משמעי, כי היות שאביו של מרנפתח היה זה שבזמנו התרחשה יציאת מצרים, ולכן היה לו עניין אישי לנקום את עלבון אביו. בין אם נקמתו הצליחה ובין אם לאו, הוא מתפאר בחיסול ישראל במצבה לזכרו].

נוודי העפירו והשה-סו

בתקופה זו גם נדדו במזרח התיכון העפירו והשסו-יהו. את השם עפירו ניתן לקרוא זאת גם עבירו, חבירו או חפירו, כיוון שהאותיות הללו מתחלפות בכתב המצרי.
העבירו המוזכרים בתעודות רבות מן המזרח התיכון במאה ה־15 לפנה"ס, ובייחוד במכתבי תל אל עמרנה. הדמיון הרב בין "עפירו" ל"עברים", כמו גם התעודות המלמדות על פלישתם לארץ־ישראל, מסייעות לטענה שבני ישראל נכנסו אז לארץ, ומשמע שהם גם יצאו ממצרים באותה תקופה. שיטה זו מתאימה למסורת היהודית שצוינה לעיל, וכן לסברה שיוסף מונה למשנה למלך בתקופת החיקסוס ויציאת מצרים חלה לאחריו.
השסו-יהו היו ככול הנראה שבט נודדים שנדד באזורי דרום ישראל ועבר הירדן ונבדל מקבוצות נוודים אחרות בשיוכו ל"יהו" שם המזכיר את השם המפורש, לפי היסטוריונים כישראל קנוהל מדובר במדיינים, ידוע לנו שיתרו חותן משה נקרא גם רעואל כלומר היה כהן לאלוהים, וכי המדיינים התנגדו לעשיית פסלי אלים וסגדו לאל במבנה דמוי משכן], בשרידי המשכן המדייני בתמנע התגלה גם נחש נחושת המזכיר את נחש הנחושת שעשה משה.
הארכאולוג יצחק מייטליס סובר כי ישנו רמז ליציאת מצרים בהסגת כוחות הצבא של מצרים מצפון סוריה לכנען, בין מסע הכיבוש השני של פרעה אמנחותפ השני שאירע בשנת 1446 לפנה"ס, לבין זה השלישי שאירע בשנת 1444 לפנה"ס. החוקרים טרם מצאו הסבר המניח את הדעת בעניין נסיגה זו, ומייטליס סובר כי היא נבעה כתוצאה מיציאת מצרים שאירעה שנה קודם לכן בשנת 1445 לפנה"ס.

יציאת החיקסוס

דעה נוספת מקבילה בין העדויות על תקופת החיקסוס במצרים לבין הסיפור המקראי. בין השנים 1780-1570 לפנה"ס בערך מצרים נכבשה על ידי ה"חיקסוס", עם של נוודים שמיים שפלשו מהצפון וגורשו או שלפחות שלטונם במצרים נשבר בידי פרעה יעחמס שרדף אחריהם לכנען.
בעולם ההלניסטי של המאות הראשונות לפני ולספירה, רווח הזיהוי בין ישראל לחיקסוס בהתבסס על כתביו של מנתון, כהן מצרי אשר כתב את ההיסטוריה המצרית ביוונית עבור שליטיה ההלניסטים בהתבסס על הידע שנאגר בידי הכהונה המצרית. באופן לא מפתיע, על פי מנתון ישראל גורש ממצרים, והגירוש התבצע בשני גלים. הראשון יחד עם גרוש החיקסוס והשני לאחר כמה מאות שנים בעקבות דיכוי מרידת מצורעים שנעזרו בקרוביהם בכנען.
כתביו של מנתון באשר ליציאת מצרים מצוטטים בספרו של יוסף בן מתתיהו "נגד אפיון", באופן לא מפתיע מקבל יוסף בן מתתיהו את זיהוי יציאת מצרים עם גירוש החיקסוס ודוחה את הזיהוי עם גירוש המצורעים, כך שבהחלט ניתן להניח כי זיהוי יציאת מצרים עם גירוש החיקסוס היה מקובל בקרב חוגי הכהונה והמשכילים בעם ישראל בסוף תקופת בית שני במיוחד לאור העובדה שזיהוי זה תואם את התאריך המקראי של יציאת מצרים.
בעקבות כך זיהו ראשוני החוקרים את יציאת מצרים עם גירוש החיקסוס בסביבות 1580 לפנה"ס. ממצאים חדשים תומכים בכך שהחיקסוס לא היו כובשים אלא היוו אוכלוסייה אוטונומית של אוכלוסייה שמית שהיגרה למצרים.
ישנה תאוריה המשלבת את זיהוי ישראל עם החיקסוס וזיהויים עם ה"עפירו": לפי התאוריה הזו, בני-ישראל יצאו ממצרים עם גירוש החיקסוס, והגיעו לישראל כשבטי העפירו. חוגים מסוימים לא מקבלים גישה זו, מפני שלפיה הנדודים במדבר נמשכו 200 שנה, ולא 40 כפי שמתאר המקרא. לפי תאוריה אחרת מה שמוכר כ'גירוש החיקסוס' הוא בעצם חיסול ההנהגה האוטונומית שהחלה בשלטון יוסף, בהתאם לנאמר במקרא, והחיקסוס עצמם יצאו ממצרים שנים רבות לאחר מכן. חיזוק לשיטה זו יש שמוצאים בכך שחתשפסות לכאורה העידה על עצמה שהיא זו שגרשה את החיקסוס.
ישנם חוקרים רבים שסוברים שייתכן שיוסף ירד למצרים בתקופת החיקסוס, מה שמסביר את סיפורי יוסף ואחיו במצרים, ובמיוחד את מינויו של יוסף למשנה למלך, כמו גם את קיומו של "מלך חדש" שלא הכיר את יוסף וחשש מכוחם של זרים. בניגוד לחיקסוס הכובשים, שעודדו זרים לקבל תפקידים שלטוניים, היה לזר כמעט בלתי אפשרי לקבל תפקיד בכיר בשלטון המצרי, לפי תאוריה זו היה המלך אשר לא הכיר את יוסף פרעה יעחמס ויציאת מצרים חלה בזמנו או בזמנו של אחד מיורשיו.

זיהוי מכות מצרים עם התפרצות סנטוריני

במאה ה-16 או ה-17 לפנה"ס התפרץ הר געש באי סנטוריני באחת ההתפרצויות הגעשיות החזקות ביותר בתקופה הנאוליתית. ההתפרצות העצומה השפיעה על כל אגן הים התיכון, גרמה לצונמי ענק בים התיכון, רעידות אדמה, ענני אפר שהחשיכו את השמים וירידת טמפרטורות חדה.
להתפרצות הר הגעש ורעידות האדמה יש דמיון רב לתיאור יציאת מצרים בספר תהילים "בצאת ישראל ממצרים... הים ראה וינוס, הירדן יסוב לאחור, ההרים רקדו כאילים" (תהילים קיד: 2-1) ולהחשכת השמש בעקבות ענני האפר יש דמיון למכת החושך וירידת הטמפרטורה החדה עשויה להביא לברד (הברד כמעט ואינו מוכר במצרים). גם מכות מצרים הנוספות ותופעות שונות בזמן יציאת מצרים נקשרות בידי חלק מהחוקרים לתופעות לוואי להתפרצות סנטוריני העצומה. כך, למשל תיאורי עמוד הענן ועמוד האש מוצעים להיות מזוהים עם הענן הגעשי הסטרטוספרי של סנטוריני שהגיע לגובה מעל 50 ק"מ, ועל אף מרחק של מאות קילומטרים ממצרים היה נראה היטב בכיוון צפון-מערב מעל הים.

גרסת גירוש הזרים

הגרסה הקדומה ביותר הידועה לנו של הסיפור המצרי-יווני האלטרנטיבי על מסורת יציאת מצרים הופיעה ככל הנראה ב"אגיפטיאקה" של הקטאיוס איש אבדרה סביב שנת 300 לפנה"ס:
"כאשר בימי־קדם התרגשה ובאה מגפה קטלנית על מצרים, ייחסו פשוטי העם את צרותיהם ליד אלוהית; שהרי עם שלל זרים מכל סוג ומין שחיו בקרבם וקיימו פולחנים שונים של דת והעלאת קרבנות, יצאו הטקסים המסורתיים שלהם עצמם לכבוד האלים מכלל שימוש... לפיכך, גורשו הזרים באחת מן הארץ... לחבל ארץ הקרוי כיום יהודה, שאינו רחוק ממצרים והיה בזמנו ריק מאדם. בראש המושבה הזאת עמד איש בשם משה, שהיה משכמו ומעלה הן בחכמתו והן בעוז רוחו."

גרסת גירוש המצורעים והחולים

בהמשך השנים רווחו גרסאות מגוונות של יציאת מצרים כגירוש חולים ומצורעים ממצרים, שהתקבצו יחדיו והתיישבו לבסוף ביהודה. על פי רובן של גרסאות אלו, המגורשים היו למעשה ברובם מצרים, בניגוד לגרסאות הקודמות המתארות (לפחות בחלקם) גירוש זרים.
הסופר המצרי ליסימכוס כתב את התיאור המפורט ביותר של יציאת מצרים שהגיע לידינו מהתקופה ההלניסטית-רומית. (יוסף בן מתתיהו רואה בו את התיאור העוין ביותר מבין כל הגרסאות לסיפור.) על פי גרסתו יציאת מצרים היא למעשה גירוש כללי של יהודים, מצורעים וחולי עור בשל ציווי האל אמון, שציווה על מלך מצרים לטהר את המקדשים "מכל האנשים המזוהמים והחוטאים", לגרש אותם ולהטביע אותם בים, כי רק אז תסתיים הבצורת. הרצח ההמוני של 110,000 המגורשים בוצע באופן חלקי על ידי הצבא המצרי, ואלו שנשארו בחיים התקבצו יחד במדבר, ואז "איש אחד ושמו משה" הציע להתחיל ללכת עד שיגיעו לארץ מיושבת. הוא ציווה עליהם שלא לדבר שלום "לשום בן אדם" ולא לייעץ לו טובה "רק עצת-רשע ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות אשר ימצאו בדרכם". הם הלכו במדבר ולאחר צרות רבות הגיעו לארץ מיושבת "ועשו רעות ליושביה", שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, "והגיעו אל הארץ הנקראה בימינו יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם. לאחר זמן רב, אחרי שגדלו והתחזקו, התביישו היהודים בשם הזה וקראו לעיר "הירוסולימה" (ירושלים).
ההיסטוריון הרומי טקיטוס חזר על עיקריה של גרסת ליסימכוס, תיאר את אבות היהודים כמצרים שהושחתו על ידי נגע ממאיר, וגורשו ממצרים בציווי האל אמון. דרך הסברו העוין של טקיטוס למוצא היהודים הפכה גרסה זו של יציאת מצרים לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית.
המדקדק המצרי-יווני אפיון טען ששמע "מפי זקני מצרים" שמשה היה מצרי יליד הליופוליס, והוא הוציא את המגורשים היהודים ממצרים, שלא היו אלא מצרים מצורעים, עיוורים, פסחים ונגועים במחלות. היהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה".
הסופר המצרי כאירמון סיפר שמלך מצרים גירש אוכלוסייה גדולה של אנשים חולים, שבראשם עמדו משה ויוסף. כאשר הגיעו החולים הגולים אל פלוסיון, מצאו שם אוכלוסייה גדולה אחרת, שהמלך סירב לתת לה להיכנס למצרים. שתי הקבוצות כרתו ברית ויצאו למלחמה במצרים. כאשר בגר בנו של המלך, רעמסס, גרש את "היהודים" אל סוריה.

השפעה תרבותית

במאה השנייה לפני הספירה כתב המחזאי היהודי-הלניסטי יחזקאל הטראגיקן באלכסנדריה את המחזה "יציאת מצרים" (ביוונית: Exagoge), שהשתמר רק בחלקו בידי סופרים שונים מהעת העתיקה.

כמיתוס מעצב של עם ישראל

יציאת מצרים מתוארת בתורה כאירוע נסי, שאותו חולל האל על מנת להביא את עם ישראל לארץ ישראל ולתת לו בדרך את התורה. חלק גדול ממצוות הדת היהודית, כגון שלוש הרגלים (פסח, שבועות וסוכות), המצוות הקשורות בגרים (תושבים זרים), ואפילו מצוות השבת, נובעות מיציאת מצרים או קשורות אליה בתורה או בתורה שבעל פה. לכן מהווה יציאת מצרים מיתוס מעצב בתולדות עם ישראל, בהלכה, בתרבות ובהשקפה היהודית.
גם הסוברים כי יציאת מצרים לא התרחשה בפועל בצורה שהיא מתוארת במקרא, מסכימים שיש לה משקל רב בכינונה של האומה. וכך תיאר זאת אחד העם במאמרו "משה": "שהגיבור האמתי של ההיסטוריה איננו האורגינל המוחשי קצר המועד, אלא המיתוס הרוחני שמלווה את האומה, ומהווה לה מקור השראה וחזון."

כמודל השראה אוניברסלי

הרב קוק טבע את הביטוי: "יציאת ישראל ממצרים, תשאר לעד האביב של כל העולם כולו" והוא ראה בה סמל לניצחון רוח האדם על מעגליות הטבע הדטרמיניסטית של התפיסה המצרית הקדומה, שבה אל השמש והנחש תפסו מקום מרכזי, ושבה מלך הוא אל ועבד תמיד ישאר עבד. כוחות הטבע חזקים הם ואיתנים, אבל רוחו של האדם בן החורין חזקה מהם. הידיעה בדבר האפשרות של שבירת מוטות העבדות ויציאה לחירות, סימלה את הרוח החופשית של האנושות שלא ניתן לכבול אותה, ושיוצאת כנגד הרוע של השעבוד וניצול של איש את רעהו.
ואכן יציאת מצרים כמודל וסמל של שחרור עבדים מעונים וחסרי תקוה, היווה לחברות ועמים משועבדים מגדלור של תקווה. בעת החדשה ידוע השימוש שעשו בכך הפוריטנים של מייפלאוור שנרדפו בידי הכנסייה האנגליקנית, ושראו בחציית האוקיינוס האטלנטי את קריעת ים סוף וב"עולם החדש" את ארץ כנען, העבדים האפריקנים באמריקה שחתרו לחירות ושיויון עם הסיסמה "Let my people go". בנאומו מתייחס מרטין לותר קינג לאירוע, כמו גם, היהודים שהיו מאחורי מסך הברזל של ברית המועצות, עם הארגון "שלח את עמי".