google/wiki40b huggingface dataset:
אל פצ'ינו

ביוגרפיה

פצ'ינו נולד בברונקס שבניו יורק שבארצות הברית. בנם של רוזה (לבית ג'רארדי) וסלבטורה פצ'ינו. הוריו התגרשו כשהיה ילד. אביו ממשפחה נוצרית והוא סוכן ביטוח ומסעדן סיציליאני-איטלקי שהיגר לארצות הברית. גם הורי אמו היגרו לארצות הברית מקורלאונה שבסיציליה.
הופעת הבכורה של פצ'ינו בקולנוע הייתה ב-1969 כאשר שיחק בתפקיד משני קטן בסרט "אני, נטלי".
ב-1971 שיחק תפקיד ראשי בסרט "בהלה בפארק הסמים". 
ב-1991 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "פרנקי וג'וני" בתור טבח ואסיר משוחרר.
ב-1972 גילם את מייקל קורלאונה בשובר הקופות "הסנדק" ובסרטי ההמשך "הסנדק 2" ו"הסנדק 3". הופעתו זיכתה אותו במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, ועד סוף שנות ה-70 היו לו שלוש מועמדויות נוספות לפרס זה. למרות מועמדויות נוספות, רק בשנת 1992 זכה פצ'ינו בפרס, עבור תפקידו כסגן-אלוף עיוור של הצבא האמריקאי בסרט "ניחוח אישה". באותה שנה הוא היה גם מועמד לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור תפקידו ב"גלנגרי גלן רוס". פצ'ינו לא השיג מועמדויות אחרות מאז שתי אלו, אך זכה בשני פרסי גלובוס הזהב, עבור מפעל חיים ועבור תפקידו במיני-סדרה "מלאכים באמריקה".
בשנת 1983 שיחק פצ'ינו את המאפיונר טוני מונטנה בסרט "פני צלקת", בסרט הוא אומר את אחד המשפטי קאלט הגדולים ביותר בתולדות הקולנוע "say hello to my little friend!" (תגידו שלום לחברי הקטן).
פצ'ינו דחה במהלך השנים מספר תפקידים מבטיחים בדיעבד במהלך הקריירה שלו, ביניהם תפקיד האן סולו ב"מלחמת הכוכבים", קפטן וילארד ב"אפוקליפסה עכשיו" (שביססו את הקריירה של האריסון פורד ומרטין שין) ואדוארד לואיס ב"אישה יפה".
ב-2007 השתתף בשובר הקופות "אושן 13".
בשנת 2011 ביים וכתב את הסרט התיעודי "ויילד סלומה", שבחלקו הוא עלילתי בהשתתפותם של ג'סיקה צ'סטיין ואסטל פרסונס. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים ה-68 של ונציה ב-31 באוגוסט 2011.

חיים אישיים

פצ'ינו מעולם לא התחתן, אך יש לו שלושה ילדים. הראשונה נולדה ב-1989, ממערכת יחסיו עם מדריכת המשחק ג'ן טראנט. בנוסף, יש לו תאומים שנולדו ב-2001, ממערכת היחסים שניהל עם בוורלי ד'אנג'לו בין השנים 1996–2003. כמו כן, בעבר ניהל מערכת יחסים עם דיאן קיטון. כיום הוא במערכת יחסים עם השחקנית הישראלית מיטל דוהן, הצעירה ממנו ביותר מ-35 שנים.
פרידריך וילהלם מדר

ביוגרפיה

נולד ב-1866 בניס למשפחה דוברת גרמנית. לאחר מכן עברה משפחתו להיילברון שם סיים מדר את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1884. מדר למד תאולוגיה באוניברסיטת טיבינגן ולאחר מכן שימש ככומר פרוטסטנטי בין 1897 ל-1917.
בשנים אלו החל לפרסם ספרים לבני הנעורים. הצלחתו כסופר הביאה לכך שמשנת 1917 התמקד בכתיבה, והיה סופר פעיל עד לשנת 1942. ספריו עסקו בהרפתקאות ביבשות רחוקות כאפריקה או דרום אמריקה, ולעיתים אף כתב מדע בדיוני. לעיתים קרובות הושווה לקרל מאי ואף כונה "קרל מאי השוואבי". בשנת 1945 מת, והוא בן 78 שנים.
ולדימיר ואסיוטין

קורות חיים

ולדימיר ואסיוטין נולד בחרקיב, אוקראינה הסובייטית.לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לימודים באוניברסיטה צבאית, וסיים אותה עם תואר מהנדס-טייס. לאחר סיום הלימודים הוא המשיך בשרות בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1976 נכלל ביחידת הקוסמונאוטים. במהלך השנים הוא היה חבר צוות משנה של מספר משימות חלל.
בשנים 1985 שוגר לחלל בחללית סויוז T-14 לצד גאורגי גרצ'קו ואלכסנדר וולקוב. הם התחברו לתחנת החלל סאליוט 7 והיו מתוכננים לשהות בה חצי שנה. בתחילת אוקטובר גילה ואסיוטין לצוות שיש לו כאבים, אך רק בסוף החודש הוחלט לדווח על כך לצוות קרקע. לאחר קבלת ייעוץ רפואי הוחלט להחזיר את ואסיוטין לכדור הארץ לאחר 64 ימים בחלל. בדיקות רפואיות גילו שואסיוטין חולה כבר 4 שנים, אך לא דיווח על כך לרופאים, וזאת בניגוד להנחיות ברורות בנושא. הוחלט להדיח את ואסיוטין מיחידת הקוסמונאוטים, ולהדק בדיקות רפואיות לפני הטיסה.
בשנים 1987 סיים ואסיוטין  אקדמיה צבאית, ובשנת 1995 סיים עבודת הדוקטורט. הוא עבד מספר שנים במערך הכנת הקצינים עד שיצאה לגמלאות.
בשנת 2002 הוא נפטר מסרטן.
מחוז פלן

היסטוריה

המחוז הוקם בידי הפרוסים בשנת 1867. ב-1932 הוא הורחב, ונוספו אליו 31 יישובים שהיו חלק ממחוז בורדסהולם (Bordesholm), שפורק. באפריל 1938 הפכו שניים מיישובי המחוז לחלק מנוימינסטר, ובאפריל 1939 סופח אחד מיישובי המחוז, אלמשנהאגן (Elmschenhagen), לשטחה של קיל.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוכפלה האוכלוסייה: מ-67,434 תושבים ב-1939 ל-123,818 תושבים באוקטובר 1946. הסיבות לכך היו מצד אחד אנשים רבים שנטשו את העיר קיל במהלך הלחימה, ומצד שני תושבי אזורים שגרמניה ויתרה עליהם עם סוף המלחמה, שבחרו להתיישב באזור. ב-1950 חיו 9,000 עקורים ב-77 מחנות במחוז.
ב-26 באפריל 1970 נערכה חלוקה מחוזית מחודשת של שלזוויג-הולשטיין, במסגרתה איבד מחוז פלן כמעט עשירית משטחו. ממספר יישובים שהיו חלק ממנו בעבר הוקמו מועצות בתוך מחוז רנדסבורג-אקרנפרדה, וארבעה יישובים סופחו לעיר קיל.
אודיטוריום פאן-פסיפיק

היסטוריה

המבנה הוקם לפי החלטת עיריית לוס אנג'לס להקים מבנים בעלי ארכיטקטורה מודרנית ו"חללית" בעיר, במסגרתה הוקם גם נמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס. הוא תוכנן על ידי משרד האדריכלים וורדמן ובקט (Wurdeman and Becket) כמרכז להופעות מוזיקה, עיצוב הפנים נעשה בהשראתו ובייעוצו של המעצב נורמן בל גדס (Norman Bel Geddes). אורך החזית, שהייתה צבועה בירוק ולבן, היה 69 מטרים. במרכז החזית, מעל הכניסה המאסיבית, נבנו ארבעה מגדלים מעוגלים, מעוטרים בפסים מאוזנים בולטים צבועים לבן ומעליהם מתנשאים ארבעה תרנים. מאחורי החזית המרשימה השתרע מבנה פשוט-קווים עשוי ברובו מעץ. שטח האולם היה 9,300 מטר מרובע והוא יכל להכיל עד 6,000 צופים.
ב-18 במאי 1935 נחנך האולם בתערוכה. במשך השנים הוא אירח הופעות שונות כמופעי החלקה על הקרח, קרקסים, מופעי מכוניות והארלם גלובטרוטרס, היווה את אולם הבית של קבוצות ההוקי קרח וכדורסל הגברים של UCLA ו-Los Angeles Monarchs, שימש להתכנסויות מפלגתיות ולתחרויות טניס באולם סגור. באולם התקיימו גם קונצרטי מוזיקה קלאסית (בעיקר עד 1950) ותחרויות בחירת "מלכת היופי הפאן-פסיפית".
ב-1952, חודש לפני היבחרו לנשיא ארצות הברית, נשא דווייט אייזנהאואר נאום באולם בפני 10,000 איש שגדשו אותו מעבר לקיבולתו. ב-1957 הופיע באולם אלביס פרסלי וב-1960 נשא בו סגן הנשיא דאז, ריצ'רד ניקסון נאום לאומה. 
עם פתיחת מרכז הכנסים של לוס אנג'לס (Los Angeles Convention Center) נזנח האולם וננטש. במהלך השנים עלו הצעות שונות לטיפול במבנה, שהלך והתפורר. ב-1978 הוכנס לרשימת האתרים לשימור, אך הדבר לא השפיע על מצבו. ב-1980 זכה להתעניינות כאשר "כיכב" כמועדון "זאנאדו" בסרט בשם זה ועלו הצעות להפוך אותו למועדון דיסקו או לזירת גלגיליות. אף הצעה לא הוכיחה כדאיות כלכלית מספקת. בשנות השמונים אף התגוררו במקום חסרי בית. ב-1983 פגעה שריפה בצידו הצפוני של המבנה.
ב-24 במאי 1989 כילתה את המבנה שריפת ענק, שהעשן שהיתמר ממנה נראה למרחקים בכל אזור לוס אנג'לס. כיום נמצא במקום "פארק פאן-פסיפיק" ובו מודל מוקטן של המבנה.

דגם דיסני

באולפני הוליווד של דיסני שבאורלנדו, פלורידה הוקם רק שלושה שבועות לפני השריפה, מודל מדויק, כמעט בגודל טבעי, של המבנה.
מותו של איוואן איליץ'

עלילה

עלילת הסיפור נפתחת כשנודע מותו של איוואן איליץ לחבריו במקום עבודתו בבית המשפט. הבשורה מתקבלת באדישות ובהקלה, נוכח הקידום שלו יכולים כמה מהם לצפות בעקבות מותו. אחד מהם, פיוטר איוונוביץ׳ נאלץ לבקר בבית המת, שם הוא פוגש באלמנתו, אותה מעסיקה בעיקר האפשרות להוציא סכום כסף נוסף מאוצר המדינה. 
מכאן שב הסיפור אל ילדותו של איוואן איליץ׳ ומתאר את מהלך חייו, שעמדו בסימן שאיפתו להסתפח אל העשירים ובעלי המעמד, ליהנות מהשררה שמזמן לו תפקידו המשפטי, לבלות ולהשתעשע, ועיקר העיקרים, להימנע מכל ״אי נעימות״ או מכל קיצוניות שתשבש את הליכתו השלווה בתלם. בצוק העתים, כשהוא מבין כי מסלול ההתקדמות שלו מוגבל, מחליט איוואן איליץ׳ להשיג לו משרה בשכר גבוה יותר בבירה, ואחרי השגתה הוא מרהט ומעצב את בית המשפחה החדש בקפידה. 
לרוע מזלו של איוואן איליץ׳ כשהוא מנחה את עושה הטפטים במלאכתו, הוא נחבל בצידו. פגיעה זו, הנראית תחילה זניחה, מולידה עם הזמן כאב עמום, ההופך בהדרגה למחלה המכלה את כוחו של איוואן איליץ׳. כשהוא נופל למשכב, מתהפך עולמו. אותה אדישות שהפגין כל חייו לגורלם של בני משפחתו והסובבים אותו, שנתפשו בעיניו רק כמי שמפריעים או אינם מפריעים לחייו הקלים והנעימים, שבה אליו בדמות אותה אדישות ממש כשהיא מופנית כלפיו: בתו מוטרדת מכך שגוויעתו המזוויעה משבשת את תוכניותיה לצאת לתיאטרון, אשתו בוחנת את משטר התרופות שלו בעיקר מצד הרצון להאריך את חייו כך או כך כדי להמשיך וליהנות ממשכורתו. רק בנו הקטן מפגין עדיין מידה של חמלה אנושית כלפיו. באופן דומה, אותה שררת שרד ואותם שקרים ששמע והשמיע בבית המשפט, מתוך ביטחון גמור כי כך דרכו של עולם, שב איוואן איליץ׳ ושומע מפי הרופאים השונים בהם הוא נועץ. כל חייו, הוא נוכח לדעת, היו קודש למניעת חדירתה של ״אי נעימות״ לתוכם, וככל שהוא שוקע עמוק אל תוך מחלתו ומותו הופך וודאי יותר הוא הולך ונלכד באי יכולתו לפרוץ את מחסום ״אי הנעימות״ הזו של השקר המוסכם. היחידי שמאפשר לו הצצה לאפשרות אחרת הוא המשרת גראסים, איכר שעבר העירה, ומשרת אותו במסירות שאינה מסתירה את הבנתו שמדובר בשירות למי שיעבור מן העולם עד מהרה. הסיפור נגמר במותו מתוך הבנה כי כל חייו חי בשקר.
תחנת הרכבת להבים – רהט

היסטוריה

המכרז להקמת התחנה, בנקודה שבה כבר הייתה תחנת רכבת תפעולית, פורסם בשנת 2004. לאחר שהועלו במועצה בקשות רבות להקמת תחנת רכבת לנוסעים במקום. בניית התחנה החלה בשנת 2005. התחנה נפתחה ב-24 ביוני 2007.
בחודש הראשון להפעלת התחנה קיימו תושבי העיר רהט הסמוכה הפגנות למען שינוי שם התחנה מלהבים, ללהבים – רהט.
רכבת ישראל נענתה לבקשת התושבים ושינתה את שם התחנה ללהבים – רהט בתאריך 27 באוגוסט 2007.

מבנה התחנה

בתחנה יש שלוש מסילות ושני רציפי צד: שתי מסילות צמודות לרציפים ומסילה שלישית לא פעילה שהייתה אמורה לשמש למעקף של רכבות משא ורכבות מהירות אך לא הושלמה.
בקלז'בו

תולדות היישוב

היישוב נוסד בראשית המאה ה-16, ככפר בבעלות משפחת האצולה קלבינסקי, ונכלל בנסיכות ליטא. באמצע המאה ה-16 קיבל היישוב מעמד עירוני, ובשנת 1609 הוקמה במקום כנסייה.
בשנת 1795 נכלל היישוב בשטחי פרוסיה, ובשנת 1815 נכלל בשטחי פולין הקונגרסאית. בשנת 1870 ניטל מהיישוב מעמדו העירוני, כענישה על מרד ינואר.

יהודי בקלז'בו

עדות לישיבת יהודים בבקלז'בו קיימת החל מהמאה ה-17. הפיכת היישוב לאתר קיט בסוף המאה ה-19 היוותה מקור מרכזי בפרנסת יהודי המקום.
בתחילת המאה ה-20 נמנו ביישוב כ-200 משפחות יהודיות, למעלה ממחצית תושבי הכפר באותה עת.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עזבו את היישוב רוב יהודיו, ומצבם הכלכלי של היהודים הנותרים בו היה קשה.
כחודש לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנסו לכפר יחידות הצבא הגרמני, ועד מהרה גורשו כל יהודי המקום למעבר הגבול עם ליטא. משם היו שעברו את הגבול, והיו ששולחו לעיירות שונות במחוז לובלין. כל יהודי היישוב, למעט בודדים, נספו בשואה.
דת בקוריאה

קיימות מספר מסורות דתיות בקוריאה: נצרות, קונפוציאניזם, בודהיזם ושמאניזם מסורתי משחקים תפקיד בהיסטוריה הדתית ובעולם הערכים הדתיים הקוראיני. חלוקת קוריאה לשתי מדינות (קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית) שינה גם חלק ניכר מיחס האוכלוסייה לדת במדינות אלו, בין היתר בשל ההגבלות הקשות על חופש הדת בצפון. קוריאה היא גם מקור לחלק מן הדתות החדשות החשובות כיום, כולל כנסיית האיחוד בהנהגת סון מיונג מון (ה"מוניס").
M88

היסטוריה

M88 התגלתה ב-18 במרץ 1781 על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה שצירף אותה לקטלוג מסיה ותיאר אותה כ"ערפילית ללא כוכבים" וציין שהיא דומה ל-M58. מסיה חיפש באותו לילה ערפילית, שעליה דיווח עוזרו פייר מאשן כשבועיים קודם (M85), וגילה 7 גלקסיות נוספות על זו שגילה מאשן, כולן מצביר הבתולה. (האחרות הן M84 ‏- M87 ו-M89 ‏-M91). ויליאם הרשל ציין ברשימותיו שצפה ב-M88 בשנת 1784 ושבסמוך לה נמצאת ערפילית נוספת עמומה יותר שבקושי הצליח להבחין בה (ככל הנראה NGC 4516). ג'ון הרשל צפה ב-M88 מספר פעמים בין השנים 1826 ו-1832 ותיאר אותה כערפילית בהירה, גדולה, מאורכת ושחלקה הצפוני בהיר מהדרומי. ויליאם פרסונס, רוזן רוס השלישי, גילה בשנת 1850 שלגלקסיה זרועות ספירליות, כך שזו אחת מהגלקסיות הראשונות שזוהו כספירליות.
בשנת 1999 התגלתה ב-M88 סופרנובה 1999cl שהייתה סופרנובה מסוג Ia ושהגיעה בשיאה לבהירות מדרגה 13.6.

תצפית

M88 נמצאת בחלקו הצפוני של צביר הבתולה ועם דרגת בהירות נראית 9.6 היא ניתנת לצפייה באמצעות טלסקופ חובבים או אפילו באמצעות משקפת כשתנאי הצפייה טובים, אך מכיוון שאין כוכבים בולטים בסביבתה, לא קל לאתרה. M88 נמצאת כ-8 מעלות ממערב-צפון-מערב לכוכב וינדמיאטריקס (ε בבתולה) שבהירותו מדרגה 2.8, וכ-9.5 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב α (אלפא) בשערות ברניקי. כ-50 דקות קשת ממזרח ל-M88 נמצאת M91, כ-55 דקות קשת מדרום-מערב לה נמצאת NGC 4459, כמעלה מדרום-דרום-מערב לה נמצאות NGC 4477 ו-NGC 4473, כשתי מעלות מדרום לה נמצאת M87 ובאותו מרחק בכיוון דרום-מערב נמצאות M84 ו-M86.‏ M99 נמצאת כ-3.15 מעלות ממערב ל-M88, ו-M100 נמצאת כ-2.5 מעלות מצפון-מערב לה.

תכונות

גודלה הזוויתי של M88 הוא כ-7 דקות קשת השקולות לקוטר של כ-125,000 שנות אור ומישורה נטוי בזווית של כ-30 מעלות ביחס לקו הראייה אליה. זרועותיה רציפות ואינן צפופות כך שניתן לראותן בבירור עד לחיבורן לליבת הגלקסיה. ממדידות ההסחה לאדום של האור הנפלט מהזרועות נראה שהחומר בקצותיהן מקיף את מרכז הגלקסיה במהירות של כ-270 קילומטר בשנייה. מהירות כזאת עם רדיוס הקפה של כ-60,000 שנות אור, מצביע על כך שמסת הגלקסיה היא כ-‎3.4×10¹¹‎ מסות שמש, כ-60% ממסת שביל החלב. על פי ההסחה לאדום של קרינת מרכז הגלקסיה היא מתרחקת משביל החלב במהירות של כ-2,200 ק"מ לשנייה, כפול ממהירותו הממוצעת של צביר הבתולה וזו אחת מהגלקסיות עם מהירות ההתרחקות הגדולה ביותר שבצביר. בשל תנועתה המהירה דרך התווך הבין-גלקטי מופעל עליה לחץ מהצד שבכיוון התנועה וכתוצאה מכך צד זה איבד כמעט לחלוטין את המימן הנייטרלי שבו. הגלקסיה נעה לכיוון מרכז הצביר ומתקרבת אל M87 וצפויה להגיע אל הנקודה הקרובה ביותר בעוד 200-300 מיליון שנים.
ל-M88 יש גרעין גלקטי פעיל הפולט קרינת X וגלי רדיו שמצביעים על קיומו של חור שחור עם מסה של כ-‎8×10⁷‎ מסות שמש בליבת הגלקסיה.
אווה ווכוביץ'

ביוגרפיה

ווכוביץ' נולדה בגורליצה, היא בוגרת תואר בניהול איכות מהאוניברסיטה החקלאית של קרקוב (Akademii Rolniczej w Krakowie).
ב-1992 נבחרה למיס פולין. באותה שנה הייתה בין חמש המועמדות הסופיות בתחרות מיס עולם.
ב-1993 זכתה בתחרות היופי "World Miss University", המאורגנת על ידי האגודה הבינלאומית לנשיאי אוניברסיטאות (International Association of University Presidents).
ב-1993 גם החלה לשמש כמגישה בערוץ הטלוויזיה "Polsat" שם הנחתה בין היתר שעשועון טלוויזיוני.
מ-1993 ועד 1995 הייתה מזכירת העיתונות של ראש ממשלת פולין, ואלדמאר פאבלאק.
בסוף שנות התשעים הקימה חברת הפקות משלה וב-1998 החלה להפיק את תוכנית הקולינריה "Makłowicz w podróży".
ב-2007 לקחה חלק בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" הפולנית.
ב-2008 הופיעה בתפקיד עצמה בסדרה "Niania".
ב-2010 השתתפה בגרסה הפולנית של תוכנית המציאות "Just the Two of Us".
אטורה מסינה

אטורה מסינה (באיטלקית: Ettore Messina; נולד ב-30 בספטמבר 1959 בקטניה) הוא מאמן כדורסל איטלקי, המשמש כיום כמאמן קבוצת הכדורסל אולימפיה מילאנו, ומאמן נבחרת איטליה. מסינה נחשב לאחד מבכירי המאמנים בכדורסל האירופי בחמש עשרה השנים האחרונות.

קריירת אימון

מסינה החל את קריירת האימון שלו כעוזר מאמן וירטוס בולוניה, ושש שנים לאחר מכן קיבל את שרביט המאמן הראשי. השנה המוצלחת ביותר בקדנציה הראשונה של מסינה בוירטוס בולוניה הייתה בשנת 1990, שבה זכה בגביע האיטלקי ובגביע ספורטה.
בשנת 1993 מסינה עבר לאמן את נבחרת איטליה. הישגו הגדול ביותר עם נבחרת איטליה היה זכייה במקום השני באליפות אירופה 1997.
לאחר אליפות זו חזר מסינה לאמן את וירטוס בולוניה ואימן אותה עד שנת 2002, כשבשנים אלו הוא הוביל את קבוצתו לשלוש זכיות בליגה האיטלקית, לזכייה אחת בליגה האיטלקית ולזכייה ביורוליג (2001).
אטורה עזב את וירטוס עקב בעיות כלכליות וחתם בבנטון טרוויזו כשהוא מחליף את המאמן מייק ד'אנטוני.
לאחר שלש שנים בטרביזו, מסינה חתם בצסק"א מוסקבה, בתפקידו הראשון שאינו בקבוצה איטלקית. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה מסינה זכה ביורוליג כשבגמר הוא מנצח את מכבי תל אביב 73:69, ובעונתו השנייה הוביל שוב את צסק"א לגמר היורוליג, אך הפסיד לאובראדוביץ' ופנאתינייקוס.
בשנת 2009 חתם מסינה בקבוצה הספרדית ריאל מדריד, אותה אימן עד התפטרותו במרץ 2011.
בקיץ 2011 התמנה ליועץ בכיר בקבוצת לוס אנג'לס לייקרס מליגת ה-NBA. לאחר עונה לא מוצלחת, במהלכה פוטר המאמן מייק בראון, עזב מסינה את המועדון.
בקיץ 2012 חזר לקדנציה שנייה בצסק"א מוסקבה. בסיומן של שנתיים בקבוצה, במהלכן לא הצליח לזכות שוב ביורוליג, ולאחר פרסומים רבים על יחסים רעועים עם שחקניו, הסכימו הצדדים על פרידה.
בקיץ 2014 חתם בליגת ה-NBA כעוזר מאמן בשורות האלופה, סן אנטוניו ספרס.
ב-11 ביוני 2019 חתם כמאמן ראשי בקבוצת הכדורסל אולימפיה מילאנו .
פיליפ אוגן

ביוגרפיה

אוגן נולד בניס. הוא למד לנגן בקרן יער בקונסרבטוריון של ניס, ושם החל גם את לימודי הניצוח שלו, אותם סיים באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה בשנת 1988.
אוגן היה עוזרו של המנצח הרברט פון קאראיאן במשך שלוש שנים, ולאחר מכן עבד עם גיאורג שולטי. הוא ניצח על מספר תזמורות ידועות, בהן התזמורת הפילהרמונית של וינה, התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן והתזמורת הלאומית של צרפת. ניצח על אופרות רבות בבתי אופרה ידועים, בהם לה סקאלה, קובנט גרדן, האופרה הממלכתית של בוואריה ומטרופוליטן אופרה.
בתחילת 1990 מונה אוגן למנצח הראשי של האופרה של שטוטגרט, בשנים 1994-1995 היה המנהל המוזיקלי של תזמורת בראונשווייג, ובשנת 1998 של בית האופרה בנירנברג. הוא השתתף בפסטיבל זלצבורג ובמספר פסטיבלי מוזיקה קלאסית נוספים, בהם פסטיבל המוזיקה בשלזוויג-הולשטיין ופסטיבל האמנויות בהונג קונג.
באוקטובר 2010 התמנה למנהל המוזיקלי של האופרה הלאומית בוושינגטון די. סי.

רפרטואר

פיליפ אוגן מבצע רפרטואר רחב של יצירות, בסגנונות מוזיקליים שונים. הוא אמר בראיון: "לא בזבזתי 30 שנה רק על יצירות של וגנר בגרמניה ושל ורדי באיטליה." הוא ניצח על ביצועי יצירות של מוצרט, אנטון ברוקנר, איגור סטרווינסקי, בלה בארטוק ועוד. כמו כן הוא ביצע יצירות של מלחינים עכשוויים כמו האנס ורנר הנצה, פיטר מקסוול דייוויס ופייר בולז. בנוסף, אוגן ניצח על כל הסימפוניות של גוסטב מאהלר.
בשנת 2010 פורסמה ביקורת אוהדת במיוחד על ניצוחיו לאופרה "סאלומה" של ריכרד שטראוס ול"דמדומי האלים" של ריכרד וגנר.
בסרט משימה בלתי אפשרית 5 מוצגים קטעים רבים מהאופרה "טורנדוט", כפי שבוצעה בבית האופרה של וינה בניצוחו של פיליפ אוגן.
טינקרבל (שחקנית)

ביוגרפיה

בשנת 1994 בגיל 17 הגישה חדשות בתחנת הכבלים המקומית והשתתפה במספר סרטי סטודנטים ופיילוטים (בין השאר לתוכנית סאטירה בשם "חסילון וחומית") שלא צלחו. ב-1996 עברה לתל אביב.
בשנת 1997 השתתפה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "פלורנטין" של איתן פוקס ו"מרחב ירקון" של חיים בוזגלו, ושיחקה ב"גרגר על הריס", סרט קצר בהפקתו של חגי לוי, לצד אלון אבוטבול. באותה שנה השתתפה בשני סרטים, האחד בתפקיד אורח בסרט "בן-גוריון", לצד אסי דיין ורונית אלקבץ, והשני, תפקיד יותר משמעותי בסרטו של מנשה נוי "פתיחה 1812", בו שיחקה לצד קרן מור. ב-1998 השתתפה כאורחת בסדרות הטלוויזיה "זבנג", "20 פלוס", "דו"ח איבגי סוויסה" ו"הפוך", ובתפקיד משנה בסדרה של חיים בוזגלו "זינזאנה".
בשנת 2000 שיחקה טינקרבל בסרטו של גור בנטביץ' "משהו טוטאלי" לצד מאור כהן, וכן בסרטו של יוסף סידר "ההסדר". בטקס פרס אופיר הייתה מועמדת על משחקה בשני הסרטים, וזכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר, על משחקה ב"ההסדר" שזכה בפרס הסרט הטוב ביותר לאותה השנה. בשנת 2001 שיחקה, לצד רבקה מיכאלי ואסי דיין, בסרט הדרמה "זמזום" ובסרטו של צחי גראד "ג'ירפות", שעל תפקידה בו הייתה מועמדת לפרס אופיר נוסף. בשנת 2002 שיחקה לצד גיא זוארץ בסדרת הדרמה "בקצב הקצב" ובהפקה אמריקאית-צרפתית-ישראלית בשם "דירה 5C", בבימויו של רפאל נג'ארי. ב-2003 שיחקה בסדרת הילדים "הילדים מגבעת נפוליאון" וב-2004 שיחקה לצד גילה אלמגור בסרטו של אסי דיין "הבשורה על פי אלוהים", ושיחקה לצד דיין בסרט "בקרוב יקרה לך משהו טוב", שגם במסגרתו הייתה מועמדת לפרס אופיר נוסף. ב-2005 הייתה אמורה להשתתף בסרטו של עמוס גיתאי "אזור חופשי", אך בשל סיבות שונות החליטה לוותר על התפקיד וכמחליפתה המליצה על חנה לסלאו. באותה השנה שיחקה בסדרת הטלוויזיה "בסימן ונוס", לצד יהודה לוי וגורי אלפי.
ב-2009 השתתפה בסרט "עיניים פקוחות" לצד זוהר שטראוס ורן דנקר, אותו סרט זכה בפרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי בגנט, בלגיה. ב-2015 הפיקה לצד איל שיראי את הסרט הקצר "אנטילופות", שהיה מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר.
בנוסף השתתפה בפרויקט ציורי הרחובות של תל אביב, הציגה עבודותיה על שערי העיתון "עכבר העיר", באתר "נענע", ובחוברות הקומיקס שיצר דודו גבע "ספרות זולה" ו"ספרות זולה 6" והציגה במספר תערוכות, הן עצמאיות והן קבוצתיות, במסגרת לימודיה בבית הספר לאמנויות "בית ברל".
נכון ל-2015 שותפה לניהול פסטיבל הסרטים בערבה, ציירת, מנחה סדנאות משחק לנוער, מעבירה סדנאות השראה בני חמישה ימים לסטודנטים ויוצרים ועוסקת בגינון מקצועי.
ב-2019 שיחקה בסרטו של גור בנטביץ' "קצפת ודובדבנים".

חיים אישיים

התגוררה בתל אביב עד 2006, אז עברה ליישוב צוקים בערבה. כיום היא נשואה למפיק אייל שיראי ואם לשלושה.
הקורפוס ה-11 (האימפריה העות'מאנית)

היסטוריה

ב-1911 עבר צבא האימפריה העות'מאנית רפורמה אשר במסגרתה הוקמו בו קורפוסים. הקורפוס ה-11 הוקם גם כן כחלק מתהליך זה, והוצב בעיר ואן. מפקדו הראשון היה גאליפ פאשא. עם כניסתה של האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה, מונה אבדילקרים פאשא למפקדו. ביולי 1915, בסמוך לעיר מלזגירט, לחם הקורפוס ה-11 ביחידות הארמייה הקווקזית של צבא האימפריה הרוסית תחת פיקודו של ניקולאי יודניץ'. קרב מנזיקרט הסתיים ללא הכרעה ברורה, תוך מניין נפגעים רב לשני הצדדים. במהלך מתקפת ארזורום נחל הקורפוס תבוסה קשה ואבדילקרים פאשא הועבר מתפקידו. כמפקדו החדש של הקורפוס מונה סלהאטין עדיל, אר פיקד עליו עד פירוקו באוקטובר 1916.
מחית תפוחי אדמה

מחית תפוחי אדמה המוכרת גם בשם פירה (מצרפתית: Purée, מחית) היא אחת הדרכים הנפוצות ביותר להגשת תפוחי אדמה ומקובלת כתוספת למנות עשירות בחלבון. 
מחית תפוחי אדמה מופקת ממעיכת תפוחי אדמה מבושלים בלי קליפתם. לעיתים מוספים למחית תפוחי אדמה מרכיבים אחרים, כמו חלב, שמנת, חמאה, שמן צמחי, שום, גבינה, קוביות קותל חזיר או שמנת חמוצה. באחת מגרסאות המטבח הצרפתי למאכל, מוסף חלמון לתערובת, והיא מועברת דרך כף מיוחדת בעלת חורים, אשר יוצרת מעין "סרטים".
בנוסף להגשת מחית תפוחי אדמה כמנה בפני עצמה, היא משמשת גם כחומר גלם למאכלים אחרים. בישראל יש המכינים לביבות ממחית (בשונה מלביבות המוכנות מתפוח אדמה טרי מגורר). בסיס הניוקי האיטלקיים הוא מחית תפוחי אדמה. במטבח האוסטרי והבווארי מקובל ממרח המכונה "גבינת תפוחי אדמה" (בגרמנית: "Kartoffelkäse"), העשוי ממחית תפוחי אדמה, בצל מרוכך ושמנת חמוצה המעובדים לכדי ממרח. למאכל זה מוסיפים לעיתים כמון, בצל, עירית, פטרוזיליה וכדומה.
רודריגו לארה

קורות חייו

לארה, יליד העיר נייבה (Neiva) בירת מחוז וילה בקולומביה, למד משפטים באוניברסיטת קולומביה. שנים לאחר מכן הצטרף למפלגה הליברלית, שעמדה תחת הנהגתו של הנשיא הליברלי לשעבר אלפונסו לופס מיקלסן. ב-1969, בעודו רק ​​בן 23, מונה לארה לראש עיריית הולדתו נייבה.

בתפקיד שר המשפטים

באוגוסט 1983, לארה, שהשתייך למפלגה הליברלית החדשה שהקים יחד עם המועמד לנשיאות לואיס קרלוס גלאן, מונה על ידי הנשיא בליסאריו בטאנקור לתפקיד שר המשפטים, במקום ברנרדו גייטאן מהצ'ה. לארה, יחד עם גלאן, גינה בפומבי את קרטלי הסמים בקולומביה, ובמיוחד הקרטלים בעיר מדיין, שהובלו על ידי אסקובר. כאשר נבחר אסקובר לקונגרס, הוקיע אותו לארה בפומבי והזכיר את קשריו עם קרטלי הסמים. לארה חשף הן את שחיתותו של אסקובר עצמו והן את ההשפעה שיש לברוני הסמים על הפוליטיקה וקבוצות הספורט בארצו באמצעים פסולים. היומון "אל אספקטדור" תמך בהכרזת השר ופרסם לראשונה את תמונת המעצר המשטרתי של אסקובר מ-1976. במטרה לערער את אמינותו של לארה, הציג ג'אירו אורטגה, בעל בריתו של אסקובר בקונגרס, צ'ק (שהוכח בסופו של דבר כמזויף) שניתן כביכול ללארה מטעם סוחר הסמים הידוע אוואריסטו פורס. ראיה זו, בנוסף לשיחה מוקלטת בין לארה ופורס, גרמה לרבים להטיל ספק בלגיטימיות דבריו של לארה. הנשיא בטנקור, לעומת זאת, דחה את ההאשמות ושמר על לארה בתפקידו.
לאחר שהקשר לכאורה בין לארה לבין קרטלי הסמים הוכח כבלתי אמין, החלה הממשלה לחשוף את עסקאות צללים של קרטל מדיין, במיוחד זה של אסקובר. אסקובר גורש מהקונגרס ואשרתו האמריקאית בוטלה. השר הלך רחוק יותר, להחיות את האישומים הפליליים נגד אסקובר ואנשי סמים אחרים, כגון קרלוס להדר. לארה הורה גם על תפיסה ועיקול של מאות נכסים ומטוסים ששימשו לכאורה לייצור והפצה של חומרים בלתי חוקיים. בתקופה זו החל הקונגרס הקולומביאני לדון גם בדבר הסכם הסגרת פושעים עם ארצות הברית, דבר שהיה מסכן מאוד את אסקובר ובעלי בריתו אשר היו אחראים להברחת והפצת חומר רב אל תוך תחומי ארצות הברית, ומשכך ביקשו לפתור את בעיותיהם על ידי חיסולו של לארה.

ההתנקשות

שמונה חודשים בלבד אחרי שנכנס לתפקידו במשרד המשפטים, לארה נהרג במכוניתו בליל 30 באפריל 1984, ברחוב 127 בבוגוטה, אשר מאוחר יותר נקרא "Avenida Rodrigo Lara Bonilla" לזכרו. הרצח אירע בידי מתנקש שנשלח על ידי אסקובר, בשם איבן דריו גויסאדו, שנסע על אופנוע ימאהה מדגם DT175. גויסאדו חוסל במקום בידי שומרי ראשו של השר, בעוד ביירון ולאסקז, נהג האופנוע, נתפס על ידי המשטרה ובילה יותר מעשר שנות מאסר.

ההשלכות

מותו של לארה הכה בהלם את ממשלת קולומביה, ומיד לאחריו היא החלה לפעול במרץ לאישור חוק ההסגרה והחלה במלחמה עיקשת כנגד הפשע המאורגן. במקומו של לארה מונה אנריקה פארג'ו גונזלס לתפקיד שר המשפטים. בתפקידו הוא הוביל התקפה קשה על סוחרי סמים, שהוביל להסגרה של שלושה חברי קרטל מדיין לארצות הברית.

בתרבות הפופולרית

בסדרת הטלוויזיה הקולומביאנית אסקובר, אל פאטרון דל מאל (2012), לארה מגולם בידי השחקן הקולומביאני ארנסטו בנג'ומאה.
בסדרת הטלוויזיה נרקוס (2015) של חברת נטפליקס (עונה 1, פרק 3, "הגברים של תמיד"), לארה (מגולם בידי השחקן המקסיקני אדן קאנטו) מתואר מגנה את אסקובר בקונגרס ונרצח.
פרידריך-קרל קרנץ

קריירה מוקדמת

קרנץ נולד ב-14 בנובמבר 1886 בקולם, ובשנת 1905 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-113 (באדן ה-5), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1914 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט, ובשנת 1915 הוא הועלה לדרגת האופטמן. בשנת 1916 הוא מונה למפקד פלוגה, ולקראת סוף המלחמה הוא מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-45. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף קרנץ לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בנובמבר 1928 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 בנובמבר 1930 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-14 (וירטמברג). ב-1 באפריל 1933 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באפריל 1935 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוגוסט 1936 הוא מונה לראש מחלקה במשרד-הצבא, וב-1 ביוני 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה מונה קרנץ למפקד הדיוויזיה ה-18, ופיקד עליה במהלך המערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-11, במסגרת הארמייה העשירית. במהלך המערכה על צרפת לחם קרנץ עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה ה-18, ובשלב השני כחלק מקורפוסים שונים במסגרת הארמייה השישית, וב-29 ביוני 1940 הוענק לו על פעולותיו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 ביולי 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ופיקד על הסבת הדיוויזיה לדיוויזיה ממונעת בסתיו אותה שנה, אולם ב-24 במרץ 1941 הוא נהרג בתאונת אימונים בנויהאמבר על הקוויז.