google/wiki40b huggingface dataset:
מארק לנארד

ביוגרפיה

לנארד נולד בשם לאונרד רוזנסון בשיקגו, אילינוי, בנו של מהגר יהודי רוסי, אברהם, ואשתו, בסי. הוא הצטרף לצבא ארצות הברית בשנת 1943 והוכשר להיות צנחן במלחמת העולם השנייה, אבל לא השתתף מעולם בלחימה בפועל והשתחרר בשנת 1946 כסמל טכני.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן, החל לנארד לעבוד על במות התיאטרון. התפקיד הבולט הראשון שלו היה של "קונרד" בהפקתו של ג'ון גילגוד של "מהומה רבה על לא דבר". לנארד היה ידוע בעיקר כשחקן ששיחק את סארק, אביו של מר ספוק, ב-"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" וב-"מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה", ומאוחר יותר ב-"מסע בין כוכבים: הדור הבא". הוא היה אחד השחקנים הראשונים שהופיעו ביותר מסדרת "מסע בין כוכבים" אחת באותה הדמות, וכן בין הראשונים שהופיעו ביותר מדמות אחת. הוא שיחק את הרומולאני הראשון שנראה אי פעם בזיכיון, וכן את הקלינגוני הראשון עם מצח בולט. לנארד רצה להופיע בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: הסרט", אבל סארק לא היה דמות בסרט, אז הוא לוהק כמפקד קלינגוני בתחילת הסרט. בסופו של דבר, לנארד זכה להופיע כסארק בשלושה סרטי מסע בין כוכבים: "מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק" (1984); "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה" (1986); ו-"מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת" (1991).
לנארד היה ידוע גם בתפקידים שמחוץ לסדרות "מסע בין כוכבים". הוא שיחק את דמות התובע בפורט גרנט בסרט בכיכובו של קלינט איסטווד משנת 1968,‏ "תלה אותם גבוה". הוא גם שיחק את דמות אהרון סטמפל בסדרת הטלוויזיה "Here Come the Brides", ואת אורקו, הגורילה העוינת בסדרת הטלוויזיה "כוכב הקופים". הוא גם השתתף, בתפקיד אורח, בסדרה "בית קטן בערבה" בפרק "Journey in the Spring, Part I" בו גילם את פיטר אינגלס, אחיו הבכור של צ'ארלס אינגלס. היו לו תפקידים ב-"Gunsmoke" מספר פעמים, לרבות הפרק "No Where to Run"‏ (1968). הוא גם היה כוכב אורח בכמה פרקים של "משימה בלתי אפשרית" - הסדרה המקורית, לרבות פרק אחד ביחד עם לנרד נימוי, וכן פרק בשני חלקים של "Buck Rogers in the 25th Century". לנארד גם שיחק תפקיד ראשי בסרט "Noon Sunday" שצולם בגואם יחד עם קי לוק, כוכב סדרת הטלוויזיה "Lawman" ג'ון ראסל ושחקנית האופי סטייסי האריס. בשנת 1993, הוא ועמיתו מ-"מסע בין כוכבים", השחקן וולטר קניג, השתתפו יחד בסיבוב הופעות של הפקת "The Boys in Autumn". לנארד שיחק את דמותו של הקלברי פין כגבר בגיל העמידה, אשר פוגש מחדש את חבר נעוריו טום סוייר, לאחר שנים רבות שלא ראו זה את זה. קניג היה סוייר.
לנארד מת ממיאלומה נפוצה בניו יורק, ניו יורק בשנת 1996, בגיל 72.
יהודה בן קלונימוס משפיירא

רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא (ריב"ק) היה מבעלי התוספות באשכנז במחצית השנייה של המאה ה-12.
רבי יהודה היה בן למשפחת קלונימוס, שהיגרה מאיטליה לאשכנז במאה ה-10 ונטלה חלק פעיל בהקמת מרכז התורה באשכנז במשך מאות בשנים.
רבותיו היו: דודו, רבי אברהם בן שמואל (אחיו של רבי יהודה החסיד), רבי אפרים מרגנשבורג, וכנראה גם רבי שמריה בן רבי מרדכי. מתלמידיו: רבי אלעזר מוורמייזא, בעל ספר "הרוקח" ורבי שמחה משפיירא.
יהודה לייב מימון יחס לו את חיבור הספר יחוסי תנאים ואמוראים. הוא חיבר גם את "ספר האגרון", כעין מילון לריאליה תלמודית, ובו שמות צמחים, בעלי חיים וכדומה, המוזכרים בתלמוד. ספר זה לא שרד. כמו כן כתב תוספות לכמה מסכתות, ופסקים בהלכות ברכות.
הקברניטים

מבנה הסדרה

בכל פרק הציג רביב דרוקר אחד מראשי ממשלת ישראל שקיבל החלטות גורליות, החלטות שעניינן חיים או מוות, מלחמה או שלום. בכל פרק הוצג ראש ממשלה אחר.
מקסוול פרקינס

ביוגרפיה

פרקינס נולד בניו יורק, סבו מצד אמו היה המשפטן והפוליטיקאי ויליאם אברטס. ב-1907 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת הרווארד. לאחר לימודיו עבד ככתב בניו יורק טיימס.
ב-1910 הצטרף פרקינס להוצאת הספרים בני צ'ארלס סקריבנר (Charles Scribner's Sons). ב-1919 החתים את הסופר הצעיר סקוט פיצג'רלד, הוא ערך את ספריו וקידם את יצירתו בהנהלת ההוצאה. הספר הראשון של פיצג'רלד שפרסמה ההוצאה היה "בואכה גן עדן" שזכה להצלחה גדולה. דרך פיצג'רלד הכיר את ארנסט המינגוויי וצירף גם אותו לשורת הסופרים בהוצאה ותחת עריכתו. ב-1926 פרסמה ההוצאה את הרומן המשמעותי הראשון של המינגוויי "וזרח השמש", הצלחת הספר הביאה לפרסום ספרו הבא "הקץ לנשק" שהפך לרב מכר. לאחר מותו של פרקינס הקדיש לו המינגוויי את ספרו "הזקן והים". סופר נוסף אותו גילה פרקינס היה תומאס וולף, בספריו של וולף נדרש פרקינס לעריכה רבה וניהל עמו מאבקים ממושכים במטרה להביאו לקיצוץ נרחב באורכם, עד שלבסוף עזב וולף את ההוצאה.
סופרים בולטים נוספים שאת ספריהם ערך פרקינס היו אלן פטון, ארסקין קולדוול, מרג'ורי קינן רולינגס וג'יימס ג'ונס אותו שכנע לנטוש את כתיבת האוטוביוגרפיה לטובת הרומן "מעתה ועד עולם".
דמותו של פרקינס גולמה על ידי קולין פירת' בסרט הקולנוע "Genius" ("גאון") מ-2016.
איזבל (הקדושה)

איזבל הקדושה נסיכת צרפת (מרץ 1225 - 23 בפברואר 1270), בת לואי השמיני מלך צרפת ושל בלאנש מקסטיליה. היא גם האחות הצעירה של לואי התשיעי מצרפת (הקדוש), ואלפונסו מטולוז. וכמו כן, האחות הגדולה של שארל מסיציליה. מייסדת מנזר לונגצ'אמפ.

איזבל ומסירותה לדת

בילדותה בחצר המלך, איזבל הקדישה את עצמה לנצרות. השפעתה העצומה לדת הגיעה בעיקר מאחיה, הנסיך לואי התשיעי, שעתיד היה להיות יורש כס המלך. מסירותה הגדולה הייתה למסדר הפרנציסקני והיא פעלה רבות להעצמת המסדר בצרפת. אחד ממפעליה הבולטים התרחש ב-26 במאי 1254, כאשר האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי שלח לאיזבל איגרת תגובה המאשר החזרת מספר כמרים פרנציסקנים לאחר בקשתה של זו.
מסירותה של איזבל לדת באה לידי ביטוי גם בהתנגדותה למוסד הנישואין, בעת שסירבה להצעת קונראד הרביעי מגרמניה, בנו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. יתר על-כן, איזבל הצהירה ושיבחה ברבים כי היא בתולה ועתידה להישאר כזו.

ייסוד מנזר לונגצ'אמפ

רצונה של איזבל היה להקים מנזר לנשים נזקקות ודלות אשר יצאו ממנזר סנטה קלייר (על-שם איטלקייה אשר יסדה את מסדר האחיות הפרנציסקניות). המקום נקבע לא רחוק מפרברי פריז ובשנת 1255, לואי התשיעי החל בהליכי הבנייה. ב-10 ביוני 1256, הונחה אבן הפינה למנזר וב-2 בפברואר 1259 הבנייה הושלמה בעקבות סיום תוקף ההיתר שניתן על ידי האפיפיור אלכסנדר הרביעי. המנזר סימל צניעות וטוהר ונשות המנזר היו קרויות: "האחיות הענוות המשרתות את מרים הבתולה הקדושה".
איזבל התנגדה להצעה להיות אם המנזר וכף רגלה אף לא דרכה במנזר. זאת בעקבות סכסוכים עם אחיה על אישורים והוראות האפיפיור אורבנוס הרביעי אשר ניתנו בעטיו.
לבסוף, ב-27 ביולי 1263 אישר אורבנוס הרביעי את המנזר וזאת לאחר תיקונים שאושרו בחוק בעקבות חילוקי דעות אשר נוצרו, בעיקר לגבי הקפדה על שמירת מצוות. חוק זה קיבל תוקף גם במנזרים אחרים ובכך חיזק האפיפיור את השפעתו גם על המנזרים הפרנציסקנים בצרפת.

מות איזבל

איזבל נפטרה בביתה אשר בלונגצ'אמפ ב-23 בפברואר 1270 ונקברה בחצר המנזר אשר בנתה. גופה הוצא מהקבר לאחר תשעה ימים וזאת מאחר שלא נראו סימני ריקבון וכמו כן, ניסים רבים נטענו ביחס לקברה. ב-4 ביוני 1637 שוב הוצאה גופתה של איזבל.

גורל מנזר לונגצ'אמפ

מנזר לונגצ'אמפ המשיך להיות אבן שואבת לנשים אשר ביקשו להיות לנזירות. כמו כן, המנזר התחזק מהצד הפוליטי כאשר התקיימו לא מעט סעודות בהשתתפות קרדינלים ואפיפיורים, כבשנת 1521 כאשר האפיפיור לאו העשירי הגיע לסעוד במנזר לונגצ'אמפ לשם חיזוק קשריו עם המסדר.
החל מהמאה ה-17 סבל המנזר מעליות וירידות בכוחו. בשלהי המאה ה-18 עם החלשות הכנסייה הקתולית ופרוץ המהפכה הצרפתית נסגר המנזר ובשנת 1794 הוצע מבנה המנזר למכירה. אולם, באין קונה הוחלט בשנת 1857 על הריסת המבנה למעט המגדל.
ראיין אנדרסון

קריירת מכללות

אנדרסון נולד בסקרמנטו, בירת קליפורניה, ב-1988. לאחר לימודיו התיכוניים בחר אנדרסון לשחק עבור אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, במדיה הפך במהרה לשחקן מוביל. הוא שימש כשחקן פותח כבר בעונתו הראשונה, במהלכה קלע 16.3 נקודות בממוצע למשחק. בעונתו השנייה השתפר אנדרסון, והיה הקלע המוביל בחטיבתו (Pac-10), שכללה כוכבי מכללות כגון קווין לאב ואו. ג'יי. מאיו, כשקלע 21.6 נקודות למשחק. בסיום אותה עונה, בה קבוצתו כשלה להעפיל לטורניר אליפות המכללות, העמיד עצמו אנדרסון לבחירה בדראפט ה-NBA.

ניו ג'רזי נטס

אנדרסון נבחר בבחירה ה-21 בדראפט 2008 על ידי הניו ג'רזי נטס. לקראת סוף עונת הרוקי שלו קודם אנדרסון לעמדת הפאוור פורוורד הפותח של הקבוצה, תפקיד אותו מילא עד סוף העונה.

אורלנדו מג'יק

בסיום עונתו הראשונה עם הנטס נשלח אנדרסון בטרייד לאורלנדו מג'יק, יחד עם וינס קרטר, בתמורה לקורטני לי, רייפר אלסטון וטוני באטי. בשתי עונותיו הראשונות באורלנדו עלה אנדרסון כמחליף, אך בעונת 2011/2012 הוא ניצל את עזיבתו של רשארד לואיס, פתח בחמישיית הקבוצה והעמיד ממוצעים של 16.1 נקודות ו-7.7 ריבאונדים למשחק. השיפור החד שהציג אנדרסון במשחקו באותה עונה זיכה אותו בפרס השחקן המשתפר של העונה.

ניו אורלינס פליקנס

ביולי 2012 אישר אנדרסון עסקת "חתום ושלח" (Sigh-and-trade), במסגרתה חתם על חוזה חדש ל-4 עונות באורלנדו והועבר מיידית לניו אורלינס הורנטס, בתמורה לסנטר גוסטבו איון. בעונות 2013-2014 המשיך אנדרסון להציג יכולת טובה, ובדצמבר 2013 אף קלע שיא קריירה של 36 נקודות בניצחון קבוצתו על שיקגו בולס. כחודש לאחר אותו משחק, ב-3 בינואר 2014, סבל אנדרסון מפציעה בצווארו לאחר שהתנגש עם ג'רלד וולאס במהלך משחק נגד בוסטון סלטיקס. הטיפול בפציעה כלל ניתוח בצוואר, שבגינו החמיץ אנדרסון את המשך עונת 2013/14. לאחר שהחלים לחלוטין מהפציעה, שב אנדרסון למשחק הפתיחה של עונת 2014/2015 נגד אורלנדו מג'יק, ואף הצטיין כשקלע 22 נקודות מהספסל.

יוסטון רוקטס

לקראת עונת 2016/2017 חתם אנדרסון על חוזה לארבע עונות ביוסטון רוקטס, עבור כ-80 מיליון דולר. במהלך עונת 2017/2018 איבד את מקומו בחמישייה הפותחת לפי ג'יי טאקר, וקלע לאורך העונה 9.3 נקודות למשחק בלבד. בפלייאוף של אותה עונה העפיל עם יוסטון לשלב גמר המערב, אך מיעט לקבל דקות משחק והשתתף ב-11 בלבד מתוך 17 המשחקים של קבוצתו.

פיניקס סאנס

ב-31 באוגוסט 2018 נשלח בטרייד לפיניקס סאנס, יחד עם דיאנטוני מלטון, בתמורה לברנדון נייט ומרקיז כריס.

מיאמי היט

ב-7 בפברואר הועבר בטרייד למיאמי היט, בתמורה לוויין אלינגטון וטיילר ג'ונסון. לכל אורך עונת 2018/2019 שותף ב-25 משחקים בלבד, וקלע 2.5 נקודות ב-12.9 דקות בממוצע למשחק. ביולי 2019 שוחרר אנדרסון מהקבוצה.

החזרה ליוסטון

בספטמבר 2019 חתם על חוזה בלתי-מובטח ביוסטון רוקטס, בה שיחק בעבר בין השנים 2016–2018.

חיים אישיים

חברתו של אנדרסון, הדוגמנית ומתמודדת סדרת "הרווק" ג'יה אולמנד, שמה קץ לחייה באוגוסט 2013. אנדרסון מצא את אולמנד בדירתם שבניו אורלינס במצב קריטי לאחר שניסתה להתאבד, ולאחר יומיים של ניסיונות לייצב את מצבה נקבע מותה.
מוטי לרנר

קורות חייו

נולד בזיכרון יעקב. בשנים 1967‏ - 1970 למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1970–1973 שירת בצה"ל. לאחר מלחמת יום כיפור חזר ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה העברית והשתתף בפעולות המחאה נגד ממשלת גולדה מאיר.
ב-1975 החל ללמוד בחוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית ואחר כך בבתי ספר לתיאטרון באנגליה ובארצות הברית. בשנים 1977–1978 הקים וניהל את תיאטרון "מדוגה" שפעל במסגרת תיאטרון ירושלים והעלה בו מופעים ניסיוניים והצגות רחוב. בשנים 1978–1984 היה דרמטורג ובמאי בתיאטרון החאן בירושלים. מ-1984 כותב מחזות וסרטים. מ-1986 מלמד כתיבת מחזות בבית הספר לדרמה בסמינר הקיבוצים. בשנים 2007-1992 לימד כתיבת מחזות פוליטיים באוניברסיטת תל אביב. היה פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות בחו"ל: באוניברסיטת אוקספורד, באוניברסיטת דיוק בצפון קרוליינה, בנוקס קולג' באילינוי, ובאוניברסיטת נהרו בניו דלהי.
בשנת 1994 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בשנת 2014 זכה בפרס מפעל הפיס לאמנויות על שם לנדאו.
נשוי ואב לשלושה. מתגורר ברמת השרון.

תחומי פעילות

לרנר הוא מהחשובים שביוצרי התיאטרון הפוליטי בישראל ומן המובילים ביצירת המחזאות התיעודית הישראלית, וביצירה הטלוויזיונית הדוקודרמטית. בשנות השמונים והתשעים הציבו אותו מחזותיו "קסטנר", "חבלי משיח" ו"פולארד" וסדרות הדרמה הדוקומנטריות משפט קסטנר וקו-300 במרכז העשייה התיאטרונית והטלוויזיונית בישראל ועוררו דיון ציבורי בנושאים שונים, כגון השואה, ההתנחלויות, האתוס המוסרי של החברה בישראל, יחסי ישראל ויהודי התפוצות. במחצית השנייה של שנות ה-90 החריפה הביקורת הפוליטית במחזותיו, והתאטרונים נמנעו מהצגת מחזות אלה, שרובם הוצגו בחו"ל ("רצח יצחק", "בנדיקטוס", "פאולוס", "אחרי המלחמה"). מחזהו "ההודאה" שהוצג בתיאטרון J בוושינגטון ב-2014 עורר ויכוח ציבורי סוער, שבסופו פוטר מנהל התיאטרון. ב-2013 העלה החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב את המחזה "רצח יצחק", תיאטרון החאן הירושלמי העלה את "דוחקי הקץ", תיאטרון באר שבע העלה את "חבלי משיח", וב-2016 הוצג המחזה "ההודאה" בבימויו של סיני פתר ובכיכובו של עודד קוטלר.

פרשות

חלק ממחזותיו של לרנר הביאו למחלוקת ציבורית שהגיעה לעיתים אף לפתחו של בית המשפט.

פרשת פולארד

גם לקראת העלאת המחזה "פולארד" בתיאטרון הקאמרי התנהל מאבק משפטי לביטולה של ההצגה, והד"ר אליקים רובינשטיין, היועץ המשפט של משרד הביטחון, פנה לתיאטרון הקאמרי וטען שהעלאתה תגרום נזק למעורבים בפרשה. טענות דומות העלו גם אשתו של יונתן פולארד ומפעילו – אך התיאטרון נתן גיבוי מלא למחזאי ובסופו של דבר עלה המחזה בשלמותו.

רצח יצחק

בדצמבר 1999 הועלה בתיאטרון העירוני בעיר היילברון שבגרמניה המחזה "רצח יצחק" העוסק ברצח יצחק רבין. לאחר שהושמעו טענות נגד המחזאי שהמחזה "אנטישמי" התקיים דיון במליאת הכנסת בו דרשו מספר חברי כנסת מן הממשלה לפנות לממשלת גרמניה בבקשה להוריד את ההצגה מהבמה. שר התרבות, מתן וילנאי, דחה את הדרישה, והמליאה החליטה להעביר את הדיון לוועדת החינוך ובסופו של דבר הדיון לא התקיים.
מפרץ דלאוור

מפרץ דלאוור (באנגלית: Delaware Bay) הוא מפרץ הממוקם בשפך נהר דלאוור בין המדינות דלאוור וניו ג'רזי שבארצות הברית. שטחו של המפרץ 2,032 קמ"ר.
המפרץ מהווה את הגבול המערבי של מדינת ניו ג'רזי, והגבול המזרחי של מדינת דלאוור. בשפך המפרץ אל האוקיינוס האטלנטי מצויים כף הנלופן וכף מאי המהווים את גבולות המפרץ.
במפרץ נמלים רבים וחשובים המנוהלים על ידי רשות נהר ומפרץ דלאוור.
חופי המפרץ הם ברובם ביצות מלח ומישורים המכוסים בוץ. מישורים אלה מהווים אתר קינון למיני עופות ים רבים ולכן חופי המפרץ מוכרזים כשמורת טבע.
אל המפרץ נשפכים (מצפון לדרום) בשטח מדינת דלאוור: נהר כריסטינה, נהר אפוקוינימינק, נהר ליפסיק, נהר סמירנה, נהר סנט ג'ונס, ונהר מרדרקיל. אל המפרץ נשפכים (מצפון לדרום) בשטח מדינת ניו ג'רזי הנהרות: סיילם, קוהאנסי ומוריס.

היסטוריה

המתיישבים האירופאים הראשונים הגיעו לאזור המפרץ והתיישבו לחופיו במהלך המאה ה-17. קודם להתיישבות זו היה אזור המפרץ מיושב על ידי שבט הלנאפי האינדיאני אשר קרא למפרץ - "פוטאקסט". האירופאי הראשון אשר "גילה" את המפרץ היה הנרי הדסון בשנת 1609, והיה זה תומאס וסט, ברון דה לה וואר אשר נתן למפרץ את שמו בשנת 1610.
במהלך המאה ה-17 טענה הולנד לשליטה במפרץ כחלק ממושבת הולנד החדשה. במקביל התיישבו לחופי המפרץ מתיישבים משוודיה במסגרת מושבת שוודיה החדשה - התיישבות שהביא לעוינות ואלימות בינם לבין ההולנדים.
זמן קצר לאחר מכן השתלטה ממלכת בריטניה הגדולה על המפרץ, והאדמה הוענקה לויליאם פן אשר הקים באזור מושבות. במהרה הפכה העיר פילדלפיה במעלה נהר דלאוור לעיר הגדולה ביותר באמריקה הצפונית.
החשיבות האסטרטגית של המפרץ, הייתה ברורה למרקיז דה לה פאייט במהלך המהפכה האמריקאית ולכן הוא הציע להקים לחופיו מצודות שיגנו על פילדלפיה. המצודות שהוקמו: פורט דלאוור וניו קאסל שימשו במהלך המהפכה האמריקאית, ואף הייתה להם חשיבות אסטרטגית במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית עת שימשו כבתי כלא ומחנות צבא עבור צבא האיחוד.
בשנת 1885 הוחלט על חפירה של תעלה בעומק 7 מטרים וברוחב 180 מטרים במימי המפרץ, במטרה להקל על גישת אוניות לנמלים. חוק משנת 1899 איפשר העמקת התעלה לעומק של 9 מטרים.
ב-1992 הוכר "אסטואר מפרץ דלאוור" (Delaware Bay Estuary) כ"אתר ראמסאר" בהתאם לאמנת ראמסאר.
כיום מהווה המפרץ אחד מנתיבי התנועה הימית העמוסים ביותר בארצות הברית (שני לנהר המיסיסיפי).
מרכז סוזן דלל

היסטוריה

מרכז סוזן דלל בתל אביב הוקם ב-1989 במימון משפחת דלל הלונדונית, בעקבות יוזמתו של בנם יונה סוקולובסקי. מממנים נוספים של המרכז הם עיריית תל אביב-יפו ומשרד התרבות.
המרכז הוקם בשכונת נווה צדק כחלק מרצונם של מייסדיו לשמור על קשר עם המורשת התרבותית של תל אביב. המתחם המאכלס את המרכז כולל את מבנה בית הספר לבנים של חברת "כל ישראל חברים (אליאנס)", ולמולו מבנה בית הספר לבנות של תנועת "חובבי ציון". בתי הספר נבנו על ידי יוסף אליהו שלוש בברכת ועד העיר יפו בשנת 1908.
מבית הספר "אליאנס" יצאו לוחמי האצ"ל להתקפת האצ"ל על יפו באפריל 1948. בית הספר לבנות היה מקום אימון של ההגנה והיה בו סליק. עיריית תל אביב הציבה לוחיות זיכרון בשני הבתים.
הבניין הראשי שופץ לראשונה בתחילת שנות השמונים והחלה להתקיים בו פעילות תרבותית-אומנותית מגוונת, במסגרת מה שנקרא אז "המרכז התיאטרוני בנווה צדק". פעילות זו התקיימה בסיוע משפחת ירושלמי, הממשיכה בתמיכתה במקום גם בעשור השני של המאה ה-21, לאחר ששינה את צורת פעילותו, עם הקמת מרכז סוזן דלל. ארבעת מבני המתחם הוסבו לארבעה אולמות מופעים המותאמים להופעות מחול. אלו מקיפים רחבה המשמשת למופעי חוצות תחת כיפת השמיים. שיפוץ המתחם הושלם בשנת 1989, לפי תכנונו של אדריכל הנוף שלמה אהרונסון, אשר שילב במקום הדרים וסביבם תעלות מים. אלו נועדו להזכיר למבקר את הפרדסים הרחבים באזור, אשר נעקרו עם בנייתם של מבני נווה צדק, ואת שיטת ההשקיה שהייתה נהוגה אז. על עיצוב המקום זכה אהרונסון בפרס רכטר.
המרכז משמש בית לשלוש להקות מחול מודרני מקצועיות, להקת המחול בת-שבע ואנסמבל בת-שבע, להקת המחול ענבל וכן להקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק. מלבד זה, מתקיימים במקום הפסטיבלים "דאנסאירופה", "מחולאחר", "מחולוהט", "הרמת מסך - חשיפה בינלאומית", "גוונים במחול", פסטיבל פלמנקו וכן תחרות מיה ארבטובה לבלט קלאסי. בנוסף, המקום משמש ביתו של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער. בשנות התשעים שימש המקום כאולם הבית של התזמורת הסימפונית תל אביב בייסודו ובניהולו המוזיקלי של איתי טלגם.
אטלס שטילר

אטלס שטילר (ע"ש אדולף שטילר) נקרא באופן רשמי "Hand-Atlas über alle Theile der Erde und über das Weltgebäude" (אטלס כיס לכל אזורי העולם והיקום), היה האטלס הנפוץ ומדויק ביותר במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בשנים 1816–1944 יצאו לאור עשר מהדורות כאשר כל אחת מהן פורסמה בחלקים.
המהדורה הראשונה פורסמה בשנים 1817–1823 והכילה 50 מפות, אך מפות אילו צויירו ברובן בצורה לא מדעית. איכותו הגבוהה ודיוקו המדעי של האטלס הופיעו רק במהדורה השישית (1871–1875) שכללה 90 מפות.
המהדורה התשיעית (1901–1905) היא הראשונה שהודפסה באצעות מכבש גלילי בשיטת הדפס אבן. המהדורה העשירית, 1920–1925, כללה 108 מפות, הייתה המקיפה ביותר לתקופתה ותורגמה לשפות רבות, בהן אנגלית, איטלקית וספרדית.
שנות ה-70 של המאה ה-2

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
All I Have

השיר

מילות השיר נכתבו על ידי לופז, מקבה רידיק וקרטיס ריצ'רדסון. הכוונה המקורית הייתה לכנותו בשם "I'm Good", אך בשל דמיון לשם שירה הקודם של לופז "I'm Real" הוחלט לכנותו בשם "All I Have". השיר עוסק בפרידה מזוגיות ובהתמודדות הכרוכה עם הזיכרונות היפים והרעים ממנה.
השיר מכיל, דגימה משירה של דברה לואוְז הנקרא "Very Special", השיר הוא שיר מ-1981 שנכתב על ידי ליסה פיטרס וויליאם ג 'פרי. לקיחת הדגימה גררה תביעה מצידה של לואוז אשר תבעה את חברות התקליטים "אפיק רקורדס" ו-"סוני מיוזיק", בטענה שחרף העובדה שאלו קיבלו את אישורם של כותבי השיר ושל בעלת זכויות היוצרים עליו, חברת התקליטים אלקטרה, היה עליהן לקבל את גם אישורה כמבצעת. תביעתה של לואוז, שנשענה על חוקי מדינת קליפורניה באשר לפומביות ושימוש מסחרי בדמותו של אדם (Personality rights), נדחתה בטענה שהשימוש שעשו חברות התקליטים נעשה בהתאם לחוק הפדרלי לזכויות יוצרים, והלה גובר על החוק של מדינת קליפורניה. תביעת המשך של לואוז ושל חברת ההפקה שלה ספירט כנגד חברת התקליטים אלקטרה, בעלת זכויות היוצרים על השיר המקורי של לואוז, הסתיימה בדחיית טענותיה של לואוז על רקע מעשה בית דין ובהסדר שפרטיו לא פורסמו בין אלקטרה לספירט.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ לשיר צולם בנובמבר 2002, ויצא לאור בינואר 2003. בקליפ נראים לופז ואל אל קול ג'יי כזוג העומד להיפרד, זמן קצר לפני חג המולד. לופז אוספת ואורזת את רכושה מביתם המשותף, והחפצים השונים מזכירים לה את מערכת היחסים עם בן זוגה. בסיום מניחה לופז את המפתח לבית, ארוז כמתנה, מתחת לעץ חג המולד, ועוזבת את הבית. בשובו לבית מוצא אל אל קול ג'יי את המתנה, פותח אותה, וברואו את המפתח הוא מבין כי נעזב ומשליך אותו אל האש שבאח.
מזרח טימור במשחקים האולימפיים לנוער

משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של מזרח טימור למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט. המשלחת התחרתה בענפים אתלטיקה וטאקוונדו וסיימו במקום האחרון. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שני ספורטאים שהתחרו בענף האתלטיקה וסיימו ללא הישגים משמעותיים.

משחקי החורף

מזרח טימור השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מאולימפיאדת הנוער לילהאמר. המשלחת כללה ספורטאי יחיד שהיה עתיד להתחרות בענף הסקי אלפיני. הספורטאי השתתף בטקס הפתיחה אולם לא השתתף באף אחת מהתחרויות.
אלכסנדר משה לפידות

ביוגרפיה

נולד בווילנה לרב צבי לפידות, מלמדני הקהילה היהודית בעיר (נפטר בחורף תרל"א, 1870). כבר בהיותו בחור ניכרו בו כשרונותיו והיו שכינוהו "העילוי מווילנה". בגיל תשע למד בחברותא עם חבריו שמואל לובצ'ר ובצלאל הכהן, לימים מרבני וילנה. הוא התחבב על רבה של וילנה, רבי אברהם אבלי פאסוועלער (פוסבלר; תקס"ד-תקצ"ו), מגאוני ליטא הנודעים. ואף שלח, בעודו נער, מכתב ובו דברי תורה לרב עקיבא איגר, גדול הדור.
בגיל שתים עשרה, התארס עם ינטה בתו היחידה של הגביר שמעון שושיצקי מיונאבה (Jonava), שבמחוז קובנה, שהתחייב לפרנסו כדי לאפשר לו להמשיך בלימודיו. בגיל ארבע עשרה, נסע ללמוד בישיבה בסלנט אצל רבי צבי ברוידא. ישיבה בה למד לפניו, רבי ישראל מסלנט ורבנים נוספים. בסלנט יצר קשר עם רבי ישראל מסלנט והיה לידידו הקרוב. ברבות הימים הוא תמך בתנועת המוסר מיסודו של ידידו, והיה שותף, להדפסת הספר המוסרי "עץ פרי". בעת שהותו בסלנט, למד גם עם הרב משה צייטלין רבה של ראסיין. בגיל שבע עשרה התמנה לכהן כרבה של יונאבה. אשתו זו נפטרה בצעירותה והניחה אחריה שלוש בנות.
לאחר פטירת רעייתו הראשונה, נישא לגרונה בתו של הרב יעקב בנדיטמן, רבה של בויסק, ומחבר ספר השו"ת "זכרון יעקב". ממנה נולדו לו שלוש בנות ובן אחד. בנו שמואל גר בבאקו וחידושים מתורתו הודפסו ב"הלבנון". גם בנותיו מלכה ונחמה, שלחו מאמרים קצרים פרי עטן לפרסום בעיתוני התקופה, "הלבנון" ו"המליץ". גרונה נפטרה בשנת תר"ל והיא בת שלושים ושש. נחמה יסדה בראסיין את חברת "בנות ציון", מסגרת לימודית לבנות, היא התארסה עם הרב ד"ר אבא שבתי שעפסיל שאפער שנסמך לרבנות בידי אביה, הם היגרו לארצות הברית ונישאו שם בשנת 1893. בעלה כיהן כרב בקהילת "שארית ישראל" בבולטימור.
בשלב מסוים עזב את רבנות יונאבה, לטובת רבנות ב"פארשטאט" (מילולית: לפני העיר), אזור בעיר הורדנה, מעבר לנהר הניימן, שתושביו החזיקו לעצמם רב נפרד. הוא כיהן ברבנות זו עד שנת תרכ"ו, 1866.
בסוף שנת תרכ"ו התמנה כרבה של העיר, היהודית ברובה, ראסיין. בה שימש ברבנות במשך ארבעים שנה עד יום מותו.
נישא בשלישית למינה בתו של הרב חיים לייב טיקטינסקי רבה של מיר וראש הישיבה בה.
בא' בכסלו תרל"א, 25 בנובמבר 1870, נפטר אביו הרב צבי לפידות היה מתומכי חיבת ציון, אך עם עליית הציונות גופא נעשה לאנטי-ציוני חריף החל מ-1894.
בגיל 77 חלה ואיבד את ראייתו, וכעשר שנים לאחר מכן, בי' באדר תרס"ו, נפטר והוא בן 87. הוא נקבר בבית הקברות החדש בראסיין. בשנות ה-50 של המאה ה-20 נהרס בית הקברות והוקמה בשטחו שכונת מגורים.

פעילות ציבורית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
דניס בויקו

ביוגרפיה

נולד בקייב. אביו, אולכסנדר, היה כדורגלן מקצועי ששיחק בקבוצות דינמו קייב ומטאליסט חרקוב בעמדות מגן וקשר הגנתי.

קריירה

בויקו החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל דינמו קייב. הוא גדל במחלקת הנוער שלה ובשנת 2005 עלה לקבוצה הבוגרת. באופן רשמי היה בוייקו שחקן הקבוצה במשך 11 שנים, אך בפועל שיחק מעט מאוד משחקים בשורות דינמו. הוא שיחק 3 שנים בקבוצת המילואים של דינמו ובהמשך הושאל לקבוצות אחרות בליגה האוקראינית: אובולון, צסק"א קייב, קריובאס ודניפרו. ב-2014 עזב את דינמו ועבר לדניפרו (הפעם כשחקן מן המניין). לאחר עונה אחת בקבוצה, בה העפיל עמה לגמר הליגה האירופית, עזב אותה וחתם בקבוצת בשיקטש הטורקית. בבשיקטש הוא לא שובץ כשוער הראשי ולאחר עונה אחת ביקש לעבור קבוצה. הוא הושאל למלאגה הספרדית למשך עונה אחת. בתחילת 2018 הושאל לקבוצת דינמו קייב. ביולי 2018 קנתה דינמו קייב מבשיקטש את כרטיס השחקן של בוייקו.

נבחרת

בויקו שיחק בכל שכבות הגיל של הנבחרות הלאומיות של אוקראינה. ב-2003 שיחק את משחקו הראשון בשורות נבחרת הנערים של אוקראינה. לאחר 15 משחקים במדי נבחרת הנערים עבר לנבחרת הנוער של אוקראינה.
בויקו שיחק בנבחרת הנוער במשך שנה וחצי. מנבחרת הנוער המשיך לנבחרת הצעירה. הוא שיחק 8 משחקים. בשנת 2011 היה בסגל הנבחרת באליפות אירופה לנבחרות צעירות, אך לא שותף באף אחד ממשחקי הנבחרת בטורניר.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה משחק בויקו מאז נובמבר 2014. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול ליטא. היה בסגל נבחרת אוקראינה ליורו 2016.
יהושע רבינוב

יהושע רבינוב (ל' בניסן תרס"ד, 15 באפריל 1904 - כ"ז בטבת תש"ס, 5 בינואר 2000) היה משורר שהיה מזוהה עם התנועה הקיבוצית. היה חבר קיבוץ גבת. זוכה פרס אוסישקין לשנת 1960.

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
רבינוב נולד באביב 1904 באחוזה ליד פינסק. לפי מקור אחד הוא התחנך ב"חדר מתוקן" ובתיכון רוסי בפינסק, אך לפי אחר סיים את לימודיו בגימנסיה עברית של רשת "תרבות". בגיל 12 היה חבר בתנועת נוער עברית שהייתה בת למפלגת צ"ס. מטרת התנועה הייתה לייסד חברה חקלאית שיתופית בארץ ישראל. הוא סיים את לימודיו ב-1924, עלה לארץ ישראל עם קבוצת בני נוער והתיישב בעין גנים. מאוחר יותר עבר לגליל ללמוד חקלאות, ועבד במקצוע זה ביבנאל, בית-גן ופוריה. אחר כך חזר לקבוצתו מעין גנים שהתיישבה בגבת.
שירו הראשון נדפס בוורשה ב"הכוכב". בארץ ישראל החל לפרסם את שיריו בכתב-העת "הדים" של אשר ברש ויעקב רבינוביץ, ומאז פרסם שירים בעיתונות היומית ובכתבי-העת הספרותיים בארץ (במיוחד ב"גליונות" של יצחק למדן).
יצירתו הנודעת ביותר הייתה "ירדה השבת", שיר שהיה מזוהה עם התנועה הקיבוצית ובוצע על ידי אמנים שונים, בהם דפנה ארמוני ויהורם גאון.
בתו, רות רבינוב, נהרגה יחד עם חברתה זיוה נתן ב-24 במרץ 1948, כשהייתה בת 19. שתיהן היו חיילות בגדוד 14 של חטיבת גולני. הן עשו דרכן חזרה מקורס אלחוטאים ביבניאל לגבת כשפלסטינים ירו ממארב לעבר המכונית בה נסעו ליד דבורייה. בספרו "מול הר העקדה", שמוקדש לשתיים, כתב רבינוב, "כאילת על נחל כרעת, כרעת נפלת, ילדתי".