google/wiki40b huggingface dataset:
מדעי החלום

סיפור העלילה

סטפאן (השחקן גאל גרסיה ברנאל) הוא צעיר ביישן וחסר ביטחון עצמי, המתגורר בדירה קטנה בפריז ועובד כמעצב גרפי. לדירה ממול עוברת שכנה חדשה: סטפאני (השחקנית שרלוט גינצבורג), שהיא אישה יפה ומוכשרת, וסטפאן מתאהב בה.
בעוד שבעולם המציאות אין לסטפאן האומץ להתמודד עם רגשותיו, בעולם החלומות דמיונו עובד שעות נוספות. במהלך הזמן, ובאמצעות אימון עצמי הוא מתחיל לשלוט באירועים המתרחשים בתוך החלום. העניין הולך ומסתבך כאשר הדמויות מתוך החלום הולכות ומשתלטות גם על המציאות היומיומית.
במהלך הסרט מתפתחת מערכת יחסים מורכבת בין סטפאן לסטפאני. ההיכרות הראשונה ביניהם נערכת במהלך סיטואציה מוזרה שבה סבלים מובילים פסנתר לביתה של סטפאני, וסטפן, שכנה החדש, עוזר להם להעלות אותו לקומה הנכונה. היא חושבת שהוא אחד הסבלים, והוא משתף פעולה עם השקר הזה, ואף משקר עוד ועוד כדי למנוע מהאמת להתגלות, אלא שמתוך אחד מחלומותיו ההזויים הוא הולך מתוך שינה ומשאיר לה פתק בו הוא מתוודה שהוא השכן מהדלת ממול. מיד אחר כך סטפן מתעורר בבהלה, מגלה מה הוא עשה ולוקח בחזרה את הפתק שכתב, מבלי לדעת שסטפאני כבר קראה בו, וכך מתפתחת מערכת יחסים, בה היא יודעת את הסוד, אך הוא לא מבין שהיא יודעת אותו. כשהם מתקרבים הוא חושף בפניה את אהבתו אליה, אך נענה בשלילה. סבלו גדל כשהוא לא מצליח להפריד בין חלומותיו היפים עליה, לבין המציאות, בה הוא אינו אוזר די אומץ להיחשף בפניה. תסכולו מאהבתו שאיננה נענית משתלבת בחוסר שביעות רצונו מחייו המקצועיים והאינטנסיביות הרגשית הזו מאויירת היטב בנקודת הקליימקס של הסרט אשר בה החלום והמציאות משתלבים זה בזה עד לאין-הפרד, וקשה לראות כבר איזה סיפור שייך לאן. כשבמציאות רוצה סטפני לפגוש אותו, הוא חולם שהיא הולכת לו, ולכן לא נענה לבקשתה, והאהבה, שלא הספיקה עוד להתקיים, נעלמת יחד איתו. כאשר סטפאן מתכנן לעזוב את העיר בשל אכזבותיו החלומיות מסטפני, מהעבודה ומחייו, נראה שאין עוד סיכוי לקשר ביניהם, אך אימו משכנעת אותו ללכת להיפרד ממנה בפעם האחרונה. בפגישתם זו כל הגנותיו של סטפאן נשברות בפניה והוא נחשף אל סטפאני באופן המשחרר גם מעט מהגנותיה שלה. הסרט מסתיים במחווה אופטימית כאשר סטאפני שלאורך כל הסרט נמנעה ממגע פיזי משמעותי עם סטפאן מלטפת את שערותיו על פי בקשתו למרות שלפני כן היא טענה שאיננה יכולה לעשות זאת.
ברברה מיקולסקי

ביוגרפיה

מיקולסקי נולדה בבולטימור שבמרילנד למשפחה ממוצא פולני. את תחילת דרכה בפוליטיקה התחילה בשנת 1971 כחברת מועצת העיר של בולטימור. לפני כהונתה בסנאט שירתה במשך 10 שנים בבית הנבחרים, וייצגה את המחוז השלישי של מרילנד. היא הודיעה על כוונתה לפרוש מן הסנאט בינואר 2017 עם התפזרות הקונגרס ה-114.
לאחר פטירתו של הסנאטור דניאל אינווי בדצמבר 2012, עמדה מיקולסקי עד ינואר 2015 בראשות ועדת ההקצבות של הסנאט, הוועדה הגדולה ביותר בסנאט. היא הראשונה ממרילנד והאישה הראשונה שעמדה בראש הוועדה.
ב-2015 עוטרה במדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
אוקסיטניה (חבל היסטורי-תרבותי)

גאוגרפיה

החבל המכונה "אוקסיטניה" יוצר מעין רצועת יבשה המחברת את חצי האי האיברי עם שאר צרפת ,ומשתרע בין הים התיכון לאוקיינוס האטלנטי, בין שלושה מסיבים הרריים:הרי הפירנאים, הרי האלפים והמסיב סנטרל שבמרכז צרפת. 
הוא מתאפיין איפוא בציריו ההרריים המהווים מפלטים כמעט בלתי ניתנים לכיבוש והוא נחצה על ידי עמקים ורמות מרובים מוקפים בנופים גבעתיים. 
יוצאים מן הכלל רק ליבו של האגן האקוויטני ("אקוויטניה" במשמעותה המילולית היא "ארץ המים"), חופי הים התיכון ועמק הרון המתאפיינים בנופים בגובה נמוך.  
הערים הגדולות ביותר הן ממערב מזרחה:בורדו, לימוז', טולוז, קלרמון-פראן, מונפלייה, מרסיי, אקס-אן-פרובאנס, טולון וניס.
אוקסיטניה כוללת שטחים המשתייכים לארבע מדינות: צרפת, איטליה,ספרד ומונקו.  
רוב רובה שייך לצרפת, כשהיא בערך זהה ל "מידי" (Midi de la France), כלומר "דרום צרפת", קרי:חלק הארי מן המסיב סנטרל וכל שאר חבלי הדרום, להוציא  את קורסיקה, את חבל רוסיון שבה מדברים קטלאנית ואת ארץ הבסקים הצרפתית.
באיטליה היא כוללת את ה"עמקים האוקסיטניים" ברי האלפים, השייכים לחבלי פיימונטה
וליגוריה.
בספרד כוללת את ואל ד'אראן. בנוסף גם נסיכות מונקו נחשבת לחלק ממנה.

החבלים ההיסטוריים

בימי "המשטר הישן" (של מלכות צרפת) חבלי הארץ המרכיבים את אוקסיטניה הם:
אוברן (Auverge), פורה (Forez) בשוליה המערביים והדרומיים, בורבונה (דוכסות בורבון לשעבר) (Bourbonnais) - במחציתה הדרומית, קוזראן (Couserans), דופינה - במחציתה הדרומית, רוזנות פואה, רוזנות ניס, פריגור, גסקוניה, גייאן, לנגדוק, הקצה המזרחי של אנגומואה, לימוזן, הקצה הדרום-מזרחי של פואטו, מארש, פרובאנס,  רוזנות ונסן (Venaissain) וֶלֶה (Velay), ויווארה (Vivarais)
האזורים מסורתיים אוקסיטניים בצרפת :
 
1. ביארן; בירה:(פו) —  6,800 קמ"ר 

2. גייאן & גסקוניה; בירה:(בורדו) — 69,400 קמ"ר  

3. לימוזן;בירה: (לימוז') — 9,700 קמ"ר 

4. מארש (לימוזן); בירה:(גרה) — 7,600 קמ"ר  

5. אוברן; בירה:(ריום) —  19,300 קמ"ר 

6. לנגדוק (חבל ארץ); בירה: (טולוז) — 45,300 קמ"ר 

7. דופינה ;בירה:(גרנובל) — 8,500 קמ"ר  

8. רוזנות ניס ;בירה:(ניס) — 3,600 קמ"ר   

9. פרובאנס ;בירה:(אקס-אן-פרובאנס) — 22,700 קמ"ר  

10. רוזנות ונסן;בירה: (קרפנטרה) — 3,600 קמ"ר  

11. רוזנות פואה; בירה: (פואה) — 3,300 קמ"ר 

12. בורבונה (המחצית הדרומית) — בערך. 3,200 קמ"ר

הסמלים

שני סמלים התקבעו כסמלים לאוקסיטניה רבתי:ה"אסטרדה" - הכוב המשובע והצלב האוקסיטני.

אסטרדה - הכוכב המשובע

הכוכב המשובע ("אסטרדה" astrada או "אסטרדו" astrado לפי ניסוחו של מיסטרל) היה סמל אגודת ה"פליברים" "פליביריז'"  -  הצלב האוקסיטני

הצלב האוקסיטני

הצלב האוקסיטני (crotz occitana, crous óucitano), הידוע גם כ"צלב של פרובאנס" או "הצלב של טולוז" הוא סוג של צלב פאטה
שבו כל אחד מארבע זרועותיו מסתיים בחלק מתרחב בעל שתי פנים.  בנקודות החיבור של כל פן ופן - נקודות מוזהבות המרכיבות ביחד מעגל או מרובע.
הצלב האוקסיטני הראשון הופיע ברוזנות טולוז בימי רמון החמישי, רוזן טולוז. הוא מופיע בתיאור החותם של אותו רוזן משנת 1165. 
לואי אנטואן דה רופי מספר ב"היסטוריה של העיר מרסיי" (1696) כי צלב זה  היה בשימוש מקודם אצל האצילים הפרובנסלים והוא הפך לסמל רוזני טולוז אחרי נישואיו של הרוזן טולוז עם בתו של רוזן פורקאלקייה (Forcalquier)
מיכל יצחק רבינוביץ'

תולדות חייו

רבינוביץ נולד במיר שברוסיה (כיום בתחומי בלארוס) למשפחה דתית, אביו היה הרב יעקב גרשון ואמו הייתה אסתר לובה לבית זקהם. אחיו מרדכי לייב רובין היה אף הוא רב ולימים ראב"ד העדה החרדית בירושלים. כאשר עבר האב לכהן כרב בעיירה שורווילישוק שליד קובנה (כיום בליטא), עברה המשפחה לשם. 
רבינוביץ' למד בחדר, בישיבת טלז ובישיבת סלובודקה, הוכר כעילוי והוסמך לרבנות בגיל צעיר. בהיותו כבן 18 נתפס לרעיון הציוני והיה מבין ראשוני המצטרפים לתנועה הציונית. בשנת 1890 החל לפרסם בעיתונים "הצפירה", "הזמן", "די וועלט" ו"המליץ". 
לאחר שנשא לאשה את שרה בת מאיר היילפרין ממינסק, שהיה בעל בית מסחר לספרי קודש, עבר לעיר זו והחל לעסוק במסחר ספרים. חנותם של רבינוביץ' וחמיו התמקדה בספרות עברית לאורך כל הדורות והפכה למרכז אינטלקטואלי. במקביל עסק בפעילות ציבורית, תרבותית וחינוכית ציונית. בעת מלחמת העולם הראשונה היה חבר ועד העזרה לפליטים יהודים שנמלטו לאזור מאוקראינה. בשלוש השנים שבין מהפכת מרץ 1917 לסיום מלחמת האזרחים ברוסיה פעל בגלוי כחבר המרכז הציוני לרוסיה הלבנה, חבר הנשיאות ומזכיר הקהילה, לאחר מכן עבר לכהן בתפקיד באורח סמוי. כמו כן ערך עד 1918 את העיתון היומי הציוני "דער יוד" ותיאם את מאמצי העלייה של תנועת "החלוץ", בתחילה בגלוי ולאחר מכן באופן סמוי. 
ב-1921, לאחר שהעיסוק בפעילות עסקנית גלויה הפך מסוכן, החל להרצות בסמינר למורים עבריים במינסק ולאחר מכן בבית המדרש הממשלתי (מטעם המשטר הסובייטי) למורים ידיים. בגין פעילותו הציונית, נאסר שלוש פעמים. 
ב-1925, לאחר פטירתה של אשתו, עלה לארץ ישראל עם שלוש בנותיו והתיישב בירושלים. יחד עמו הצליח להביא לירושלים את אוצר ספריו, בהם כתבי יד וספרים נדירים. ספרים אלה היוו את הבסיס לבית המסחר לספרים עתיקים וחדשים "דרום" שפתח ברחוב בן יהודה. שם החנות נקבע לפי המימרא "הרוצה להחכים ידרים" (תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף כ"ה, עמוד ב'). החנות שימשה בית ועד לסופרים ולחכמים. היה פעיל בחברת "מקיצי נרדמים" וסייע להוצאת ספריה, שחלקם ראו אור בהוצאת בית המסחר "דרום". בית המסחר נהרס בפיגוע ברחוב בן יהודה ולא שוקם.
בארץ ישראל המשיך לכתוב ולפרסם. היה חבר כתב העת "טורים" ופרסם גם ב"היינט" ובעיתונים נוספים בארץ ובעולם היהודי-ציוני באירופה. בין פעילויותיו הציבוריות היה פעיל בוועד לעזרת ציוני רוסיה, חבר ההנהלה ומנהל בנק הלוואה וחסכון ירושלים (1934-1935), נשיא לשכת ירושלים של "בני ברית" וחבר הוועד הפועל של הלשכה הגדולה לארץ-ישראל, כיהן כנציג החינוך הכללי בוועד החינוך של ההנהלה הציונית, היה חבר מפלגת הציונים הכלליים. רבינוביץ' היה דמות חינוכית מוכרת בירושלים, בין היתר נתן שיעור קבוע ברמב"ם בשבתות בבית הכנסת ישורון והרצה ברדיו "קול ירושלים" בנושאים רבים.
פרסם מעט, בעיקר מחקרים קצרים, הערות לספרות עברית עתיקה ופרקי פולקלור של יהודי תחום המושב וזכרונות. לאחר מותו כונסו כתביו על ידי ישראל הלפרין.
נפטר ב-17 בנובמבר 1948.
ברטלסמן מיוזיק גרופ

התפתחות החברה

ב-1979 רכשה חברת ההוצאה לאור ברטלסמן את חברת התקליטים אריסטה רקורדס, ב-1986 רכשה את תקליטי RCA ויצרה את "קבוצת המוזיקה". ב-1996 רכשה ברטלסמן את תקליטי וינדהם היל (Windham Hill Records), בהם היה לה חלק כבר מ-1992. ב-1996 איגדה ברטלסמן את מכלול עסקי הפקת והפצת המוזיקה שלה תחת חברת BMG והפכה לאחת מ"ארבע הגדולות" (החברות השולטות בשוק המוזיקה, יחד עם EMI, וורנר מיוזיק גרופ ויוניברסל מיוזיק גרופ) עם נתח של 21.5% מן השוק. 
במרץ 2004, עם איחודה של BMG עם סוני מיוזיק מבית סוני, נוסדה חברת BMG Sony Music Entertainment על בסיס 50% שליטה לכל אחת מהחברות. בדצמבר 2008 מכרה ברטלסמן את חלקה ב-Sony-BMG לסוני תוך יצירת "סוני מיוזיק אנטרטיינמנט". עבור חלקה של ברטלסמן שילמה סוני 1.5 מיליארד דולר. לאחר מכן עברה BMG לתחום ניהול הזכויות הדיגיטלי.
BMG הייתה בין המשקיעות במיזם נאפסטר לשיתוף קבצים, עקב כך חויבה ב-2007 לשלם פיצויי זכויות יוצרים בסך 130 מיליון דולר, במסגרת הסדר טיעון בתביעה שהוגשה נגדה על ידי חברות התקליטים הגדולות ונציגי בעלי זכויות יוצרים שהפרה.

אמני החברה

בין האמנים שהיו חתומים בחברה, או אחת מחברות הבת שלה, ניתן למנות את דיידו, אבריל לאבין, קולדפליי, שאקירה, עפרה  חזה, בריטני ספירס, מודרן טוקינג, כריסטינה אגילרה, שאניה טוויין, קלי קלרקסון, מארון 5, ג'סטין טימברלייק, אלביס קוסטלו, ווסטלייף ואחרים.
החברה הובילה גם את שוקי המוזיקה הקלאסית בזכות קטלוגיהן של RCA וסוני והייתה מובילה עולמית בתחום המוזיקה הנוצרית המודרנית.
שמואל ברזובסקי

רבי שמואל ברזובסקי (נולד בכ"ט באלול ה'תרצ"ו, 16 בספטמבר 1936) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות סלונים. חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. מתגורר בשכונת מאה שערים, ירושלים.

קורותיו

נולד לרבי שלום נח ברזובסקי, האדמו"ר מסלונים; ולרבנית חוה מרים, בתו של האדמו"ר ה"ברכת אברהם" מסלונים. למד בישיבת בית אברהם - סלונים, שבה כיהן אביו כראש ישיבה. נישא לשיינא רחל (תרצ"ט - כ"ב בטבת תשס"ו), נכדת האדמו"ר בעל ה"אמרי חיים" מויז'ניץ, בת חתנו רבי נפתלי חיים אדלר מדז'יקוב. עוד לפני שנישא השתלב כר"מ בישיבת סלונים.
לאחר שאביו התמנה לאדמו"ר (בשנת תשמ"א) התמנה תחתיו לכהן כראש ישיבת בית אברהם. בתקופה זו נטה להסתגר. במשך שנים נהג להתפלל מדי ליל שבת בכותל המערבי, עד שמונה לאדמו"ר. מעט אחרי פטירת אביו בז' באב ה'תש"ס מונה מתוקף צוואתו לאדמו"ר. בתקופת כהונתו השתדל לשנות את סגנון החסידות שנחשבת כ'חסידות ליטאית' ופתוחה יחסית, ולהחדיר לבוש חסידי יותר בקרב חסידיו, כמו גם את הדיבור בשפת היידיש.
בדברי תורתו הוא מרבה לעסוק בפסוקים מהנ"ך ובדברי ספר המספיק לרבי אברהם בן רמב"ם. כאביו, הוא מדגיש את ערכי "שמירת הברית" וה"קדושה", המציינת בחסידות סלונים את השאיפה להמעטת יחסי אישות בין הבעל לאשתו. הוא נחשב לאדמו"ר שמרן יותר מאביו.
בשנת 2005, בזמן תוכנית ההתנתקות, יצא בצורה חריפה כנגד התוכנית והורה לחסידיו לא להצביע לרשימת יהדות התורה - עקב תמיכתה בתוכנית.
שיחותיו ודברי תורתו נערכים ויוצאים לאור מדי שנה בשם "דרכי נועם" על ידי מכון "דרכי נועם" בביתר עילית. המכון מוציא את דברי תורתו על סדר המועדים וכן הוציא את ספרו "משכנותיך ישראל" על הנהגת הבית. בשנת תשע"ה יצאו שני כרכי "דרכי נועם בעבודת ה'" מסודרים לפי נושאים, הכוללים את שיחותיו לתלמידיו כשכיהן כראש ישיבת בית אברהם סלונים. מתוך שיעורי הגמרא שלימד כראש ישיבה יצא ספר על מסכתות יבמות וכתובות.
בשנת התשס"ט הקים מחדש את כולל רייסין, ופעל לשיקום ושיחזור בית הכנסת העתיק של הכולל בטבריה.]

בית הספר בית יעקב בעמנואל

בשנת 2010 התפרסם בפרשת בג"ץ בית הספר בית יעקב בעמנואל שבה היה לחסידיו תפקיד מרכזי. הוא תמך בהורים של בנות "המגמה החסידית" שסירבו לקיים את פסק הדין וליווה את אבותיהן לכלא.
בין השאר התבטא בפרשה זו בחריפות: "אילו הייתי חושב ששופטי בית המשפט מאמינים במה שהם אומרים, שבית הספר בעמנואל יסודו באפליה גזענית, נראה לי שהייתי נוהג אחרת, אך מאחר שאין לי כל שמץ של ספק שהם יודעים את האמת, שכל דבריהם בשקר יסודם, אם כן אין זה אלא מאבק בין אמונה לכפירה, בין כח הקדושה לכח הטומאה של הסטרא אחרא... ובמאבק על קידוש השם גם אם יעמידו אותנו מול כיתת יורים, לא נוותר ולא נתפשר כמלוא נימה".
עם זאת, בהמשך הסכים למתווה שלפיו נערכו במשך שלושת הימים שנותרו עד לסיום שנת הלימודים ימי עיון בנושא אהבת ישראל עבור כל הבנות בעמנואל יחד. על ההצעה שהוגשה לפני בית המשפט והתקבלה, היו חתומים עו"ד גרין בשם האדמו"ר מסלונים ואלי ישי בשם הרב עובדיה יוסף. הוא הסכים למתווה לאחר שהתקבלה דרישתו למחוק ממנו את המילים "על פי החלטת בית המשפט".
יחסי סרי לנקה–פורטוגל

היסטוריה

המגע הראשון בין סרי לנקה לבין הפורטוגזים התרחש ב-1505/1506, זה היה גילוי שנעשה באופן מקרי לחלוטין ודיסקרטי. לא נודע על הגילוי לשליטי המדינה. 12 שנים מאוחר יותר, ב-1517 התיישבו הפורטוגזים באזור באופן רשמי וסופי, והקימו באי מבצר.
בין הפורטוגזים לאזרחי סרי לנקה המקומיים התרחשו מספר מלחמות קשות ועקובות דם בהן טבחו הפורטוגזים בבני העמים הילידים ששכנו במקום. השליטה הפורטוגזית בציילון הופסקה בשנת 1658 סופית לאחר כיבוש הדרגתי של הקולוניה בידי הולנד, וכך יצירת ציילון ההולנדית.
עיניים גדולות

עלילה

בני פורמן, בגילומו של אורי זוהר, הוא מאמן כדורסל, נשוי ואב לשניים, אשר תאבונו הרב לנשים מקשה על תפקודיו המשפחתיים, המקצועיים והחברתיים. פורמן מסתבך עד מעל הראש עם כל פלירטוטיו, בגידותיו והתפרפרויותיו. כשהוא מאשים את חברו הטוב, שחקן כדורסל מוכשר בגילומו של אריק איינשטיין, שהוא מתעסק, כביכול, עם אחת מפילגשיו וכאשר אשתו מגלה את בגידותיו הרבות - לראשונה בחייו הוא מבין כי המצב לא יכול להמשיך כפי שהוא, והוא יהיה חייב להקריב את הנאותיו מנשים כדי לשמור על מסגרת נישואיו. זהו תהליך התבגרותו המאוחר.
"עיניים גדולות" הוא למעשה סרט אוטוביוגרפי של אורי זוהר, שמתחשבן בו שוב ושוב עם עצמו. מאחורי המצלמה התרחשו לא מעט דברים מעניינים שמצאו אחר כך את ביטויים בתוך הסרט: התסריט של "עיניים גדולות" מבוסס על מה שקרה מאחורי הקלעים של סרט אחר של זוהר - "מציצים", שלוש שנים קודם לכן. במציאות, כמו בסרט, גם זוהר וגם אריק איינשטיין היו מאוהבים בסימה אליהו וניצתה בין השניים מעין תחרות סמויה על ליבה. בסוף, במציאות, אריק התגרש מאשתו דאז והתחתן עם סימה. אמנם הסרט נעשה על מאמן ושחקן כדורסל, ולא על במאי קולנוע ושחקן, אך הדינמיקה בין הדמויות היא אמיתית לחלוטין. ב"עיניים גדולות" אורי זוהר למעשה משחק את עצמו ואליה, אשתו במציאות, גלמה את תפקיד אשתו גם בסרט. סצנות הלקוחות מחיי הנישואין של השניים נכנסו לסרט, אחת מהן היא הסצנה בה זוהר שובר בזעם את הכוננית עם הספרים לאחר שאשתו מסרבת לדבר איתו. סצנה זו מבוססת על מקרה שבו אליה תפסה על חם את אורי בוגד בה והוא בתגובה החל לצעוק והרס את הכוננית.
אברהם גרודזינסקי

ביוגרפיה

נולד בוורשה לרב יצחק. בגיל 17, נסע ללמוד בישיבת סלובודקה, והיה לאחד מתלמידיו של הרב נתן צבי פינקל, "הסבא מסלובודקה". בגיל 21, נשלח על ידי רבי נתן צבי - יחד עם שלושה תלמידים מובחרים נוספים - לישיבת טלז לסייע לרבי אליעזר גורדון להנהיג את שיטת המוסר בישיבתו. בגיל 24, לאחר הצלחת המשימה, שב לסלובודקה וצורף להנהלת הישיבה.
בתרע"א נישא לחסיה גיסא בתו של רבי דב צבי הלר משגיח בישיבה ממקורביו של הסבא מסלבודקה ומתלמידי הסבא מקלם.
במלחמת העולם הראשונה נדדה הישיבה למינסק ומשם לקרמנצ'וג שבאוקראינה, תלמידי הישיבה נאלצו להתחמק משרות בצבא הרוסי, בד בבד סבלו ממגפות שפרצו באופן תדיר, בתקופה זו התגלה הרב גרודזנסקי כמנהיג ומחנך הרגיש לסבל הזולת. 
בתרפ"ה נשלח על ידי הנהלת הישיבה להקים את הישיבה בארץ ישראל ביחד עם הרב יחזקאל סרנא. לאחר שהקים את הישיבה בחברון נשאר בארץ כמה חודשים לביסוס הישיבה, ואחר כך חזר לסלובודקה ומתרפ"ז כיהן שם כראש הישיבה וכמנהל הרוחני בעקבות עלייתם לארץ ישראל של "הסבא מסלבודקה" והרב משה מרדכי אפשטיין כדי לעמוד בראש הישיבה שבחברון.
היה מומחה בחכמת הנפש ובאמצעותה עיצב את אישיותם של תלמידיו. הפיץ את שיטת המוסר בכתיבת מאמרים בכתב העת "תבונה" שהוציאו תלמידי ישיבת סלובדקה. את חידושיו בתורת המידות יישם קודם כל בעצמו.

תקופת השואה

בתחילת מלחמת העולם השנייה, הנאצים כבשו את מזרח פולין וסיפחו אותה לליטא, ופליטים יהודים רבים נמלטו מפולין לוילנה במטרה להינצל ורבים מהם משם עברו לקובנה כדי לארגן אפשרות לברוח מאירופה אל מעבר לים. יחד עם הרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנה, פעל להצלת יהודים רבים ככל האפשר. במקביל פעל לסייע לבני הישיבה ולתלמידי חכמים שנקלעו לווילנה. כל זאת עשה למרות החמרת מחלתו.
בכ"ז בסיוון תש"א (22 ביוני 1941), כבשו הגרמנים את ליטא. על אף התגברות המצוקה, המשיכו ללמוד תורה הרב גרודזינסקי ורבנים וראשי ישיבות נודעים שהסתתרו בביתו. באחד הימים, חיילים נאצים פרצו לביתו ורצחו כמה רבנים. הרב גרודזינסקי ניצל בהזדמנות זו משום ששכב בעליית הגג. במקרים אחרים ניצל בזכות מסירות נפשם של יהודי קובנה. 
החל מכ"ב בתמוז תש"ד (8 ביולי 1944), העבירו הנאצים את היהודים הנותרים בגטו קובנה, שהיה באותה עת כבר מחנה ריכוז,  למחנות ריכוז בגרמניה. הרב גרודזנסקי אושפז בבית החולים של הגטו עקב מצבו הקשה, ובכ"ז בתמוז תש"ד (13 ביולי 1944), הציתו הנאצים את בית-החולים על חוליו. מאות חולים יהודיים נשרפו חיים, ובהם הרב גרודזינסקי.

משפחתו

אחיו הרב משה גרודזינסקי שהיה משגיח של ישיבת תורת חיים בוורשה ועלה לארץ, נרצח בפרעות תרפ"ט.
הרב אברהם גרודזינסקי נשא את בתו של המשגיח הקודם בישיבת סלובודקה, הרב דב הירש הלר. בתו השנייה של הרב הלר, איטה עטיל, נישאה לרב יעקב קמינצקי.
ברנרד צ'רנובילסקי

ברנרד צ'רנובילסקי (נולד ב-1 בינואר 1928) הוא פתולוג ישראלי, מחלוצי הפתולוגים בישראל העוסקים בגיניקו-פתולוגיה, פרופסור מן המניין לפתולוגיה, מנהל המכון הפתלוגי בבית החולים קפלן (1970 - 1995).

ביוגרפיה

נולד בקניגסברג (היום: "קלינינגרד"), גרמניה לסופי ויעקב צבי הכהן, אח צעיר למקס, ערב עליית המשטר הנאצי.
בשנת 1939 הגיע כילד לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי.
צ'רנובילסקי בוגר בית ספר לרפואה של אוניברסיטת לוזאן, שווייץ בשנת 1953.
בשנת 1953 היה סטאז'ר בבית החולים היהודי בסינסינטי במדינת אוהיו.
בין השנים 1954–1955 התמחה בפתולוגיה בבית החולים היהודי בסינסינטי במדינת אוהיו.
בין השנים 1955–1957 שירת בצבא האמריקאי, בבסיס חיל האוויר בדנוור קולורדו.
בין השנים 1957–1958 התמחה בפתולוגיה ב"מרכז הרפואי בית ישראל" בבוסטון, במדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית.
בין השנים 1959–1960 היה פתולוג בכיר ב"מרכז הרפואי בית ישראל" בבוסטון.
בין השנים 1965–1969 כיהן כפתולוג בכיר ב"Woman's Medical College" בפנסילבניה.
בין השנים 1965–1979 כיהן כפתולוג בכיר בבית החולים של אוניברסיטת פנסילבניה.
בין השנים 1970–1995 כיהן כמנהל המכון הפתולוגי בבית החולים קפלן.
בין השנים 1995–1997 היה יועץ בכיר במכון לפתולוגיה של בית החולים איכילוב, בתל אביב.
משנת 1997 עד 2018 היה המנהל הרפואי של מעבדות פתו-לאב דיאגנוסטיקה בע"מ, נס-ציונה.

אקדמיה

בין השנים 1958–1959 היה מרצה לפתולוגיה באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1969 התמנה כפרופסור חבר באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
בין השנים 1970–1980 כיהן כפרופסור חבר באוניברסיטה העברית.
בשנת 1980 מונה לפרופסור מן המנין בבית ספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1993–1995 כיהן כפרופסור לפתולוגיה בבית ספר לרפואה באוניברסיטת ז'נבה .
צ'רנובילסקי כיהן כפרופסור אורח במרכז הגרמני לחקר הסרטן בהיידלברג, גרמניה.
צ'רנובלסקי היה בין המייסדים אשר הניחו את היסודות והעקרונות לקיום מחנה הקיץ הראשון ב־1995 לנוער שוחר מדע בהיידלברג.
לצ'רנובילסקי מעל ל־200 פרסומים בתחום הפתולוגיה הכללית והגיניקו-פתולוגיה.

חיים אישיים

צ'רנובילסקי גרוש מאשתו ד"ר הלן צ'רנובילסקי, שהייתה רופאה בכירה באנדוקרינולוגיה. היו להם שלוש בנות.
אחיו הבכור מקס צ'רנובילסקי היה שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
פסטרמה

פָּסְטרַמָה היא מוצר בשר מעושן, המוגש קר או חם ופרוס. ברוב העולם מכינים פסטרמה מבשר בקר. בישראל רווחת פסטרמה דלת שומן מבשר הודו ומבשר עוף.

דרך ההכנה

להכנת פסטרמה כובשים וממליחים נתח בשר על ידי החמצתו, לאחר מכן הבשר מיובש, מתובל בעשבי תיבול ותבלינים שונים כשום, פלפל שחור, פפריקה, מיורן ואחרים ומעושן. פרט לשימוש בפלפל ובעישון, התהליך דומה למדי לתהליך הכנת בשר כבוש. בארצות הברית ובבריטניה נהוג להשתמש בבשר בקר, אשר מבושל בין שלב הכבישה לייבוש.

הפסטרמה במטבחי העולם

שלא כמו בסגנון היהודי והאמריקאי, הדוגל בשימוש בבשר בקר שמן מהחזה, במסורת הרומנית רווח השימוש בבשר כבש או חזיר.
פסטרמה מוגשת לרוב בפרוסות קרות כמילוי לכריכים. המסורת של ה"דלי'ס" הניו יורקיים היהודיים דוגלת בהגשת הפסטרמה חמה בכריכי לחם שיפון עם סלט קולסלו ורוטב רוסי המכיל חזרת, מיונז, צלפים ופלפלים.

מקור השם

מקור שם המאכל כפי הנראה בטורקית, שכן שפות בלקניות רבות כרומנית ובולגרית כוללות מילה זו. מהן הגיעה המילה ליידיש (פּאַסטראָמע) ורוסית, והתגלגלה לארצות הברית ולשפה האנגלית על ידי המהגרים היהודים מרומניה שהביאוה עמם בסוף המאה ה-19. המילון הגסטרונומי ליידיש של ד"ר מ. שכטר והמילון האטימולוגי הרשמי לרומנית (Dicţionarul explicativ al limbii române) מגדירים שורשי מילה זו ב"בסטירמה" הטורקית ("בשר כבוש" בטורקית), ואכן קיים במזרח התיכון ובארמניה מאכל דומה הקרוי "בסטורמה". האזכורים הראשונים של "פסטרמי" באנגלית הם אודות חנות בבעלות יהודית המוכרת את המוצר בעיר ניו יורק ב-1887.

בתרבות הפופולרית

בפרק הרביעי בעונה התשיעית של "סיינפלד", ג'ורג' קוסטנזה מנסה לשלב בלא הצלחה מין ואוכל, כאשר הוא אוכל כריך פסטרמה ניו יורקי בעודו מקיים יחסי מין עם חברתו, הנגעלת מכך ונפרדת ממנו. מאוחר יותר באותו פרק הוא פוגש ידידה של איליין המכינה פסטרמה ומצהירה "פסטרמה היא החושנית ביותר מכל הבשרים הקרים המעושנים", מה שמביא להצלחה רומנטית מיידית בין השניים.
בקומדיית הטלוויזיה הישראלית "שמש", המאכל החביב על טנצר הוא כריך פסטרמה.
מאט הארפרינג

קריירת מכללות

הארפרינג נולד בעיר סינסינטי שבאוהיו, ולמד ב"תיכון מאריסט" אשר באטלנטה, ג'ורג'יה. בשנת 1994 החל ללמוד במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה ("ג'ורג'יה טק"), וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים של 17.9 נקודות ו-8.0 ריבאונדים למשחק. בעונת 1995/1996 הוביל את הקבוצה, לצד סטפון מרבורי, לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות, בפעם השישית בתולדותיה. בעונת 1997/1998 סיים במקום השני במחוז ה-ACC בממוצעי נקודות (21.6) וריבאונדים (9.4) למשחק, כאשר בשתי הקטגוריות מקדים אותו אנטואן ג'יימיסון. בעת סיום לימודיו ניצב במקום השני בתולדות הקבוצה בסך נקודות (2,225) וריבאונדים (997) בקריירה.

קריירת משחק

בדראפט ה-NBA‏ 1998 נלקח הארפרינג בבחירה ה-15, על ידי אורלנדו מג'יק. לאורך עונת הרוקי שלו קלע 8.2 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה. במשחק הרביעי של עונתו השנייה נפצע בקרסול רגלו השמאלית, ונאלץ להחמיץ את כל המשך אותה עונה.
באוגוסט 2000 נשלח הארפרינג בטרייד לקליבלנד קאבלירס, ובעונתו היחידה בקבוצה קלע 11.1 נקודות בממוצע למשחק כשחקן חמישייה. לקראת עונת 2001/2002 הועבר לפילדלפיה 76', במדיה קלע 11.8 נקודות למשחק.
בקיץ 2002 חתם על חוזה ביוטה ג'אז, בה שיתף פעולה עם חברי היכל התהילה לעתיד קארל מלון וג'ון סטוקטון. בעונת 2002/2003 קלע שיא קריירה של 17.6 נקודות בממוצע למשחק, וסיים במקום השני בהצבעות לפרס השחקן המשתפר של העונה, אחרי הזוכה גילברט ארינאס. גם בעונה העוקבת היה הקלעי השני של הקבוצה, עם ממוצע של 16.2 נקודות למשחק, אך הג'אז החמיצו את הפלייאוף לאחר 20 העפלות רצופות. בעונת 2006/2007 סייע לג'אז להעפיל לגמר האזור המערבי לראשונה מאז עונת 1997/1998, כשקלע 11.2 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של אנדריי קירילנקו. בסדרת גמר המערב הפסידה יוטה לאלופה שבדרך, סן אנטוניו ספרס, בתוצאה 1–4.
בדצמבר 2009, לאחר 7 עונות ביוטה, נשלח הארפרינג בטרייד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, ממנה שוחרר בפברואר 2010 מבלי ששיחק עבורה. מאז לא חזר הארפרינג לשחק, בשל מספר פציעות מהן סבל, ובכך למעשה פרש ממשחק בגיל 33.
פאבל אוסטינוב

ביוגרפיה

פאבל נולד בדודינקה שבמחוז קרסנויארסק בדצמבר  1995. 
הוא התגייס לצבא רוסיה ושירת גם בכוחות הפנים. בשנת 2012 הגיע למוסקבה והתקבל לבית הספר הגבוה לאומנויות הבמה בניהולו של השחקן קונסטנטין רייקין ומאז שיחק תפקידי משנה בסדרות טלוויזיה שונות. בשנת 2014 משפחתו הצטרפה אליו במוסקבה.
הוא גילם תפקיד ראשי בסדרה בשם "מורוזובה" ובשנת 2017 הופיע בסרט המדע בדיוני "משיכה" שביים פיודור בונדרצ'וק.
הוא הצטלם לסרט ספוטניק וגילם חייל אמריקאי בסדרה "הסוחר" (Trader).

מעצרו ומשפטו

ב-3 באוגוסט 2019 נערכו הפגנות המוניות במוסקבה על רקע הבחירות לדומה העירונית. אוסטינוב המתין בככר פושקינסאיה, סמוך לתחנת הרכבת התחתית כשהוא ממתין לחברו, מבלי שידע כי ייערכו שם הפגנות, כשהמתין פשטו עליו שוטרי המשמר הלאומי של רוסיה ועצרו אותו. בהמשך אחד מהשוטרים שעצרו אותו טען כי אוסטינוב התפרע וצעק קריאות בגנות השלטון. בהמשך נטען על ידי השוטרים כי אוסטינוב פרק את כתפו של אלכסנדר ליאגין, אחד מאנשי המשמר שעצרו אותו במהלך מעצרו וכי אוסטינוב התנגד למעצרו בכוח. בבית המשפט של טבר במוסקבה נגזרו עליו 3.5 שנות מאסר במושבת עונשין, כאשר השופט מסרב לצפות בסרטונים מתוך רגע מעצרו של אוסטינוב.
המקרה שלו עורר את תשומת לבם של אנשי התרבות של רוסיה, בעיקר שחקני קולנוע וטלוויזיה פופולריים שדרשו בחינה מחדש של התיק ואת שחרורו של אוסטינוב משום שנתפר לו תיק על לא עוול בכפו. בעקבות גל המחאה הציבורי שתמך בו, בית המשפט המחוזי במוסקבה הורה על שחרורו של אוסטינוב.