צבא דרום אפריקה

היסטוריה

לאחר הקמתו של איחוד דרום אפריקה ב-1910 שם גנרל יאן סמאטס, שר ההגנה הראשון, דגש על הקמתו של כוח צבאי שיאוחד מהצבאות הנפרדים של ארבע הפרובינציות שהרכיבו את האיחוד. חוק ההגנה (The Defence Act (No. 13) of 1912) הורה  על הקמת צבא קבע של חיילים מקצועיים (Union Defence Force – UDF), כוח אזרחי פעיל (Active Citizen Force – ACF) שאויש על  ידי מגויסי חובה ומתנדבים וגוף צוערים. החוק של שנת 1912 חייב את כל הגברים הלבנים בין גיל 17 לגיל 60 לשרת בצבא אך החוק לא נאכף בצורה משמעותית מאחר שהיה מספר רב של מתנדבים. במקום זאת גויסו מחצית  הגברים בגילאים 17-25 בהמוניהם לכוח האזרחי (ACF).
בראשית דרכו כלל צבא הקבע חמישה רגימנטים רכובים ויחידת  ארטילריה קטנה. ב-1913 וב-1914 נקראו 23,400 אנשי הכוח האזרחי לדכא כמה שביתות באזור המכרות שנקרא "ראנד" (Witwatersrand).

בין מלחמות העולם

האבדות במלחמה ושחרור הכוחות שלאחריה החלישו את צבא דרום אפריקה. חוק חדש משנת 1922 החזיר את גיוס החובה לגברים לבנים מעל גיל 21 לתקופת אימונים ושירות של ארבע שנים וחידש את כוחותיו של צבא הקבע. כוחות הצבא ביצעו משימות ביטחון פנים ועסקו בדיכוי כמה מרידות כנגד שלטונות המנדט הדרום אפריקני בדרום-מערב אפריקה וספגו אבדות לא מעטות בשנים אלה.
כתוצאה ממדיניות גיוס החובה,  הגדיל צבא דרום אפריקה את כוחו ל-56,000 איש בסוף שנות השלושים. בנוסף השתייכו 100,000 איש ל"עתודת הרובאים הלאומית" (National Riflemen's Reserve), שאימנה את אנשיה בירי בכלי נשק.

לאחר המלחמה

לאחר הרחבתו המסיבית של  הצבא במלחמה, חלה שוב ירידה מהירה בכוחו בסיומה. מאה שנים של עימותים בין האנגלים לבורים ועשורים של התגברות ההשפעה הבריטית בדרום אפריקה, היו כשמן למדורת ההתמרמרות האפריקאנרית. הלאומיות האפריקאנרית, שקמה עם סיום המלחמה לתחיה, הייתה גורם מרכזי בעליית כוחה של  המפלגה הלאומית (SP) עם  התקרב מועד הבחירות של 1948. אחרי שעלתה המפלגה הלאומית לשלטון בניצחון דחוק בבחירות,  החלה הממשלה שהקימה בביסוס ה"אפריקנריות" בצבא. תקופת השירות הוארכה, וגיוס החובה נאכף ביתר תוקף. רוב המגויסים לצבא עברו שלושה חודשי אימון בכוח האזרחי (ACF) במהלך השנה הראשונה לשירותם ובנוסף שלושה שבועות אימונים בכל שנה מארבעת השנים שלאחר מכן.
כחלק מהארגון מחדש שלאחר המלחמה, פורקו ב-1948 אגודות הרובאים (Defence Rifle Associations) ובמקומם הוקם ארגון קומנדו שמנה 90,000 איש. הוחלט גם להקים ולהחזיק בצבא שתי דיוויזיות שלמות: דיוויזיית חיל הרגלים הראשונה (1 SA Infantry Division) ודיוויזיית השריון השישית (6 SA Armoured Division). הדיוויזיות הוקמו ביולי 1948 ולמעט בריגדה אחת, פורקו בנובמבר 1949, בעיקר עקב מחסור במתגייסים. הבריגדה שנותרה פעלה עד לאוקטובר 1953 וגם היא פורקה. ביולי 1952 הגיע משלוח של 200 טנקי צנטוריון. במהלך תרגיל שנוהל בשנת 1956 אומנו הצנטוריונים לראשונה במצב של מלחמה גרעינית.
חוק ההגנה של שנת 1957 (The Defence Act (No. 44) of 1957), שינה את שמם של "כוחות ההגנה של האיחוד" (Union Defence Force – UDF) ל"כוחות ההגנה של דרום אפריקה" (South African Defence Force – SADF) והורה על הקמתן של כמה יחידות לתגובה מהירה, או יחידות קומנדו, כדי שיהוו כוחות תגובה לאיומים מקומיים. כוחות ההגנה של  דרום אפריקה שמנה כ-20,000 איש ב-1958 הגדילו את כוח האדם שלו לכמעט 80,000 איש בשני העשורים הבאים.
בעקבות ההתנתקות  מהאימפריה הבריטית והקמתה של "רפובליקת דרום אפריקה" (Republic of South Africa) בשנת 1961, הקידומת "מלכותי" (Royal) הוסרה משמותיהם של  רגימנטים של הצבא כמו "הקרבנירים של נאטאל" (Natal Carbineers) ו"דיוויזיית הרגלים של דרבן" (Durban Light Infantry) ומסמליהם של היחידות הוסר הכתר.

מלחמות הגבול 1966-1989

שנות השישים  עמדו בסימנו של עידן חדש בהיסטוריה הצבאית של דרום אפריקה. בידודה ההולך וגובר בזירה העולמית והאיום הצבאי של ארגון העם של דרום-מערב אפריקה (South West Africa People's Organization – SWAPO) ושל הארגונים הקומוניסטים  שתמכו בו בדרום-מערב אפריקה (כיום נמיביה), הניעו את הממשלה להרחיב את ההתחייבות לשירות  צבאי ולהאריך  את תקופת השירות. חוק ההגנה של  שנת 1961 (The Defence Act (No. 12) of 1961) הסמיך  את שר ההגנה לגייס חיילים של הכוחות האזרחיים לדיכוי מהומות, בדרך כלל היה מדובר על הפגנות  נגד האפרטהייד, בעיקר כשהם התדרדרו למהומות המוניות שגבו חיי אדם. חוק ההגנה של שנת 1967 (The Defence Act (No. 85) of 1967) אף הרחיב את המחויבות לשירות צבאי וחייב גבר לבן לבצע שירות לאומי כולל תקופת אימונים ראשונית, תקופה של שירות פעיל וכמה שנים בשירות  מילואים על פי קריאה מידית.
מ-1966 ועד 1989 כוחות ההגנה, יחד עם חיל העזר של "כוחות ההגנה הטריטוריאליים של דרום מערב אפריקה" (South West African Territorial Force – SWATF), ניהלו מערכה נגד ההתקוממות של המורדים של SWAPO. פעולות אלה כללו את הקמתן של יחידות מיוחדות כמו הגדוד ה-32 של דרום אפריקה (South African 32 Battalion). כמו כן בוצעו פעולות לסיוע למורדים של UNITA באנגולה שלחמו נגד הכוחות הקובנים שתמכו בממשלה המקומית.
במהלך שנות השבעים החל הצבא לגייס לשירות קבע  ולא רק  כמתנדבים זמניים או אנשי מילואים, אנשים מקרב האוכלוסייה הלא לבנה של דרום  אפריקה וכן נשים. יחד עם זאת, החיילים ה"לא לבנים" שירתו ביחידות נפרדות  ולא  התקיימו יחידות מעורבות והנשים לא הוצבו בתפקידים קרביים. עד סוף העשור נעשה הצבא המגן העיקרי של משטר האפרטהייד כנגד עלייתה של הלאומיות האפריקנית בדרום אפריקה ובאזור.
ב-1973 החליף הצבא את משטרת דרום אפריקה באחריות על הגנתה של דרום-מערב אפריקה ובמהלך החודשים הבאים היה מעורב בקרבות בפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, כאשר נלחם  באנשי SWAPO שהסתננו לדרום-מערב אפריקה.
בשנות השמונים היו מחויבים המועמדים לשירות צבאי להירשם בגיל 16 ולהתייצב לשירות ברגע שנקראו (בדרך כלל מיד לאחר שמלאו להם 18 שנה). המחויבות לשירות צבאי הייתה יכולה להיות כרוכה בשירות פעיל של שנתיים ושירות מילואים במשך 10 או 12 שנים. חיילי מילואים נקראו בדרך כלל לחמישים ימי שירות  פעיל בשנה. משך תקופות  השירות  במילואים השתנו כמה פעמים במהלך שנות השמונים  ובראשית  שנות התשעים על פי  צורכי המערכת והם הושהו ב-1993.

תקופת ממשלת הרוב

השנים הראשונות לאחר עלייתו לשלטון של הרוב השחור בדרום אפריקה עמדו בצבא בסימן של התייעלות, הצטמצמות,  הפיכה לצבא מודרני ובין השאר גם בתחושות של חוסר אמון מצדו של  הממשל החדש כלפי הסגל הפיקודי (בעיקר של דרגות הביניים) מתקופת האפרטהייד. גישה זו  התגלתה בשנים האחרונות כטעות שגרמה לירידה ביעילות המבצעית של  הצבא.
למרות שכוח אדם מקרב האוכלוסייה הלא לבנה שירת בתפקידים לא קרביים במסגרת הצבא במלחמות העולם, מספר מסוים מהם שירת ביחידות נפרדות במהלך מלחמות הגבול ורק ב-1994, כאשר הפכה דרום אפריקה לחלוטין למדינה דמוקרטית, נפתח הצבא במלואו לבני כל הגזעים. כיום, בכוחות ההגנה הלאומיים  של דרום אפריקה (SANDF) נהוגות מכסות גיוס שאמורות  להבטיח שבני כל הגזעים  יקבלו ייצוג  שווה בשירות הצבאי.
רוב הפעילות של צבא דרום אפריקה מאז 1994 מתרכזת במשימות שמירת שלום במסגרת  האו"ם או האיחוד האפריקאי שמתקיימות במדינות  אפריקניות כמו בורונדי או ברפובליקה  הדמוקרטית של קונגו.

תקציב

תקציב של כ-9.98 מיליארד ראנד דרום אפריקאי הוקצה לשנת התקציב 2010/2011. רוב הציוד של הצבא כבר מיושן וזקוק להחלפה, כמו  טנקי האוליפנט (Olifant), שהם פיתוח מקומי של טנקי הצנטוריון הדומה לפיתוח של טנקי השוט של צה"ל, שנעשה מיושן כבר לפני שנים רבות.
יחד עם זאת החל פיקוד כוחות ההגנה של דרום אפריקה בתהליך של שדרוג הציוד עם רכישת 264 רכבי קרב מסוג Patria AMV. כמו כן החלו בשורה של תהליכי שדרוג ובין השאר הוכנסו לשירות רובי סער R4 מתוצרת דרום אפריקה המבוססים על הגליל הישראלי.

כוח אדם

כוח האדם של צבא דרום אפריקה מבוסס על 39,445 חיילים בשירות סדיר יחד עם 4500 אזרחים עובדי הצבא.  לאחר תהליך של הזדקנות כוח האדם של הצבא  שהחל במהלך  שנות התשעים, משתפר המצב בהדרגה בשנים האחרונות  לאחר הליכים של  גיוס כוח אדם צעיר ואיכותי.
עקב תהליך  ארגון מחדש של צבא המילואים,  קשה לאמוד את מספרם במדויק. בהצגת תקציב ההגנה לשנת  2007 צוין שהמספר עומד על כ-11,000 איש.
כמו כן היו בשירות עוד כמה אלפי איש במערכות הצבא הטריטוריאליים (South African Commando System). כל יחידת קומנדו הייתה אחראית על שמירת הביטחון במרחב גאוגרפי מסוים (כפרי או עירוני). עקב החלק שלקחה מערכת זו בתקופת משטר האפרטהייד, החלו בשנת 2003 בתהליך של פירוקה והיחידה האחרונה נסגרה במרץ 2008.
סולם הדרגות של צבא דרום אפריקה מבוסס על זה של הצבא הבריטי.