חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - נתוני תקשורת)

חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - נתוני תקשורת), התשס"ח-2007, המכונה "חוק האח הגדול", מסדיר דרכים שונות של משטרת ישראל ורשויות אכיפה אחרות לקבלת מידע אודות נתוני תקשורת. במהלך החקיקה ספגה הצעת החוק ביקורת קשה מצד קשת רחבה של גורמים. הצעת החוק הונחה על שולחן הכנסת ב-11 ביולי 2006, החוק אושר בכנסת ב-17 בדצמבר 2007, ונכנס לתוקף ב-27 ביוני 2008. המידע אמור לשמש לאיתור עבירות פליליות ולמניעתן.
במאי 2012 קבע בג"ץ כי החוק חוקתי, אבל הורה על פרשנות מצמצמת של חלק מהסדריו.

הצעת החוק

הצעת החוק הונחה על שולחן הכנסת על ידי הממשלה ב-11 ביולי 2006. דברי ההסבר להצעת החוק מפרטים את הנימוק להגשתה:
במצב החוקי הקיים, כדי שתוכל המשטרה לקבל נתוני תקשורת לצורך מילוי תפקידיה כאמור, היא נדרשת לבקש צו מבית משפט לפי סעיף 43 לפקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש) [נוסח חדש], התשכ"ט-1969 (להלן - הפקודה), שענינו הזמנה להציג חפץ. סעיף זה בנוסחו הנוכחי הוא כללי, אינו מתייחס באופן ייחודי לנתוני תקשורת, אינו מאפשר קבלת קובצי מידע ממאגרי מידע, וכן אינו מסדיר מצבי חירום שבהם נדרשים נתוני התקשורת באופן דחוף. העדר הסדר משפטי ראוי וכולל לקבלת מידע כאמור פוגע ביכולת המשטרה ורשויות חוקרות אחרות למלא את תפקידיהן.
מטרת חוק זה היא לקבוע הסדר משפטי ראוי וכולל המאפשר למשטרה וכן לרשות חוקרת אחרת, כהגדרתה המוצעת, לקבל נתוני תקשורת וקבצים ממאגרי מידע של בעלי רישיונות בזק, לשם מילוי תפקידיהן, בדומה להסדר הקיים בסעיף 11 לחוק שירות הביטחון הכללי, התשס"ב-2002 (להלן - חוק השב"כ).
ההסדר החוקי המוצע מבטא את האיזון הראוי בין הצורך של המשטרה או של רשות חוקרת אחרת לקבל לידיה נתוני תקשורת וקובצי מידע ממאגרי מידע של בעלי רישיון לצורך מילוי תפקידיה כאמור, לבין הצורך להימנע מפגיעה, במידה העולה על הנדרש, בפרטיותם של אנשים, בין השאר באמצעות מתן הגנה מפני חשיפת קובצי מידע כאמור.
— הצעת חוק לתיקון פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש) (מס' 13) (קבלת נתוני תקשורת וקובצי נתונים ממאגר מידע של בעל רישיון בזק), התשס"ו-2006, באתר הכנסת

הביקורת על החוק

הביקורת על החוק היא על היותו גורף, בדרך שמאפשרת למשטרה ורשויות אחרות גישה קלה מדי לנתוני התקשורת של אזרחים רבים, ללא בקרה מספיקה על השימושים השונים, ובמיוחד ללא בקרה שיפוטית במסלולים לפי סעיף 4 וסעיף 6 לחוק. החוק פוגע, לפי מתנגדיו, בזכות לפרטיות, שמוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ובחוק הגנת הפרטיות, במידה שעולה על הנדרש כדי להשיג את המטרות של אכיפת החוק. במהלך הדיון בוועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת העלתה המועצה הציבורית להגנת הפרטיות הצעה לכלול סעיף של פסילת ראיות שהושגה תוך פגיעה בחוק, אך הצעה זו לא אושרה.
הגופים שהתנגדו לחוק במתכונתו הם לשכת עורכי הדין, האגודה לזכויות האזרח, הסניגוריה הציבורית והמועצה הציבורית להגנת הפרטיות. הוויכוח אודות הוראות החוק נמשך אף לאחר חקיקתו, בין היתר בכנס השנתי של לשכת עורכי-הדין שנערך באילת במאי 2008, שבו משך הפאנל על "חוק האח הגדול" מספר גדול של משתתפים שהאזינו לנציגי משרד המשפטים והמשטרה שהדגישו את נחיצות החוק, לעומת נציגי האגודה לזכויות האזרח והמועצה להגנת הפרטיות, שטענו שמדובר בחוק הפוגע במידה העולה על הנדרש ולא מוצדקת בזכות לפרטיות.

העתירות נגד חוקתיות הוראות החוק

העתירה הראשונה נגד חלק מהוראות החוק הוגשה עתירה הוגשה על ידי האגודה לזכויות האזרח. בספטמבר 2008 החליטה מועצת העיתונות להצטרף לעתירה הראשונה נגד החוק . בדצמבר 2008 הוגשה עתירה נוספת, על ידי לשכת עורכי הדין.
במאי 2012 פסק הרכב מורחב של שבעה שופטי בג"ץ, בראשות הנשיאה בדימוס דורית ביניש שהחוק אמנם פוגע בזכות לפרטיות, אבל הסדריו עומדים בדרישת המידתיות. בית המשפט קבע כי יש לפרש בצמצום את המקרים שבהם יינתן צו שיפוט למשטרה, וכי יש למסור פרטים כאלה רק כאשר יש חשוד או עבירה קונקרטיים. בית המשפט קבע עוד כי יש לפרש בצמצום את הערוץ המנהלי - שבו קצין משטרה מוסמך מוציא צו בעצמו, בלי פנייה לבית המשפט. הפרשנות המצמצמת חלה במיוחד כאשר מדובר בחסיון עיתונאי. שאר הטענות בעתירות נדחו.