google/wiki40b huggingface dataset:
ואלטר דיאקו

ביוגרפיה

דיאקו היה בנו של פקיד דואר. הוא למד בבית ספר יסודי וכן בחטיבה גרמנית עליונה. לאחר מכן החל לימודי אדריכלות בעיר הולדתו, וסיים את לימודיו בשנת 1930. לאחר שנתיים שבהן תכנן מבנים עבור חברת בנייה ועבד כאדריכל, עיסוקו נפגע קשה כתוצאה מהשפל הכלכלי, והוא מצא את פרנסתו כמדריך טיפוס הרים, מדריך סקי וכחייל מילואים. בשנת 1933 הצטרף לשורות המפלגה הנאצית, שהייתה בלתי חוקית באוסטריה. על חברותו בארגון הוא נידון לחמישה חודשי מאסר. לאחר שחרורו חי במשך תקופה באיטליה ובצרפת, שכן ידע לדבר גם איטלקית וצרפתית. בשנת 1937 היגר לגרמניה, שם התפרנס כמורה לחינוך גופני וכמדריך סקי. לאחר האנשלוס, סיפוחה של אוסטריה לידי גרמניה הנאצית במרץ 1938, חזר לאוסטריה ושב לעבוד כאדריכל. בתקופה זו קיבל מספר חבר קבוע במפלגה הנאצית (6256697). במאי 1939 הוא נישא להרטה אלסלר.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, דיאקו התגייס בנובמבר 1939 לשורות הוואפן אס אס, והוצב בקרקוב כחלק מיחידות גולגולת המת. ב-6 ביוני 1940 הוצב במחנה אושוויץ, ומנובמבר 1941 עמד בראש מחלקת התכנון של המחנה. הוא נשפט על ידי בית דין נאצי בעקבות קטטה שבה היה מעורב ונידון לתקופת מאסר של שלושה חודשים. היינריך הימלר חנן אותו והעלה אותו בדרגה. דיאקו לקח חלק חשוב בתכנון, בבנייה ובתחזוקה של תאי הגזים והמשרפות באושוויץ. הנס קאמלר, מהנדס וקצין בכיר באס אס, כינה אותו "מומחה לבנייה".
ב-16 בספטמבר 1942, מפקד מחנה אושוויץ רודולף הס, קצין נוסף בשם פרנץ הסלר ודיאקו נסעו למחנה חלמנו כדי לחקור שיטות להיפטר מקברי אחים, שיטות שפותחו ונוסו על ידי פאול בלובל. הרקע לביקורם במחנה היה החשש להרעלת מזון ולהתפרצות מחלות, שכן אלפי גופותיהם של קורבנות אושוויץ היו קבורים באדמה בקברי המונים. בלובל הציע להם לשרוף את הגופות מעל לעצי הסקה ספוגים בדלק. דיאקו תכנן משרפות שלתוכן יוכנסו בולי עץ ובהן נשרפו גופות האסירים. הגופות הוצאו מהבורות על ידי יחידות זונדרקומנדו והושלכו למשרפות.
בין השנים 1943–1944 קודם דיאקו בתפקידו באושוויץ, ונותר שם עד לצעדת המוות מן המחנה. באוגוסט 1944 הגיע לדרגת אוברשטורמפיהרר (דרגת אס אס המקבילה לסגן).

לאחר המלחמה

עם תום המלחמה הוא נלכד ונלקח לשבי הסובייטי, ממנו שוחרר רק בין השנים 1949–1950. לפי רודולף ורבה, דיאקו עבד בחברת בנייה קטנה שמנתה 15 עובדים והם בנו בית תפילה לכומר המקומי בעיר קטנה במערב אוסטריה.
הרמן לנגביין זיהה את דיאקו ואת פריץ ארטל בשנת 1961 והם הועמדו לדין. ההליך המשפטי של גביית עדיות והגשת תביעה החל בשנת 1962 ונמשך עד לשנת 1971.
המשפט נפתח ב-18 בינואר 1972, כחלק ממשפט אושוויץ הראשון שנערך באוסטריה, בפני בית דין בווינה. האישום העיקרי היה ביצוע פשע השואה על ידי "תכנון, בנייה ותחזוקה של תאי הגזים והמשרפות של מחנה אושוויץ בירקנאו". כמו כן, דיאקו הואשם ברציחתם של 12 אנשים במחנה בהם ירה בשנים 1940 עד 1942. התביעה ציינה גם את תאי המגורים של האסירים שתוכננו במכוון להיות בלתי כשירים למגורי אדם בהיותם מעודדים התפרצות מחלות וחסרי איוורור ראוי.
משפטם הסתיים ב-10 במרץ 1972 בזיכוי, מאחר שארטל ודיאקו לא היו בעליהם ה"רשמיים" של תאי הגזים. לאחר המשפט העניין הציבורי והתקשורתי בהם דעך.
מיקרוסופט אקסל

מאפייני התוכנה

ל-Microsoft Excel תכונות בסיסיות המשותפות לכל הגיליונות האלקטרוניים, שעיקרן רשת של תאים המסודרים בשורות ממוספרות ועמודות בעלות שם, המאפשרות מיפוי של כל תא באמצעות מיקומו בעמודה ובשורה, כשעל התאים ניתן ליצור מניפולציות נתונים כמו פעולות חשבון. כך לדוגמה, ניתן ליצור מחירון מוצרים שיתבסס על עלויות ייצור משתנות, שערי מטבעות וגורמים נוספים.
התוכנה מציעה מגוון פונקציות מורכבות ומתואמות בין רכיבי התוכנה, כלי-נוסחאות סטטיסטיים, פיננסיים ולוגיים ואף מסדי נתונים. היא יודעת לבצע אוטומציה ושכלול נתונים, כמו גם עדכון ערכים ונתונים ממקורות חיצוניים: מהאינטרנט או ממסדי נתונים (למשל שער הדולר), המרות, סידור וניפוי ערכים. התוכנה מסוגלת לבצע זאת בשילוב של טקסט ותאריכים או סוגי מטבעות בעולם.
התוכנה מטפלת במסדי נתונים (טבלאות) ומאפשרת מגוון של פעולות בסיסיות בטבלאות: הוספה, מחיקה ועדכון רשומות תוך אפשור אימות נכונות, קישור טבלאות, מיון, סינון, איחוד טבלאות ודיווח. כלי הפקת הדוחות קרוי טבלאות ציר (pivot tables) ומשמש כלכלנים ואנשי מינהל לבחינה תמציתית של נתונים גולמיים מנקודות מבט שונות.
אקסל כוללת כלים להצגה גרפית של הנתונים. מאחר שהתצוגות הגרפיות מתעדכנות דינמית בעקבות שינויים בנתונים, זהו כלי זמין להדגמה של מושגים ומשפטים מתמטיים, גרפים כלכליים (כמו שערי מניות) ועוד.
ככל תוכנת גיליון אלקטרוני, אקסל מצטיינת במתן תשובות לתרחישים מסוג "מה אם". מאחר שישנם אנשים (כמו מנהלים, כלכלנים ורואי חשבון) שרוב עבודתם קשורה בפיתוח מודלים ובחינתם, התוכנה מציעה עזרים לתמיכה בתהליכי קבלת ההחלטות הנגזרים מפעילות זאת: כלים כמו ניהול תרחישי "מה אם" (scenarios) ופתרון של בעיות אלו תחת אילוצים בצורה אוטומטית (solver).
בנוסף, לאקסל מגוון רחב של תכונות אינטראקטיביות המאפשרות ממשקי משתמש שבכוחם להסתיר את הגיליון האלקטרוני מהמשתמש לחלוטין, כשהגיליון מציג את עצמו כגיליון מערכת תומכת החלטה (DSS); זאת באמצעות ממשק משתמש מותאם אישית המעוצב, למשל, ספציפית עבור מנתח מניות. במימוש משוכלל יותר, יישום אקסל יכול לתשאל אוטומטית מסדי נתונים חיצוניים ומכשירי מדידה בתזמון שנקבע (למשל לפי עדכון), לנתח את התוצאות, ליצור דוח או מצגת שקופיות פאוור פוינט, ולשלוח את התוצאה בדואר אלקטרוני על בסיס קבוע לרשימת משתתפים.
ההיבט התכנותי האופציונלי הקיים באקסל, VBA, מאפשר למשתמש לנקוט מגוון רחב של שיטות נומריות, למשל בפתרון משוואות דיפרנציאליות בפיזיקה מתמטית, ולאחר מכן החזרת התוצאות אל הגיליון האלקטרוני.

פונקציות

ב-Excel ישנן מאות פונקציות המאפשרות לבצע חישובים מורכבים. היכולת לכתוב בגיליון נוסחאות המורכבות מפונקציות קיימות מאפשרת גמישות והתאמה קלה יחסית לצורכי המשתמשים. כאשר רשימת הפונקציות הקיימת אינה מספיקה לצורכי המשתמשים, ניתן להעשיר אותה על ידי כתיבת פונקציה מותאמת אישית בשפת ויזואל בייסיק לישומים.
כאשר משתמש נדרש לפונקציה שלא השתמש בה בעבר, או שאינו זוכר את פרטי השימוש בה, ביכולתו להיעזר באשף הפונקציות המדריך כיצד להשתמש בפונקציה. האשף מאפשר גם לאתר את הפונקציה המתאימה ביותר במגוון אופנים: על פי שמה, על פי הקטגוריה שהיא שייכת אליה, או על פי מילות מפתח המופיעות בהסבר על הפונקציה.
עקום אלגברי

במתמטיקה, ובמיוחד בגאומטריה אלגברית, עקום אלגברי הוא יריעה אלגברית מממד 1. חוג הקואורדינטות של עקום אלגברי חלק הוא חוג דדקינד.
נתן מרקוס אדלר

קורות חיים

אדלר נולד בהנובר בשנת 1803, ונקרא על שם הרב נתן בן שמעון הכהן אדלר. אביו, רבי מרדכי, היה רבה הראשי של הנובר, אצלו למד בנערותו. לאחר מכן למד בישיבת וירצבורג שעמדה תחת הנהגת רב המדינה של וירצבורג וצפון בוואריה, הרב אברהם בינג, תלמידו של הרב נתן אדלר מפרנקפורט. יחד עמו למדו שם ידידו הקרוב הרב אליעזר ברגמן, הרב יעקב עטלינגר בעל "ערוך לנר", ורבי יצחק דב הלוי במברגר שכיהן אחריו כאב"ד וירצבורג. בשנת 1822 הוסמך כרב ומונה לרב העיר וירצבורג. ב-1829 עבר לאולדנבורג שם קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה. לאחר מכן חזר לעיר הולדתו הנובר, שבה שימש רב המדינה. הוא היה הרב הראשון בגרמניה שהחזיק בדוקטורט, ואחד מחלוצי הרבנות המודרנית: הוא לא מילא כמעט דבר מתפקידי המרא דאתרא הישנים, אלא היה אחראי על החינוך והמוסר בקהילה. בשנת 1845 עבר ללונדון כרב הראשי לבריטניה (אנגליה וממלכת הנובר היו אז מאוחדות) וכיהן כרב בית הכנסת הגדול בלונדון.
בערוב ימיו חלה ופרש מפעילות ציבורית, ועבר לשבת בעיר החוף ברייטון. בנו, ר' צבי (הרמן מרקוס), מילא את מקומו עד פטירתו.
ר' נתן מרקוס אדלר נפטר בשנת 1890, ונקבר בבית הקברות היהודי בווילסדן (Willesden), אנגליה.
על שמו רחוב נתן בשכונת ימין משה בירושלים ורחוב אדלר בלונדון E1.
נישא להנרייטה ווֹרמס, שנפטרה בשנת תרי"ז.
בשנת תרכ"א הכיר בברלין את צֶלֶסטינֶה ליפלדט (Lehfeldt), אחותה הצעירה של הנרייטה אשת הרב מיכאל זאקס, וכעבור מספר חודשים נישא לה.
מצאצאיו: צבי הרמן אדלר – רב ראשי לאימפריה הבריטית, וילפריד ישראל, צבי השביט, אנתוני היילבוט.

פעלו

הצטיין כחוקר וכמטיף. דאג להפצת התורה באנגליה, וב-1855 הקים את בית המדרש לרבנים ועמד בראשו. עזר להרחיב את זכויות היהודים ברחבי האימפריה הבריטית. ניהל מלחמת חורמה בתנועה הרפורמית באנגליה, במטרה להצר את צעדיה לצמצם את ממדיה ופעילותה.

פעילותו למען ארץ ישראל

שמו נתפרסם בכל התפוצות כאישיות חזקה ורבת השפעה, והפך לכתובת של הצלה ועזרה. יחד עם ועד שליחי הקהילות וחברת אגודת אחים פעל לטובת יהודי רומניה ותבע את סידור עלייתם לארץ ישראל. קשר מיוחד היה לו עם משה מונטיפיורי, שנמשך שנים רבות, והיה קודש להושטת עזרה ליהודים בגולה ובארץ ישראל. בשנת ה'תרי"ז ביקש הרב לבקר בארץ הקודש, ומונטיפיורי הזמינו להתלוות אליו במסעו הקרוב. התוכנית לא יצאה לפועל, והרב לא זכה להגיע לארץ.
באותן השנים עמד בקשר מכתבים עם הרב צבי הירש קלישר בדבר יישוב ארץ ישראל, וכן על בעיות הלכתיות שונות בעניין זה, והביע בפניו את הסכמתו לרעיון ותמיכתו בעקרונותיו. בהשפעתו של הרב קלישר הצטרף אל "החברה ליישוב ארץ ישראל" שייסד ד"ר חיים לוריא, ושהרב קלישר היה מראשיה. כשנוסדה בלונדון "הקרן למזכרת משה מונטיפיורי" במטרה ליישב את יהודי ארץ ישראל על הקרקע נעשה הרב אדלר מראשי הוועד שלה. 
חיבתו לארץ ישראל לא פסקה גם בערוב ימיו. בהיותו זקן וחולה כתב אל הרב שמואל מוהליבר, כי חיבת ירושלים הבוערת בלבבו ממריצה אותו לפעולה למען ארץ ישראל, וכי נפש בניו כנפשו ו"כל שיחתם וכל חפצם להציל אחינו האומללים, ולעזרם בדברים אשר יסודתם בהררי קודש".
טורטולה

גאוגרפיה

האי טורטולה הוא אי הררי שנוצר על ידי פעילות געשית. פסגת האי הוא ההר סייג' (Mount Sage) שגובהו 582 מטרים.
באי מתגוררים כ-14,000 תושבים, מרביתם בבירת איי הבתולה הבריטיים – העיר רואוד טאון שהיא היישוב הגדול באי.

כלכלה

איי הבתולה הבריטיים מהווים אתר מרכזי לבנקאות ולשירותים פיננסיים. שירותי בנקאות ופיננסים אלה מהווים מרכיב מרכזי בכלכלת האי. בשל חוק עסקי החברות הבינלאומי שנחקק באי בשנות ה-80 של המאה ה-20, הפך האי למקלט מס, ובהמשך, בשל הפעילות העסקית הרבה בו, לאחד האיים העשירים ביותר בים הקריבי.
התיירות משמשת אף היא מרכיב חשוב בכלכלת האי. מבקרים לאי נוחתים באי ביף ומשם חוצים את גשר המלכה אליזבת לטורטולה. חופי האי מהווים אתר תיירות פופולרי.
על אף שהאיים מהווים טריטוריה בריטית, המטבע הרשמי באיי הוא הדולר האמריקאי.
כוחלה (כפר)

גאוגרפיה

הכפר כוחלה נמצא מדרום להר עמשא שבדרום הר חברון, מערבית לכפר דריג'את, 25 ק"מ מזרחית לבאר שבע. מספר תושבי הכפר היה ב-2002 כ-500 נפש.
כוחלה הוא כפר בלתי מוכר. רשויות המדינה ניסו להעביר את תושביו למכחול (מרעית) יחד עם תושבים של מספר כפרים בלתי מוכרים נוספים, אך הניסיון נכשל בגלל התנגדותם של התושבים, שמסרבים לוותר על האדמות שלהם.
תושבי הכפר שייכים לשתי משפחות: אבו רביעה (أبو ربيعة) ואבו עיאדה. כל התושבים הם מוסלמים, בתוך הכפר נמצא מסגד, ובית ספר יסודי, הקרוי "כוחלה אבו רביעה"(בערבית:مدرسة كحلة الابتدائية) מחצבה. בכפר אין כבישים סלולים, אין בו מרפאה ותשתיות.
תושבי הכפר מתפרנסים מרעיית צאן ומגידול בעלי חיים אחרים, מהמחצבה של הכפר שעובדים בה חלק מהתושבים, ומבתי ספר בסביבה שעובדים בהם משכילי הכפר.
בתוך כוחלה שוכן "מרכז אבו רביעה". כיום נעשים מגעים בין תושבי הכפר לבין הרשויות להסדירו תכנונית. אין בשכונה תשתיות כלשהן. תושביו כולם משבט אבו רביעה, אשר חיו והתפרנסו לדורותיהם מחקלאות.
לוטה בלוקר

ביוגרפיה

בלוקר נולדה באמסטרדם. כבר בלימודיה בבית ספר תיכון החליטה להיות פסלת. בגיל 19 יצאה ללמוד ב'אקדמיה לאומנות בפירנצה', למדה 3 שנים, ולימדה - 4.  לאחר מכן חזרה לאמסטרדם. במשך 5 שנים עבדה על הסדרה 'שעת הזאבים', הכוללת 10 פסלי ברונזה בגודל אדם, שבהם התנוחה ומבע הפנים ממלאים תפקיד מרכזי.  ב- 2015 מוקם פסלה בככר המרכזית בעיר רורמונד (Roermond), הולנד.

יצירה

עבודת הפיסול של בלוקר עוסקת באהבה, מוות, אושר וכאב. היא מושפעת מיצירותיהם של הפסלים הצרפתים:  אוגוסט רודן, קאמי קלודל, והאמנית הגרמניה קתה קולוויץ  וכן מיצירותיהם של הציירים וינסנט ואן גוך, לוסיאן פרויד, ומרלן דומא (Marlene Dumas), אותן בלוקר מתרגמת לפיסול.
משה ליסק

משה לִיסָק (1928 – 10 ביולי 2018) היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית וחתן פרס ישראל לשנת תשנ"ב.

חייו

אביו של ליסק עלה לארץ ישראל בעלייה השלישית על סיפון הרוסלן במסגרת קבוצת החלוצים שארגן יוסף טרומפלדור באודסה. מאוחר יותר היה חבר בגדוד העבודה ולאחר מכן הצטרף לסולל בונה, שם עבד עד צאתו לפנסיה. אימו של ליסק, חווה, עלתה ב-1924 בעלייה הרביעית. שנת היוולדו הייתה שנת משבר כלכלי חמור בארץ והוריו היגרו לצרפת.
מששבו לישראל התגוררו בשכונת נווה צדק בתל אביב. משה ליסק החל ללמוד בבית הספר על שם אחד העם בתל אביב ומורהו הנערץ היה הסופר יהודה בורלא. למד בתיכון חדש ובגיל 16 הצטרף להגנה. מ-1946 עד 1949 היה בפלמ"ח. הוא לחם במלחמת העצמאות בקרבות בלטרון, נבי יושע, מעיין ברוך ורמלה-לוד. היה שנתיים בקיבוץ.
בשנת הלימודים של 1952-1951 החל ללמוד היסטוריה כללית וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית. החל משנת הלימודים השנייה עשה עבודת שדה בת שנתיים במושבים של עולים מתימן, במסגרת סמינר של שמואל נח אייזנשטדט שנסובה על קליטת העלייה במושבי עולים.
במהלך עשרות שנים שבהן לימד במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, ליסק העמיד דורות של תלמידים, ביניהם פרופ' ברוך קימרלינג, פרופ' דניאל ממן ועוד. 
היה פעיל בחוג 77 של מפלגת העבודה.
היה נשוי לימימה (1930–2003). לזוג נולדו שני ילדים, מיכאל וגדי. בתו של ליסק, מיכל, נהרגה בתאונת דרכים כשהייתה בת אחת עשרה.
נפטר ב-10 ביולי 2018.

מחקרו

משה ליסק סיים דוקטורט ב-1963. נושא הדיסרטציה שלו היה: "מגמות בבחירת מקצוע בקרב נוער עירוני בישראל". הוא עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת שיקגו בנושא תפקיד אנשי הצבא והצבא בתהליכי המודרניזציה של העולם השלישי, עם התמקדות בדרום מזרח אסיה ואפריקה ומאוחר יותר פרסם ספר בנושא שנסוב על שתי מדינות: בורמה ותאילנד. 
החל מ-1964 לימד בחוג לסוציולוגיה שבאוניברסיטה העברית. ליסק כתב מספר מחקרים ביחד עם פרופסור דן הורוביץ שהיה ידידו מנוער.
מחקריו עסקו בניתוח היישוב של טרום המדינה ובמדינת ישראל לכל אורך שנות קיומה. הוא חקר את החברה הישראלית כחברה מודרנית. ליסק עשה בחילון ובהתנערות מהמסורת, עם חיזוק מבנה האידאולוגיה המפלגתית שבא במקומה. בעליה מארצות האסלאם עסקו שני ספריו: "מצוקות באוטופיה: ישראל חברה בעומס יתר", "מישוב למדינה: יהודי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי כקהילה פוליטית".
אמאסיס (צייר)

אמאסיס (באנגלית: Amasis Painter) הוא כינויו של צייר ואמן קרמיקה יווני שפעל באתונה במחצית השנייה של המאה ה-6 לפנה"ס (בערך בשנים 550-510 לפנה"ס) ועבד בסגנון הדמות השחורה. שמו של הצייר לקוח מכתובות ביוונית "AMASIS M'EPOIESEN" שפירושן "אמאסיס יצר אותי", המופיעות על שמונה כלים שונים. כיום מיוחסים לצייר זה כתשעים כלים.
ייתכן כי השם אמאסיס מסמן דווקא את הקדר ולא את הצייר שעיטר את הכדים. השם "אמאסיס" הוא כנראה גרסה הלניסטית של השם המצרי "יעחמס". על בסיס הנחה זו הוצע כי ייתכן ומוצאו של הצייר איננו יווני, כמו שמקובל לטעון, אלא הוא ממצרים או מנאוקרטיס. גם השוני בתיאור ספורי המיתולוגיה היוונית עשויים להעיד על כך.
היצירות הראשונות המשויכות לצייר זה מאופיינות בסגנון ארכאי המאופיין בדמויות בעלות פרופורציה מאורכת ובראש קטן. על רקע התיאורים האפיים של התקופה, מצאו החוקרים אצל הצייר העדפה לתיאור סצנות בעלות אופי אינטימי ושימוש בעיטורים דקורטיבים. את עבודתו של האמן ניתן למצוא על גבי מגוון גדול של כלי חרס כגון כדי אמפורה, קנקני שתייה וכדומה.
איטליה הצעירה

איטליה הצעירה (איטלקית: La Giovine Italia) הייתה תנועה פוליטית אשר הקים ג'וזפה מציני בשנת 1831, כחלק מהמאבק לאיחוד איטליה, וכן שמו של ביטאון התנועה.
מטרתה העיקרית של תנועה זאת הייתה לשחרר את איטליה מהשלטון הזר ולאחד את נסיכויות איטליה כרפובליקה חוקתית-דמוקרטית מאוחדת שתבטיח שוויון זכויות לכולם.
התנועה גייסה את המוני העם האיטלקי, ובעיקר צעירים שרצו לבטל את הסדר הישן והושפעו מרעיונות הליברליזם ומעקרונות המהפכה הצרפתית. התנועה רכשה לעצמה קהל אוהדים גדול וב-1848, ימי אביב העמים, התחוללו מספר הפיכות וניסיונות הפיכה נגד השליטים המקומיים. כחלק ממנוסת שליטים מקומיים נמלט אף האפיפיור מרומא.
רוב ההפיכות נכשלו, אולם בחלק מהנסיכויות, ובראשן נאפולי, קיבלו התושבים זכויות רבות יותר מאשר היו להם לפני המהפכה וחלקן, כמו ונציה ורומא, שוחררו והפכו לרפובליקות עצמאיות.
לאחר זמן, חזרו חלק מהשליטים לשלוט בנסיכויות וחלק מההקלות בוטלו, אולם איטליה הצעירה וזרם התודעה שחוללה היו מהגורמים המסייעים לאיחוד איטליה שהתרחש כ-30 שנה לאחר מכן.
תנועת איטליה הצעירה הייתה הבסיס לתנועת "אירופה הצעירה", שייסד מאציני ב-1834.
בית סורסוק

היסטוריה

בשנת 1921 רכשה המשפחה מבנים אחדים ברחוב בוסטרוס (רחוב רזיאל של היום), שיפצה אותם ובנתה מבנים נוספים. גולת הכותרת של בניית המשפחה ברחוב היא "בית סורסוק" שנחנך בשנת 1925 - השנה בה מכרה משפחת סורסוק לקרן הקיימת לישראל את מרבית אדמות עמק יזרעאל.
מרפסת לכל חדר בחזית מדגישה את אופיו המלוני האחיד של הבית. סגנונו של הבניין מאפיין את סגנון הבנייה שהיה נפוץ ביפו במאה ה-19 וראשית המאה ה-20 ואפיין גם סגנון "קולוניאלי צרפתי–אירופאי" של חזית מלון כשל ערי החוף האירופיות. אף כי על פי המסורת היפואית של המאה ה-19 נהגו להשתמש בשיש איטלקי (קררה).
הבית נחנך על ידי הנציב העליון הבריטי, לורד הרברט פלומר. בבניין שכנו משרדים יוקרתיים של יפו, חברות ספנות, קונסולים זרים וגדולי הסוחרים, ובנוסף משרדיהן של חברות יהודיות ובהן לשכת המסחר של תל אביב וחברתו של מאיר דיזנגוף שעברה אליו מ"בניין הוועד הארץ ישראלי" ששכן באותה העת ברחוב רזיאל 17 ושבו פעלה התנועה הציונית בראשית ימיה.
היהודים נטשו את הבית והרחוב במאורעות 1936. אחרי מלחמת העצמאות וכיבוש יפו ב-1948 נמסר הבית לידי משרד הביטחון ושימש את משרדי השקם שעברו אליו ב-1974 עד להעברתם אל בניין היסטורי אחר, בשדרות ירושלים 8.
הקרב הראשון על חצי האי קרים

רקע ומטרות הכיבוש

חצי האי קרים מהווה יחידה גאוגרפית נפרדת מהחלקים האחרים של ברית המועצות. הוא מחובר ליבשה בלשון אדמה צרה מצר פרקופ מצפון ובמצר צר במזרחו. לכאורה, היה די בחיל מצב קטן יחסית על מנת לבודד את הכוחות הסובייטיים בחצי האי בלי שהם יטרידו את הגרמנים. הגרמנים החליטו בכל זאת לכבוש את חצי האי במלואו מכמה טעמים: ראשית, חצי האי שימש בסיס לצי הים השחור הסובייטי שהיה חזק בהרבה מהצי הרומני. בנוסף לכך, המטוסים הסוביטיים איימו דרך קבע על שדות התעופה הרומנים בפלוישטי.

הצבא האדום

האחריות על הגנת חצי האי הוטלה על הארמייה ה-51 בפיקוד פיודור קוזנצוב שפעלה ישירות תחת הנחיית הסטבקה. החלק העיקרי של הארמייה התרכז בצפון חצי האי במטרה להגן על מצר פרקופ הצר. יתר היחידות התרכזו בהגנה על חוף הים השחור.
כבר במהלך הקרבות בחצי האי, סטבקה החליטה לפנות את ארמיית החוף שהגנה על אודסה ולהעביר אותה לחצי האי קרים. כתוצאה מהחלטה זו הסתיים מבצע הגנת אודסה וספינות צי הים השחור פינו אלפי חיילים לתגבור מערך הצבא האדום בקרים.

כוחות הציר

אריך פון מנשטיין החליט להקצות לטובת המתקפה על חצי האי את הקורפוסים ה-54 וה-30 שהיו חלק של הארמייה ה-11 תחת פיקודו. בנוסף לכך במתקפה לקחו חלק פעיל יחידות הארמייה השלישית הרומנית והקורפוס ההררי ה-49 הגרמני שהתמחה בלחימה הררית. תמיכה אווירית לכוחות בוצע על ידי מטוסי צי האוויר הרביעי של הלופטוואפה.

מהלך הקרבות

לאחר קרב קייב וקריסת החזית הדרום-מערבית הסובייטית קבוצת ארמיות דרום קיבלה הנחיה לתקוף לכיוון חצי האי קרים ואזור מכרות פחם בדרום-מזרח אוקראינה עוד בטרם הצבא האדום התבסס על העמדות החדשות.
במחצית ספטמבר הגרמנים התרכזו בקרבת מצר פרקופ צפונית לחצי האי קרים. מפקד הארמייה ה-51 הסובייטית ריכז כ-30 אלף חיילים בצפון חצי האי, כ-40 אלף להגנת החוף וכ-25 אלף בחלקים הפנימיים של קרים.
הקרבות צפונית למצר החלו במחצית ספטמבר ונמשכו עד ל-24 בספטמבר. החל מ-12 בספטמבר החלו הפצצות אוויריות על עמדות סובייטיות באזור מצר פרקופ. ב-24 בספטמבר גרמנים החלו במתקפה יבשתית וכעבור 3 ימי לחימה הצליחו לפרוץ את ההגנה הקידמית של הצבא האדום.
ב-26 בספטמבר הצבא האדום החל במתקפת נגד שהצליחה והביאה לנסיגה מסוימת של הגרמנית אך ב-28 בספטמבר יחידות הצבא האדום נסוגו לאזור האגמים בצפון חצי האי לקו הביצורים שהוכן מבעוד מועד. הגרמנים מצידם חששו להמשיך במתקפה נגד עמדות הגנה חזקות והחלו בהתארגנות מחדש.
ב-18 באוקטובר החלה מתקפה כוללת על קו הביצורים הסובייטי. הקרבות נמשכו עד לתחילת נובמבר.
ב-24 באוקטובר לחצי האי קרים החלו להגיע יחידות ארמייה החוף שהגנו על אודסה ובהתאם להחלטת סטבקה עזבה את העיר לטובת לחימה בקרים. תוך מספר ימים הגנת חצי האי חוזקה בכ-16,700 אלף לוחמים מנוסים. כול הכוחות של הצבא האדום בחצי האי כולל צי הים השחור רוכזו תחת פיקודו של גורדיי לבצקנו. אומנם גם תגבורת זו לא הצליחה למנוע מהגרמנים לפרוץ את קו הביצורים ולהתחיל במסע מהיר בחלקים הפנימיים של חצי האי. לאחר פריצת קו הביצורים, ארמיית החוף הסובייטית התרכזה במרחב סבסטופול והארמייה ה-51 החלה בנסיגה מזרחה לכיוון העיר קרץ'. לאחר מספר ימים של קרבות ב-15 בנובמבר יחידות אחרונות של הצבא האדום עזבו את העיר קרץ' ועברו לאזור טאמאן. האזור היחיד שנותר בידי הסובייטים היה העיר סבסטופול וסביבתו שעמד במצור ממושך עד לקיץ 1942.
מפקד כוחות ההגנה בחצי האי גורדיי לבצ'נקו הועמד לדין בנובמבר 1941 נמצא אשם בניהול כושל של הלחימה ונשפט ל-10 שות מעצר. כעבור שנה הוא שוחרר ממעצר ונשלח לחזית הלחימה לאחר שהורד בדרגה.
מוריאל מטלון

מעורבות חברתית

בנוסף לעבודתו המשפטית, עו"ד מוריאל מטלון הוא יושב ראש הוועד המנהל של הקרן הישראלית למען יוניסף.
חוק שירות לאומי-אזרחי

היסטוריה חקיקתית

הצעת החוק הוגשה לכנסת על ידי הממשלה ב-10 ביולי 2014, בשם "הצעת חוק שירות אזרחי לתלמידי ישיבות (הוראת שעה)". במהלך הדיון בוועדה שונה שמו של החוק.
בהכנת החוק לאישור הכנסת עסקה הוועדה לשוויון בנטל, בראשותה של ח"כ איילת שקד, שהוקמה על ידי ממשלת ישראל השלושים ושלוש כדי להסדיר את גיוס בני ישיבות ושירות החרדים בצה"ל ובשירות לאומי-אזרחי. הוועדה עמלה שבעה חודשים תוך ויכוחים רבים על תיקון מס' 19 לחוק שירות ביטחון וחקיקת חוק שירות לאומי-אזרחי. שקד אמרה שהחוק אינו מושלם ולא שוויוני, אך הוא נחקק לתכלית ראויה - שילוב החרדים בחברה, בצבא ובמשק, ושלא ציפתה להשיג יותר ממה שהחוק השיג, שכן כפיית גיוס על החרדים לא תשיג את מטרתה. כמו כן אמרה שהחוק מכיר בחשיבות של לימוד התורה ומתחשב בחרדים.
החוק אושר בכנסת ב-12 במרץ 2014. 67 חברי כנסת הצביעו בעד החוק, ורק ח"כ אחד, יוני שטבון, התנגד לו. האופוזיציה החרימה את ההצבעה על חוק זה ועל חוקים נוספים שהובאו לאישור הכנסת באותו שבוע, לנוכח החלטת ועדת הכנסת מספר ימים לפני כן לקבוע סדרי דיון מיוחדים בהצעת החוק בהתבסס על סעיף 98 לתקנון הכנסת. במקביל לחוק זה אושר תיקון מס' 19 לחוק שירות ביטחון, במסגרתו נוסף לחוק פרק ג'1: שילוב בוגרי ישיבות ומוסדות חינוך חרדיים, המקנה סמכות להפנות מיועד לשירות ביטחון שהוא תלמיד ישיבה לשירות לאומי-אזרחי.
הצעת החוק עוררה התנגדות חריפה בקרב היהדות החרדית בישראל, שערכה, בין השאר, הפגנה נגד גיוס בני ישיבות בהשתתפות מאות אלפי מפגינים. עם אישור החוק אמר הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן, מנהיגו של מחנה הרוב בציבור החרדי-ליטאי בישראל, על יוזמי החוק: "הקב"ה יעזור שנזכה בקרוב שכל אלה יירדו לגיהנום ויגיע להם כל מיני צרות, ושלא יישאר מהם שום זכר, יימח שמם וזכרם".
אקליפטוס ורוד קליפה

תיאור

העץ יכול לגדול לגובה של כ-30 מטרים. קליפתו החלקה והמיוחדת של הגזע משנה את צבעה מוורוד בחודשי הקיץ עד לירקרק או ירוק-חום בחודשי החורף. עליו של העץ ארוכים ודמויי רומח (צרים וחדים בקצותיהם), הם נעשים צרים וחדים בהדרגתיות ומכילים שמן ריחני. העלים והפירות מבריקים ובעלי צבע ירוק-אפרפר.
העץ בעל גדילה מהירה (תוך 4 שנים נעשה גבוה). פרחיו פורחים באביב (בין אוגוסט לדצמבר) בצבעי לבן-שמנת. העץ צומח בצורה זקופה, עם ענפים שמתפשטים החוצה ולמעלה, כך שנוצרת צורת סוכך. השורשים לא מעמיקים ומשתרעים על פני שטח נרחב, כך שהם מוצאים לחות וחומרים מזינים.
זן זה של אקליפטוס הוא בעל אורך חיים משוער של מעל ל-150 שנה.

שימושים

העץ שמיוצר מאקליפטוס ורוד קליפה ידוע כבעל עמידות חזקה, ובעבר יצרו ממנו אדנים למסילת רכבת ומוטות כרייה. הוא משמש גם לעצי-הסקה, וכן עבור טיהור קרקעות ועבור שטחי אדמה שצריכים ייצוב. הוא מאופיין בחסינות גבוהה לקור, גדילה מהירה ואפשרות לגדול בקרקעות דלות.
חורבת קצביה

חורבת קצביה (ח'רבת קצביה במקור) הוא אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד.
החורבה שוכנת ברום של כ-360 מטרים מעל פני הים, כקילומטר וחצי מדרום לאזור התעשייה של קצרין וכקילומטר ממזרח לאפיקו של נחל זוויתן.
בשטח החורבה אותרו פריטים ארכיטקטוניים שמקורם כנראה בבית כנסת קדום, שמקומו טרם התברר, ובהם שרידי עמודים וכותרות, משקוף מעוטר בנשר פרוש כנפיים ואבן עם חריטת מנורה.

לקריאה נוספת

א' שילר, אריאל: כתב עת לידיעת ארץ ישראל, גיליון 50 - הגולן, תשמ"ז-1987, עמ' 161.
מעון פלגי בושארוב

היסטוריה

המעון הנשיאותי נבנה על פי יוזמתו של קומיסר הצבא והצי קלימנט וורושילוב משנת 1934. לאדריכל הפרויקט מונה מ. מרז'אנוב. בשנת 1955, בתכנונו של וסילי ששקוב ובשיתוף פעולה עם המעצב ס. ונצ'אגוב בוצע שדרוג האתר.
שם המעון ניתן לו על שם העמק בו הוא שוכן. ב-22 באוקטובר 1938 נעצר במקום וסילי בליוכר. משנת 1960 החלו להתארח וללון בו מנהיגי ברית המועצות, כדוגמת ניקיטה חרושצ'וב, לאוניד ברז'נייב ומיכאיל סוסלוב, והתגוררו בו גם מנהיגים אחרים מהגוש הסוציאליסטי, כדוגמת יוסיפ ברוז טיטו, מנהיג יוגוסלביה.
משנת 1991 זהו אחד המעונות העיקריים על חופי הים השחור המשמש את מנהיגות רוסיה ומשמש כבית קיץ לנשיא רוסיה.
מאז 2000 היה לאחד המעונות הנשיאותיים המועדפים על ולדימיר פוטין, ונבנה בתוכו מעגן יאכטות ומנחת מסוקים. בתקופת נשיאותו של דמיטרי מדבדב הוא אירח כאן את הקנצלרית אנגלה מרקל באפריל 2009. 
בנובמבר 2017 פוטין אירח את נשיא טורקיה ארדואן בפגישה שנמשכה יותר מארבע שעות. בספטמבר 2019 הוא אירח גם את ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לפגישה משותפת שנערכה בנוכחות שר ההגנה של רוסיה סרגיי שויגו, שר החוץ של רוסיה סרגיי לברוב ועוזריו.