google/wiki40b huggingface dataset:
קבוצת בלומסברי

קבוצת בלומסברי (באנגלית: Bloomsbury Group) היה שמה של קבוצת 'ידידים ואוהבים', כפי שכינו עצמם, של סופרים, אמנים, פילוסופים ואינטלקטואלים בריטיים, שפעלה משנת 1907 עד לראשית שנות ה-30 של המאה העשרים, ואשר השפעתה והשפעת חבריה ניכרת עד היום בתחומי האמנות, הספרות, הכלכלה, חיי החברה והפוליטיקה באנגליה ובאירופה.
ראשיתה של הקבוצה בבתי האחיות סטפן בגורדון סקוואר ובלומסברי, הבכורה והמפורסמת שבהן נודעה כסופרת והמבקרת רבת-ההשפעה וירג'יניה וולף, ואחותה הציירת ואנסה בל. וירג'יניה נישאה למבקר והמו"ל לנארד וולף וואנסה למבקר האמנות קלייב בל - וכך נוצר הגרעין המייסד. בהמשך נתווספו חברים וחברי-חברים, אחדים מהם מהדמויות הבולטות, מאוחר יותר, של האינטליגנציה הבריטית בין שתי המלחמות הגדולות.
עם חברי הקבוצה נמנו ליטון סטרייצ'י, מי שנחשב כממציא הביוגרפיה המודרנית, הסופר א.מ. פורסטר, הציירים דאנקן גראנט ומארק גרטלר, דורה קארינגטון, הכלכלן הנודע ג'ון מיינארד קיינס ואשתו הרקדנית הרוסיה לופולובה, מבקר האמנות החדשן רוג'ר פריי וזוגתו הלן אנרפ, הסינולוג ארתור ויילי, הפוליטיקאי פיליפ מורל ורעייתו ליידי אוטולין מורל, הסופר דייוויד גארנט ועוד.
הבלומסבריים דגלו בשיחה גלויה על הכל, ביחסי אהבה חופשית, על-מגדרית, והיו אוונגארדיים מאוד גם בתחומי האמנות, הספרות, והפוליטיקה. כעקרון היו פציפיסטיים עקשים ודגלו באי-לוחמה בכל מקרה ומצב.
השפעתם הייתה חזקה ביותר לפני מלחמת העולם הראשונה ומעט לאחריה, לאחר מכן החלו חלק מחברי הקבוצה נפוצים לדרכם והשפעתו של החוג הלכה ופחתה. עם זאת, גם כיום הקבוצה הבלומסברית נחשבת לאחד הצמתים ומעגלי-ההשפעה החשובים בחיי החברה והתרבות באנגליה, והשפעתה אף נודעה מחוצה לה.
יחסי יפן–מרוקו

היסטוריה

המגעים הראשונים בין יפן לסולטנות מרוקו האוטונומית במרוקו הצרפתית התרחשו במחצית השנייה של המאה התשע עשרה במהלך שלטונו של הסולטן מולאי חסן הראשון. המגעים המשיכו לאורך תחילת המאה העשרים אך לא היו יותר ממגעים בין שתי המדינות.
בשנת 1956 עם עצמאותה של מרוקו, הכירה האימפריה היפנית בעצמאותה של המדינה וכוננה איתה יחסים דיפלומטיים. המדינות החלו לקיים שיתופי פעולה בשנות השישים של המאה העשרים, אך היחסים החלו להתקרב במיוחד רק בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת.
על פי משרד החוץ היפני, בין משפחת המלוכה המרוקנית לבין משפחת הקיסרות היפנית יש קשרים מצוינים ופוריים בתחומים שונים. בין היתר באים היחסים לידי ביטוי בפגישות משותפות וביקורים רשמיים, כדוגמת ביקורו של מוחמד השישי, מלך מרוקו, בטוקיו בנובמבר 2005. מאז 2009, פגישות של הוועדה המשותפת המרוקאית-יפנית מאורגנות על בסיס קבוע. מיקום הפגישה הוא ביפן או במרוקו (הפגישה הראשונה התקיימה באוקטובר 2009 בטוקיו, הפגישה השנייה התקיימה במרץ 2011 רבאט), במהלכן של הפגישות משוחחים ונואמים המנהיגים על נושאים עם אינטרסים לשתי המדינות בהן, כגון המצב במזרח התיכון או בכלל באסיה.
במרץ 2012, ביקר ד"ר סעד דיין אל עות'מאני, שר החוץ ושיתוף הפעולה המרוקני ביפן במסגרת ביקור רשמי בהזמנת משרד החוץ של יפן. בחודש יוני 2013, ד"ר סעד דיין אל עות'מאני נסע ליוקוהמה כדי להשתתף בכנס הבינלאומי בנושא פיתוח אפריקה, שנערך מ-1 ביוני עד 3 ביוני. בימים הנותרים לביקור ביפן נפגש השר עם מספר שרים יפניים, בהם פומו קשידה, שר החוץ של יפן.
בחודש מרץ 2014, שר החוץ של יפן, מר נובו קישי, ביקר במרוקו ונפגש עם שר החוץ ושיתופי הפעולה המרוקני, הפגישה התקיימה בחסות הוועדה המשותפת המרוקאית-יפנית.
זקן חברי הכנסת

זקן חברי הכנסת הוא המבוגר ביותר מבין חבריה של כנסת מסוימת.
עד לכנסת ה-16 הייתה לזקן חברי הכנסת הנוכחים בישיבתה הראשונה סמכות המעוגנת בחוק: לאחר פתיחת הישיבה הראשונה של הכנסת החדשה בידי נשיא המדינה, הופקד זקן חברי הכנסת הנוכחים על ניהול אותה ישיבה, עד לבחירת יושב הראש לאותה כנסת. בהיעדר נשיא המדינה פתח זקן חברי הכנסת הנוכחים את הישיבה. דרך פעולה זו נהגה למן התכנסות הכנסת השנייה ועד התכנסות הכנסת החמש עשרה. היא עוגנה בסעיף 4 לתקנון הכנסת ובהמשך בסעיף 13 לחוק יסוד: הכנסת.
בעקבות תיקון חוק יסוד: הכנסת בשנת 2000 (תיקון מס' 27) נלקח מזקן חברי הכנסת תפקיד זה, והחל מפתיחת הכנסת השש עשרה החל למלא אותו ותיק חברי הכנסת, כלומר אותו חבר הכנסת שכיהן בכנסת את פרק הזמן הרב ביותר במצטבר; ובמקרה של שוויון, יבחר חבר הכנסת המבוגר יותר. בעקבות תיקון נוסף לחוק היסוד הועבר התפקיד החל מפתיחת הכנסת העשרים ואחת ליושב ראש הכנסת הקודמת, אם נבחר שוב לכנסת החדשה.
חבר הכנסת שמעון פרס היה זקן חברי הכנסת במשך ארבע כנסות ברציפות, יותר מכל חבר כנסת אחר].
מנחם בן שמעון

רבי מנחם בן שמעון מפּוֹשְקְיֶרָה (בסביבות 1190, ד'תתק"ן) היה מדקדק ופרשן מקרא שעסק בפרשנות הפשט למקרא במאה ה-12.

חייו ופירושיו

רבי מנחם חי בעיר פּוֹסְקְיֶיר (Posquières) שבחבל פרובאנס שבדרום צרפת, בסביבות שנת ד'תתק"ן בערך. הוא למד אצל רבי יוסף קמחי, אבי משפחת קמחי, שהתגורר בעיר נרבונה הסמוכה למקום מגוריו. כרבים מחכמי פרובנס, שהיו קרובים ברוחם ליהדות ספרד יותר מליהדות צרפת, גם רבי יוסף קמחי עסק רבות בדקדוק, ועל נושא זה נסובים חיבוריו "ספר זיכרון" ו"ספר הגלוי"; כן היה ממפרשי המקרא המרכזיים בתקופתו. כמורו, גם רבי מנחם עסק בשני תחומים אלו: הוא כתב פירוש על התנ"ך, בסביבות שנת ד'תתקנ"א, ואת דעותיו בדקדוק הוסיף כהגהות בתוך "ספר הגלוי" של רבו. מתוך פירושו לתנ"ך נותרו פירושיו לספר ירמיהו וספר יחזקאל.
גישתו לתנ"ך בפירושיו היא על דרך הפשט המובהק; הוא מרחיק מאוד את פירושי האגדה למקראות. בנוסף, התרחק רבי מנחם מדרך הפילוסופיה שהייתה רווחת אז בפרובאנס. ייתכן שנטיות אלו הפכו את הפירוש לבלתי פופולרי ועל כן הוא נשכח במהלך השנים.
בני דורו שהכירוהו ועסקו בתחומים המקבילים לו, האחים רבי משה קמחי ורד"ק בני רבי יוסף קמחי, אינם מזכירים כלל בפירושיהם את רבי מנחם בן שמעון, ואף הוא איננו מזכיר אותם.
בן אחיו של רבי מנחם בן שמעון, רבי משה מפרובאנס, עסק גם הוא בדקדוק, כדודו, והוא מחבר הספר הדקדוקי "שכל טוב", שיוחס בטעות לרבי משה קמחי בנו של רבי יוסף קמחי.
השערת קנודסון

השערת קנודסון (Knudson hypothesis) היא ההשערה כי מחלת הסרטן היא תוצאה של הצטברות מוטציות ב-DNA של התא. הוצעה לראשונה על ידי קארל נורדלינג בשנת 1953 וגובשה על ידי אלפרד ג' קנודסון בשנת 1971. עבודתו של קנודסון הובילה, באופן עקיף, לגילוי גנים הקשורים לסרטן. ב-1998 קנודסון זכה בפרס אלברט לסקר למחקר רפואי על עבודתו בתחום הגנטיקה של סרטן.
מודל המולטי-מוטציה של הסרטן הוצע על ידי נודרלינג בבטאון הסרטן הבריטי בשנת 1953. הוא ציין כי במדינות המתועשות נראה כי אחוז הסרטן עולה בחזקה שישית לגיל. קורלציה זו מתאימה להשערה כי התפרצות סרטן דורשת הצטברות של שש מוטציות.
קנודסון ביצע ניתוח סטטיסטי למקרים של רטינובלסטומה, סרטן של הרשתית (רטינה) שמתרחש גם באופן תורשתי וגם באופן ספורדי (לא מורש). הוא גילה כי הרטינוסלסטומה המורשת מתרחשת בגיל צעיר יותר מזאת הספורדית. בנוסף, הילדים בעלי רטינובלסטומה מורשת, במקרים רבים, מפתחים גידולים בשתי העיניים. 
קנודסון הציע כי דרושים מספר "פגיעות" ב-DNA כדי לייצר סרטן. הילדים בעלי רטינובלסטומה מורשת, כבר קיבלו את "הפגיעה הראשונה" ב-DNA שירשו מהוריהם ופגיעה נוספת עלולה להוביל לסרטן. ברטינובלסטומה ספורדית נדרשים "שתי פגיעות", מה שמסביר את הגיל מאוחר יותר של ההתפרצויות.
מאוחר יותר התגלה כי היווצרות הסרטן (קרציוגנזה) תלויה גם בשפעול אונקוגנים (גנים המעודדים את שגשוג התא) ועיכוב של גנים מעכבי גידול (TSG). "פגיעה ראשונה" שמפעילה אונקוגנים עדיין תנוטרל על ידי גנים מעכבי גידול. רק פגיעה נוספת במעכבים תוכל להוביל לגידול סרטני. באופן דומה, פגיעה במעכבים בלבד ללא הפעלה של אונקוגנים, לא תוביל לגדילה הבלתי מבוקרת האופיינית לתאים סרטניים.
מרסלו סאלאס

קריירה

סאלאס החל לשחק בצורה מקצוענית במועדון הפאר הצ'יליאני אוניברסידד דה צ'ילה בשנת 1993, שם הפגין יכולת מעולה וכבש 50 שערים ב-75 משחקים. יכולת זו עזרה לקבוצתו לזכות ב-2 אליפויות ב-3 השנים ששיחק בקבוצה, וכן הצלחה בינלאומית בגביע הליברטדורס.
עקב הצלחתו הרבה, עבר סאלאס בשנת 1996 לשחק במועדון הפאר הארגנטינאי ריבר פלייט. המעבר עורר ביקורת בתקשורת הארגנטינאית, מאחר שמעולם שחקן צ'יליאני לא הצליח בארגנטינה. גם דייגו מראדונה ביקר את השחקן, וזאת מאחר שקבוצתו האהודה של דייגו, בוקה ג'וניורס, הידועה כיריבה מרה של ריבר, עקבה אחר השחקן גם כן. עם זאת, הצליח מרסלו להשקיט את קיתונות המבקרים באמצעות תצוגה מרשימה של 26 שערים ב-51 משחקים בהם שיחק.
הישג זה עזר לקבוצתו לזכות ב-3 אליפויות ובסופרקופה סודאמריקנה, ותרמו לאהדתו הרבה על ידי האוהדים והתקשורת המקומית, שמכירים בו עד היום כאחד מהשחקנים הזרים הטובים ביותר ששיחקו בארגנטינה. במקביל תרם מרסלו להצלחתה של נבחרתו בהעפלה לגביע העולם ולהצלחה יחסית בגביע עצמו עם העפלה לשמינית הגמר. מרסלו היה הכובש המרכזי במוקדמות הדרום אמריקאים למונדיאל, כשגם במונדיאל עצמו הפגין יכולת מרשימה וכבש 4 שערים ב-4 משחקים. על יכולת זו זכה בשנת 1997 בתוארי כדורגלן השנה בדרום אמריקה וכדורגלן השנה בארגנטינה.
עקב הצלחתו, עבר סאלאס לקבוצה האיטלקית לאציו תמורת סכום עתק באותם ימים - 18 מיליון דולר. סאלאס שיחק בלאציו 3 עונות, במהלכן היה לשחקן מפתח של הקבוצה, ועזר לה לזכות בתארים רבים - לרבות אליפות איטליה לראשונה מאז שנת 1973. בשנת 2001 עבר לשחק ביובנטוס תמורת 25 מיליון דולרים, אך סדרת פציעות טורדניות מנעו ממנו לשחק בצורה קבועה - כשלמעשה שיחק רק ב-14 משחקים במהלך שתי העונות בקבוצה זו.
עקב יכולתו הפושרת ביובנטוס, הושאל סאלאס חזרה למועדונו הקודם ריבר פלייט. גם בעונה זו נפצע סאלאס מספר רב יחסית של פעמים, אך הפגין יכולת סבירה וכבש 17 גולים ב-43 משחקים. סאלאס הבקיע מספר שערים חשובים, לרבות שלושער בחצי גמר גביע הליברטדורס הדרום אמריקאי, וזכה עם ריבר באליפות נוספת.
בשנת 2005 חזר סאלאס למועדון נעוריו, אוניברסידד דה צ'ילה, והתקבל בצורה חמה על ידי האוהדים שראו בו כאחד השחקנים הגדולים ביותר ששיחקו בקבוצה אי פעם. סאלאס שיחק במועדון עד פרישתו ב-26 בנובמבר 2008.
סאלאס נחשב לאחד מהשחקנים הצ'יליאנים הגדולים ביותר בכל הזמנים. הוא הופיע במדי נבחרתו 71 פעמים בהם כבש 37 שערים - נתון המציב אותו כמלך השערים של כל הזמנים בנבחרתו.
אקטובה

מקור השם

מקור השם אקטובה הוא "אק" (לבן) ו"טובה" (גבעה). מקור השם מתייחס למיקומה הגבוה של העיר.

היסטוריה

העיר הוקמה בשנת 1869 על ידי כוחות הצבא הרוסי בהתחלה כמבצר. לאחר הקמת המבצר החלו משפחות ממוצא סלאבי להגר לאזור בו נבנה המבצר וקמו שכונות רבות בסביבתו, ובשנת 1891 המבצר הוכרז כעיר. עד מהרה התפתחה אקטובה והוקמו בה מוסדות רבים כמו: כנסיות, מסגדים, מרפאות, בתי ספר, בית קולנוע, תחנת רכבת ועוד. ב-21 בינואר 1918 נכבשה העיר על ידי הצבא האדום. לאחר שקזחסטן קיבלה עצמאות בשנת 1991, הפכה אקטובה לעיר מרכזית לקליטת מהגרים קזחים שחזרו לשורשיהם. ב-17 במאי 2011 אירע בעיר פיגוע הטרור הראשון בתולדות קזחסטן, כאשר מחבל מתאבד פוצץ עצמו במטה של ​​מנגנון הביטחון הלאומי המקומי.
שמתי ברז למורה

עלילה

הסרט עוקב אחר עלילותיו של פריס ביולר (ברודריק), תלמיד בית הספר תיכון משיקגו, אשר מחליט באחד מהימים להבריז מבית הספר. את יום זה, מעביר ביולר במרכז העיר עם ידידו הטוב קאמרון פריי (ראק) וחברתו סלואן פיטרסון (שרה), תוך כדי שהוא מצליח באופן יצירתי להערים על מנהל בית הספר שלו (ג'ונס), אחותו הצעירה ג'ייני (גריי), והוריו. הסרט מתאפיין בשבירת הקיר הרביעי, ביולר פונה לעיתים קרובות ישירות לקהל ומסביר את הטכניקות שלו ואת מחשבותיו.
במהלך הסרט מבקרים הגיבורים במונומנטים מפורסמים של שיקגו בהם משחק בייסבול בריגלי פילד, מגדל סירס, מכון האמנות של שיקגו, בורסת הסחורות של שיקגו, וכן במצעד יום פון שטיובן.
פאולו קונטי

קריירה

במהלך הקריירה שלו, קונטי שיחק עבור מועדוני כדורגל מהסרייה א' כמו רומא (1973-80), סמפדוריה (1981-83) ופיורנטינה (1984-88).
הוא זכה עם רומא בגביע האיטלקי בשנת 1980.
קונטי שיחק עבור המדים הלאומיים של נבחרת איטליה והיה חלק מהסגל שלה למונדיאל 1978, שבו היא סיימה במקום הרביעי תחת המאמן אנצו ביארזוט; הוא שימש כשוער המחליף לדינו זוף. בסך הכל הוא ערך שבע הופעות במדי איטליה בין השנים 1977 ל-1979.

סגנון המשחק

קונטי נודע כאחד השוערים הגדולים והמנוסים ביותר של דור השוערים האיטלקי של זמנו. הוא נודע בשל קור רוחו, יכולת עצירת הבעיטות והיציבות שלו, וגם בשל היכולת שלו לצאת מקו הרחבה כדי לעצור את הגבהות היריבה.
דפוס ראשון

בעולם ההדרת הספרים וההוצאה לאור, דְפוּס רִאשׁוֹן הוא המהדורה הראשונה של ספר שהופיעה בדפוס, לאחר גרסאות קודמות שהועתקו בכתב יד. בעצם השימוש במונח "דפוס ראשון" מתכוונים לומר שזו הפעם הראשונה שהוא עלה על מכבש הדפוס, ועד אז הוא היה רשום בכתב יד בלבד.

השימוש בדפוסים ראשונים

השימוש בדפוסים ראשון רווח מאוד בקרב מהדירי ספרים מכל התקופות. את התועלת שבדפוס הראשון הכירו כבר לפני שנים רבות בפרט מתקופת ההשכלה, אך השימוש הגובר והנרחב בולט יותר בשנים האחרונות כשההדרת הספרים נעשתה פעילה יותר, והמהדירים מכירים, מוקירים, ומעריכים דפוסים ראשונים באופן רחב יותר. השימוש בדפוס ראשון בתחום הההדרה רווח גם בספרות הלא יהודית, אך היא בולטת במיוחד בספרות היהודית שבה ניתן דגש לכל חסר ויתר, ושינוי קטן ביותר עלול להיות משמעותי. אין ההדרה של ספר שחיברו ראשון או אפילו אחרון שהמהדיר אינו מודיע בשער המהדורה החדשה שמהדורתו נערכה על פי דפוס ראשון (או דפוסים ראשונים). 
בהצגת הדפוס הראשון יש תחושת קירבה לטקסט המקורי; וזאת בניגוד לדפוסים מאוחרים שלרוב הורקו מכלי לכלי, וממהדורה למהדורה דברים שובשו בשוגג או במזיד, פעמים מתוך מטרה לתקן ופעמים מתוך מטרה לקלקל, בפרט בדפוסים שנדפסו בזמן הצנזורה האירופית, שהשמיטה קטעים רבים ולא אחת אף שיבשה אותם כפי ראות עיניה. כן, גם בציבור החרדי כיום ישנה מגמה לצנזר מאמרים שונים של רבני ציבורו מתוך כוונה להתאים אותם לדעה השולטת בו. 
ישנו קונצנזוס נרחב בקרב העוסקים בההדרת ספרים, שבמקרה של חשד לשגיאה או שגיאה ודאית בספר שכבר נדפסו ממנו כמה דפוסים, הדבר המתבקש ביותר הוא לגשת ולהשוות לדפוס הראשון המשקף קירבה למקור. לאחר פעולה זו ניתן לשער השערות ולהסיק מסקנות, אך כדי לעשות זאת צריך לעשות את המינימום הנדרש והוא לבדוק בדפוס הראשון. 
החשיבות לציון תאריך הדפוס הראשון ומקום הדפסתו - בפרסומים, רבה מאוד, כי בדרך כלל היא חושפת את זמן חיותו של המחבר (חוץ מספרים שנדפסו מכתבי יד עתיקים), וגם נותנת אינדיקציה ואפשרות להבין אילו מחברים ראו דפוס זה אם בכלל; ועל פי זה ניתן לחשוף גניבות ספרותיות, העתקות, ורמיזות שונות של כותבים אחרים בני אותה התקופה. 
ניתן למצוא דוגמאות רבות לשימוש שעושים המהדירים בדפוס ראשון; כל הוצאה לאור שמכבדת את עצמה תציין בשער הספר כי מהדורתה היא על פי דפו"ר (דפוס ראשון או דפוסים ראשונים). ניתן למצוא בהוצאת "מוסד הרב קוק" מאות ספרים כאלה, וכן בהוצאת "מכון ירושלים" ועוד, וגם בהוצאות אוניברסיטאיות שונות.
הריקוד האחרון

רקע - כללי

הריקוד האחרון מספר את סיפורם של שלמה בר וסמסון קהמקר מקימי להקת הברירה הטבעית. 
להקת הברירה הטבעית הוקמה בשנת 1977 ב'באר יעקב' על ידי שלמה בר שקיבל באותה העת מהמחזאי יהושע סובול והבמאית נולה צ'לטון להלחין את שירי מחזה המחאה 'עצבים' שהם העלו באותה העת בתיאטרון חיפה. בהרכב הלהקה המקורי נגנו ושרו: צרויה להב - ויולה ושירה, ישראל בורוכוב - גיטרה בס, מיגל הרשטיין - גיטרה, סמסון קהמקר - כינור ושלמה בר - תיפוף.

רקע לסרט

בשנת 2000, בעקבות החמרה וסיבוכים של מחלת סוכרת ממנה סבל סמסון קהמקר עוד מילדותו, נאלצו הרופאים לקטוע את רגלו השמאלית, מצב אשר הביא לעזיבתו את הלהקה. כשנה לאחר מכן, בנובמבר 2001  ערך שלמה בר מופע פרידה לשותפו לדרך במשך 21 שנות יצירה וחברות קרובה.   
המופע התקיים בהאנגר 11 בנמל ת"א, שם התכנסו שלמה בר יחד עם יוצרים נוספים כדי לכבד את סמסון. את אירוע הפרידה תיעדה המצלמה של הבמאי יוסי אשדות מתוך כוונה להופכו לכתבת טלוויזיה שתעלה ב'יומן תרבות' בערוץ הראשון. עוד באותו ערב ביקש הבמאי אשדות להגיע לביתו של סמסון עם צוות צילום לצורך צילום ראיון אישי. המפגש בין הבמאי לבין סמסון בדירתו המוזנחת באשדוד, כשהוא במצב כלכלי ובריאותי קשה, הוליד את הסרט 'הריקוד האחרון' המספר את סיפורם של סמסון קהמקר ושותפו לדרך היצירה שלמה בר.

הסרט

הסרט נפתח בסצנה מתוך מופע הפרידה מסמסון שנערך באולם האנגר 11 בנמל תל אביב ב - 2001. סמסון עולה לבמה כשהוא על כיסא גלגלים לקול תשואות הקהל שמילא את האולם עד אפס מקום. על הבמה מנגן סמסון יחד עם חברי הלהקה לקול שירתם של: שלמה בר, אהוד בנאי, דויד ד'אור אתי אנקרי ומאיר בנאי, את להיטה הגדול ביותר של הלהקה 'ילדים זה שמחה' בפעם האחרונה בחייו. משם עובר הסרט לתיאור חמש תקופות בחייהם האישיים של סמסון ושלמה כיוצרי להקת הברירה הטבעית. משם מתגלגל הסרט לראיונות פרידה של משתתפי המופע מסמסון. אהוד בנאי, איתי אנקרי, דויד דאור ומאיר בנאי. כל אחד מהם בדרכו מוצא את הדרך להיפרד ממנו ועדיין להשאיר תקווה קטנה שאולי יבריא וישוב לנגן. שיאו של הסרט במפגש בין שלמה בר לסמסון קהמקר בדירתו שבאשדוד, מפגש המסכם 21 שנות יצירה משותפת. על רקע כותרות הסרט שר שלמה בר את השיר 'אלי אלי - שלא יגמר לעולם' על פי בקשתו של סמסון. בסרט משתתפים גם המחזאי יהושע סובול, איש הרדיו והטלוויזיה, יואב קוטנר, איש הרדיו והתרבות, יובל מסקין, הפובליציסטית, ממקימי הקשת המזרחית החדשה, ויקי שירן, ועוד.  
פסקול הסרט מורכב מקטעים אינסטרומנטליים של הברירה הטבעית יחד עם שירים כמו: תפילה (ביצוע אנפלגד של שלמה בר), ילדים זה שמחה, רוץ עבדי דנינו, יעני בן 16, שיר השוק, סודות, יחף ועוד.
הסרט הוקרן בפעם הראשונה בפסטיבל לטלוויזיה ראש פינה. בסינמטק תל אביב ובמסגרת מחלקת התעודה של הערוץ הראשון.
בעקבות הקרנת הסרט בו נחשף מצבו העגום של היוצר סמסון קהמקר, החליטו גורמי הרווחה בעיר אשדוד לתמוך בסמסון. הוא הועבר לדירת קרקע על מנת שיוכל להתנייד בקלות עם כיסא הגלגלים, קיבל תמיכה וסיוע רפואי ונפשי וכן קיצבה חודשית קטנה אשר סייעה לרווחתו עד יום מותו.   
ב - 8 לחודש יולי 2007 שש שנים לאחר מופע הפרידה מלהקת הברירה הטבעית וחמש שנים לאחר צאת הסרט 'הריקוד האחרון' הלך לעולמו היוצר סמסון קהמקר. הוא קבור בבית הקברות העירוני באשדוד.
בסרט משתתפים גם יעל אופנבך, כלא שש, וצבי צילקר.
המלחמה הווהאבית-עות'מאנית

רקע

הווהאביה נוסדה על ידי מוחמד אבן עבד אל-והאב כתנועה איסלאמית פונדמנטליסטית אשר הובילה להקמת אמירות דרעיה, ובהנהגתו, בצוותא עם מוחמד אבן סעוד, פתחה במערכה לרפורמה באסלאם ולהשלטת מרותם ברחבי חצי האי ערב, אשר הובסה בסופו של דבר בידי הכדיב מוחמד עלי, שהיה באותה תקופה ואסל של האימפריה העות'מאנית.
ב-1802 תקפו הווהאבים את כרבלא, הרגו כ-5,000 איש ובזזו את העיר ואת מקדש האימאם חוסיין השוכן בה. ב-1805 כבר השתלטו הווהאבים על מכה ומדינה. בנוסף, תקפו הווהאבים את שיירות המסחר ועולי הרגל העות'מאניות וכתוצאה מכך גרמו להפסדים כלכליים לאימפריה. האמיר הסעודי התנער ממרותו של הסולטאן העות'מאני והטיל ספק במעמדו כח'ליף ומגן המקומות הקדושים בחיג'אז. הסולטאן העות'מאני, שחשש משאיפותיו של מוחמד עלי במצרים ומנאמנותו כלפיו, ציווה עליו להלחם בווהאבים, בהנחה שתבוסה של כל אחד מהצדדים תועיל לאימפריה. מתחים בין מוחמד עלי לחייליו ממוצא אלבני גרמו לו לשלחם ללחום בחצי האי ערב כנגד הווהאבים, שם מתו רבים מהם.

מהלך המלחמה

מוחמד עלי הצטווה לחסל את המדינה הסעודית החל מדצמבר 1807 על ידי הסולטאן מוסטפא הרביעי. עם זאת, בעיות פנימיות במצרים מנעו מעלי להפנות את מרבית כוחותיו כנגד הווהאבים. ב-1812 נחתו הכוחות המצריים, שכללו מלבד האלבנים גם חיילים טורקיים, מצריים ושכירי חרב מאירופה, בג'דה, והביסו את הווהאבים שניצבו מולם, אך רק ב-1813 הצליחו לכבוש מחדש את מכה ומדינה.
ב-1817 הגיע לערב איברהים פאשא, בנו של עלי, ונטל את הפיקוד על המערכה. איברהים השיג את תמיכתם של שבטים מקומיים באמצעות דיפלומטיה מיומנת והענקת מתנות נדיבות, ובעזרתם התקדם למרכז ערב, כשהוא כובש את עניזה ובוריידה. לאחר מכן זכה איבראהים לתמיכתם של מרבית השבטים העיקריים וצעד לבירת האמירות, דרעיה, אך כוחותיו נעו באיטיות בשל התקפות הווהאבים ורק באפריל 1818 הגיעו ליעדם. בשל יכולתו הדלה של צבאו הלא מאומן של איברהים נכנעו הווהאבים רק לאחר מצור שארך כשישה חודשים, ב-11 בספטמבר של אותה שנה. דרעיה נהרסה ביוני 1819, ובעיירות הראשיות הוצבו חילות מצב מצריים.
לאחר כניעת הווהאבים נשלח מנהיגם, עבדאללה בן סעוד, לאיסטנבול, שם הוצא להורג.

תוצאות

מרבית המנהיגים הפוליטיים זכו ליחס טוב, אך העות'מאנים נהגו בקשיחות רבה כלפי המנהיגים הדתיים אשר הובילו את הווהאביה, והוציאו להורג את סולימאן אבן עבד אללה ואישים בולטים אחרים, מכיוון שאי מוכנותם להתפשר על אמונותיהם נחשב לאיום גדול יותר מזה של המנהיגים הפוליטיים. ההוצאות להורג אף שיקפו את טינתם של העות'מאנים כלפי השקפת העולם הווהאביסטית.
יחסי ירדן–רוסיה

היסטוריה

שתי המדינות כוננו את יחסיהן ב-20 באוגוסט 1963, כאשר רוסיה הייתה חלק מברית המועצות, על אף שירדן הייתה בעלת ברית של ארצות הברית והגוש המערבי במהלך המלחמה הקרה. היחסים בין המדינות בשנות השישים עד שנות התשעים המוקדמות היו קרים, עקב עמדתה של ארצות הברית. הירדנים התנגדו לשיטה הקומוניסטית ונאבקו בקומוניזם, בטענה כי הוא ההפך המוחלט מחופש. 
ירדן קיימה יחסים עם ברית המועצות על אף התנגדותה לקומוניזם, כיוון שברית המועצות תמכה במדינות ערב במלחמות רבות והיחסים היו חיוניים לירדן כדי לחזק את תמיכתם בפלסטינים בסכסוך הישראלי-פלסטיני, במישרין ובעקיפין.
ב-18 בדצמבר 1991 הכירה ירדן ברוסיה ובכל מדינות חבר העמים האחרות. ביקורים רמי דרג של מנהיגי שתי המדינות אחת אצל השנייה הם דבר נפוץ שקורה אחת לחצי שנה בממוצע. בספטמבר 2000 ניהלו ולדימיר פוטין ועבדאללה השני שיחה קצרה ב"פסגת המילניום" בניו יורק. בחודש אוגוסט 2001 נסע המלך לביקור רשמי לרוסיה. המלך ביקר ברוסיה בין 2001 ל-2005 שבע פעמים. הנשיא פוטין נסע לביקור רשמי בממלכה ההאשמית של ירדן ב-12 עד ה-13 בפברואר 2007.
כיום היחסים בין שתי המדינות הם ידידותיים על רקע הרבה אינטרסים משותפים. בניגוד לכך, ירדן חברה בכוח המשימה המיוחד למבצע פתרון אינהרנטי במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה יחד עם בחריין, קטר, ערב הסעודית וארצות הברית, שנלחם כנגד משטר בשאר אל-אסד ורוסיה. ירדן מצליחה לשמור על יחסיה ההדוקים עם רוסיה גם כאשר היא תומכת בארצות הברית.

יחסים כלכליים

בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת חלה עלייה משמעותית בייצוא הירדני לרוסיה ובשנת 2013 חלה ירידה קיצונית בו. לשם השוואה, ערך הייצוא הירדני לרוסיה בשנת 2012 עמד על 22 מיליון דולר אמריקאי ולאחר שנה הוא עמד על 6.92 מיליון דולר בלבד. בשנת 2014 הייצוא עלה במעט וכלל בעיקר תרסיסים להגנה על מזון מפני מזיקים. הייצוא הרוסי לירדן משמעותי בהרבה ועמד על 227 מיליון דולר אמריקאי כאשר רובו כלל דגנים.
בשנת 2014 חתמה ירדן חוזה עם החברה הממשלתית הרוסית רוסאטום העוסקת באנרגיה אטומית, שעיקרו בנייה עתידית של שני כורים גרעיניים לייצור חשמל בשווי של חמישה מיליארד דולרים אמריקאיים כל אחד. כיום הפרויקט הוא בשלבי תכנון, ובניית הכורים צפויה להסתיים לקראת שנת 2025.
ג'ון שרפנל

ביוגרפיה

שרפנל נולד בברמינגהאם שבווריקשייר, למרי ליליאן מייפנווי והעיתונאי הסופר נורמן שרפנל.
הוא למד בבית הספר העצמאי לבנים סיטי אוף לונדון שנמצא בסיטי של לונדון, ובבית הספר מייל אנד בסטוקפורט, שם החל להתעניין במשחק ולהופיע בקבוצת הדרמה של בית הספר. אחר כך למד בסנט קתרין קולג' באוניברסיטת קיימברידג' וקיבל תואר MA.
כשחקן תיאטרון היה שרפנל חבר בלהקת התיאטרון המלכותי הלאומי של לורנס אוליבייה ובלהקה השייקספירית המלכותית. ב-2011 שיחק במחזה "The School for Scandal" בבימויה של דבורה וורנר שהועלה במרכז האמנויות ברביקן. שרפנל היה הקריין בפרק בסדרה "Wild Discovery".
בטלוויזיה הופיע שרפנל בסדרות כגון "אליזבת' ר.", "Z-Cars", "אדוארד וגברת סימפסון", "חלל: 1999", "המפקח מורס", "GBH", הסדרה של סטיב קוגן "Coogan's Run", ובפרק בסדרה "המלחמה של פויל". ב-1983 הגיש פרק בסדרת הטלוויזיה "Great Little Railways" של ה-BBC. הוא שיחק בשלוש מחזות בסדרת המחזות של שייקספיר בהפקת ה-BBC, וגילם את קריאון במחזות של תבאי מאת סופוקלס. בסדרה "Ancient Rome: The Rise and Fall of an Empire" גילם את דמותו של פומפיי. הוא שיחק בתפקיד מנהל הכלא המיני-סדרה מסוגת פנטזיה אפית "הממלכה העשירית".
שרפנל שיחק בסרטי קולנוע רבים בהם "ניקולס ואלכסנדרה" (1971), "האפיפיורית יוהנה" (1972), "הנסי" (1975), "שירותים אישיים" (1987), "Testimony" (מ-1988), "How to Get Ahead in Advertising" (מ-1989), "England, My England" (מ-1995), "101 כלבים וגנבים" (1996), "נוטינג היל" (1999), "חוקר העצמות" (2001), "קיי-19" (2002), ו-"נתיחת החייזר" מ-2006. עוד הופיע בסרטים היסטוריים כגון "גלדיאטור" בתפקיד הסנאטור גאיוס, "טרויה" (2004) בתפקיד נסטור, "אליזבת: תור הזהב" (2007) בדמות לורד הווארד, ובסרט "הדוכסית" (2008) בדמות גנרל גריי.
בסדרה "רציחות במידסומר" הופיע שרפנל בשני פרקים, "Death in Chorus" ו-"Written in Blood", וגילם בהם שתי דמויות שונות. עוד שיחק בפרק "The Omega Man" בסדרה "ג'ונתן קריק" בדמות פרופ' לאנס גראומן. ב-2008 הופיע בסרט "Chemical Wedding" לצדו של סיימון קאלו, המספר את סיפורו של אליסטר קראולי. ב-2010 שיחק שרפנל בתפקיד מפקד המשטרה ג'ון פלשהם בפרק "The Fourth Man" של הסדרה "סדר חדש".
ברדיו שיחק שרפנל בתסכיתי הסדרה "המפקח מורס" מאת קולין דקסטר, וגילם את הדמות הראשית לצדו של רוברט גלניסטר ששיחק בתפקיד סמל לואיס. עוד כיכב בעיבוד לספר "נוירומנסר" מאת ויליאם גיבסון.

חיים אישיים

שרפנל נשוי לפרנצ'סקה אן בארטלי, בתה של השחקנית הבריטית דברה קר. הם התחתנו ב-1975, ולהם שלושה בנים: השחקנים לקס שרפנל (יליד 1979) וטום שרפנל (יליד 1981), והסופר ג'ו שרפנל (יליד 1976). הם גרים בהייבורי שבצפון לונדון.
צינור הנפט חבשן-פוג'יירה

היסטוריה

הצינור הוזמן על ידי החברה הבינלאומית להשקעות בנפט על מנת להגביר את ביטחון האספקה ולהקטין את כמויות הנפט הזורמות דרך מצר הורמוז. עיצוב הקונספט של הצינור הושלם בשנת 2006 והחוזים הקשורים לבנייתו ניתנו בשנת 2007. בניית הצינור החלה ב-19 במרץ 2008 והושלמה ב-מרץ 2012. אולם הפעלתו התעכבה מספר פעמים והוא הופעל רק ביוני 2012.

מפרט טכני

אורכו של הצינור הוא 360 ק"מ (220 מייל), קוטרו 1,219 מילימטר (48 אינץ'). הקיבולת של הצינור כ-1.5 מיליון חביות נפט ביום. לצינור 3 תחנות שאיבה. הצינור אמור לספק נפט גולמי לבתי הזיקוק לנפט בפוג'יירה וכן לנמלי היצוא שלה.