פרשת נירים

פרשת נירים היא כינוי לרצף אירועים חמורים שהתרחש באוגוסט 1949 במשלט נירים, סמוך לגבול ישראל-מצרים, בהם הואשמו מספר חיילי צה"ל ומפקדם באונס ורצח של נערה בדואית, ומספר חיילים נוסף הואשם ברשלנות ובאי מניעת ביצוע העבירה.
הפרשה נחתמה ב-1951 עם הרשעת הקצין והסמל המעורבים בה, אך היא הושתקה במשך שנים רבות ואף אחד מלבד המעורבים, החוקרים והשופטים, לא ידע על קיומה. רק בשנת 2005 נחשפה הפרשה לציבור הרחב, בעקבות גילויו של פרופסור יורם שחר באוניברסיטת תל אביב.

הרקע

לאחר תום מלחמת העצמאות, משלט נירים היווה נקודה אסטרטגית לצה"ל באזור הגבול עם מצרים. באותה התקופה, בדואים שגורשו או ברחו במהלך המלחמה אל מעבר לגבול, ביקשו לחזור חזרה לישראל. היה חשש כי בקשה זו פירושה כניסה של מסתננים בדואים כדי לפגוע במטרות ישראליות, ולכן הונהג משטר קפדני בבחינת השבטים הבדואים, כשאת השבטים העוינים גירש צה"ל אל מעבר לגבול.
בתאריך ה-8 באוגוסט 1949, נשלחה מחלקתו של מ"מ משה לאייש את משלט נירים. מפקדו של מ"מ משה תידרך את חייליו בעל פה, כי על המחלקה צווה לירות על מנת להרוג בכל ערבי הנמצא בשטח הגזרה, זאת לאחר שידיעות מודיעיניות התריעו מפני שני שבטים בדואים שנצפו באזור.

הרצח

למחרת, פקד הקצין על הסמל להוציא את הצעירה להורג. הוא יצא עם קבוצת חיילים למרחק של כחצי ק"מ מהמשלט. לנגד עיניה כרו בור בעומק של כ-30 ס"מ. הצעירה החלה לבכות, ופתחה בריצה על מנת לברוח, אך הסמל כיוון את רובהו אליה וירה כדור אחד שפגע ברקתה והרג אותה במקום. לאחר מכן, ירה בה מספר כדורים נוספים כדי לבצע וידוא הריגה. הקבוצה קברה את הצעירה בבור שכרו עבורה ושבה למשלט. כשנשאל הקצין על ידי מפקדו אם השיב את השבויה למקום בו נמצאה, ענה המפקד ש"היה חבל על הבנזין". בתאריך ה-15 באוגוסט 1949, שלח מפקד המשלט מברק המסכם את האירוע בזו הלשון:
15.8.49
משלט נירים
אל: מפקד הפלוגה
מאת: מפקד משלט נירים
הנדון: דו"ח על השבויה
בסיורי ב-12.8.49 נפגשתי בשטח פקודי בערבים, אחד מהם חמוש, את הערבי החמוש הרגתי במקום ולקחתי את נשקו, ואת הערבייה לקחתי בשבי. ובלילה הראשון החיילים התעללו בה ולמחרת מצאתי לנכון להעבירה מהעולם.

החקירה והטיפול המשפטי

המ"פ הגיע למחרת היום למשלט וביקש לראות את קברה של הצעירה. הוא אסף את כל הציוד שהיה ברשות הנערה וכל חפץ שהיה יכול להסביר את הנעשה, על מנת שישמשו כראיות בחקירת המקרה. מספר ימים לאחר מכן, מפקד המשלט נעצר על ידי מצ"ח.
בעת ההעמדה לדין, היה קושי בקביעת העובדות הנוגעות לאלימות המינית שהופעלה כלפי הנערה והיקף המעשים, זאת משום שמצב הגופה לא אפשר בדיקה שתספיק כדי לקבוע ממצאים חד משמעיים. לכן, מרבית הראיות המרשיעות בנוגע לפשעים הנוגעים לאלימות המינית, הגיעו בעקבות הודאות החיילים במשלט.
כתבי אישום הוגשו נגד הקצין והסמל באשמת רצח בכוונה תחילה, ונגד 18 חיילים נוספים במשלט באשמת רשלנות במניעת פשע, אונס ומעשים מגונים. כל הנאשמים ערערו על הפסיקה, ובערכאות הערעור נקבע כך:
"הקצין והסמל נמצאו אשמים ברצח הנערה הערבייה. בתאריך 25 במאי 1951, נדחה ערעורם, ונקבע כי קצין המשלט יישלח ל-15 שנות מאסר, והסמל ל-5 שנות מאסר."
בית הדין הצבאי זיכה את אחד מ-18 החיילים לאחר שהתביעה כשלה בהוכחת מעורבותו החד משמעית במקרה. ה-17 האחרים נשפטו לעונשי מאסר שבין 12 חודשים (עונש מקל על רשלנות במניעת עבירה לאותם חיילים שמלכתחילה הצביעו נגד הפיכת הנערה לשפחת המין של המשלט) ל-30 חודשים (לחייל היחיד שהודה במעשה אונס).
בפסיקה נקבע כי מוטלת על חיילים חובה מוגברת במניעת עבירה מאשר על אזרחים. החיילים מצופים לסטנדרט מוסרי גבוה יותר ויש להחילו לא רק כציפייה, אלא כחוק. החיילים לא נקטו באף פעולה אקטיבית על מנת למנוע את הפשע, ובחרו להעלים עין ולאפשר לו להתרחש. בזאת מצהיר בית הדין על סטנדרט ההתנהגות המצופה מחיילי צה"ל גם בזמני לחימה.