על זאת

"על זאת" הוא שיר מאת נתן אלתרמן שפורסם במדורו "הטור השביעי" בעיתון "דבר" ב-19 בנובמבר 1948, בעת שמלחמת העצמאות הייתה בעיצומה. השיר עוסק בטוהר הנשק, ולאחר פרסומו הופץ בקרב חיילי צה"ל, לפי החלטת דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון.

השיר

השיר עוסק בפשע מלחמה של חייל צה"ל, המתואר בשני בתיו הראשונים של השיר:
חָצָה עֲלֵי גִ'יפּ אֶת הָעִיר הַכְּבוּשָׁה,

נַעַר עַז וְחָמוּשׁ... נַעַר-כְּפִיר.

וּבָרְחוֹב הַמֻּדְבָּר

אִישׁ זָקֵן וְאִשָּׁה

נִלְחֲצוּ מִפָּנָיו אֶל הַקִּיר.

וְהַנַּעַר חִיֵּך בְּשִׁנַּיִם-חָלָב:

"אֲנַסֶּה הַמִּקְלָע"... וְנִסָּה.

רַק הֵלִיט הַזָּקֵן אֶת פָּנָיו בְּיָדָיו...

וְדָמוֹ אֶת הַכֹּתֶל כִּסָּה.
בהמשך השיר תובע אלתרמן למצות את הדין עם פושעי מלחמה ("לוּ יוּכְנוּ בְיָדָהּ עֳנָשִׁים שֶׁל פְּלָדָה! / בָּתֵּי דִין צְבָאִיִּים שֶׁל שָׂדֶה!"), ולא לטייח את מעשיהם ("אַל יֻגַּד "רַק פְּרָטִים הֵם בְּפֶרֶק הַפְּאֵר"").

האירוע שבו עוסק השיר

בשיר נאמר "חָצָה עֲלֵי גִ'יפּ אֶת הָעִיר הַכְּבוּשָׁה", אך אין מידע מהו האירוע שדחף לכתיבת שיר זה, באיזו עיר מדובר ומתי נכבשה. פרשנות נפוצה מייחסת את השיר לאירוע שהתרחש במהלך כיבוש לוד, כארבעה חודשים קודם פרסום השיר. מנחם פינקלשטיין מייחס את כתיבת השיר לאירוע אחר, שהתרחש בסוף אוקטובר 1948, סמוך יותר לפרסום השיר, בכפר דווימה שבחבל לכיש, שבמהלך כיבושו על ידי גדוד 89 של חטיבה 8 נרצחו עשרות אזרחים. חוקרת הספרות זיוה שמיר הצטרפה לניתוחו ההיסטורי של פינקלשטיין, והוסיפה עליו נימוקים באמצעות ניתוח במישור הפואטי. דן לאור קושר בין רצח הנשים והילדים על ידי חיילים שפעלו במסגרת מבצע יואב לבין העובדה שאלתרמן התגייס לחטיבה 8 שבפיקוד יצחק שדה והשתתף חלקית במבצע זה. הוא מביא מדבריהם של חיילים מגדוד 89 נגד אלתרמן ושירו ואומר ש"על אף אופיו הכללי של השיר, הבינו הלוחמים היטב, שהדברים מכוונים אליהם."

גרסאות השיר

כאמור, בגרסתו שבאוסף שירי הטור השביעי נוסף לשיר בית פותח, מעין הקדמה, המתאר את תגובת שר הביטחון לשיר.
הבדל נוסף נכלל בבית השישי של השיר. בנוסח המקורי נאמר בבית זה:
כִּי בָנִים וּבָנוֹת, וַאֲנַחְנוּ אִתָּם,

מִי בְּפֹעַל

וּמִי בִטְפִיחַת הַסְכָּמָה,

נִדְחָקִים, בְּמִלְמוּל שֶׁל "הֶכְרַח" וְ"נָקָם",

לִתְחוּמָם שֶׁל פּוֹשְׁעֵי מִלְחָמָה.
בנוסח המאוחר הוחלפה השורה הראשונה למילים "כִּי חוֹגְרֵי כְלֵי לוֹחֵם, וַאֲנַחְנוּ אִתָּם". פינקלשטיין מנמק שינוי זה: "נראה כי אלתרמן שינה את הנוסח כדי להבחין בין הלוחמים עצמם ("בְּפֹעַל") לבין האזרחים המצדיקים ("בִטְפִיחַת הַסְכָּמָה")". חנן חבר ייחס לשינוי משמעות חריפה יותר: "דרך השינוי הזה, על אף שהכריז כי"אֲנַחְנוּ אִתָּם" הוא ייחד את הפשע הקונקרטי לכוחות הלוחמים ולא לכלל הבנים והבנות, ובכך הסיט את האש מן הזיהוי הקונקרטי היחידני אל האשמה קולקטיבית מטושטשת".
שינוי נוסף הוא צמצום מספרם של סימני הקריאה הרבים שבשיר. בנוסח המקורי הכיל השיר 16 סימני קריאה. בנוסח המאוחר הוחלפו 5 סימני קריאה בנקודות.

משמעות חברתית ופוליטית של השיר

הפצת השיר בקרב חיילי צה"ל זכתה לשבחים מפי הפילוסוף שמואל הוגו ברגמן, שראה בכך "תעודה נפלאה לחופש הוויכוח השורר אצלנו". חוקר הספרות ברוך קורצווייל ציין כי "העובדה ששיר זה הופיע על דפי עתון רשמי למחצה בעת המלחמה, היא סימן מעודד ולתהילה היא לספרותנו".
קורצווייל ציין כי "בצדק עורר השיר בשעתו הד חזק. כולו הוא זעקת המצפון", והתייחס כך גם לסיפורו של ס. יזהר, "השבוי", שפורסם אף הוא באותה עת, ועסק אף הוא בחוסנו המוסרי של צה"ל. חוקר הספרות דב סדן ציין שסיפורו של יזהר הוא "אח בפרוזה" לשירו של אלתרמן.
בניגוד לתגובות אוהדות אלה, בסמוך לפרסום השיר, שראו בו שיר מוסר ותוכחה, פורסמה, כחמישים שנה לאחר פרסום השיר, פרשנות לפיה היו מניעים פוליטיים מאחורי כתיבת השיר, פרשנות הנובעת מאימוץ על ידי בן-גוריון, ותגובתו של אלתרמן, שהוסיף בפתח השיר בית על צעדו של בן-גוריון.
יצחק לאור העלה השערה: "אין להוציא מכלל אפשרות שהשיר הוזמן. מאז ומתמיד חילק השלטון, כל שלטון, את הפשעים לשניים: אלה שנעשו משמו - והם אינם פשעים, ומוטב, ליתר ביטחון, לא לדבר עליהם - ואלה שאינם נעשים משמו ואשר על כן יש להעמיד לדין את מבצעיהם, או לפחות לדרוש כזאת."
בעקבות לאור הלך מבקר השירה אלי הירש וכתב: "'על זאת' הוא שיר מתעתע. בניגוד למה שנדמה במבט ראשון, יש יסוד לסברה שאלתרמן לא פעל בשיר הזה רק כמוכיח בשער אלא גם כמשורר חצר המשרת את השלטון. מטרת השיר היא למתוח קו חד בין פשעי מלחמה שבוצעו כביכול על ידי פרטים תועים או עשבים שוטים בשולי הקרבות, לבין המדיניות הישראלית הכוללת בימי המלחמה."
חוקר הספרות חנן חבר טען כי "עיון מדוקדק בשיר מעלה שבניגוד למה שנראה בו על פניו כגינוי הטבח, אלתרמן דווקא מחזק בו את העמדה ההגמונית, שאפיינה את מלחמת 48' כמלחמה מוסרית" והוסיף שבצעדו "תיעל בן-גוריון את התגובה לפשע אל תוך מנגנוני המדינה, ולמעשה תרם להשתקת המחאה נגדו".
זיוה שמיר שללה בתוקף את הפרשנויות של לאור, הירש וחבר, באומרה: "אין כנראה גבול לסילופים, והנייר כנראה יכול לסבול כל דבר עוולה ואיוולת."

לקריאה נוספת

דן לאור, אלתרמן, עם עובד 2013 עמ' 366-373