google/wiki40b huggingface dataset:
אגן ירוק

אגן ירוק (באנגלית: Constructed wetland) הוא מערכת של ביצות מלאכותיות שמטרתן לחקות את תהליכי הטיהור המתרחשים בביצות טבעיות. אגנים ירוקים פועלים כמסננים טבעיים של זיהומים שונים בשפכים כגון חומרים אורגניים, חומרים מוצקים מרחפים ומתכות כבדות.
יכולתם של האגנים הירוקים לטיהור שפכים הוכרה במחצית השנייה של המאה ה-20 לאחר שהחלו להתפרסם המחקרים הראשונים בנושא.
כיום פועלות בעולם אלפי מערכות ירוקות לטיהור שפכים.

תהליך הטיהור

הטיפול בשפכים והרחקת המזהמים נעשים על ידי הזרמתם דרך השורשים של צמחים הגדלים בבריכות האגן הירוק. צמחים אלו יכולים להתפתח בסביבת מי שפכים ומתאימים להשתרשות במצע רדוד ועשיר במים. לעיתים משמשים בתהליך בצמחי קנה או סוף, אשר שורשיהם יוצרים תעלות במצע הגידול, דרכן חודר החמצן אל השפכים. אולם בגלל שהקנה משתלט על צמחים אחרים שבאגן או יוצר מערכת שורשים שסותמת את המערכת, מקובל לשתול מגוון של צמחי מים לא קנה או סוף. מצע הגידול עליו גדלים הצמחים הוא בדרך כלל תערובת של חול, חצץ ומעט קרקע מקומית המאפשרת את זרימת הנוזלים דרכה. הצמחים מפתחים שורשים צפופים היוצרים משטח בעל שטח פנים גדול עליו מתפתחת אוכלוסיית מיקרואורגניזמים עשירה. מיקרואורגניזמים אלו מפרקים את המזהמים האורגניים בשפכים ומשתמשים בהם כמקור לאנרגיה. חלק מתוצרי הפירוק נקלטים על ידי הצמחים, כך נוצרים יחסי גומלין בין הצמחים למיקרואורגניזמים המאפשרים הן פירוק ביולוגי והן שגשוג של הצמחייה.

קצבי הטיהור

קצב הטיהור תלוי בתנאים הסביבתיים: טמפרטורה ורמות גבוהות של חמצן גורמים להגברת הפעילות הביולוגית וכתוצאה מכך חלה עליה בקצב הטיהור. רמת חומציות גבוהה פוגעת בקצב הטיהור. כמו כן, קצב טיהור השפכים תלוי בכמותם, בקצב הזרמתם בין הבריכות ובסוג צמחי המים.

חישוב השטח הנדרש לאגנים ירוקים

שטח המערכת תלוי בגורמים רבים ובהם: כמות השפכים וריכוז המזהמים בהם, איכות הטיהור הדרושה, תנאים סביבתיים כגון טמפרטורה, כמות גשמים ורמת האידוי.
ככל שכמות השפכים גדולה יותר או/ו ריכוז המזהמים ודרישת הטיהור גבוהים יותר כך יש צורך בשטחים גדולים יותר לאגנים ירוקים.
כדי לתת סדרי גודל בלבד, ניתן לומר שבתנאי הארץ הטיפול בשפכים סניטרים יחייב בין 2–3 מטרים רבועים לנפש (כתלות בנתונים הספציפיים) על מנת להביא את הקולחין לאיכות הנדרשת על פי החוק. כך, ישוב בן 500 נפש המייצר כ – 100 מ"ק שפכים ליום, יידרש לאגן ירוק בשטח כולל שבין 1,000-1,500 מטרים רבועים.

המצב בארץ

למרות השימוש הנרחב בשיטת האגנים הירוקים בארצות רבות בעולם, בישראל שיטה זו עדיין בראשית דרכה. שיטה זו מיושמת בנאות סמדר ונווה חריף, הנמצאים בנגב, למטרת טיהור השפכים הזורמים לנחל קטורה. ניתן לראות דוגמה נוספת בקיבוץ לוטן אולם, שם המערכת נסתמה עקב צמיחה לא מבוקרת של הקנה. שיטה זו מיושמת גם בפארק ירוחם שבצפון הנגב, מי השפכים המטוהרים משמשים להשקיית עצי הפארק המקומי.
הטמפרטורות הגבוהות יחסית ומספר רב של ימי קרינת שמש בשנה מקנים לישראל יתרון על פני מדינות אחרות ביישום שיטת האגנים הירוקים. ככל שהטמפרטורה גבוהה יותר הפעילות הביולוגית מואצת. עם זאת, רמת המליחות הגבוהה יחסית של השפכים, שיעורי האידוי הגבוהים ומחירי הקרקעות הגבוהים באזורים מרכזיים בארץ מהווים חסרונות. שיעורי האידוי ניתנים לצמצום על ידי שימוש במודל הזרימה התת-קרקעית וקיצור משך שהיית השפכים באגן. ישנה חשיבות רבה להקמת אגנים ירוקים, וזאת משום שרבים מהנחלים מהווים יעד להזרמת שפכים בלתי מטופלים וכן מהסיבה שמכוני הטיהור הפועלים כיום בישראל אינם עומדים בתקנים המחמירים של מנהלות הנחלים והמשרד לאיכות הסביבה להזרמה לנחלים. למטרת שיקום הנחלים הוצגו תוכניות אב לשיקום הנחלים לכיש, אלכסנדר והירקון.
נקרופוביה

נקרופוביה (מאנגלית: Necrophobia) הוא פחד חולני מהמוות או מגופות, או מדברים המזוהים עמם כגון בתי קברות או ארונות קבורה. המילה "נקרופוביה" היא הלחם של המילים ביוונית "נקרוס" (νεκρός) שמשמעה גופה ו"פוביה" (φόβος) שמשמעה פחד. 
הסימפטומים של נקרופוביה כוללים קוצר נשימה או נשימה מהירה, אי-סדירות בקצב הלב, הזעה, יובש בפה, רעידות, תחושת בחילה וחוסר נוחות, ותחושות חשש וחרדה. הסובלים מנקרופוביה יכולים לחוש חשש זה באופן תמידי, או רק כאשר ישנו זרז כלשהו לפחד כגון קרבה פיזית לגווייה של חיה, למשל, או הימצאות בהלוויה של אדם קרוב. הפחד יכול לנבוע מתוך מעדות למקרה מוות, או מתוך הכרח להימצא בהלוויה במהלך הילדוּת. יש אנשים המפתחים פחד זה כתוצאה מחשיפה למראות מפחידים באמצעי תקשורת.
יהדות: בין דת למוסר (ספר)

סוגי אוטונומיה ותלות

שגיא מציג מחד את עקרון התלות החזקה, שלפיו אלוהים קובע את החובה המוסרית - מעשה ייחשב מוסרי מסיבה אחת בלבד: הוא צווה בידי אלוהים, ומאידך ייתכן שהמוסר אוטונומי לחלוטין. האדם מחויב בו, ותוקפו אינו נובע מציווי אלוהי מפורש.
ניתן לאחוז בדרך ביניים ולומר שהמוסר קיים כשלעצמו, אך לדעת מה טיבו המדויק לא ניתן בלי להסתמך על ציווי האל, אשר מגלה אותו, בהיותו מושלם מוסרית. לדעת שגיא, גם תפיסה כזו שונה מאוד מ"התלות החזקה" הגורסת כי אלוהים עושה כל שברצונו.
שגיא אינו מסתיר את חיבתו לתפיסה של מוסר אוטונומי שאינו יונק תוקפו מציווי אלוהים, והוא מוצא לו, אולי במפתיע, סימוכין רבים במקורות היהודיים ההופכים אותו לגישה הנפוצה ביותר, על אף שבנצרות ובאסלאם רווחת יותר גישת התלות החזקה.

מוסר בטרם מתן תורה

במבוא לספר בראשית שואל הנצי"ב מה מקור השם שבו כונה ספר זה, 'ספר הישר'. והוא משיב שהאבות "מלבד שהיו צדיקים וחסידים... עוד היו ישרים. היינו שהתנהגו עם אומות העולם, אפילו עובדי אלילים מכוערים, מכל מקום היו עמם באהבה..."
ההבדל שבין הציווי השכלי המוסרי לבין ציווי ה' עולה כבר לגבי קין. מופיעה השאלה כיצד נענש על שפיכות דמים. הרי לא צווה על כך. משיב החזקוני בפשטות: "יש כמה מצוות שחייבים בני האדם לשמרן מכח סברת הדעת".

גישת ריה"ל בספרו "הכוזרי"

ריה"ל כותב שמצוות חברתיות, בניגוד למצוות אלוהיות, ניתן להבין בשכל אנושי גם ללא התורה, אולם לעולם לא נוכל להגיע לדיוק המוסרי של התורה. לדוגמה תשלומי כפל שמתחייב גנב לשלם לבעל הגניבה הוא חוק מוסרי מוחלט אבל בחקירה שכלית ללא התורה לעולם לא היינו יודעים בכמה אחוזים יש לקנוס את הגנב.

מחלוקת בדבר ברכה על מצוות מוסריות

מדוע אין מברכים "אשר קידשנו במצוותיו וציוונו" על מצווה מוסרית, כגון משלוח מנות או צדקה ?
דעתו של רבי יחיאל וינברג בעל שו"ת "שרידי אש", היא: "אם הוא נותן מתוך רחמנות או מתוך אהבת ישראל, טוב יותר ממי שנותן מתוך ציווי וכפיה". כלומר, עדיף לפעול מתוך ציווי מוסרי ולא מתוך ציווי ה', ועל כן ברור שאין לברך "אשר קידשנו במצוותיו וציוונו", כאילו הציווי הוא המניע לפעולה.
לעומתו כותב רבי יחיאל מיכל אפשטיין (ערוך השולחן, הלכות חובל בחברו, תכז)
"האיש הישראלי מחויב לעשות גם מצוות שכליות לא מפני השכל, אלא מפני ציווי הקב"ה"
ברור שגישתו של הרב וינברג נותנת מקום למוסר אוטונומי. עם זאת, ייתכן שגם מי שחולק עליו וטוען שהמניע לעשיית מצוות צריך להיות הציווי האלוהי, אינו שולל את חשיבותה של המשמעות המוסרית במצוות אלו.
רב חיננא בר שלמיא

רב חיננא בר שלמיא, (מוזכר לפעמים כחנינא, חנניא או חנניה). (בתלמוד ירושלמי מוזכר שם אביו בכתיב 'שלמיה') היה אמורא מהדור השני של אמוראי בבל במאה ה-3. תלמידו של רב. מאמריו מובאים גם בתלמוד הירושלמי.
כל מאמריו שבשני התלמודים הם בשם רב והיה שואלו שאלות. פעם פקפק רב נחמן על דיוק שמועתו של רב חיננא בשם רב.
שימש כמלמד משניות לבנו של רב, חייא.
אחרי פטירת רב שלח שאלות לשמואל.

ממאמריו

תלמיד חכם צריך להשתלם גם בידיעה מעשית של קשר התפילין, ברכת חתנים וציצית.
"כיוון שניתקו שיניו של אדם - נתמעטו מזונותיו". שמשמעו לפי פרשנות אחת: בזקנה, במקביל לנשירת השיניים יש קושי להתפרנס.
ספרות שווייצרית

הספרות השווייצרית היא כינוי מכליל לכמה ספרויות בשפות שונות, הנכתבות בשווייץ. כארבע שפותיה של מדינה זו, כך ניתן לחלק את הספרות השווייצרית לספרות בשפות גרמנית, צרפתית, איטלקית ורטו-רומאנית. על אף חלוקה זו, מאוחדים כל סופריה של שווייץ באיגוד אחד.

הספרות השווייצרית בשפה הגרמנית

הספרות של המרחב השווייצרי הדובר גרמנית היא, בדומה לספרות האוסטרית, יותר תולדה של חלוקה גאוגרפית מאשר מרחב ספרותי עצמאי. הסופרים השווייצרים הכותבים בגרמנית משתייכים למרחב התרבותי של גרמניה ובכך גם לספרות הגרמנית.
כבר בימי הביניים הייתה עשייה ספרותית במנזרים השונים ברחבי שווייץ. במנזר מורי נוצר בשנת 1250 מחזה חג הפסחא הראשון בשפה הגרמנית. מעט מאוחר יותר נכתב מחזה חג המולד הראשון בסנט גאלן. בציריך ובמקומות אחרים נכתבה שירה בארמונות האצילים.
במאה השש עשרה כתב אגידיוס טשודי את הכרוניקה השווייצרית. יצירה זו שימשה למחזאי והמשורר הגרמני פרידריך שילר כבסיס למחזהו "וילהלם טל".
אף שהספרות השווייצרית בשפה הגרמנית עמדה תמיד בצלו של המרחב הספרותי הפאן-גרמני, הרי שכמה מיצירותיה הצליחו להתפרסם בכל המרחב הדובר גרמנית, ביניהן עבודותיהם של גוטפריד קלר ("היינריך הירוק"), ירמיאס גוטהלף, פרידריך דירנמט, המשורר קונרד פרדיננד מאייר והמחזאי מקס פריש ("שטילר", "הומו פאבר"). שני סופרים שווייצרים, קרל שפיטלר והרמן הסה (שהיה גרמני-שווייצרי), היו בין הזוכים בפרס נובל לספרות. ספרי "היידי בת ההרים" מאת יוהנה ספירי מן המאה התשע עשרה הם בין הספרים הנמכרים ביותר בכל העולם בכל הזמנים, לאחר ספריה של אגתה כריסטי.

שפתה

בשווייץ הגרמנית דוברים רוב התושבים בעגות אלמאניות שונות, הנחשבות ביחד כגרמנית שווייצרית. אלא ששפת הכתיבה היא כמעט תמיד גרמנית תקנית, הנקראת "גרמנית שווייצרית גבוהה".
גל ראשון של כתיבה בעגות הדיבור התרחש סביב שנת 1900 בהשפעתו של איש הספרות המשפיע אוטו פון גריירץ. גל ממושך זה התבטא מאוחר יותר גם בשימוש בעגות של גרמנית שווייצרית בקולנוע, כחלק מתפיסה לאומית מתגוננת.
גל שני של שימוש בעגות הדיבור בעשייה התרבותית - בספרות, בשירה ובזמר הפופולרי - התחיל בשנות השישים בהשפעת זמרים פופולריים.

הספרות השווייצרית בשפה הצרפתית

בין היוצרים השווייצרים בשפה הצרפתית המשוררים פיליפ ז'קוטה וסופרים כמו שארל פרדינאן רמוז. ז'אן ז'אק רוסו הוא במקור משווייץ בת ימינו. ביתה של מאדאם דה סטאל בקופה היה במאה השמונה עשרה אחד המרכזים הספרותיים של אירופה כולה.
פמיניזם מרקסיסטי

מרקסיזם

על פי התאוריה המרקסיסטית החברה מחולקת לשני מעמדות – שולט ונשלט, הנבדלים בבעלות על אמצעי היצור המשתנים בהתאם לתקופה. למעמד הנשלט יש את כוח העבודה. היחסים בין המעמדות מושתתים על מאבק, קונפליקט, סכסוך, אך יש גם תלות. הניצול והקונפליקט נובעים מהרצון של בעל אמצעי היצור להרוויח כמה שיותר. מעמד הפועלים מייצר יותר ממה שהחברה זקוקה, הערך העודף הוא הרווח שבעל העסק מרוויח על חשבון הפועל. זו תאוריה מטריאליסטית – מתחילה מהבסיס של אמצעי היצור. הבסיס החומרי/ תשתית, הוא הבסיס עליו מעוצב מבנה העל. מבנה העל כולל את האידאולוגיה של החברה, את המנהגים, התרבות, המוסר, השפה, חינוך, דת ועוד. הטענה של מרקס היא, שמבנה העל משרת את האינטרסים של המעמד השולט. דת = אופיום להמונים, מטשטשת את בני האדם ומונעת מהם לראות את יחסי הניצול שמאפיינים את חייהם. כל אלה משמרים את האינטרסים של המעמד השולט משום שהם נתפסים כמובן מאליו, כאמת היחידה ומכאן נצחית ובלתי ניתנת לשינוי.

ההתייחסות המרקסיסטית לפמיניזם ומעמד האישה

הפמיניזם, בתחילת דרכו של המרקסיזם, השתמש בסכימה הזו של מבנה העל כדי לנתח יחסי גברים ונשים. אנגלס, בספרו "מוצא המשפחה, המדינה והקנין הפרטי" תיאר את התפתחות המבנה המשפחתי הנוכחי בניתוח היסטורי. אנגלס טען שהמשפחה הנוכחית מייצגת את הקונפליקט המעמדי הבסיסי ביותר בהיסטוריה שבו הרווחה וההתפתחות של צד אחד מושג דרך דיכוי של צד שני. הטענה שלו היא שברגע שהתמסד רכוש פרטי בחברה, האישה הפכה להיות תלויה בבעלה ואצל הגבר התפתח אינטרס מובהק לשמור על הרכוש הפרטי ולדאוג שהרכוש יעבור רק ליורשים הלגיטימיים – ילדיו הביולוגים, כלומר הוא מחייב את אשתו למונוגמיה. קיומו של רכוש פרטי ממסד יחס למוסר, ליחסי גברים נשים. לכן אנגלס השווה את היחסים בין בעל לאשה, לזנות. הוא אמר שנשים מוכרות את גופן לעבודות הבית תמורת תמיכה כלכלית. הוא השווה את הגבר לקפיטליסט שנהנה מהערך העודף שאשתו מייצרת. הבורגני רואה באשתו מכשיר ייצור בלבד של יורשים לגיטימיים, של שירותי מין, ושל עבודות בית. הטענה הייתה שכשאין רכוש פרטי אין לו שום אינטרס לשמור על יחסי המין של אשתו. לפי אנגלס התנאים לשחרור הם לא שינוי תודעה מגדרית, אלא ביטול הרכוש הפרטי – מהפכה חברתית של הפרולטריון. התנאי השני הוא שנשים יעבדו בתחום הציבורי כדי שתהיה להן עצמאות כלכלית ואז לא יזדקקו לתמיכת הבעל. חיי הנישואין יתבססו רק על אהבה ויהיה שוויון.
Lady Antebellum

מבצעים

באלבום השתתפו חברי ליידי אנטבלום ו-12 מוזיקאים נוספים ניגנו באלבום.

חברי ליידי אנטבלום

דייב הייווד - גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית, מנדולינה, קולות רקע
צ'ארלס קלי - שירה וקולות רקע
הילארי סקוט - שירה וקולות רקע

סינגלים

מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים: Love Don't Live Here, ‏Lookin' for a Good Time ו-I Run to You.

Love Don't Live Here

Love Don't Live Here הוא סינגל הבכורה של הלהקה (קדם לו Never Alone, אך בו השלישייה התארחה ולא הייתה המבצעת העיקרית), השיר יצא כסינגל השיר הגיע למקום השלישי במצעד שירי הקאנטרי של הבילבורד ולמקום ה-53 במצעד הכללי (בילבורד הוט 100).

Lookin' for a Good Time

הסינגל השני מהאלבום הוא Lookin' for a Good Time. הסינגל הגיע למקום ה-11 במצעד הקאנטרי ול-67 בהוט 100.

I Run to You

I Run to You הוא הסינגל השלישי והאחרון שיצא מתוך האלבום, והמצליח מבין השלושה. הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הקאנטרי של הבילבורד ולמקום ה-27 במצעד הכללי (בילבורד הוט 100).
I Run to You נכלל גם בגרסה הבינלאומית של האלבום Need You Now.
הסליק ביגור

היסטוריה

בתקופת טרום הקמת המדינה, בעת שלטון המנדט הבריטי, בנה ארגון "ההגנה" סליקים בכל רחבי הארץ כדי לספק נשק להגנת נקודות היישוב השונות. בימים אלו קיבוץ יגור היה מרכז חשוב של "ההגנה" ולכן הכיל את אחד הסליקים הגדולים.
ב"שבת השחורה" (29 ביוני - 1946) ערך הצבא הבריטי חיפוש במקום (בעקבות הלשנה) וגילה מחבוא גדול של נשק שנועד להגנה על היישוב היהודי וחשיבותו הייתה גדולה מאוד.
הבריטים חפשו במשך מספר ימים בעזרת כלבים ומגלי מתכות ולבסוף גילו את הסליק המרכזי ועוד 25 סליקים קטנים. 
זה היה אחד הסליקים הגדולים שבו נתפסו כ- 80 מרגמות 52 מ"מ, עשרות רובים תת-מקלעים ותחמושת רבה. 
הנשק שהיה בסליקים הוחרם וחלק מחברי הקיבוץ נאסרו. בעקבות זאת, נקראה אוניית מעפילים בשם "יגור".
הסליק המרכזי שנותר ריק לחלוטין מאז השבת השחורה, שוחזר ושופץ בשנת 1983 במסגרת חגיגות ה-60 לקיבוץ.
צו חיפוש

צו חיפוש הוא צו הניתן לגורמי אכיפת החוק המאפשר להם לבצע חיפוש על גופו של אדם, במבנה וברכב, כחלק מתהליך איסוף ראיות בחקירה משטרתית. בישראל, תהליך נסיבות הוצאת הצו, הסמכויות הנתונות למחזיק צו החיפוש ונוהל חיפוש מעוגנים בפרק ג' של פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש) [נוסח חדש], תשכ"ט-1969.

בארצות אחרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

ארצות הברית

בהתאם לתיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית, לרוב החיפושים המבוצעים על ידי המשטרה נדרש צו חיפוש הניתן על בסיס עילה סבירה, למרות שקיימים מספר חריגים.
ברירה קבוצתית

ברירה קבוצתית היא תהליך באבולוציה, שקיומו שנוי במחלוקת, בו הישות עליה פועלת הברירה הטבעית היא קבוצה של פרטים ולא כל פרט בודד בנפרד. הקבוצה יכולה להיות אוכלוסייה, מין או כל יחידה טקסונומית אחרת. בברירה קבוצתית אללים המעניקים יתרון לקבוצה נפוצים באבולוציה גם אם הפרט אדיש להם או ניזוק מהם.
רעיון קיומו של תהליך אבולוציוני המעדיף ברירה של קבוצות על פני ברירה של בודדים זכה לפרסום בעקבות עבודתו של ויין-אדוארדס ב-1962. כבר בשנות ה-60, זמן קצר אחרי פרסומו של הרעיון, הוא ספג ביקורת חריפה. ויליאמס התייחס לטענותיו של ויין-אדוארדס באופן ספציפי בשנת 1966. מאז אפילו המצדדים בקיום התהליך טוענים שהוא ממעט להתרחש ומתרחש בקצב נמוך מאוד, הרבה יותר נמוך מהקצב של ברירה טבעית, כך שבפועל ניתן להתעלם ממנה. בנוסף לכך לא נמצאו לברירה קבוצתית תימוכין אמפיריים, הווה אומר לא נמצאו תופעות שברירה קבוצתית מסבירה ואילו ברירה טבעית לא מצליחה להסביר.
חוקרים השתמשו בברירה קבוצתית כהסבר לזולתנות. גישה זו ספגה ביקורת, בעיקר בגלל הקצב הנמוך של פעולתה. מיינרד סמית' מצא שברירה קבוצתית תהיה כוח דומיננטי רק במקרה שקצב ההגירה נמוך מאוד וקצב ההכחדה גבוה מאוד. תנאים כאלו לא מתקיימים בפועל. תופעות כגון זולתנות בטבע שהוסברו לכאורה על ידי ברירה קבוצתית צומצמו לתהליכים אחרים כגון ברירת שארים וברירה בין אסטרטגיות יציבות אבולוציונית.
באוגוסט 2010 התפרסם מאמר בכתב העת Nature שנכתב על ידי אדוארד וילסון, מאבות הסוציוביולוגיה ושני מתמטיקאים מאוניברסיטת הרווארד, מרטין נוואק וקורינה טרניטה התומך בברירה קבוצתית. השלושה טענו כי העובדה שאורגניזמים מפותחים מבחינה חברתית מעדיפים, בסופו של דבר, את קרובי משפחתם (זוהי ברירת שארים), היא תוצר לוואי של חברותם בקבוצה, ולא הסיבה להתאגדות בקבוצה. ברירת השארים אינה הסיבה להתנהגות אלטרואיסטית, אלא רק תוצאתה.
הפרסום עורר סערה בקרב מדענים בתחום, ולמגזין Nature נשלחו, בחודשים שלאחר פרסום המאמר של וילסון ועמיתיו, חמישה מכתבים התוקפים בחריפות את וילסון ואת הבנתו את תורת האבולוציה. על אחד מחמשת המכתבים חתמו 137 מדענים בכירים, בהם שניים מעמיתיו של וילסון באוניברסיטת הרווארד.
דריק גרווין

ביוגרפיה

גרווין, שנולד בדטרויט שבמישיגן, היה פורוורד בגובה 2.03 מטר. בתיכון שיחק גרווין, כמו אחיו ג'ורג', בבית הספר מרטין לותר קינג. הוא שיחק במכללות באוניברסיטת טקסס בסן אנטוניו (UTSA), ונבחר על ידי פילדלפיה 76' בסיבוב הרביעי (בבחירה ה-90 הכללית) של דראפט ה-NBA בשנת 1985. לאחר שהקבוצה בחרה שלא להחתים את גרווין על חוזה, עבר לאוונסוויל ת'אנדר מליגת ה-CBA. לאחר מכן שיחק בקורדובה, קבוצה ספרדית מהליגה השנייה בחשיבותה. בקבוצה היה למכונת התקפה, קלע 46.3 נקודות בממוצע למשחק, וכן קלע מעל 60 נקודות שלוש פעמים באותה עונה. קבוצתו הבאה, גם היא מה-CBA, הייתה סנטה ברברה איילנדרס, בה שיחק בשנים 1989–1990. לאחר מכן הוא שיחק שתי עונות (בשנים 1990–1991) ב-NBA, בתור שחקנה של קבוצת הליגה ניו ג'רזי נטס. הוא קלע בממוצע 8.8 נקודות למשחק ב-77 משחקים.
לאחר העונות בנטס חזר גרווין לשחק בליגת ה-CBA. הוא שיחק בפורט ויין פיורי ואחריה בלה קרוס קטבירדס, ואז עבר לקבוצה הארגנטינאית בוקה ג'וניורס. בסופה של עונה אחת במועדון זה חזר לקבוצת CBA, אוקלהומה סיטי קוואלרי, ולאחריה תקופה נוספת בלה קרוס קטבירדס. כשסיים את העונה בקטבירדס עבר לאירופה: הוא שיחק באיטליה, בקבוצת ליגת העל האיטלקית בכדורסל טורינו ובגלאטסראיי הטורקית מליגת העל הטורקית בכדורסל.
תחנתו הבאה הייתה ישראל, שבה שיחק בהפועל גבת/יגור, שבאותו זמן שיחקה בליגת הכדורסל הבכירה של ישראל. גם בגבת הציג את כישרונו ההתקפי הנדיר: בשתי עונותיו קלע מעל 27 נקודות למשחק, והיה למלך הסלים של ליגת העל בכדורסל. לאחר מכן חזר לתקופה קצרה לפורט ויין פיורי שבה כבר שיחק בעבר, ולאחר מכן חזר לישראל, למכבי קריית מוצקין. את הקריירה סיים גרווין בדטרויט וילס מליגת ה-PBL.
חולצתו של גרווין הופרשה על ידי אוניברסיטת טקסס בשנת 2006. אחיו הבכור, ג'ורג' גרווין, שיחק בליגת ה-ABA משנת 1972 עד 1976 וב-NBA משנת 1976 עד 1986, והוא חבר בהיכל התהילה של הכדורסל וברשימת 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
מגי לוסון

ביוגרפיה

לוסון נולדה בלואיוויל שבקנטקי לג'ודי, עקרת בית, ולמייק, מנהל מלון. היא למדה בבית הספר הקתולי "St. Stephen Martyr".

קריירה

לוסון החלה את קריירת המשחק שלה בגיל 8, כששיחקה ההצגות של תיאטראות מקומיים. לאחר מכן החלה להנחות בערוץ ילדים מקומי, ובגיל 15 עברה ללוס אנג'לס בכדי לקדם את הקריירה שלה.
בשנת 2000 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט המשתייך לסדרת עולמו המופלא של דיסני: "Model Behavior".
בשנת 2002 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "ננסי דרו".
בשנים 2006–2012 כיכבה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה המצליחה "בניחוש חוקר" של ערוץ הטלוויזיה USA, בתפקיד הבלשית ג'ולייט או'הורה. בשנת 2017 חזרה לשחק את דמותה של או'הורה בסרט בניחוש חוקר: הסרט, ותגלם את דמותה גם בסרט בניחוש חוקר: הסרט 2 שעתיד לצאת בסוף 2019.
ב-2011 השתתפה במחזה "Greedy", בבימויו של בן זוגה באותה תקופה, ג'יימס רודיי.
בשנת 2012 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "Back In The Game". בשנת 2016 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "מלאך מהגיהנום".
בשנת 2019 עתידה לככב כדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה "Outmatched" לצידו של ג'ייסון ביגס, סדרה קומית שתעסוק בהתמודדות זוג הורים עם ארבעה ילדים ששלושה מתוכם מחוננים.
היא השתתפה כשחקנית אורחת במספר סרטים וסדרות טלוויזיה, ביניהם: "שפץ ביתך", "ילד פוגש עולם", "סמולוויל", "פלזנטוויל", "מרחבים סגורים", "דיאטת סנטה קלריטה" וב-12 פרקים בסדרה "שני גברים וחצי" בתפקיד גברת מק'מרטין, עובדת הסוציאלית שאחראית על תחום אימוץ הילדים.

חיים אישיים

בשנים 2006–2013 הייתה בזוגיות עם השחקן ג'יימס רודיי, שכיכב לצידה בסדרה "בניחוש חוקר".
ב-14 בנובמבר 2014 התארסה לשחקן בן קולדייק. השניים נישאו בטקס בחוות משפחתו של קולדייק בניו מקסיקו ב-8 באוגוסט 2015, אך הכריזו על גירושיהם בתחילת 2017.
לוסון היא חובבת בעלי חיים ומייסדת קרן "Tiger Frances Foundation" להצלת בעלי חיים.
בוברקה

תולדות היישוב

לראשונה מוזכר שמה של העיר במסמכים משנת 1211, בהתייחסות לכפרים באזור גליציה וווהלין.
במאה ה-15 קיבלה בוברקה זכויות עיר מהמלך קז'ימייז' הרביעי, והותר לעיר לערוך ירידים פעמיים בשנה ולייצר בירה. בסוף המאה חרבה העיר בשרפה. רק בתחילת המאה ה-17 השתקמה העיר, אך ב-1638 עדיין קיבלה מהסיים פטור זמני מתשלום מיסים. פלישות השוודים באמצע המאה ה-17 גרמו שוב לחורבנה של בוברקה. ורק באמצע המאה ה-18 שוב השתקמה. 
במאה ה-19 הוקמו בעיר בתי ספר ומפעל טקסטיל, וחיו בה כ-3,000 תושבים. לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה בוברקה חלק מהרפובליקה העממית של מערב אוקראינה שהתקיימה פחות משנה. לאחר מכן הייתה בוברקה חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית בברית המועצות. בתקופת השלטון הסובייטי הוקם בעיר בית כלא לאויבי המשטר.

תולדות הקהילה

בשנת 1717 שילמה הקהילה היהודית בעיר מס גולגולת של 473 זהובים, והייתה כפופה לקהילת לבוב. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-18 התכנסו בעיר ישיבות מטעם ועד ארבע הארצות. יהודי העיר עסקו ברובם במסחר ובפונדקאות.
החל משנות ה-80 של המאה ה-19 היגרו רבים מיהודי העיר לארצות הברית. רוב יהודי העיר היו מחסידות בלז, ומיעוטם מחסידות סטרטין. בשנת 1895 קמה בעיר אגודת "אהבת ציון", וב-1908 הוקם בעיר סניף של פועלי ציון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי העיר במיוחד בעת הכיבוש הרוסי, כאשר החיילים הרוסים שרפו בתים רבים של יהודים, לרבות כל בתי התפילה בעיר, למעט בית הכנסת הגדול. כמו כן, האוכלוסייה המקומית בעיר השתתפה בביזת בתי היהודים, ויהודי העיר הואשמו בהרעלת בארות, ובמאי 1919 התעללו חיילי הצבא הכחול ביהודים בעיר.
בין מלחמות העולם פעלו בעיר מפלגות ציוניות, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן השומר הצעיר וגורדוניה, ובשנת 1920 עלו כמה עשרות צעירים מבני העיר לארץ.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בבוברקה למעלה מ-1,800 יהודים. בספטמבר 1939 כבש הצבא האדום את העיר, והשלטון הסובייטי הגלה יהודים רבים לתוככי ברית המועצות.

בשואה

במבצע ברברוסה, ביוני 1941, כבשו הגרמנים את העיר. מיד לאחר מכן, ערכו תושבי העיר האוקראינים פוגרום בו רצחו עשרות יהודים, וכעבור מספר ימים, 63 יהודים נוספים נרצחו בידי הגרמנים.
ביום 10 ביולי צוו יהודי העיר לשאת על זרועם סרט עם מגן דוד, והוקם בעיר יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים דברי ערך וסחורות, ולספק יהודים לעבודות כפייה.
באוגוסט 1942 ריכזו הגרמנים בעיר מאות יהודים מיישובים בסביבה, וגירשו כ-2,700 יהודים מהעיר למחנה ההשמדה בלז'ץ, לאחר שהוחזקו שעות רבות בכיכר העיר עם ידיהם על ראשם. מספר הנספים באקציה היה כ-200. 
לאחר הגירוש הוקם בעיר גטו, ובדצמבר היו בו כ-1,900 יהודים, לרבות מאות מגורשים יהודים נוספים מהסביבה. כ-1,200 מיושבי הגטו הועברו באותו החודש לבלז'ץ, וכ-140 נרצחו בגטו. לאחר מכן, הוקף הגטו בגדר תיל, והתפתחו בו תנאי רעב קיצוניים, לצד מגיפות.
באפריל 1943 נורו יתר יהודי הגטו, לרבות אנשי היודנרט, בבור שנאלצו לחפור בכפר הסמוך וולובה , וכ-160 יהודים הועברו למחנה ינובסקה. לאחר חיסול הגטו, ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד אחר יהודים שהסתתרו ביערות הסמוכים לעיר.
מיהודי העיר שרדו כ-20 איש שהסתתרו ביערות, וכ-40 איש שנמלטו לברית המועצות.
פול בויר

קורות חייו

בויר נולד ב-1918 בפרובו, יוטה, ארצות הברית, לגרייס גאיימון ודל דלוס בויר. בגיל 15 אמו נפטרה ממחלת אדיסון. מותה תרם להתעניינותו של בויר בביוכימיה. כילד ונער הוא למד בבתי ספר ציבוריים בפרובו. לבית הספר התיכון הוא נכנס שנה אחת מוקדם יותר משאר חבריו לכיתה, מאחר שקפץ כיתה, וסיים את התיכון בגיל 16. לאחר סיום התיכון החל ללמוד באוניברסיטת בריגהם יאנג, שם סיים תואר ראשון בכימיה בשנת 1939. הוא זכה במלגה מאת "קרן בוגרי מחקר ויסקונסין" (WARF), והלך ללמוד באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, שם סיים תואר שני (1941) ותואר שלישי (1943). שימש כמורה באוניברסיטת סטנפורד וכפרופסור באוניברסיטת מינסוטה, ובשנת 1963 התמנה לפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. התחתן עם לידיה ויקר חמישה ימים לפני שעזב לאוניברסיטת ויסקונסין, ונולדו לו שלושה ילדים ושמונה נכדים.
נפטר בלוס אנג'לס ב-2 ביוני 2018.

קריירה מחקרית

בויר החל את מחקריו על ATP בראשית 1950. עיקר מחקריו עסקו ב-ATP סינתאז, ובמיוחד במנגון שבו ATP סינתאז משתמש באנרגיה בשביל ליצור ATP חדש. המחקר שבזכותו זכה בויר בפרס נובל עסק בכך שהוא ושותפיו למחקר הציעו מנגנון המתאר את איך ATP נוצר על ידי חיבור של ADP ופוספט אנאורגני. המנגנון נקרא "מנגנון שינוי קשר" (Binding changing Mechanism). ווקר, האיש שחלק עם בויר את פרס נובל, אימת במחקרו את המנגנון שהציע בויר. בנוסף לכך, בויר ושותפיו למחקר גילו, שבניגוד למה שחשבו, השלב שדורש אנרגיה הוא לא הסינתזה של ATP מ-ADP ופוספט אנאורגני, אלא השלב בו נקשרים הADP והפוספט האנאורגני לאנזים, והשחרור של ה-ATP. את מרבית מחקריו ערך בויר באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם עבד כפרופסור בין השנים 1963–1989, וכהן שם כמנהל המכון לביולוגיה מולקולרית מאז שנת 1965.
בשנת 1981, קיבל בויר את פרס טולמן, בפרס המוענק מאת "החלק של דרום קליפורניה באגודת הכימיה האמריקאית" (SCALACS). פרס זה מוענק כל שנה לאדם שתרם רבות לתחום הכימיה. בויר זכה בפרס על מחקריו הרבים, ועל הקמת המכון לחקר ביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.

עבודתו כעורך

בין השנים 1970–1990, כתב וערך בויר 18 כרכים של סדרת הספרים "האנזמים" (The enzymes). בנוסף לכך, היה בויר עורך של "סקירה שנתית של ביוכימיה" (Annual Review of Biochemistry) בין השנים 1963-1989.