תסמונת הניכור ההורי

ניכור הורי (באנגלית: Parental Alienation) היא תופעה בה ילד מתנכר לאחד מהוריו, כאשר אין צידוק לכך, ועל רקע של פרידה בין בני זוג. המונח נטבע ב-1985 על ידי פרופ' ריצ'רד גארדנר (Richard A. Gardner) מארצות הברית, ומגדיר מצב שבו ילדים מגיעים לנתק מהורה אחד (הורה מנוכר), תוך תהליך של הסתה ושטיפת מוח של ההורה השני (הורה מנכר). התופעה ידועה ומקבלת הד במאמרים ומחקרים אקדמיים עדכניים, כמו על ידי מערכת המשפט, וגם מוכרת כתסמונת בקרב אנשי מקצוע בתחומי הפסיכולוגיה והמשפט.
מאז, התפתח המחקר בתחום וניתן למצוא תיקוף לתופעה אצל כותבים וחוקרים עדכניים רבים למשל ד"ר ריצ'רד וורשאק (Richard A. Warshak). ד"ר איימי ג'יי. אל. בייקר (Dr Amy J.L. Baker), ד"ר קרייג צ'יילדרס, ברברה פידלר, ניקולאס באלה, ד"ר קארן וודאל ועוד רבים.

רקע: הגירושין, המשמורת והילדים

מאבקי גירושים כוללים בדרך כלל מטענים רגשיים עזים, הגורמים לעיתים לכך שבני הזוג המתגרשים, או אחד מהם, אינם בוחלים בשום צעד אשר ישרת את מטרתם. אחד מנושאי המאבק הוא שאלת משמורת הילדים (אצל מי יגדל הילד), המהווה נושא טעון. לעיתים אחד ההורים צובר כעסים כלפי השני, ומתקשה להפריד בין כעסים אלו לבין טובתו של הילד בשמירה על קשר עם ההורה השני. כעסים אלה באים לידי ביטוי בהאשמות על פגיעה בילד ובטענות על חוסר מסוגלות להיות הורה טוב.
במצבי קיצון, וכאשר מתקיימים אחד או יותר מהגורמים הבאים: הורה עם הפרעות אישיות נרקיסיסטיות, עירוב יתר של הילדים בתהליך המשפטי, כעס ורצון לנקמנות, הסתה ושטיפת מוח נגד הורה אחד, עשוי המצב להגיע לתחושה של הילד כי הוא צריך לבחור בהורה אחד. עד למצב של ניתוק קשר עם ההורה השני. מאחר שיחסים עם הורים הם בעלי חשיבות מרובה להתפתחות אישית וקוגניטיבית—ילד העומד במרכזו של סכסוך כזה עלול להימצא בסיכון פסיכולוגי.
בתי משפט נדרשים] להחליט החלטות אשר מעדיפות את טובת הילד על כל השיקולים האחרים, ומזמינים חוות דעת של אנשי מקצוע, פסיכולוגים, עובדים סוציאליים ופקידי סעד, ואלו חותרים לזהות מצוקות רגשיות אצל הילדים, אם הן קיימות. מסקנותיהם משמשות כלי בהחלטות שופט, הנדרש להכריע למי מההורים תינתן המשמורת.
בספרות היום קיימים כלים אבחוניים לזיהוי מצב של ניכור הורי, אך נדרשת הכשרה של אנשי מקצוע ושל מערכת המשפט הבוחרת פעמים רבות להתעלם מהתופעה או לראותה כזמנית. ניכור הורי מחייב הסתכלות פסיכולוגית מעמיקה של גורמים ותהליכים מתחת לפני השטח ולא רק האמירות המילוליות, שכן במישורים רבים דומה הדבר] להתנהגות של מצטרפי כת.
ניכור הורי חוצה גבולות, וידוע היום כי מתקיים ניכור נגד אבות כמו גם נגד אמהות, נגד דתיים ונגד חילוניים.

צעדי מניעה וטיפול

גארדנר מציע דרכים מעשיות להתגבר על הניכור, שמטרתן למנוע מההורה המנכר את היכולת למנוע קשר של הילד עם ההורה השני. דרכים אלו כוללות פיקוח ואכיפה של גורמים מקצועיים והתערבות ישירה למניעת הניכור. במקרים קיצוניים, כשיש ניכור בדרגה חמורה, יש הטוענים כי יש לבצע החלפת משמורת.
במחקרים של פידלר ובלה Fidler & Bala מ 2010 מדובר על תיקון ושיקום ממצב של ניכור הורי שיכול לנבוע מגורמים כגון:
התבגרות, טריגרים חיצוניים (כמו מחלה, או ריב), שחרור – יש מטפלים הממליצים להורה המנוכר לסגת ולהתנתק במצבים קשים, אחרים חושבים שלא נכון להפסיק ניסיונות לקשר מצד ההורה המנוכר לילד, בין השאר כדי למנוע את תחושת הנטישה שמתפתחת אצל הילד. כיוון פעולה במקרים של העדר רצון מוחלט וניכור קשה מצד הילד יכול להיות "פרדה זמנית" תוך השארת דלת פתוחה, בתיווך של מטפל או אפילו במכתב המביע אהבה ורצון לחזור לקשר בעתיד.
לבתי המשפט ולמערכת הרווחה תפקיד חשוב בהסדרת קשר וחזרה לקשר. מומלצת גם גישה טיפולית משפחתית.
מעורבות בית משפט, אירועי חיים קריטיים או השפעה של אח לא מנוכר נמצאו בין הטריגרים העיקריים לחזרה לקשר.
מובאות המלצות למדיניות כגון מניעה דרך תוכניות הדרכה, זיהוי מקודם, התערבות מהירה ונחרצת של המערכת המשפטית, שליטה שיפוטית ואכיפת החלטות, פיתוח תוכניות של מניעה וטיפול ברמת המדינה.

הניכור ההורי בהליכים משפטיים

חשיפת התופעה משנה באופן מהותי את התפישות המקובלות לגבי ההחלטה מי מבין ההורים יקבל את משמורת הילד, ובשנים האחרונות קיימת נטייה גוברת והולכת לבחון על פיה היבטים נוספים שלא היו מקובלים וכל זאת בשל העלאת המודעות לתופעה הרבה בזכות ״העמותה למאבק בניכור הורי״.
עד שנות ה-90 המשמורות על ילדים ניתנו כמעט תמיד לאמהות. אמנם, בית המשפט העליון כבר הניח כי התופעה הייתה קיימת עוד לפני שגארדנר הגדיר אותה והתייחס אליה בצורה מתודית. אך תלונות ילדים על התעללות האב, התקבלו כמעט ללא תנאי, כמו גם סרבנות קשר שלא זכתה להתייחסות בולטת. בשנות ה-90 גברה המודעות של אבות לקחת חלק בהורות גם לאחר הגירושים, ועל רקע הפרסום של תסמונת הניכור ההורי, החלו חוות דעת מקצועיות לבחון תלונות אלה בהסתמכם עליה.
כיום מערכת המשפט מתמודדת עם ניכור מצד אמהות כמו גם עם ניכור מצד אבות.
החל מינואר 2019, החל פיילוט בבית המשפט לענייני משפחה בת״א, שם מינו שופט מוקד שתפקידו לטפל בתיקי ניכור הורי ולאחרונה נראות החלטות מרחיקות לכת הכוללות סנקציות קשות כנגד המנכרים.
תסמונת הניכור ההורי על פי גארדנר, ומאמרם של ויצטום וברגמן, משמשים אבני יסוד בפסקי דין של בתי המשפט העוסקים בענייני משפחה בארץ. שופטים בערכאות שונות אכפו קשר עם אב מנוכר בהתייחסם לתסמונת ולתקפותה. כך למשל השופטת סביונה רוטלוי: "הספרות המקצועית והפסיקה שאימצה אותה, מלמדים על כך, שכאשר מדובר בתסמונת ניכור הורי מהדרגה הקיצונית, יש חשיבות ראשונה במעלה להתערבות מהירה של הרשות המטפלת כמו גם הרשות האוכפת", השופט חיים פורת: "התסמונת הנדונה מזיקה מאוד להתפתחותו של הילד. היא יוצרת אצלו תפיסה חד ממדית של אנשים ושל מערכת יחסים ומעוותת במיוחד את ההבנה שתהיה לו על מהות של מערכות יחסים בתוך המשפחה.
במקרים קיצוניים אף נקט בית המשפט בסנקציות כלפי הורה מתנכר. כך למשל הטיל שופט קנס על אם שמנעה קשר בין ילדה לאביה, דבר אשר גרם לנזק בקשר ביניהם. השופט ציין כי "התופעה של מניעת קשר בין הורה לילדיו, אשר כונתה לעיתים בפסיקה כ"תופעת הניכור ההורי", היא רעה חולה שיש לעקור מן השורש". במקרה אחר הוטלו צו עיכוב יציאה מהארץ וצוי למניעה בשימוש בכרטיסי חיוב בשל ניכור הורי. במקרה אחר נגזרו 30 ימי מאסר על אשה שנמנעה מלשתף פעולה ושיבשה את הקשר של הילד עם אביו (בית המשפט העליון שיחרר אותה כעבור 10 ימים).
במערכת המשפט מתחילה להיכנס התפיסה כי יש לעצור הורה מסית ולמנוע ניכור הורי

ביקורת

"תסמונת הניכור ההורי" כפי שניסח אותה גארדנר, שנויה במחלוקת ואיננה מקובלת על כל הקהילה הפסיכולוגית והמשפטית, כמו גם הדרכים שהציע לטפל בה. על אף ההדים הרבים שהיא מעוררת, היא עדיין אינה מוכרת על ידי גוף מדעי מוסמך, ויש הטוענים כי אינה נוגעת למדע כלל. הביקורת מגיעה מחלקים בממסד האקדמי ובממסד המשפטי. המבקרים אינם שוללים את תופעת הניכור, אלא טוענים כי יש "ניכור מוצדק" או "ניכור סביר בהתאם לנסיבות".
הביקורת מתייחסת להכללה הגורפת שמניח גארדנר לגבי הסיבות הגורמות לניכור ההורי. גארדנר, על פי המבקרים, מתעלם ממקרים בהם הניכור נובע מאירועים שיש להם השפעה שלילית על הילד מצד ההורה המנוכר, למשל התעללות נפשית או גופנית. נטען כי גארדנר, ובעקבותיו ויצטום, מייחסים את הניכור כמעט תמיד לאם המבקשת להשיג לעצמה רווח כלפי האב, ואין הם לוקחים בחשבון כי האם פועלת לפעמים מתוך גישה מוצדקת, למשל מתוך חשש אמיתי ומגובה בעובדות, על פיהן האב המנוכר עלול להזיק לילד. הכללה גורפת המעמידה את האם בעמדת אשמה, היא גם עמדה כוחנית ונטולת חמלה כלפי אמהות חסרות אמצעים אשר אינן יכולות להתגונן באמצעים משפטיים הולמים מול אבות בעלי אמצעים, אשר מעלים את הניכור ההורי כדרך קלה להשיג משמורת.
הביקורת גם שוללת את השימוש הדרסטי בכפיית הקשר עם ההורה המנוכר, למשל הוצאתו ממשמורת ההורה המנכר. התוצאות של כפייה כזו עלולות להיות הרסניות לילד.
בין המבקרים יש הקובלים על כך שהתאוריה של גארדנר חדרה מהר מדי ובקלות רבה מדי אל המערכת המשפטית, ללא ביקורת הולמת ומבלי שניתנת תשומת לב לפקפוקים הנשמעים אודותיה.
הפסיכולוג ד"ר שבתאי נוי כותב כי "... דווקא הפשטנות והחד משמעיות של הגישה, היא שמושכת אליה אנשי מקצוע רבים: שופטים, משפטנים, ואנשי בריאות נפש ורווחה. על רקע המורכבות של בעיות בתחום בריאות הנפש, המשפיעות על מורכבות גם בחוות דעת של מומחים בתחום, מפתה הפשטנות של גישת "הניכור ההורי" את אלה המחפשים פתרונות פשוטים, ברורים וחד משמעיים. רבים נכשלו בכך שקיבלו את גישת "הניכור ההורי" מבלי שבחנו תחילה את הבסיס התאורטי, האתי והמדעי שלה, ואת מעמדה בקרב האגודות הפרופסיונליות".
גישתו של נוי זכתה לביקורת קשה על ידי דר מיכאל יפה ואנשי פסיכולוגיה ועבודה סוציאלית אחרים.
כמו כן חשוב להדגיש שוב כי קיימים חוקרים וכותבים אקדמיים עדכנים נוספים, השופכים אור חדש על המושגים שטבע גארדנר וביניהם: ד"ר איימי בייקר, ד"ר צ'יילדרס, פידלר ובאלה, הפסיכולוגית קארן וודאל, ד"ר וורשק ועוד.