google/wiki40b huggingface dataset:
אפרים זינגר

ד"ר אפרים זינגר (זיגי) (נולד ב-17 בפברואר 1954) לשעבר מנכ"ל הוועד האולימפי בישראל, ממלא מקום יו"ר מכון וינגייט וחבר דירקטוריון מרכז הספורט הלאומי תל אביב. כיום חבר הוועד המנהל של ארגון הוועדים האולימפיים האירופיים, חבר הנהלת איל"ן וממלא מקום יו"ר הוועד הפראלימפי בישראל.

ביוגרפיה

זינגר נולד בשיכון פועלים בכפר סבא, בן יחיד להורים ניצולי שואה. בצעירותו היה פעיל בתנועת השומר הצעיר, ושיחק כדורעף. למד את השפה הערבית, ובשנת 1972 סיים את לימודי התיכון בבית הספר כצנלסון בעיר מגוריו. בשל בקיאותו בשפה הערבית גויס בנובמבר של אותה השנה לתפקיד אלחוטן ביחידה 848 בחיל המודיעין (לימים יחידה 8200) שהייתה אחראית להאזנות ופענוח צפני תקשרת במדינות ערב.
במהלך שירותו הצבאי, נפל בשבי הסורי במלחמת יום כיפור יחד עם 31 מחיילי מוצב החרמון. והוחזק בכלא אלמאזה במשך שמונה חודשים. עם שובו מהשבי הסורי המשיך את שירותו הסדיר בצה"ל. במהלך השירות גם פגש את אשתו לעתיד, שושי.
זינגר היה מנהל מחלקת הספורט בעיריית כפר סבא, עוזרו הפוליטי של מזכ"ל מפלגת העבודה חיים בר-לב, יו"ר "המשמרת הצעירה" במפלגת העבודה ומועמדה לכנסת בבחירות 1988. כמו כיהן זינגר כמנכ"ל המועצה הציבורית לצמצום העבריינות בישראל וכשליח הסוכנות היהודית בבוסטון, ארצות הברית. בשנת 1979 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן המשיך לתואר שני בתקשורת ולתואר שלישי ביחסים בינלאומיים.
בשנת 1995 התמודד למנכ"לות הוועד האולימפי בישראל, ונבחר מבין 70 מועמדים. במהלך 20 שנות כהונתו בתפקיד הפך הוועד האולימפי בישראל למוסד בגג של הספורט בישראל התומך כלכלית ומקצועית בספורטאי ההישג של מדינת ישראל, מדינת ישראל הכירה בצורך לתקצב את הספורט ההישגי במסגרת "הכנות אולימפיות". זינגר היה זה שהציג את החזון "התקווה שווה זהב",חזון שהתממש במשחקים האולימפיים ב"אתונה 2004" עם זכייתו של הגולש גל פרידמן במדליית הזהב ההיסטורית..עמד בראש 5 משלחות ישראל למשחקים האולימפיים מ "אטלנטה 96" ועד "לונדון 2012" .
זינגר כיהן כחבר הנהלת הקרן לספורטאים מצטיינים, חבר דירקטוריון מרכז הספורט הלאומי, חבר הוועד המנהל במכון וינגייט ובמכללת זינמן. במישור הבינלאומי, היה הישראלי הראשון שנבחר(2001) לכהן כחבר בדירקטוריון ארגון הוועדים האולימפיים האירופאיים המונה 50 מדינות. בשנת 2010 נבחר לתפקיד יו"ר הוועדה של הוועדים האירופיים למשחקים האולימפיים והיה חבר בוועדה לספורט ואיכות הסביבה של הוועד האולימפי הבינלאומי.
בשנת 2014, לאחר 20 שנה בתפקיד, פרש מתפקיד מנכ"ל הוועד האולימפי ובמקומו מונה גילי לוסטיג.
בין השנים 2015–2017 עמד בראש המרכז ללימודים אולימפיים אותו יזם והיה בין מיסדיו. במכללה האקדמית בווינגייט.
כיום מרצה באקדמיה ובמסגרות פרטיות ומכהן בהתנדבות בהנהלת אילן (ארגון ישראלי לילדים נפגעים) ובוועד הפראלימפי בנוסף לפעילותו הבינלאומית באירופה.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (אנדורה)

היסטוריה

ראשית המפלגה בשנת 2000, עת הוקמה הפלגה.
בבחירות שנערכו באפריל 2005 באנדורה, זכתה המפלגה ב-38.1% מקולות הבוחרים וב-11 מושבים בפרלמנט (מתוך 28); בכך הפסידה המפלגה את השלטון למפלגה הליברלית. בבחירות שנערכו ארבע שנים מאוחר יותר, באפריל 2009, זכתה המפלגה ב-45.03% מקולות הבוחרים וב-14 מושבים בפרלמנט; בכך ניצחה המפלגה, וזכתה בשלטון במדינה. לאחר שנתיים (אפריל 2011), נערכו בחירות בשלישית, ובהם הפסידה המפלגה את השלטון לטובת מפלגת דמוקרטים למען אנדורה; בבחירות אלו זכתה המפלגה ל-34.80% מקולות הבוחרים וב-6 מושבים בפרלמנט.
כיום, עומד בראש המפלגה ז'אומה ברטומאו קסאני, אשר כיהן בעבר בשנים 2009-1010 כראש ממשלת אנדורה.
ג'יימס קייסון לי

ביוגרפיה

לי נולד בסיאול שבקוריאה הדרומית. שמו האמצעי, קייסון, מורכב משתי האותיות הראשונות של הוריו והמילה "son". בגיל 10 היגר עם הוריו לניו יורק, שם למד באוניברסיטת בוסטון.
בקיץ 2001 עבר ללוס אנג'לס, שם הוא התחיל לעבוד בזמרה ובמשחק. הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בתפקיד אורח בסדרה "ג'אג". הוא הופיע בתחרות מיס תבל שהתקיימה במקסיקו סיטי. 
ב-2006, הוא החל לגלם את אנדו מאסאצ'י בסדרה "גיבורים". בעונה הראשונה הוא שיחק כשחקן אורח ובעונות השנייה והשלישית הוא קיבל קרדיט של שחקן ראשי.
בשנת 2010 שיחק בסרט "איך לעשות אהבה עם אישה". בשנת 2013 שיחק בדרמה האירוטית של קתרין הארדוויק, "פלאש" בכיכובם של אמילי בראונינג וקאם ג'יגנדה. 
הוא הופיע בסדרה CSI בתור מתורגמן קוריאני.
יצחק פטרבורג

השכלה

למד בתיכון עירוני ז' בתל אביב. בשנת 1968 החל ללמוד רפואה במסגרת העתודה האקדמית, ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור לרפואה מבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1987 קיבל תואר דוקטור במינהל מערכות בריאות מאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, ובשנת 1990 קיבל תואר שני במערכות מידע מבית הספר לכלכלה של לונדון.

שירות צבאי

שירת בצה"ל משנת 1976, בשירות קבע עד שנת 1990, ומילא תפקידים של רופא אוגדתי באוגדה 252, סגן מפקד שירותי רפואה בפיקוד הצפון, מפקד רפואה ברצועת הביטחון בדרום לבנון אחרי מלחמת לבנון הראשונה, מפקד מרפאת המומחים של צה"ל בצריפין, וקצין מטה בריאות במנהל האזרחי בעזה. סיים את שירותו בצה"ל בדרגת סגן-אלוף.

ניהול רפואי

עם סיום שירותו בצה"ל הצטרף לסגל שירותי בריאות כללית. בשנים 1992-1990 כיהן כראש אגף מדיניות בריאות ואפידמיולוגיה, ובשנים 1995-1993 כיהן כמנהל מחוז המרכז וחבר ההנהלה המרכזית. בשנים 1997-1995 כיהן כמנהל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בבאר שבע. בתפקידו זה הוביל שינוי מהותי בבית החולים במסגרת תוכנית "סורוקה 2000", חילקה את המרכז הרפואי ליחידות נושאיות: כירורגיה, פנימית, ילדים, נשים ואמבולטורי. לכל נושא מתחם משלו, הכולל גם מחלקות משנה.
בשנים 2002-1997 כיהן כמנכ"ל שירותי בריאות כללית. בתפקידו זה הביא לצמצום הגירעון של הקופה בכ-600 מיליון ש"ח, בתהליך התייעלות שכלל גם החלטה להימנע באופן גורף ממתן טיפולים שמחוץ לסל הבריאות. בתקופתו כמנכ"ל גדל מספר המבוטחים בקופה בכ-400 אלף איש. כן חתר להפחתת מחירי תרופות שרוכשת הקופה.

ניהול כללי

בשנים 2005-2003 כיהן כנשיא ומנכ"ל חברת "סלקום".
במסגרת ההכנות לוועידת הנשיא הראשונה, בשנת 2008, עמד בראש ועדת השיפוט שבחרה את המיזמים שהוצגו בתערוכת "מרחבי המחר" לציון 60 המיזמים הישראליים שישנו את המחר.
מ-2009 עד יולי 2010 כיהן במועצת המנהלים של חברת התרופות "טבע", וחזר לתפקיד זה בתחילת 2012. בשנים 2011-2010 כיהן בחברה כסמנכ"ל בכיר, ראש מערך המוצרים הממותגים של החברה.
 ב-26 בנובמבר 2014 הודיע דירקטוריון "טבע" על מינויו של פטרבורג ליושב ראש דירקטוריון החברה. פטרבורג נכנס לתפקידו ב־1 בינואר 2015, והחליף בתפקידו את ד"ר פיליפ פרוסט. בפברואר 2017, עם פרישתו של ארז ויגודמן מתפקיד מנכ"ל "טבע", מונה פטרבורג למנכ"ל זמני במקומו.
ב-12 בדצמבר 2017 הודיע פטרבורג על פרישתו, מסיבות אישיות, מחבר הדירקטוריון של "טבע" בתוקף מיידי.

תפקידים נוספים

מכהן כפרופסור בבית הספר למינהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מכהן כיו"ר הדירקטוריון של חברות הסטארט-אפ אפוליסוניקס (Applisonix), טג'אט (Tjat), והוספיטק (Hospitech), וכן חבר בדירקטוריון של חברת רוזטה.
במהלך שביתת הרופאים בישראל מונה למגשר בין הרופאים השובתים ובין המעסיקים, והביא לסיום השביתה ולחתימתו של הסכם קיבוצי.
ממלא מספר תפקידים ציבוריים, בהם יו"ר אגודת ידידי אוניברסיטת בן-גוריון בישראל, חבר בוועד המנהל של קרן רש"י וחבר עמותת המכון הישראלי לדמוקרטיה.
נשוי ואב לשלוש בנות, אחיו של איש העסקים משה פטרבורג.
חיל האוויר הצרפתי

מבנה

החיל פועל לפי חלוקה גאוגרפית (הפיקוד הצפוני, הפיקוד הדרומי והפיקוד מעבר לים) ובנוי בשלוש רמות פיקוד:

הפיקוד המרכזי

נשיא צרפת מתפקד כמפקד העליון של הכוחות המזוינים של צרפת. שר הפנים אחראי על ענייני ביטחון המדינה בעוד ששר הגנה אחראי להוצאה לפועל של ההחלטות המתקבלות. ההחלטות מתקבלות אחרי ייעוץ של מפקד חיל האוויר שקובע את דוקטרינת חיל האוויר.

הפיקודים התפעוליים המורחבים

הפיקודים מתחלקים בין הפיקוד התפעולי לפיקוד האורגני (האחראי על הלוגיסטיקה ושימור המערכות). פיקודים אלו עומדים בפני תהליך שינוי בשנת 2010.
הפיקודים הקיימים: הפיקוד האווירי האסטרטגי האחראי בין היתר על הנשק הגרעיני המצוי בחיל, פיקוד ההגנה האווירית ומבצעים אוויריים, פיקוד האוויר המשותף האחראי לתפקוד הענפים השונים של החיל, פיקוד מעקב אווירי ומערכות מידע ותקשורת, פיקוד אימון חיל האוויר ופיקוד התמיכה המבצעית.
מייק ראונדס

ביוגרפיה

ראונדס הוא הבכור מבין אחד עשר אחים, נולד בהורון (Huron) שבדקוטה הדרומית, בנם של ג'ויס (ריינארץ) ודון ראונדס. הוא ממוצא גרמני, בלגי, שוודי ואנגלי. ראונס מגורר בבירת דקוטה הדרומית, פיר, מאז היה בן שלוש. הוא נקרא על שם דודו, מריון ראונדס, שנהרג בזירת האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה. זיקתו לפוליטיקה אינה ייחודית במשפחתו, אחדים מבני משפחתו היו מעורבים בעשיית ממשלת דקוטה הדרומית. אביו עבד לעיתים שונים כמנכ"ל מועצת הנפט של דקוטה הדרומית וכאיש ממשל בתחומי התחבורה והתשתיות. אחיו של ראונדס, טים, הוא חבר בית המחוקקים של דקוטה הדרומית מטעם המחוז ה-24, הכולל בתוכו את הבירה פיר.
הוא למד באוניברסיטת המדינה של דקוטה הדרומית השוכנת בברוקינגס, שם היה לבוגר במדע המדינה. ב-1990, ראונדס התמודד לסנאט של דקוטה הדרומית והובס בידי הסנאטורית המכהנת ז'קלין קלי, כשהוא זוכה ל-47% מהקולות בלבד. הוא נבחר לסנאט ב-1992 ובכל השנתיים שלאחר מכן עד 1998. ב-1994 הוקצבו מספר תקופות כהונה של הסנאטורים בדקוטה הדרומית, כך שראונדס לא התמודד מחדש לסנאט ב-2000. ב-1993 נהפך למצליף המיעוט בסנאט וב-1995 נבחר על ידי עמיתיו למנהיג הרוב בסנאט.
ניצחונו של ראונדס בפריימריז הרפובליקני לבחירת מועמד המפלגה הרפובליקנית למושל דקוטה הדרומית נחשב לאחד מהמפתיעים ביותר בדקוטה הדרומית. עד שלהי שנת 2001, חבר הקונגרס ג'ון ת'ון היה המתמודד המוביל למועמדות. כאשר ת'ון בחר להתמודד נגד נציגה המכהן של דקוטה הדרומית בסנאט של ארצות הברית, טים ג'ונסון, התובע הכללי מארק ברנט וסגן המושל לשעבר סטיב ט. קירבי נהפכו במהרה למועמדים המובילים. עם זאת, התחרות בין קירבי וברנט נהפכה לנאלחת ושלילית.
ברנט תקף את קירבי על כך שלא השקיע בחברות שבסיסן בדקוטה הדרומית ועל מעורבותו בחברת קולגנסיס, חברה שהוציאה עור מגוויות אדם שנתרמו ועיבדה אותם לשימוש. עיסוק בנושא זה היה לשערורייה כאשר נתגלה כי החברה משתמשת בעורות עבור ניתוחים פלסטיים המשתלמים מבחינה כלכלית כהגדלת פין ושפתיים. קירבי השקיע בחברה לאחר שפרצה השערורייה וברנט תקף אותו בתשדירי טלוויזיה. עם זאת, התשירים קיבלו תוצאה לא רצויה מאחר שהבוחרים סברו שהטענות כל כך תמוהות ומוזרות על סף המפוברקות. אחר שזכה במועמדות הרפובליקנית, ראונדס בחר בחבר הסנאט של דקוטה הדרומית דניס דוגארד כעמיתו למרוץ.
ב-6 במרץ 2006 חתם ראונדס על חוק האוסר לבצע הפלות במדינה, גם אם מדובר בהריון כתוצאה מאונס או גילוי עריות. החוק מנוגד לפסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית, "רו נגד וייד", ועל כן התעכב בערכאות משפטיות לזמן מה. לאחר שחתם על החוק הצהיר: "בהיסטוריה של עולמנו, המבחן האמיתי של החברה הוא איך בני האדם מתייחסים לאלה שפגיעים וחסרי אונים. יוזמי ומממני הצעת החוק הזו מאמינים שההפלות פסולות מפני שילדים שלא נולדו עוד הם הישויות הכי פגיעות וחסרות אונים בחברה. אני מסכים אתם".
ב-4 בנובמבר 2014 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית. בקונגרס ה-115 של ארצות הברית הוא חבר בוועדה לענייני חיילים משוחררים, ועדת הסביבה והעבודות הציבוריות, ועדת הכוחות המזוינים, הוועדה לעניינים אורבניים, בנקים ודיור ובשמונה תת-ועדות נוספות.
Jones in the Fast Lane

פיתוח

שמו המקורי של המשחק היה Keeping Up with Jones. הבחירה בממשק דמוי משחק לוח נעשתה על מנת לוודא שהמשחק יהיה נגיש לשחקנים צעירים, ובלתי מנוסים.
גרפיקת ה-VGA בת 256 הצבעים הייתה מרשימה לזמנה, עת מרבית משחקי המחשב עדיין התבססו על גרפיקת EGA בת 16 צבעים בלבד. נוסף על כן, על אף שהופק בשנת 1990, היה מראשוני המשחקים לרוץ על Windows 3.0, אשר יצא במאי אותה שנה.

מאפייני המשחק

המשחק מציג בפני השחקן טבעת בניינים, דמוית משחק לוח. הדמות אותה משחק השחקן מיוצגת על ידי גולה צבעונית, הנעה בין הבניינים בטבעת, המוגבלת על ידי אורך התור. כל תור במשחק אמור לייצג שבוע אחד בחיי השחקן, והזמן בו מתקדם על ידי תנועה ממקום למקום, עבודה, לימודים ומנוחה. בכל תור, על השחקן להחליט אילו פעולות תבצע הדמות.
עם סיום התור, מתקבלת הודעה המספרת מה עבר על הדמות בסוף השבוע, ונגרע מכספה סכום כספי כלשהו (לרוב, פחות מ-200 דולר). האירוע בסיום השבוע קשור לרוב לאחת הקניות שביצעה הדמות באותו השבוע (למשל, אם קנתה כרטיסים לתיאטרון, ההודעה תספר על הבילוי).
המשחק מתובל בהומור האופייני למשחקי חברת Sierra, והעובדים במרבית בתי העסק אליהם השחקן נכנס מברכים אותו לשלום, ומעירים הערות הומוריסטיות שונות. המשחק היה יוצא דופן לתקופתו בכך שהדמויות אשר פנו לדמות, היו דמויות מצולמות, ותנועות השפתיים שלהן תאמו לדיבורן (אם כי לא נעשה שימוש בווידאו).
במשחק יכולים לשחק לכל היותר 4 שחקנים בו זמנית, אשר משחקים בתורות, כל אחד שבוע מחייו. ניתן גם כשחקן בודד, להתחרות בבינה מלאכותית המגלמת דמות בשם Jones.

הצלחה מסחרית וביקורת

על אף עיצובו הצבעוני והאינטואיטיבי, המשחק לא זכה להצלחה מסחרית, ומבקרים רבים ראו בו לא יותר מאשר משחק קופסה ממוחשב, גם אם מתוחכם לזמנו.
נסימה סייפי

ביוגרפיה

סייפי נולדה במילה, אלג'יריה ב-1988. כשנולדה הייתה שלמת-גוף, אך בעקבות פגיעה ממכונית נקטעה רגלה השמאלית ב-1998. אביה עודד אותה לפתח קריירה באתלטיקה. היא הצטרפה למועדון ספורט לנכים, והחלה אימונים.
באליפות העולם באתלטיקה לנכים שנערכה באסן הולנד בשנת 2006 סיימה סייפי פעמיים במקום חמישי, בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל.
במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) סיימה סייפי במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.09 מטר ובמקום עשירי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 8.49 מטר.

אלופה עולם

הצלחתה הבינלאומית הגיעה באליפות העולם שנערכה בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד בשנת 2011 לאחר שזכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.99 מטר.

אלופה פאראלימפית

במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) זכתה סייפי במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.34 מטר.
באליפות העולם שנערכה בליון, צרפת בשנת 2013 זכתה סייפי בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בזריקת דיסקוס ובכך הגנה על תוארה ובמדליית ארד בהדיפת כדור ברזל.  
באליפות העולם שנערכה בדוחה בשנת 2015 היא זכתה פעם שלישית ברציפות במדליית זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.31 מטר.
במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.33 מטר. מדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 10.77 מטר, המדליה הפאראלימפית הראשונה שלה בענף זה.
מוסטפא ברזאני

תולדות חייו

מוסטפא ברזאני היה בנו החמישי של השייח' מוחמד ברזאני ונכדו של השייח' סעיד ברזאני.
ברזאני קיבל את חינוכו היסודי בבארזאן , המשיך ללמוד בטורקיה והשלים לימודי דת בסולימאניה. בשנת 1931 החל את פעילותו במרד הכורדי יחד עם אחיו אחמד ברזאני. ב-1935 דוכא המרד הכורדי על ידי המשטר בבגדאד, והוא גורש לסולימאניה. ברזאני נס מסולימאניה ב-1942 וחידש את מאבקו לעצמאות הכורדים בשנת 1943 כאשר תקף נקודת משטרה בפנדרו. לאחר שגם מרידה זו דוכאה ביד קשה על ידי המשטר, הוא נמלט עם כאלף מתומכיו לאיראן, שם התגורר ברפובליקת מהבאד, הרפובליקה האוטונומית הכורדית שהוקמה בחסות ברית המועצות בכורדיסטן האיראנית ב-1946. כשהתפרקה רפובליקת מהבאד באותה שנה, נמלט עם תומכיו לברית המועצות, תחילה לבאקו, אחר כך לטשקנט, ולבסוף למוסקבה.
בעקבות הפיכת עבד אל-כרים קאסם ב-1958, קיבל ברזאני אישור לחזור לעיראק. הוא חזר לברזאן והחל להניח תשתית לפעילות נגד המשטר העיראקי. ב-1963 החל ראש המוסד הישראלי דאז, מאיר עמית, להדק את הקשרים החשאיים עם ברזאני, ובמשך כעשר שנים העניקה ישראל לכורדים בעיראק סיוע צבאי. לאחר חתימת הסכם אלג'יר ב-1975 בין השאה האיראני מוחמד רזה פהלווי לסדאם חוסיין מהצמרת העיראקית, הסכם שהסדיר את מחלוקת הגבולות בין המדינות והבטיח את הפסקת הסיוע האיראני למורדים הכורדים, דוכא המרד בתוך שבועיים.
ב-28 במרץ 1975 נמלט ברזאני עם מספר תומכים לאיראן. ב-30 ביולי 1975 עבר לארצות הברית לצורך טיפול רפואי, ונפטר ב-1 במרץ 1979 בוושינגטון ממחלת הסרטן.
בנו מסעוד ברזאני (Mesûd Barzanî) (נולד ב-1946) ממשיך את דרכו כמנהיג המפלגה, ומאז 2005 נשיא כורדיסטן העיראקית בעיראק.
ונכדו (מבן אחר), נצ'רוואן ברזאני (Nêçîrvan Îdrîs Barzanî) הוא ראש הממשלה האזורית של כורדיסטן משנת 2012 (וכיהן בעבר בתפקיד זה מ 2006 עד 2009).
רודולף לאבאן

ביוגרפיה

נולד ב-1879 בעיר פוז'ון (ברטיסלבה), אז בממלכת הונגריה שהייתה חלק מאימפריה האוסטרו הונגרית, כיום בירת סלובקיה, למשפחה אריסטוקרטית. אביו היה פילדמרשל בצבא האוסטרו-הונגרי. 
בצעירותו עסק לאבאן בציור. למד אדריכלות בפריז, בה שהה 8 שנים, ועבד בציור קרירטורות לעיתונים. בתקופה זו החל להתעניין ביחסים שבין הגוף האנושי והמרחב הסובב אותו. ב-1909 עבר למינכן, גרמניה, והחל לעסוק במחול וכוריאוגרפיה. ב-1915 פתח בציריך שבשווייץ בית ספר למחול וכוריאוגרפיה, ובהמשך נפתחו סניפים גם באיטליה, צרפת, גרמניה ועוד; עד אמצע שנות ה-20 נפתחו 25 בתי ספר של לאבאן ברחבי אירופה. 
במקביל לעבודתו האומנותית, חקר לאבאן את התנועה האנושית ואת המוטיבציה הרגשית-מחשבתית המנחה אותה. הוא הרצה על בסיס מחקריו ופיתח תאוריות על התנועה. בתקופה זו פגש גם את הפסיכואנליטיקאי קרל גוסטב יונג, והם הושפעו זה מזה בתאוריות על התנועה האקספרסיבית והרגשות הלא-מודעים המובעים דרכה. לאבאן פיתח את רעיון "כתיבת התנועה" (Dance notation), אותו פרסם ב-1928. שיטה זו נקראת כיום על שמו, "Labanotation". 
בשנים 1930-1936 כיהן בתפקידי ניהול שונים בתיאטראות הלאומיים של גרמניה. ב-1937 קיבל אישור מהנאצים ששלטו בגרמניה לבקר בצרפת, ומשם נמלט לבריטניה. שם עזב את העבודה האמנותית והתרכז בהוראה ובמחקר. ב-1945 הקים עם ליסה אולמן את "Laban Art of Movement Guild", וב-1946 הוקם "הסטודיו לאמנות התנועה" במנצ'סטר. ב-1947 פורסם ספרו "Effort", על מאמצי תנועה.
בשנותיו האחרונות עסק בחקר התנועה כהתנהגות, ובצרכי התנועה של עובדי תעשייה וכן של מטופלים פסיכיאטריים. מחקריו תרמו רבות לפיתוח יסודות הטיפול בתנועה.
ג'ניפר ג'ונס

ראשית הדרך

ג'ניפר ג'ונס נולדה בשם פיליס איילי (Isley) בטולסה, אוקלהומה. לאחר סיום לימודיה באוניברסיטת נורת'ווסטרן, התקבלה ל"אקדמיה לאמנויות הדרמה" בניו יורק בשנת 1938. שם פגשה את חברה לספסל הלימודים, רוברט ווקר, והם התאהבו והתחתנו ב- 2 בינואר 1939, כשג'ונס הייתה בת 19 בלבד. בסיום הלימודים הם שבו לטולסה, להשתתפות בתוכנית רדיו שאירגן אביה של ג'ונס, ואז פנו להוליווד. היא הופיעה שם בשני תפקידים קטנים בסרטים "New Frontier" מ-1939 (מערבון בכיכובו של ג'ון ויין) וב"Dick Tracy's G-Men" (אחד מן הסרטים המגוללים את עלילותיו של דיק טרייסי). בשני הסרטים הללו היא הופיעה תחת שמה המקורי, פיליס איילי (אם כי אייתה אותו בצורה שונה). לאחר שהשניים נכשלו בניסיון לקבל משרה קבועה באולפני פרמאונט, הם שבו לניו יורק.

הקריירה

בניו יורק ג'ונס השקיעה את זמנה בתוכנית הרדיו שלה ועבדה בדוגמנות כעבודה חלקית וחיכתה להזדמנויות משחק. בסופו של דבר, נפגשה עם המפיק דייוויד או. סלזניק כחלק מאודישן אליו ניגשה, וסלזניק התרשם כי בג'ונס יש איכויות של כוכבת והוא החתים אותה לחוזה בן שבע שנים. היא בזהירות פיתחה גינוני כוכב, וכמו כן שינתה את שמה, לשם יותר קליט, היאה לכוכבת הוליוודית ג'ניפר ג'ונס. הבמאי קינג וידור, שהתרשם ממנה בעקבות אודישן שעשתה לתפקיד ברנדט סובירו, בסרטו "שירת ברנדט" (1943). היא זכתה בתפקיד, אחר שגברה על מאות מועמדויות. שנה אחר כך, ביום הולדתה ה-25 זכתה בפרס האוסקר לשחקנית ראשית על הופעתה בסרט. 
באותו זמן היא התגרשה מרוברט ווקר (1944), והייתה לפילגשו (ואחר כך אשתו) של הבוס שלה - סלזניק (עד למותו, ב- 1965). הוא היה מאהב שתלטני, הנותן הרגשת חנק, וכמו כן נהייה אובסיסיבי בטיפוח ובעיצוב הקריירה של ג'ונס. דבר שהביא את ג'ונס שמספר רב של ניסיונות התאבדות ולעצבנות הולכת וגוברת. בזמן תקופת העבודה עם סלזניק, ג'ונס לוהקה לתפקידים יוקרתיים במטרה שתזכה באוסקר נוסף. 
במהלך שני העשורים הבאים הופיעה ג'ונס בקשת רחבה של תפקידים שנבחרו על ידי סלזניק. מבין הסרטים הללו נמנים: "מאז שהלכת", בו כיכבה גם שירלי טמפל, "מכתבי אהבה", עליו קיבלה מועמדות לאוסקר, כמו גם על סרטו של קינג וידור, "דו-קרב בשמש". עוד הופיעה בסרטו של ארנסט לוביטש, "Cluny Brown", "דיוקנה של ג'ני", סרטיו של ג'ון יוסטון, "היינו זרים" ו"הכה את השטן", סרטו של וינסנט מינלי, "מאדאם בובארי" על פי ספרו הקלאסי של גוסטב פלובר, הדרמה הרומנטית של ויליאם ויילר, "קארי", בו כיכבה לצד לורנס אוליבייה ובעוד סרט של במאי גדול, ויטוריו דה סיקה ב"סיפור של אשת איש אמריקני", בו הופיעה לצד מונטגומרי קליפט ו"הקץ לנשק", על פי ספרו של ארנסט המינגוויי. הופיעה גם בסרט "גבעת האהבה", וב 1962 בסרט "ענוג הוא הלילה". סרטה האחרון כשחקנית היה "המגדל הלוהט", סרט האסונות המצליח, עליו קיבלה מועמדות לגלובוס הזהב.

מותה

ג'ונס הלכה לעולמה ב-17 בדצמבר 2009 בגיל 90.
יורי אננקוב

ביוגרפיה

יורי אננקוב נולד למשפחה ידועה (בין בני משפחתו היה פבל אננקוב, שהיה המוציא לאור של אלכסנדר פושקין). אביו, שגם שמו היה פאבל אננקוב, היה מעורב בפעילות מהפכנית שבגללה הוא הוגלה לסיביר. משפחת אננקוב שבה לסנקט פטרבורג ב-1892.
ב-1908 התקבל אננקוב לאקדמיה לאמנות של אוניברסיטת סנקט פטרבורג, שם למד יחד עם מארק שאגאל. ב-1909 הוא השתתף בסדנאות של יאן סיגלינסקי. בין השנים 1911 – 1912 שהה אננקוב בפריז ועבד בסדנאות של מוריס דני ופליקס ולוטון. ב-1913 עבד אננקוב בשווייץ. עם שובו לסנקט פטרבורג ב-1914 הוא עבד בעיקר כמאייר במגזינים ובתאטראות.
הספר הראשון שיצא לאור עם איוריו של אננקוב היה ספרו של מקסים גורקי, "סמובר" שיצא לאור ב-1917. ההכרה בו כמאייר ספרים הגיעה בזכות עבודתו המפורסמת ביותר, הפואמה "שנים עשר" של המשורר הרוסי אלכסנדר בלוק, שפורסמה ב-1918 ויצאה לאור בשלוש הדפסות במהלך אותה שנה. בשנים הבאות, תרם אננקוב לעיצובם של כמה וכמה ספרים של הסופרים בסנקט פטרבורג, בין השאר, מיכאיל קוזמין ואלכסיי רמיזוב). ב-1919, עיצב אננקוב את התפאורה למחזה "המזקק הראשון", קומדיה מאת לב טולסטוי.
בהזמנת הממשלה הבולשביקית עיצב אננקוב במאי 1920, יחד עם מסטיסלב דובוזינסקי, ס. מסלובסקי וא. קוגל, את התפאורה למחזה "המנון לפועל המשוחרר". מאוחר יותר באותה שנה, הוא עיצב את התפאורה למופע ענק נוסף, "ההסתערות על ארמון החורף", שהיה חלק מחגיגות יום השנה למהפכת אוקטובר בכיכר הארמון בסנקט פטרבורג. בין השנים 1919 – 1920, יצר אננקוב סדרה של מכלולים וקולאז'ים פיסוליים, שהושפעו מזרם הדאדא.
ב-1922 ראה אור ספרו "פורטריטים". הספר כלל 80 תמונות של דמויות מפתח באמנות הרוסית של התקופה (מקסים גורקי, יבגני זמיאטין, אלכסיי רמיזוב, אלכסנדר בלוק, אנה אחמטובה ואחרים), תמונות שצוירו בין השנים 1906 – 1921. הספר גם כלל מאמרים של יבגני זמיאטין ושל מיכאיל קוזמין. 
ביולי 1924 עזב אננקוב את רוסיה. בתחילה הוא התגורר בגרמניה ולאחר מכן הוא התיישב בפריז. הוא המשיך את עבודתו האמנותית ועסק בעיצוב תלבושות לסרטי קולנוע. יחד עם רוזין דלמר הוא היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר על עיצוב התלבושות לסרט "העגילים של מאדאם דה..." שיצא לאקרנים בשנת 1953.
שגיאת קירוב

שגיאת קירוב בנתונים מוגדרת כמידת חוסר ההתאמה שבין הערך המדויק לבין הקירוב שלו. שגיאת קירוב נובעת ממדידה לא מספיק מדויקת של הנתונים (בגלל מכשירי המדידה) או בשל שימוש מודע בקירובים במקום בערכים מדויקים (למשל 3.14 במקום ). במתמטיקה, באנליזה נומרית, היציבות הנומרית מציינת את מידת דיוקו של האלגוריתם הנומרי ובהתאם את שגיאת הקירוב המוערכת שלו. בקירוב ערכים מספריים נקראת שגיאת הקירוב על פי רוב שגיאת עיגול.
שגיאת קירוב יכולה להימדד באופן מוחלט, כלומר בסדר הגודל של ההפרש בין הערך המדויק לערכו של הקירוב, או באופן יחסי ואז השגיאה תימדד באחוזים או בקטע היחידה. למשל אם הערך המדויק הוא 100 והקירוב הוא 99, אז השגיאה המוחלטת תהיה 1, והשגיאה היחסית תהיה 1/100=0.01=1%. השגיאה היחסית משמשת לעיתים קרובות להשוואה בין קירובים מספריים של ערכים שונים משמעותית. שגיאה מוחלטת של 1 למשל היא הרבה יותר משמעותית כאשר הערך המדויק הוא 100 מאשר שגיאה מוחלטת של 1 כאשר הערך המדויק הוא 1,000,000 ושימוש בשגיאה יחסית יכול להציג זאת נאמנה (0.01 לעומת 0.000001).
תל עדשים

היסטוריה

היישוב הוקם בשנת 1913 כהתיישבות של חברי ארגון השומר. בשנת 1917 התפלג היישוב ונותרו בו משפחות בודדות לצורך שמירה. בשנת 1923 הגיעו למקום 40 משפחות חדשות והוא הפך למושב עובדים. 
מדי פעם סבל המושב מפעולות של גניבה וחבלה שיצאו מהכפר אכסאל, אך מנגד התקיימו קשרים עם אנשי אכסאל ותושבי תל עדשים רכשו מהם זבל לשדות. בתחילת המרד הערבי הגדול הוצתה ערימת החציר של תל עדשים על ידי מציתים מאכסאל ובעקבות זאת הוטל קנס קיבוצי על הכפר.
בתל עדשים יש בית כנסת, מבין הראשונים בעמק, שהוקם מ"חושות" בלבד.
כיום 200 משפחות מתגוררות בתל עדשים ויש בו שכונת הרחבה קהילתית, שתושביה שותפים לחיי הקהילה אולם אינם חברים באגודה החקלאית.
עם תושביו המפורסמים נמנה בעבר הרמטכ"ל והשר לשעבר רפאל איתן (רפול), בן המושב הקבור בו, וח"כ יגאל כהן שנולד בו.
בקרבת המושב נמצאת המכללה האקדמית עמק יזרעאל, ורבים מתלמידיה מתגוררים בו.
בתאריך 18 באוקטובר 2011, נשרף כליל בית הכנסת הוותיק שביישוב, שעמד על תילו מאז 1923. הסיבה היא, ככל הנראה, קצר חשמלי.

לקריאה נוספת

שבתאי גל-און, חופן עדשים, 2007