google/wiki40b huggingface dataset:
אופיר לובל

קורות חייו

אופיר לובל נולד ב-1976 בבולוניה, להורים ישראלים - ד"ר יהודית וד"ר רון לובל, שהיו אז סטודנטים באוניברסיטת בולוניה באיטליה, שם בילה את שנות חייו הראשונות.
לפני שירותו הצבאי בילה לובל שנה בבוסטון, מסצ'וסטס שם למד מוזיקה במכללת ברקלי למוזיקה ואנימציה ממוחשבת במוזיאון לאומנויות יפות. לאחר שירותו הצבאי יצא שוב לארצות הברית למספר חודשים להדרכת נוער במוזיקה.
לאחר חזרתו לישראל החל את לימודיו בבית הספר הגבוה למשחק "בית צבי", במסגרתו השתתף במספר הצגות וכן זכה בפרס "שחקן מצטיין" בתום שנת הלימודים הראשונה וזכה במלגת לימודים על שם שרגא פרידמן.
בשנת 2000 החל לובל להשתתף בתוכנית ההומור הטלוויזיונית "דומינו" ששודרה בערוץ 2, לצידם של קומיקאים נוספים. במקביל הפך לכתב אינטרנטי באתר האינטרנט "תפוז אנשים" במדור פנאי ובידור.
בתום לימודיו, שיחק לובל במספר הצגות במסגרת התיאטרון החברתי הישראלי לנוער ובמקביל הקים ביחד עם יובל סמו ושלומי קוריאט את שלישיית פרוזאק. בשנת 2003 זכתה השלישייה בתואר אנשי השנה בבידור שהעניק ערוץ 2. השלישייה הופיעה בכ-800 הופעות בכל רחבי הארץ, בארצות הברית, ובפני חיילים בבסיסי צה"ל השונים. בשנת 2007 לקחו חברי השלישייה פסק זמן מרצף ההופעות, ופנו לדרכים מקצועיות שונות.
בשנת 2007 החל לובל לביים ולכתוב תסריטים לפרסומות ולקליפים לזמרים שונים, בהם קליפ שביים לאמילי קרפל, שזכה ב-8 במרץ 2008 במקום רביעי במצעד הקליפים העולמי "World Chart Express" של MTV, קליפ נוסף שביים לשיר "נמשים" של קרפל קליפ זה זכה בפרס בפסטיבל בינלאומי לסרטים קצרים‏, עוד קליפ שלובל ביים הוא לשיר "עד סוף אפריל" של קורין אלאל, קליפ ל"ורציתי שתדעי" של שירי מימון וקליפ ללהקת סינרגיה, קליפים לשירים ל"העיניים שלי" ו"מתוקה" של ליאור נרקיס וקליפ לשיר של סאבלימניאל ודנה אינטרנשיונל במקביל החל לביים תוכניות בטלוויזיה כגון "צחוק מעבודה", אמא מחליפה ו-"TLV - עושים את תל אביב". ב-2011 כתב, ערך וביים את סדרת הטלוויזיה הקומית דובדבני וקובץ' אשר שודרה בערוץ הצחוק הישראלי "ביפ". לאור הצלחתו, התקבל לתוכנית "ארץ נהדרת" שם הוא משמש כבמאי המערכונים הראשי. במקביל לעבודתו כבמאי טלוויזיה מביים לובל פרסומות וסרטים בעלי אופי קומי כמו סרטון למציאת עבודה בכיכובו של הנשיא לשעבר שמעון פרס.
ב-2015 ביים את הסרט מה כבר יכול לקרות?!. באותה שנה ביים את קומדיית המצבים "אלישע".
ב-2019 כתב וביים את הסדרה הקומית מגן דוד דרום.
לובל נשוי ואב לבן ולשתי בנות.
רענן ברגר

ביוגרפיה

ברגר נולד לארלוזורה (קרויה ע"ש חיים ארלוזורוב) ואליהו בקיבוץ דורות בתחומי המועצה האזורית שער הנגב. סיים את בית הספר האזורי "בית חינוך שער הנגב" במועצה אזורית שער הנגב.
בין השנים 1984–1987 שירת בצה"ל כשריונר בפיקודו של המג"ד אודי אדם בחטיבה 460.
בשנת 1998 - השלים ברגר תואר PhD בביולוגיה, אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 סיים ברגר את לימודי הרפואה, באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2007 סיים התמחות באונקולוגיה כללית ורדיותרפיה במכון האונקולוגי שהיה בניהולו של פרופ' רפאל קטן, המרכז הרפואי תל השומר (התמקצע בתחום גידולי מערכת השתן, האשכים, הכליה והערמונית).
במהלך ההכשרה שלו יצא ברגר לשלוש שנות הכשרה במרכז לסרטן על-שם דנה פרבר  (אצל פרופ' פיליפ קאנטוף), המסונף לאוניברסיטת הרווארד בבוסטון.
ברגר הקים את המערך לטיפול תומך (פליאטיבי) של המכון האונקולוגי. ברגר הקים את המחלקה לאונקולוגיה דחופה, הראשונה מסוגה בישראל. מחלקה זו מאפשרת לחולים לקבל טיפול במקרים שבהם קיימת בעיה רפואית הנובעת מהמחלה האונקולוגית או מהטיפול בה.
ברגר מנהל את המערך האונקולוגי בבית החולים תל השומר כולל מחלקת האשפוז האונקולוגית, מחלקת אשפוז יום, המחלקה לאונקולוגיה דחופה והמרפאות האונקולוגיות.
בשנת 2007 ברגר הקים את היחידה למחקרים הקליניים במערך האונקולוגי בשיבא ובהמשך הקים את היחידה הראשונה בישראל למחקרי פאזה ראשונה, אשר עוסקת בפיתוח תרופות אונקולוגיות.
משנת 2011 מכהן ברגר כמנהל המערך האונקולוגי בתל-השומר.
מ-31 במרץ 2019 ברגר מכהן כפרופסור חבר באונקולוגיה, בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.

חיים אישיים

ברגר נשוי לריקי, לזוג 5 ילדים.
קרן רמון

קרן רמון (באנגלית: The Ramon Foundation) היא עמותה רשומה שנוסדה בשנת 2010 על ידי רונה רמון ואישים מובילים בחברה הישראלית. העמותה מנציחה את מורשתו של בעלה של רונה, אילן רמון, האסטרונאוט הישראלי הראשון, שנספה באסון מעבורת החלל קולומביה ב-2003, ושל בנם אסף רמון, טייס בחיל האוויר שנספה בתאונת אימונים בספטמבר 2009, זאת באמצעות תוכניות חינוכיות מתקדמות בנושאי מנהיגות, תעופה וחלל.
בועד המנהל של העמותה מכהנים בכירים מחיל האוויר בדימוס, אנשי עסקים ופילנתרופים, דוגמת הטייסים איתן סטיבה ומרדכי קרן, עו"ד שמוליק זיסמן, ברק בן אליעזר (לשעבר מפקד יחידת תלפיות), ארנה סבן, אורן שדיב ואהוד אדלמן. בזכות הקמת הקרן ופעילויות נוספות זכתה נשיאת הקרן דאז, רונה רמון, להדליק משואה ביום העצמאות ה-68 של ישראל.  
מיוני 2015 מכהן רן לבנה כמנכ"ל העמותה. נכון ל-2016, העמותה מעסיקה כ-51 עובדים ומדריכים ופועלת בכ-60 רשויות מקומיות ברחבי ישראל. העמותה מפעילה 3 תוכניות חינוכיות מלאות, בהן משתתפים אלפי ילדים מדי שנה. בנוסף לעובדים, מתנדבים בפעילות העמותה השוטפת כ-300 מתנדבים, ביניהם אנשי צוות אוויר מכ-21 טייסות מבצעיות של חיל האוויר, מהנדסי חלל ואסטרונאוטים. העמותה פועלת במודל המבוסס על 'קניין רוחני', בו המוטבים (רשויות מקומיות, בתי ספר) משתתפים בכיסוי עלויות ההפעלה של התוכניות, כשהפילנתרופיה שמגייסת הקרן, משלימה את כיסוי עלויות התוכניות. 
בנוסף לתוכניות אותן הקרן מפעילה בעצמה, העמותה שותפה לעשרות מיזמים ברחבי הארץ ומסייעת לעמותות וארגונים העוסקים בחינוך לחלל.

אילן ואסף רמון

אל"ם אילן רמון היה טייס מעוטר בחיל האוויר הישראלי, שלקח חלק בתקיפת הכור הגרעיני בעיראק בשנת 1981. בשנת 1997 נבחר להיות האסטרונאוט הישראלי הראשון. לאורך שהותו בארצות הברית כחלק מההכנה למשימת STS-107 במעבורת החלל קולומביה פעל רמון להפוך את משימת האסטרונאוט הישראלי הראשון לאירוע לאומי. הדבר בא לידי ביטוי בעיצוב סמל האסטרונאוט שנשא על מדיו, בחפצים שלקח עמו לסיפון המעבורת, כגון דגל ישראל, דגל חיל האוויר, מזוזה, מזון כשר, כוס לקידוש וציור של ילד יהודי מגטו טרזינשטאט.
סרן אסף רמון נספה בתאונת אימונים בספטמבר 2009, מספר חודשים לאחר שסיים את קורס הטיס במגמת קרב בהצטיינות. אסף ואילן הם האב ובן היחידים בחיל האוויר שסיימו את קורס הטיס בחיל האוויר הישראלי בהצטיינות. לאחר אסון הקולומביה הוקמו שורה של מפעלי הנצחה לזכרו של אילן רמון, ביניהם מרכזי חלל ברחבי הארץ, שבוע החלל הישראלי המתקיים סביב תאריך התרסקות הקולומביה בשבוע הראשון של פברואר, והיישוב 'מצפה אילן'. 
מספר חודשים לאחר מותו של אסף רמון, פתחה רונה את יומניו האישיים של בנה וקראה משפט שהפך לימים להיות המוטו של העמותה : "חונכנו, אחיי ואני, לשאוף להגשמת חלומותינו על בסיס האמונה שכל אחד צריך למצוא את ייעודו בעצמו'". לאחר קריאת היומנים, החליטה ביחד עם חברי המשפחה להקים את עמותת קרן רמון. העמותה קמה כדי לפעול לקידום של פורצי דרך ומנהיגים בחברה הישראלית ברוחם של אילן ואסף רמון.
אלן בובליל

ביוגרפיה

בובליל נולד למשפחה יהודית בתוניסיה, והיגר לפריז בגיל 18. בשנת 1978 החל לעבוד עם שנברג על הפקת גרסת במה מוזיקלית לספרו של ויקטור הוגו "עלובי החיים". המחזמר עלה לראשונה בפריז בשנת 1980, ולאחר מכן הועלה בגרסה אנגלית בלונדון בשנת 1985 ובברודוויי בשנת 1987. ההפקה בברודוויי הייתה מועמדת לתריסר פרסי טוני וזכתה בשמונה (לרבות פרס המחזמר הטוב ביותר). בשנת 1989 הועלה בלונדון המחזמר של בובליל ושנברג "מיס סייגון". הפקת המחזמר בברודוויי שברה את השיאים במכירת כרטיסים מראש (24 מיליון דולר לפני הצגת הבכורה ב-11 באפריל 1991). המחזמר היה מועמד לעשרה פרסי טוני. בשנת 1997 העלו בובליל ושנברג את המחזמר "מרטן גר" על בימות לונדון. המחזמר זכה בפרס אוליבייה. 
מחזות הזמר הידועים שכתב בובליל ביחד עם שנברג הם: "המהפכה הצרפתית" (1973), "עלובי החיים" (1980), "מיס סייגון" (1989), "מרטן גר" (1996), "מלכת הפיראטים" (2006), "מרגריט" (2008).
בנוסף לשיתוף הפעולה עם שנברג, בובליל כתב את המחזה Le Journal d'Adam et Eve ("היומן של אדם וחווה"), על בסיס שני סיפורים קצרים של מרק טוויין, אשר עלה על במות פריז ב-1994; פרסם רומן בשם Les Dessous de soi; וכתב את הטקסט לגרסת המחזמר של סרטו של ז'אק דמי Les Demoiselles de Rochefort ("הנערות מרושפור"), עם לחנים של מישל לגראן, אשר עלתה על הבמות בשנת 2003.
ידידיה גפני

פרופ' ידידיה (דידי) גפני (תל אביב 18 במרץ 1949) הוא חוקר בכיר במחלקה לגנטיקה של צמחים במכון וולקני ופרופסור אורח באוניברסיטת בר-אילן.

ביוגרפיה

גפני נולד בתל אביב ב-1949 לגניה ומשולם גפני, אח לארי גפני. למד בבית ספר יסודי ותיכון בתל אביב. התגייס ב-1967 לשריון ושירת בתעלה בתקופת מלחמת ההתשה. לאחר השחרור סיים גפני את לימודי התואר הראשון בביולוגיה והמשיך ללימודי מסטר ודוקטורט בביוכימיה באוניברסיטת תל אביב. בעת לימודיו זכה גפני בפרס לנדאו לתלמידים מצטיינים לשנת 1979.
ב-1981 השתלם במחלקה לנוירוביולוגיה במכון ויצמן למדע.
ב-1982 נסע לארצות הברית להשתלמות באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובחברת סיבא גייגי שבצפון קרולינה (כיום נוברטיס).
ב-1985 חזר ארצה והשתלב בסגל החוקרים במכון וולקני. ב-1991 היה למנהלה הראשון של היחידה לביוטכנולוגיה במכון ובהמשך ניהל שש שנים את המחלקה לגנטיקה.
גפני הוא מרצה מבוקש במסגרות רבות בנושאי ההנדסה הגנטית. כמו כן הגיש סדרת הרצאות בנושא זה בגלי צה"ל.
בשנת 2008 הוכתר כחוקר השנה מטעם מכון וולקני. נשוי לענת ולהם בן ובת.
ב-2016 פרש גפני לגמלאות.

מחקריו

מחקריו הגנטיים של פרופסור גפני עסקו בין השאר ביצירת צמחים מהונדסים גנטית יצרני אינסולין, אינטרפרון ועוד. מאז אמצע שנות התשעים של המאה העשרים, עוסק גפני בחקר נגיפי צמחים מקבוצת הג'מיני ויצירת צמחים עמידים להם בדרך של הנדסה גנטית. כמו כן יזם הקמת פרויקט מחקר ליצירת צמחי ביו דיזל בוולקני, פרויקט המתנהל בעיקר בברזיל.
מקום תחת השמש (ספר)

תוכן

נתניהו נותן בספרו זה סקירה היסטורית מדינית מפורטת על יחס עמי העולם לציונות מראשית דרכה ועד לזמן כתיבת הספר. הוא מציג בתחילה את היחס האוהד של עמים רבים לציונות ויעדיה, ולאחר מכן כיצד תעמולה אנטי ציונית הצליחה להפוך את האהדה הזאת שלה זכתה הציונות בראשית המאה ה-20 להתנגדות שיטתית בסופה.
אצבע מאשימה במיוחד מפנה נתניהו אל הבריטים והערבים כגורמים הדומיננטיים ביותר להשנאת הציונות על הקהילה הבינלאומית. בנוסף לבריטים מאשים נתניהו בספרו גם את הנהגת הציונות שהפגינה לטענתו חולשה כלפי התעמולה האנטי ציונית, ומאשים במיוחד חוגים בשמאל שאף קיבלו את התעמולה הזאת ומאוחר יותר כבשו עמדות מפתח בהנהגה הציונית.
נתניהו מדגיש שאסור שמדיניותה של מדינת ישראל תותנה בהסכמת הערבים, ומזהיר כי אם תנהג כך תחדל מדינת ישראל מלהתקיים. לדעתו רוב ההנהגה הערבית בשנות ה-90 של המאה ה-20 עדיין סירבה להשלים עם הציונות ועצם קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית.
לטענתו, ההתקדמות הערבית לקראת ישראל בשנות כתיבת הספר (שפורסם ב-1995) היא תוצאה של ניצחון ישראל במלחמת ששת הימים: "ההכרה שהערבים לא יוכלו לנצח את ישראל בגבולותיה המורחבים הולידה שתי תפיסות שונות בעולם הערבי. התפיסה האחת גרסה שיש להשלים, לפחות דה פקטו, עם קיומה של ישראל, ובסופו של דבר לפתוח עמה במשא ומתן לשלום. תפיסה זו הביאה, בין השאר, להתפייסות ההדרגתית של ירדן עם ישראל, שבסופה נחתם חוזה שלום רשמי בין שתי המדינות".
אולם במקביל ובעקבות ההכרה הערבית כי בשלב זה שבו מדינת היהודים בעלת כוח צבאי משמעותי, עוצמה כלכלית ובעלת גבולות בני הגנה אינה ניתנת להשמדה, התפתחה גם תפיסה שונה בתכלית, כי צריך קודם להעלים לפחות חלק מההישגים של המדינה הזו כדי להגיע אל היעד. "אם אי אפשר להשמיד את ישראל בגבולותיה הנוכחיים, צריך להחזיר אותה תחילה לגבולות הצרים שקדמו למלחמת ששת הימים, ולאחר מכן לחדש מגבולות אלה את מתקפת ההשמדה על המדינה היהודית".
נתניהו מייחס תפיסה זו ליאסר ערפאת שעמד בשעתו בראשות תנועת פת"ח וארגון אש"ף, ומוכיח זאת בעזרת הפנייה לאימוץ תוכנית השלבים. לכן נתניהו תוקף בחריפות את ממשלת רבין ומתכנני הסכמי אוסלו. "מתוך התעלמות תמוהה מן היעד הסופי המוצהר של אש"ף, עשתה ממשלת ישראל יד אחת עם ערפאת בהסכם אוסלו ב-1993, ואימצה למעשה את השלב הראשון ב'תוכנית השלבים' שלו...". 
לטענתו מתכנני הסכם אוסלו מתעלמים מהמציאות החברתית מדינית של המזרח התיכון שבו השנאה ליהודים והקנאות עדיין שולטות.
עם זאת, נתניהו בטוח כי ישראל תוכל עם הזמן לטפח יחסים עם חלקים נרחבים מהעולם הערבי, אולם בתנאי כי יחסים אלה יבואו בכפיפה אחת עם נחישות העם היהודי לעמוד על זכויותיו בארץ ישראל ועמידה על האינטרסים החיוניים למדינת ישראל. "טיפוחה של תודעתנו הלאומית הוא אפוא שייקבע את גורל המאבק המתמשך בינינו לבין העולם הערבי, הוא שיבטיח את עתיד האומה גם לעת שלום...".
הטרגדיה של 9 באפריל

הטרגדיה של 9 באפריל או יום ראשון העקוב מדם 1989 מתייחסת להפגנות אנטי-סובייטיות בטביליסי, בירת גאורגיה, שפוזרו בכוח על ידי הצבא האדום, ונהרגו בהן 20 בני אדם ומאות נוספים נפצעו. התאריך 9 באפריל הוא כיום יום זיכרון רשמי של גאורגיה ונקרא יום האיחוד הלאומי (גאורגית: "ეროვნული ერთიანობის დღე", אֶרוֹבנוּלי אֶרתיאנוֹבּיס דרֶ'ה).

מבוא

בשנת 1988 התגברה התנועה האנטי-סובייטית ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה. מספר שביתות ופגישות אורגנו בטביליסי על ידי ארגונים פוליטיים אנטי-סובייטים. הסכסוך בין הממשלה הסובייטית והלאומנים הגאורגים העמיק לאחר מה שנקרא אספת ליחני שהתקיימה ב-18 במרץ 1989. באספה הביעו אלפים אחדים של אבחזים את רצונם לפרוש מגאורגיה ולהשיב על כנו את מעמדה העצמאי כפי שהיה בתקופת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה (1922–1931) קרי רפובליקה עצמאית במסגרת קונפדרטיבית. בתגובה, אירגנו הקבוצות האנטי-סובייטיות סדרת מפגשים לא מורשים ברחבי המדינה בטענה כי הממשלה הסובייטית משתמשות בבדלנים אבחזים כדי שיעמדו כנגד התנועה המצדדת בעצמאות גאורגיה. 
המחאה הגיעה לשיאה ב-4 באפריל 1989 כאשר עשרות אלפי גאורגים התקבצו לפני בית הממשל בשדרות רוסתוולי שבטביליסי. המחאה הונהגה על ידי ועדת העצמאות (מרב קוסטבה, זוויאד גמסחורדיה, גיאורגי צ'נטוריה, איראקלי בתיאשווילי, איראקלי צרתלי ואחרים), שארגנו הפגנות שקטות ושביתת רעב, בדרישה להעניש את הבדלנים האבחזים ולהחזיר את עצמאות גאורגיה. השלטונות הסובייטים המקומיים איבדו שליטה על המצב בבירה ולא יכלו לעצור את המחאה.

אחרית דבר

ב-10 באפריל, כמחאה על נקיטת הצעדים, פתחו תושבי טביליסי ויתר גאורגיה בשביתה והוכרזו 40 ימי אבל. אזרחי גאורגיה הביאו כמויות גדולות של זרי פרחים למקום בו התרחשו האירועים, והוכרז על מצב חירום במדינה, אולם למרות זאת המשיכו ההפגנות. 
ממשלת גאורגיה הסובייטית התפטרה כתוצאה מהאירוע. מוסקבה טענה כי המפגינים בהפגנה הבלתי חוקית היו הראשונים שתקפו את החיילים והחיילים נאלצו להתגונן מפניהם. בקונגרס הסובייטים הראשון (במאי-יוני 1989) ניער מיכאיל גורבצ'וב חוצנו מכל אחריות, והפנה את כל ההאשמה כלפי הצבא. החשיפה במדיה הסובייטית הליברלית, כמו גם ממצאי ועדת החקירה בראשות איש ה"פרו-פרסטרויקה", אנטוליי סובצ'ק, שדווחו בדצמבר של אותה שנה, גרמו למבוכה בקרב הסובייטים שדגלו בקו הנוקשה והנהגת הצבא שהייתה מעורבת באירוע.

מורשת

הטרגדיה של 9 באפריל הפכה את האופוזיציה הגאורגית לרדיקלית יותר כלפי השלטון הסובייטי. מספר חודשים לאחר מכן, ב-17 - 18 בנובמבר 1989, התקיים מושב של המועצה העליונה של גאורגיה הסובייטית, שגינתה באופן רשמי את הכיבוש והסיפוח של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה על ידי ברית המועצות בשנת 1921. 
ב-31 במרץ 1991 הצביעו הגאורגים במשאל עם באופן גורף לטובת עצמאותה של גאורגיה והתנתקותה מברית המועצות. ב-9 באפריל של אותה שנה חל יום הזיכרון השני לאירועי הטרגדיה והמועצה העליונה של הרפובליקה של גאורגיה הכריזה על עצמאותה של גאורגיה. 
ב-23 בנובמבר 2004, הוצבה מצבת זיכרון לקורבנות הטרגדיה במקום האירוע בשדרות רוסתוולי.
ברנד פרייטג פון לורינגהובן

בצעירותו

פון לורינגהובן נולד ב-6 בינואר 1914 בעיירה קורסארה באסטוניה, למשפחה גרמנית בעלת תואר אצולה מדורות רבים. בילדותו נאלצה משפחתו להגר לגרמניה, שם גדל וקבל את חינוכו. הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת קניסברג אך הפסיק את לימודיו והתגייס לרייכסוור בשנת 1933, לדבריו כי בתור איש צבא לא היה חייב להצטרף למפלגה הנאצית,] ובשנת 1937 הועלה לדרגת לוטננט.

מלחמת העולם השנייה

בתחילת מלחמת העולם השנייה השתתף פון לורינגהובן במערכות בפולין ובצרפת, כקצין מטה בדיוויזיית הפאנצר ה-1, ובמבצע ברברוסה שימש כקצין מטה בארמיית הפאנצר השנייה בפיקודו של היינץ גודריאן. בשנת 1942 מונה פון לורינגהובן למפקד פלוגה ברגימנט הפאנצר ה-2 בדיוויזיית הפאנצר ה-16, ולאחר קרבות קשים הגיע עם יחידתו לוולגה. פון לורינגהובן השתתף בקרבות הקשים בסטלינגרד, ובדצמבר 1942 עזב את סטלינגרד על פי הוראה מפורשת של היטלר. ברגשות מעורבים על שעזב את חבריו, הצליח לעלות על מטוס היינקל מלא פצועים בשדה התעופה גומראק, זמן קצר לפני שנכבש על ידי הרוסים. הוא הגיע למפקדתו של אריך פון מנשטיין, ושם נאמר לו שעליו להסתפח למטה המיוחד שהקים הפילדמרשל ארהרד מילך כדי לשפר את הרכבת האווירית. כשראה אותו מילך הזדעזע ממראהו; הוא היה כחוש, לחייו שקועות, שיער וזקן פרועים, סרבלי הפאנצר השחורים שלו היו מלוכלכים וקרועים, מגפי השדה שלו היו עטופים סמרטוטים להגנה מפני הכפור, והוא שרץ כינים. לאחר תקופת התאוששות קצרה הועלה לדרגת מיור, וביולי 1944 מונה לשלישו של היינץ גודריאן.

קשר העשרים ביולי

בן דודו, אוברסט וסל פרייטג פון לורינגהובן סיפק לקלאוס פון שטאופנברג נפצים וחומר נפץ לניסיון ההתנקשות בהיטלר ב-20 ביולי 1944. הניסיון נכשל והגסטפו עלה במהירות על עקבותיו. כדי למנוע ממנו וממשפחתו סבל והשפלה, הוא התאבד ב-26 ביולי 1944. אנשי הגסטאפו חשדו בברנד פרייטג פון לורינגהובן בגלל הקרבה המשפחתית ובקשו לחקור אותו, אבל התערבותו של גודריאן מנעה זאת.

פיהררבונקר

מינואר 1945 החל לבקר את היטלר ביחד עם גודריאן בפיהררבונקר בברלין. ב-28 במרץ 1945 פרץ ריב קשה בין היטלר וגודריאן. פון לורינהובן יצא מהחדר, התקשר עם גנרל הנס קרבס וביקש ממנו להעסיק את גודריאן בשיחת טלפון. גודריאן יצא לשוחח עם קרבס, ובשעה זו נרגע היטלר. כשחזר גודריאן הציע לו היטלר לצאת לחופשת מנוחה לשישה שבועות, ומינה את גנרל קרבס למחליפו.
פון לורינגהובן ביקש מקרבס לצאת לתפקיד קרבי, אך נתבקש להמשיך ולשמש לו כשליש. משנכבשה מפקדת הוורמאכט בצוסן, עבר עם קרבס לשכון באופן קבוע בבונקר. כאן נפגש לראשונה עם אווה בראון, פילגשו של היטלר שמעטים ידעו על קיומה.]
ב-29 באפריל 1945 כאשר הודה היטלר שהמצב אבוד וכי החליט לסיים את חייו בבונקר, ביקש פון לורינגהובן מקרבס לעזוב. זה הפנה את הבקשה להיטלר שהסכים ונפרד ממנו בלחיצת יד רפה. פון לורינגהובן ועוד שני קצינים הצליחו לחמוק מהבונקר ולהגיע לקווי האמריקאים.

לאחר המלחמה

פון לורינגהובן השתחרר מהשבי בינואר 1948, ולאחר שחרורו התיישב במינכן ופתח עסק הוצאה לאור.
בשנת 1956 התגייס לבונדסוור ומילא בו תפקידים בכירים, עד למינויו לסגן המפקח הכללי (סגן רמטכ"ל) בדרגת גנרל לוטננט (מקביל לאלוף). בשנת 1973 השתחרר מהצבא, וב-27 בפברואר 2007 מת בביתו במינכן.

בתרבות

דמותו של פון לורינגהובן מופיעה בסרט הנפילה.
בשנת 2005 יצא ספרו "בבונקר עם היטלר 22-29 באפריל 1945".
נחמיה רפל

משפחה ושירות צבאי ולימודים

רפל נולד ב"אם הקבוצות הדתיות" – קבוצת יבנה לאביו דב רפל, שהיה פרופסור ורב, חוקר נודע בפילוסופיה של החינוך, תולדות עם ישראל ומחשבת ישראל, ואחיו של הסופר והעיתונאי ד"ר יואל רפל. הוא החל את דרכו החינוכית כמדריך בסניף בני עקיבא המקומי והיה שליח למחנות קיץ יהודיים בארצות הברית. טרם שירותו הצבאי למד בישיבת מרכז הרב. רפל התגייס בתחילה לנח"ל ולאחר קורס קצינים עבר הסבה לחיל השריון. הוא השתתף בכיבוש אום כתף במלחמת ששת הימים, היה מפקד פלוגה במלחמת ההתשה בגזרה הצפונית, קמב"ץ בחזית התעלה במלחמת יום הכיפורים וכיהן כסמח"ט שריון עד לדרגת סגן-אלוף במילואים.
רפל בוגר תואר ראשון בכלכלה ופילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן, בעל תואר שני בהיסטוריה בטורו קולג', בוגר בית הספר למנהיגות חינוכית ורכש השכלה פיננסית במדרשת רופין.
נחמיה נשוי לבת הקיבוץ מיכל והוא כיום אב ל-5 בנות וסב ל-9 נכדים.

פעילות ציבורית

רפל שימש כמחנך ומורה בתיכון של קבוצת יבנה במשך שש שנים ולאחר תקופת כהונה במרכז המשק בקיבוצו נשלח על ידי תנועת בני עקיבא העולמית לשליחות בבריטניה למשך שנתיים. כשחזר קיבל לידיו את ניהול בית הספר העל-יסודי, אותו ניהל במשך שלוש עשרה שנים. היה בהמשך מפקח כולל במינהל לחינוך התיישבותי, ולאחר מכן שימש כמנהל גוף חטיבות עליונות ומנהל האגף לחינוך העל-יסודי במשרד החינוך בירושלים. 
בשנים האחרונות עושה רפל מגוון תפקידים כלכליים בארגונים שונים. משנת 2010 משמש כיו"ר ועדת הכספים של "המזרחי העולמי" ויו"ר המזכירות המורחבת של בני עקיבא העולמית, יו"ר ועדת כספים של תנועת בני עקיבא בישראל וחבר הוועדה הכספית של "בת עמי – שירות לאומי". בנוסף הוא חבר ב"אלומה - למעורבות חברתית וערכית בחברה הישראלית".  רפל שימש כחבר בהנהלות מגוון רחב של עמותות, ביניהן: "קשת –  לקידום החינוך המשותף לדתיים וחילוניים"; "צוות חינוך במרכז טאוב - לחקר מדיניות חברתית בישראל", "פרס רקנאטי-צ'ייס-רש"י למורה היזם", ועוד. 
בפעילותו בתנועת הקיבוץ הדתי, הוא ריכז את הוועדה הרעיונית-מדינית של התנועה במשך 5 שנים, וכיהן כמזכ"ל הקיבוץ הדתי. בנוסף, רפל חבר בצוות הקרקעות המשותף לכל תנועות ההתיישבות. בתחום פעילותו, עסק בשנים האחרונות להסרת
הקפאת הבנייה ביישובים, קיבוצים ומושבים - מאבק אותו הוא הגדיר כמאבק קיומי. 
רפל זכה לקבל מנשיא המדינה הקודם, שמעון פרס אות הוקרה, בתחום החברתי על הקמת מפעל קייטנות הקיץ לילדי באיל"ן, ו"אות יקיר עליית הנוער", מידי שר החינוך לשעבר, הרב שי פירון  כהוקרה על פועלו בששת כפרי הנוער שנוסדו על ידי הקיבוץ הדתי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הודיע על התמודדותו בפריימריז של מפלגת הבית היהודי, אך לא נבחר במקום ריאלי.
קאמפה

קאמפה (ביוונית: Κάμπη) היא מפלצת מן המיתולוגיה היוונית.

המיתוס

קאמפה מתוארת לראשונה בכתביו של נונוס, שם היא מתוארת כמפלצת שהיא שילוב של דרקון, עם ראש ופלג גוף עליון של אישה, זנב של עקרב, והיו לה נחשים בשיער (כמו מדוזה) ובין רגליה. על פי המיתולוגיה, קאמפה נוצרה ונשלחה על ידי קרונוס כדי לשמור על הקיקלופים והענקים בעלי מאה הידיים בטרטרוס, לאחר ששחרר אותם מכלאו של אורנוס. היא נהרגה בידי זאוס, והשתקמה מחדש (כיוון שמפלצות אינן נעלמות או מתות הן נשלחות להשתקם בטרטוס), למרות הסכנה שקאמפה תשתקם מהר שלח אותה זאוס אל טרטוס כדי שיוכל לשכנע את הקיקלופים ובעלי־מאה־הידיים שיעזרו לו במלחמה נגד הטיטאנים.

קאמפה בתרבות המודרנית

הקאמפה היא מהמפלצות הפחות ידועות במיתולוגיה היוונית, אך גם היא הופיעה במהלך השנים בתרבות הפופולרית של היום, כגון בסדרת הטלוויזיה Class of the Titans ובסדרת ספרות הנוער המצליחה פרסי ג'קסון, שם היא מתוארת עם תוספת של: שתי חרבות נוטפות רעל, כנפי עטלף וממותניה מציצים מדי פעם ראשי חיות טורפות.
יהודים למען יהדות

יהודים למען יהדות (Jews for Judaism) הוא ארגון יהודי אורתודוקסי בינלאומי שמרכזו בלוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה בארצות הברית אשר הוקם במטרה להשיב יהודים שהמירו את דתם בחזרה לדת היהודית וכדי לפעול כנגד התבוללות.
הארגון נוסד בשנת 1985  על ידי הרב בן ציון קרביץ בארצות הברית והוא כיום הארגון היהודי הגדול ביותר שפועל כנגד פעילויות מסיונריות של אוונגליסטים ויהודים משיחיים. שמו של הארגון מבוסס על שמו של הארגון המיסיונרי יהודים למען ישוע (Jews for Jesus), אחד הארגונים העיקריים שנגדם יוצא הארגון יהודים למען יהדות.
לארגון מסונפת קבוצת סטודנטים הנקראת  Be-True כתגובה לפעילות מיסיונרית בקמפוסים של האוניברסיטאות בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
לוח השנה האתיופי

לוח השנה האתיופי או הלוח האגעזי הוא לוח שנה שמשי המשמש כלוח השנה העיקרי באתיופיה, וכלוח שנה לצרכים דתיים בכנסיות  טֵוָואהִידוֹ — הכנסיות האורתודוקסיות של אתיופיה ואריתראה. לוח השנה מבוסס על לוח השנה הקופטי העתיק, המבוסס בעצמו על לוח שנה מצרי קדום יותר. בדומה ללוח הקופטי, לוח השנה האתיופי כולל תריסר חודשים בני 30 יום ומספר ימים הנוספים בסוף השנה. בשנה רגילה מספרם חמישה, בשנה מעוברת — שישה. שנה מעוברת חלה פעם בארבע שנים, ללא יוצא מהכלל, כמו בלוח השנה היוליאני ובניגוד ללוח הגרגוריאני. 
ראש השנה האתיופי, הנקרא באמהרית אנקוּטָטָש, חל בראשון לחודש מָסקָרָם,  המקביל בקירוב לספטמבר בלוח היוליאני, התאריך נקבע על מנת לציין את סוף עונת הגשמים החזקים ותחילת ההתחדשות החקלאית. על פי הלוח הגריגוריאני, המקובל במרבית העולם, ראש השנה האתיופי חל ב־12 בספטמבר בין השנים 1901 ו־2099 אם מדובר בשנים גרגוריאניות הקודמות לשנים מעוברות, שבהן יש עשרים ותשעה ימים בפברואר. בכל מקרה אחר ראש השנה האתיופי חל ב־11 בספטמבר, על פי הלוח הגרגוריאני.

ספירת השנים

ספירת השנים המקובלת כיום בלוח האתיופי נעשית מיום הבשורה למרים, שבו, על פי האמונה, התבשרה מריה מפי המלאך גבריאל שהיא נושאת ברחמה את ישו. לפי מניין זה, השנה שהחלה בספטמבר 2007 על פי הלוח המקובל, היא השנה ה־2000 במספר. קיים פער של מספר שנים בין שני הלוחות מפני שהכנסייה האתיופית והכנסיות האירופיות התבססו על חישובים שונים באשר לשנה שבה חלה התגלותו של גבריאל. 
מנייני שנים אחרים היו מקובלים בעבר. המניין לבריאת העולם, למשל, מוסיף 5,500 שנים למניין מהבשורה על הולדת ישו.
עלי עפיף

חיים אישיים

לעפיף שישה אחים ואחיות. אביו, חסן עפיף אל יאפיי הוא ממוצא תימני שנולד בעיר מושי שבטנזניה. הוא שיחק בקבוצות בליגה המקומית ובסומליה עד שהגיע לקטר כדי לשחק עבור אל איתיחאד. אמו, פאיזה מגיעה מתימן.
לעלי יש אח כדורגלן בשם אכרם עפיף, המשחק גם הוא בנבחרת.
טל ירושלמי

ביוגרפיה

בשנת 2000 למדה אמנות בבית הספר לאמנות חזותית (ויזואלית), ניו יורק. בשנים 2000–2001 למדה אמנות, בבית הספר המדרשה לאמנות, אוניברסיטת בית ברל.
החל מ-2001 החלה ללמוד באקדמיית בצלאל לאומנות ועיצוב שבירושלים. בשנת 2004 סיימה תואר ראשון באומנות בהצטיינות.
החל משנת 2004 למדה באקדמיית בצלאל ובאוניברסיטה העברית שבירושלים אומנות ובשנת 2006 סיימה תואר שני באמנות
כיום היא מתגוררת בגבעתיים.

הוראה

לימדה אמנות בבית הספר עירוני ז' שביפו במסגרת מלגת אמן-מורה של משרד התרבות בשנים 2007–2009. החל מ-2009 ועד היום מלמדת במגמת האמנות של בית הספר "רימון" שברעננה. החל משנת 2010, מלמדת ירושלמי אמנות בבית הספר "תלמה ילין".
Pinscreen

Pinscreen (בתרגום חופשי לעברית: מסך סיכות) היא צעצוע משרדי פופולרי. קופסת ה-Pinscreen מורכבת ממערך של סיכות צפופות אשר נעות בקלות יחסית פנימה והחוצה מהמסך החיצוני של הקופסה. על ידי הצמדת אובייקטים שונים בחלקה האחורי של הקופסה ניתן ליצור צורות תלת ממדיות שונות באופן מיידי.
את הצעצוע המציא האמריקני וורד פלמינג (Ward Fleming)‏.
לאורך השנים נעשה גם שימוש בטכניקת ה-Pinscreen ליצירת סרטוני אנימציה (Pinscreen Animation)‏.
קופסאות Pinscreen קיימות במגוון גדלים. כמו כן, על אף שבמקור הסיכות שבקופסאות ה-Pinscreen היו עשויות במקור ממתכת, משום שסיכות המתכת כבדות יחסית ונוטות להתעקם ביתר בקלות, כיום מיוצרות מרבית קופסאות ה-Pinscreen עם סיכות העשויות מפלסטיק. 
בעקבות הפופולריות הרבה שצבר הצעצוע ברחבי העולם לאורך השנים נוצרו בתחילת המאה ה-21 מספר קופסאות Pinscreen בעלות ממדים גדולים במיוחד אשר מוצבות במוזיאונים ובמקומות ציבוריים שונים.