google/wiki40b huggingface dataset:
חנוך קלעי

קורות חייו

קלעי נולד ב-1910 בליטא לפסיה ויוסף סטרליץ. ב-1924 עלה לארץ ישראל יחד עם בני משפחתו.
לאחר מאורעות תרפ"ט הצטרף ל"הגנה". היה חבר בתנועת בית"ר. לאחר האירוע בשביעי של פסח תרצ"ג (1933) בו הותקפו חברי בית"ר שקיימו צעדה ברחובות תל אביב הצטרף לאברהם תהומי וחבריו שפרשו מההגנה והקימו את האצ"ל שנתיים קודם לכן. בשנים אלו עמד קלעי בראש סניפי האצ"ל בכפר סבא ובהרצליה. בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט נמנה עם 'האקטיביסטים' שתבעו את הפסקת מדיניות ההבלגה וביצוע פעולות תגמול נגד הערבים. ב-1937 התמנה למפקד מחוז חיפה של האצ"ל במסגרת המפקדה החדשה שהוקמה בראשותו של משה רוזנברג בעקבות הפילוג בתנועה וחזרתו של תהומי לשורות ההגנה. בהמשך מונה למפקד מחוז ירושלים וכסגנו של דוד רזיאל שהחליף את רוזנברג בראשות הארגון. באותן שנים שימש קלעי גם כשדרן בתחנת הרדיו המחתרתית של הארגון, "קול ציון הלוחמת", וכתב חומרי הסברה.
במאי 1939, לאחר מאסרו של דוד רזיאל, התמנה קלעי לעמוד בראש מפקדת האצ"ל. ב-24 במאי אישר זאב ז'בוטינסקי את מינויו. בישיבת המפקדה הראשונה בראשותו הוחלט לפעול בשתי חזיתות: המשך פעולות התגובה כנגד הערבים, ופתיחה בפעולות נגד מוסדות השלטון הבריטי בעקבות פרסום הספר הלבן. במסגרת מדיניות זו נעשו פעולות חבלה כנגד תשתיות, פגיעה בבניין הדואר ובתחנת השידור הממשלתית בירושלים, והתנקשות בקצין בריטי שהואשם בהתנכלות לעצירי האצ"ל.
ב-31 באוגוסט 1939, חודשים ספורים לאחר מינויו כראש המפקדה, עצרו הבריטים את קלעי יחד עם חברי מפקדה נוספים בעת שהיו בישיבת מפקדה בתל אביב. יחד איתו נעצרו: אברהם שטרן, חיים לובינסקי, אהרן חייכמאן ויעקב לבשטיין. העצורים הועברו לתחנת המשטרה ביפו ומשם הועברו לירושלים ואחר כך למחנה המעצר בצריפין, שם פגשו את דוד רזיאל. באוקטובר 1939 שוחרר רזיאל וב-18 ביוני 1940 שוחררו שאר האסירים. לאחר שחרורו הצטרף קלעי לתומכיו של אברהם שטרן שפרש מהאצ"ל והקים ביולי 1940 את "לוחמי חרות ישראל" (לח"י). קלעי היה חבר במפקדה של הארגון החדש ואף כתב את עיקרי התנועה החדשה שנערכו אחר כך על ידי אברהם שטרן. בסוף 1941 עזב קלעי את הלח"י יחד עם חבר מפקדה נוסף, בנימין זרעוני, מבלי שחזרו לארגון האצ"ל. הסיבה לפרישה הייתה התנגדותם למהלכיו של אברהם שטרן ביחס להסכם עם האיטלקים והגרמנים.
בינואר 1942 פירסמה המשטרה הבריטית את תמונותיהם של ראשי הלח"י בעיתונות ובלוחות המודעות בצירוף הבטחה לפרס כספי גבוה למי שיביא ללכידתם. בפברואר 1942 הסגירו קלעי וזרעוני את עצמם למשטרה. על הסיבות שהביאות להחלטתם זו כתב יהודה לפידות: "יש לזכור שמאחוריהם לא עמד שום ארגון שיכול היה לעזור להם להסתתר והם הרגישו כחיות נרדפות". על פי סיכום מוקדם השניים לא נחקרו ולא הועמדו למשפט, אלא הועברו ישירות למחנה מעצר. ב-19 באוקטובר 1944 הוגלה קלעי למחנה המעצר באפריקה יחד עם 250 עצירים נוספים, וחזר לישראל רק ב-12 ביולי 1948.
לאחר הקמת המדינה שימש קלעי כמרצה ללשון באוניברסיטה העברית, עורך ומתרגם, חבר באקדמיה ללשון עברית, חבר מליאת רשות השידור ואחראי על לשון ברשות השידור. בין תרגומיו הספר זורבה היווני.
קלעי נפטר בי"ח בניסן תשל"ט (1979) ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים. ב-1999 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו בשכונת מלחה.
שלושת אחיו של קלעי היו גם הם חברי אצ"ל ובית"ר. מרדכי סטרליץ היה ממפקדי האצ"ל בארץ ישראל ובחו"ל וכיהן כמקשר בין האצ"ל לבית"ר, מיכאל סטרליץ היה מפקד באצ"ל. מנחם סטרליץ (קלעי) היה חבר הסניף בכפר סבא, עסק בניסויים בכלי נשק וחומרי חבלה. ב-17 ביולי 1936, בהיותו בן 22, נהרג מהתפוצצות רימון בידו בעת אחד מניסוייו.

אחותו שרה נישאה לעיתונאי והעורך איש הציונות הרוויזיוניסטית אלחנן קרמר.
כביש 71

היסטוריה

התוואי המזרחי של הכביש הסלול כיום, שימש במהלך ההיסטוריה - עוד מתקופת הברונזה - כדרך המובילה מבית שאן למגידו ומשם אל דרך הים. דרך זו הייתה מסועפת גם ברשת הדרכים הרומיות בארץ ישראל. סלילת הכביש המודרני התבצעה על ידי ממשלת המנדט שאישרה את סלילת הכביש מעפולה לבית שאן בתחילת 1936. בשלב הראשון נסלל הכביש מעפולה לבית השיטה. הכביש נסלל על ידי סולל בונה. בסיסו הוכן בחודשים ספטמבר - נובמבר 1936 והמשך העבודות והסלילה נעשו לאחר הפסקה לתקופת הגשמים, בין מרץ ליולי 1937. רוחב הכביש היה 6 מטר. סלילת הקטע משיטה לבית שאן נמסרה לקבלן לביצוע באוגוסט 1939.
באפריל 2016 נחנך בכביש מחלף בחיבור עם כביש 669. במסגרת העבודות להקמת המחלף הוכנה גם הפרדה מפלסית עבור מסילת העמק.
ישראל פרימו

ביוגרפיה

פרימו נולד במושב כפר אהרון בנס ציונה. הוא החל את דרכו באמנות בשנת 1986 בתחום הצורפות, ביצירת מודלים מדויקים של חרקים ממתכות שונות בעבודת צורפות. 
בהמשך עסק בעיצוב, אמנות ופיסול במרחב הציבורי, תוך שימוש במיומנויות הטכניות שרכש באמצעות חומרים שונים, ובפרט מתכות. הוא משתמש בטכנולוגיות מיוחדות במתכות והופך אותן לאלמנטים סביבתיים, שנועדו לאו דווקא לבטא אמירה כלשהי, אלא בעיקר לשמש לצרכים הפרקטים של המרחב הציבורי. 
בעבודותיו הוא מנסה לשלב בין עיצוב לאמנות. עבודותיו מתאפיינות בטכניקות של ריקועים במתכות, נפחות, נפחים אמורפים והרמות בהשראת עולם הצורפות. חלק מעבודותיו בעלות אופי נועז ודרמטי, וחלקן בעלות שקיפות, רכות ואווריריות.
יוליוס אפשטיין

קורות חייו

יוליוס אפשטיין נולד בזאגרב ב-1832 לשמואל ונאנט אפשטיין, אשר היגרו לזאגרב מטרנצ'ין. אחיו הבכור יעקב אפשטיין (1859-1822) היה ראש הקהל של יהודי זאגרב בין 1853–1854. היו לו שני אחים נוספים ז'יגה ואיגנאץ. האחים ייסדו בזאגרב את ה"אגודה למען האנושיות" (בקרואטית: Društvo čovječnosti) אשר סייעה לנזקקים בכל רחבי ממלכת קרואטיה וזכתה לתמיכה מראשי השלטון המקומי.
אפשטיין יצא ללימודי מוזיקה בווינה. הוא למד פסנתר באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה וב-1852 ערך את קונצרט הבכורה שלו. בין 1867–1901 לימד אפשטיין באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה וכיהן כראש המחלקה ללימודי פסנתר. עם תלמידיו נמנו גוסטב מאהלר ואיגנץ בריל. הוא ליקט וערך מהדורות מחודשות מיצירותיהם של לודוויג ואן בטהובן, פליקס מנדלסון-ברתולדי ופרנץ שוברט.
יוליוס אפשטיין נפטר בווינה ב-1926 והוא בן 93. היה נשוי ואב ל-3 ילדים. בנו ריכרד אפשטיין (1919-1869) לימד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה. בנותיו יוג'ין ורודולפין היו מוזיקאיות מצליחות. יוג'ין כנרית ורודולפין צ'לנית.
גנריך אלטשולר

קורות חיים

אלטשולר נולד בעיר טשקנט שבאוזבקיסטן, ברית המועצות ב-15 באוקטובר 1926. הוריו היו שניהם עיתונאים יהודים, ילידי באקו, אזרבייג'ן. אביו, שאול אלטשולר היה אף אחד מצוות העורכים של עיתון אזרי בשם Zarya Vostoka.
ב-1931 חזרה המשפחה לבאקו ובה חי אלטשולר מאז ועד 1990. הוא סיים את בית הספר התיכון של הצי הסובייטי, בהצטיינות והתקבל למכון הגבוה ללימודי טכנולוגיה (תעשייה) של אזרבייג'ן. את תעודת ההמצאה הראשונה קיבל בגיל 17. התנדב לצבא הסובייטי בפברואר 1944, תוך לימודי שנה ראשונה בפקולטה לציוד מכני לתכנון עיבוד נפט, ולאחר מכן למד בבית הספר הצבאי ללימודי טייס שברוסתווי, גאורגיה ושירת כטייס אך לא הספיק להלחם בטרם הסתיימה מלחמת העולם השנייה. בתום המלחמה נשלח להמשך שירותו הצבאי לעיר בקו, שם הוצב כמפקח על החדשנות (קידום המצאות, חידושים וכו') בצי של הים הכספי וכמפקד חוליה במחלקה לריגול כימי מס' 11513.

אסיר ב"גולאג"

בשנת 1948 כתב אלטשולר מכתב לסטלין, יחד עם חברו רפאל שפירו. המכתב היה עב כרס ולקח לשניים כחצי שנה לנסחו, אולם כל הזהירות הייתה לחינם, לאור העובדה שבמכתב הועלתה ביקורת נוקבת על מצב החדשנות בברית המועצות.
ב-20 ביולי 1950 נעצר על ידי השלטונות הסובייטים, יחד עם שותפו למכתב שפירו, וללא משפט נגזרו עליו 25 שנות מאסר ב"גולאג", ליד העיר וורקוטא (מספר אסיר 1-צ'-502). בתקופת מאסרו נפטר תחילה אביו ושלוש שנים אחרי תחילת המאסר, ומשקיבלה סירוב לבקשת החנינה שהגישה עבורו, התאבדה גם אמו.
ב-22 באוקטובר 1954, כשנה לאחר מות סטלין קיבל אלטשולר חנינה, השתחרר וחזר להתגורר בבאקו.

עיתונאי, ממציא וסופר

עד מעצרו ב-1950 מספר המצאותיו עלה על 10. ההמצאה המשמעותית ביותר הייתה מדי אמודאי, המגנים מפני גז ואיבודי חום.
במשך כעשר השנים הראשונות שלאחר שחרורו מהכלא עבד אלטשולר כעיתונאי, בין השאר בעיתונים "העובד של בקו" (Bakinskiy Rabochiy) ו"מגדל", כפקיד פטנטים וכממציא. בתקופה זו, ב-1956 נישא לולנטינה ז'וראבליובה (Валентина Журавлева ,1933–2004) ואז החל גם לכתוב, לעיתים קרובות ביחד עימה, ספורים וספרי מדע בדיוני. החל מאמצע שנות השישים ועד ראשית שנות השבעים התפרנס רק מכתיבה ספרותית זו. בערך בתחילת שנות השבעים תפשה המצאת ה-TRIZ תאוצה בברית המועצות ומאז ועד פטירתו הוא עסק בעיקר בה, כתיבת מאמרים וספרים על התאוריה, פיתוחה, הוראתה לרבים ממהנדסי ארצו ועוד.
בספטמבר 1990, עקב חוסר הביטחון של תקופת התפרקותה של ברית המועצות, עזב אלטשולר את באקו ומאז ועד פטירתו ב-1998 חי בעיר פטרוזבודסק שבקרליה הרוסית. החל מתקופה זו בערך, החלה גם תאוריית ה-TRIZ שלו להתפשט בארצות הברית, יפן ומדינות מערביות אחרות.
בנו היחיד, יבגני נפטר עוד בחיי האב והותיר אחריו בת, יונה קומרצ'בה, נכדתו היחידה של אלטשולר ובעלת הזכויות על כל יצירותיו והמצאותיו.

סופר מדע בדיוני

בשנת 1958, כשנתיים לאחר נישואיו לולנטינה ז'וראבליובה (Valentina Zhuravlyova), סופרת בזכות עצמה, החל אלטשולר לכתוב גם מדע בדיוני, כשפרסם את סיפורו "איקרוס ודדאלוס" (Икар и Дедал) תחת שם העט ג. אלטוב. עד ראשית שנות השבעים והצלחתה של ה-TRIZ הייתה כתיבת המדע הבדיוני מקור פרנסתו העיקרי. רבים מסיפוריו וספריו נכתבו בשיתוף עם אשתו ז'ורבליובה, ולעיתים קרובות נהגו השניים לתת את הקרדיט לכתיבה רק לז'ורבליובה הלא יהודיה, עקב התגובות האנטישמיות שספג אלטשולר עצמו, כשפרסם את סיפוריו לבדו.
בשנת 1962 יצא לאור בעברית, בהוצאת "ינשוף", אחד מספריו הראשונים, "מסע בין כוכבים", אשר תורגם על ידי אסתר זמירי.
בוריס גילטבורג

ביוגרפיה

גילטבורג נולד במוסקבה למשפחה יהודית בעלת מסורת מוזיקלית. התחיל ללמוד נגינה בפסנתר החל מגיל חמש עם אמו, שהיא פסנתרנית ובת של פסנתרנית. בגיל 5 הוא עלה לישראל וגדל אחר כך בתל אביב. היה תלמידו של אריה ורדי בשנים 2007-1995.
הוא מעריץ במיוחד את נגינתם של גריגורי סוקולוב, דניאל ברנבוים, אמיל גיללס, מרתה ארחריץ'.
גילטבורג זכה מנעוריו בפרסים רבים (בניופורט ב-1997, באטלינגן ב-1998, בתחרות האיחוד האירופי למוזיקאים צעירים ב-1998, ברומא ב-1999, בתחרות של קול המוסיקה בישראל ב-2000, בואנדום ב-2003).
בשנת 2002 זכה בפרס הראשון ובפרס הקהל בתחרות לפסנתר בסנטנדר וכן בפרס Public Sony על ביצועו את הקונצ'רטו השלישי לפסנתר מאת בלה ברטוק, בליווי התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוחו של רפאל פריבק דה בורגוס 
בגיל 21, בפברואר 2005 ניגן גילטבורג לראשונה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ובדצמבר 2005 הוזמן לנגן תחת ניצוחו של כריסטוף פון דוהנאני. הוא ניגן גם עם התזמורת הסימפונית ירושלים ומספר פעמים עם התזמורת הקאמרית הישראלית, איתה יצא לסיור קונצרטים בארצות הברית, תחת שרביטו של פיליפ אנטרמון. 
נגינתו של גילטבורג זכתה בהמשך דרכו להערכה בניו יורק במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, בקונצרטהאוס של וינה כשהופיע שם עם התזמורת הקאמרית הווינאית, בשני רסיטלים ראשונים בפריז ובתיאטרו סן קארלו בנפולי. ביוני 2005 זכה להצלחה רבה בטוקיו כשביצע את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 5 מאת בטהובן עם התזמורת הסימפונית של פראג עבור קרן מוסאשינו.
גילטבורג הופיע אחר כך שוב עם התזמורת הסימפונית של לונדון, עם התזמורת הלאומית בי.בי.סי של ווילס, עם תזמורת גולבנקיאן, שוב עם התזמורת הסימפונית ירושלים, עם הפילהרמונית של שטוטגרט וערך סיורים יחד עם תזמורות למדריד, באסטוריאס, גליסיה, לאון, במלגה ובמורסיה, וכן בדרום אמריקה.
הוא נתן רסיטלים בפסטיבל שופן בדושניקי, ב"אוליצפוס מוזיקלי" בסנט פטרסבורג, בפסטיבל וילץ בלוקסמבורג ובאולמות הגדולים לקונצרטים בספרד. 
בסתיו 2005 הופיע במספר רסיטלים בפרנקפורט אם מיין ובמינכן. 
בשנת 2006 הופיע גילטבורג בפסטיבל הבינלאומי Piano aux Jacobins בטולוז, בפסטיבל הבינלאומי של מיאמי ופסטיבל צ'לטנהם.
בשנת 2011 זכה בפרס השני ובפרס לביצוע הטוב ביותר של קונצ'רטו קלאסי בתחרות ארתור רובינשטיין בישראל.
בשנת 2013 הוענק לו הפרס הראשון לפסנתר בתחרות המלכה אליזבת בבריסל והיה מועמד לפרס מבקרי המוזיקה קלאסית בבריטניה.
כמו כן קיבל את פרס הקהל מטעם רשות השידור הפלמית בבריסל.
וקאיאמה (מחוז)

היסטוריה

לאחר רסטורציית מייג'י וביטול שיטת ההאן ב-1871, הפכה הנחלה העתיקה קיאי למחוז וקאיאמה.

גאוגרפיה

מחוז וקאיאמה שוכן בחצי האי קיאי, והוא פונה לאוקיינוס השקט בדרום. המחוז גובל במחוזות מיאה ונארה במזרח, באוסקה בצפון, ומשקיף לכיוון מחוז טוקושימה מעבר למצר קיאי במערב. 12% משטח המחוז מוקדשים לפארקים לאומיים.
בשטח המחוז נמצא מפל נאצ'י, מהמפלים הידועים ביפן.
הצטלבות (נצרות)

הצטלבות היא מנהג נוצרי המתבצע על ידי יצירת סימן צלב בחזית גוף המצטלב, באמצעות היד הקמוצה. לעיתים מתלווה להצטלבות גם דקלום הנוסח של השילוש הקדוש ("בשם האב, הבן ורוח הקודש").
נוצרים נוהגים להצטלב לעיתים קרובות, כשהם מתחילים תפילה וכשהם מסיימים אותה, כשמתחילים לקרוא ספר קודש וכשמסיימים את הקריאה, כשמשכימים בבוקר וכשהולכים לישון בערב, כשמתיישבים לאכול וכשקמים מהארוחה, בראשיתו של מעשה (נסיעה, פרויקט כלשהו ועוד) ובסיומו, כשמטרידה אותם דאגה או מחשבה רעה או כשמקבלים בשורה רעה.
ההצטלבות מיועדת לזמן את הגנת האל כנגד מזיקים ואסונות. על פי אמונות נוצריות מסוימות, סמל הצלב יעיל לגירוש שדים וערפדים החוששים מפניו.
בזרמים נוצרים שונים יש הבדלים בדרך ביצוע ההצטלבות: שתי אצבעות מול הבוהן או שלוש אצבעות מול הבוהן, האם את הקו המאוזן מסמנים מימין לשמאל או משמאל לימין. הבדלים אלה הם סממן מובהק לזרם הנוצרי שאליו משתייך המצטלב.
דב ג'רסי

ביוגרפיה

ג'רסי נולד וגדל בחיפה. בתחילת שנות ה-70 הוא היגר לארצות הברית, ללמוד באוניברסיטת ניו יורק. לאחר שהאוניברסיטה שבה למד ביטלה את תוכנית הספורטאים, הוא עבר ללמוד ולהתאמן באוניברסיטה הצפון מזרחית.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו בשנת 1973 זכה ג'רסי במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא מכביה חדש של 60. 84 מטר, לפני מאיר יעקבי מישראל (50.70 מטר) וג'ו גולד מארצות הברית (48.70 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1975 זכה ג'רסי במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 67.92 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה העשירית שנערכו בשנת 1977 זכה ג'רסי במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות ביידוי פטיש בשיא מכביה חדש של 66.56 מטר, לפני ג'ו גולד מארצות הברית (48.20 מטר) ועמיהוד רבינוביץ' מישראל (45.62 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1978 זכה ג'רסי במדליית זהב בפעם השנייה בקריירה שלו בתוצאה של 68.35 מטר. שנה לאחר מכן, באליפות ארצות הברית הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 68.73 מטר, אחרי סקוט נילסון מקנדה שקבע שיא אליפות חדש של 72.06 מטר. 
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מוסקבה (1980) הוא סיים שלישי ביידו פטיש בתוצאה של 70.31 מטר וניכלל במשלחת האמריקאית, אך בשל החרם האמריקאי על המשחקים האולימפיים, נימנע ממנו להשתתף בהם.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה האחת-עשרה שנערכו בשנת 1981 זכה ג'רסי במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות ביידוי פטיש בשיא מכביה חדש של 67.14 מטר מטר, לפני טרי מלינג'ר (55.60 מטר) ומרק זיידמן (49.48 מטר), שניהם מארצות הברית.

חייו האישיים

לאחר שפרש מספורט תחרותי החל ג'רסי לאמן אתלטיקה ופיתוח גוף. משנת 1995 הוא כירופרקט.
UC Browser

UC Browser הוא דפדפן למכשירים ניידים בפיתוח חברת האינטרנט הסינית "UCWeb". הוא יצא לראשונה כאפליקציה, בשנת 2004, בשם "J2me-only".
הדפדפן חוצה-פלטפורמות, כולל תמיכה ב: Android, iOS, Windows Phone, Symbian, Java ME ו BlackBerry.
בשנת 2010, UC Browser הוציא את האפליקציה הראשונה שלו ל iOS ב"Apple App Store".

צמיחה ונתח שוק

עם קצב צמיחה מהיר במיוחד בשנים האחרונות, בפרט בסין ובהודו, הוא עבר במרץ 2014 את רף 500 מיליון משתמשים. 
בספטמבר 2015 נמדד כי נתח השוק העולמי שלו הוא 16.82% ואילו בהודו באותו חודש עבר את סף 50% (כלומר נתח השוק שלו היה גבוה מכל שאר המתחרים יחדיו).
חוזה ורסאי

חוזה ורסאי או אמנת ורסאי הוא הסכם שלום בין גרמניה למדינות ההסכמה, והוא גם החוזה הראשון שנחתם במסגרת ועידת השלום בפריז לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-28 ביוני 1919. 
ההסכם הופר זמן קצר לאחר שנכנס לתוקף, על ידי רפובליקת ויימאר. חוזה ורסאי נחתם באולם המראות שבארמון ורסאי, האולם שבו הוכרז ב-1871 על הקמת גרמניה המאוחדת.

הרקע

מלחמת העולם הראשונה הסתיימה בהתמוטטות צבאית וכלכלית של גרמניה, אולם מבלי שגרמניה עצמה נכבשה. הגרמנים ביקשו הפסקת אש ביער קומפיין שבצרפת ב-11 בנובמבר 1918. ההסכם נכתב ברובו על בסיס תוכנית ארבע עשרה הנקודות של וודרו וילסון, שקרא ל"שלום ללא מנצחים ומנוצחים". 
ועידת השלום נפתחה ב-18 בינואר 1919, בפריז. במהלך הוועידה היו התכנסויות רבות משתתפים, פעלו 16 ועדות מומחים, אך הסמכות העליונה ניתנה לוועד ה-10 שכלל את ראשי המדינות ושרי החוץ של ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, איטליה ויפן. במהלך הוועידה גובשו ההסכמים במשא ומתן בין "ארבעת הגדולים", נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, נשיא צרפת ז'ורז' קלמנסו, ראש ממשלת איטליה ויטוריו אורלנדו וראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג'.
וילסון החזיק בגישה אידיאליסטית ורצה להגיע להסכמים הוגנים, שלא יהיו מבוססים על נקמה, לאפשר את מימוש זכות ההגדרה העצמית ולהקים את חבר הלאומים, שבו הוא תלה תקוות למניעת מלחמות נוספות בעולם.
לעומתו, ז'ורז' קלמנסו ביקש להבטיח את ביטחונה של צרפת באמצעות החלשתה המוחלטת של גרמניה, כך שלא תוכל לעולם לתקוף את צרפת, גם אם יהיה הדבר כרוך בהשפלתה. הוא דרש שצרפת, שנפגעה קשות במלחמה, תשתקם על חשבון גרמניה בעזרת תשלום פיצויים והעברת שטחים גרמניים לשלטון צרפת. דייוויד לויד ג'ורג' הבריטי רצה להגיע להסכם של פשרה שיחליש מעט את גרמניה, אבל לא יחזק יותר מדי את צרפת, כך שהשתיים יאזנו אחת את השנייה, ולא יפריעו להגמוניה הבריטית בעולם. לעומת זאת אורלנדו, נשיא איטליה, לא נקט עמדה בולטת בקשר לאירופה בכלל, אלא פעל למען השגת שטחים למדינתו.

סעיפי ההסכם

440 סעיפי ההסכם מחולקים לפי מספר תחומים, ועיקריהם הם:

הקמת חבר הלאומים

סעיפים 1–26 היוו את אמנת חבר הלאומים, והנספח שאחריהם פירט את החברות המייסדות שלו.

תוצאות ההסכם

ההסכם הופר כבר זמן קצר לאחר שנכנס לתוקף, על ידי רפובליקת ויימאר. הוקם חיל אוויר סודי תחת המעטה של "מועדוני טיס", טייסים וחיילים גרמנים הורשו להתאמן בברית המועצות, והוקמו בסיסי ניסוי למטוסים ולטנקים על אדמת רוסיה (דוגמת בית הספר לטנקים בקאזאן) כתוצאה מהסכם עם הממשלה הסובייטית, והצבא התחיל בחימוש מחדש ב-1935, ועם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, ההסכם הופר בגלוי.
תשלומי הפיצויים הכבדים שגרמניה נדרשה לשלם הביאו להתמוטטות כלכלתה, ומצב התוהו ובוהו שנגרם עקב כך תרם משמעותית להתחזקותם של גורמים קיצוניים ובהם המפלגה הנאצית.
ההגבלות המספריות שהוטלו על הצבא הגרמני הובילו אותו לפתח טקטיקות לחימה חדשות כדי להתגבר על הנחיתות המספרית שלו. כמו כן שוחררו קצינים רבים מהשירות, ורק הקצינים הטובים ביותר הורשו להישאר.
ההסכם הגביר את ההשפלה שגרמניה חשה אחרי התבוסה במלחמת העולם הראשונה, ונחשב בעיני רבים לאחד הגורמים שזירזו את פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הסתרה

הסתרה (באנגלית: Cloaking) היא טכנולוגיית חמקנות מתקדמת המאפשרת לעצם להיות בלתי נראה לחלקים מן הספקטרום האלקטרומגנטי או לכולו.
רעיון זה הופיע בעיקר בתחום המדע הבדיוני במספר רב של סיפורים וסרטים כמו "האיש הבלתי נראה" של הרברט ג'ורג' ולס. הסתרה נחשבה עד שנת 2001 כבלתי מדעית בעליל.
בשנת 1967 חקר הפיזיקאי האוקראיני פרופ' ויקטור ג. וסלגו (Victor Veselago) התנהגות של חומרים תאורטיים בעלי מקדם שבירה שלילי, וגילה כי חומרים אלה מסוגלים באופן תאורטי לעקם קרני אור ולהסתיר עצם באופן מוחלט. מכיוון שחומר בעל מקדם שבירה שלילי היה באותו זמן היפותטי לחלוטין, מחקר זה לא נמשך על ידי מדענים נוספים.
בשנת 2001 פורסם על ידי פרופ' סר ג'ון ב. פנדרי (John Pendry) מחקר ניסיוני המדגים בפעם הראשונה חומר בעל מקדם שבירה שלילי בחלק מהספקטרום. חומרים אלו נקראים "מטא-חומרים". מקדם השבירה הוא התגובה של החומר לגל האלקטרומגנטי, והוא מוגדר כשורש של המכפלה של שני איברים: התגובה החשמלית של החומר (הסוספטיביליות החשמלית) והתגובה המגנטית של החומר (הסוספטיביליות המגנטית). כדי ליצור מקדם שבירה שלילי הן התגובה החשמלית והן המגנטית צריכות להיות בעלות ערך שלילי. תגובה שלילית היא תגובה הפוכה, כלומר כאשר השדה מנסה להרים את האלקטרונים, הם צריכים לרדת, ולהפך. מצב כזה יכול להיווצר רק כאשר ישנה תהודה לחומר, והתדר של השדה המעורר הוא מעט יותר גבוה מתדר התהודה. פנדרי יצר חומר שלו גם תהודה מגנטית וגם תהודה חשמלית באותו תדר על ידי בניית העצם מהרבה טבעות חתוכות מתכתיות. כל אחת מטבעות אלה הייתה הרבה יותר קטנה מאורך הגל הנדון, כך שהשדה האלקטרומגנטי הושפע רק מהממוצע של הטבעות.
בניסוי השתמשו בגלי מיקרוגל (אורך גל של סנטימטרים בודדים) ומדדו את ההשפעה של גליל מתכתי על גלי המיקרוגל, בתחילה כשהוא לא מוקף חומר בעל מקדם שבירה שלילי, ולאחר מכן כשהוא מוקף חומר כזה. התוצאות הראו בבירור כי כאשר יש חומר בעל מקדם שבירה שלילי סביב הגליל, ההשפעה על גלי המיקרוגל יורדת והגליל מוסתר אך לא לגמרי.
הסיבה שלא הצליחו להגיע להסתרה מלאה היא שהטבעות הן מוליכות, וכאשר עובר דרכן גל אלקטרומגנטי, נוצרים זרמים ואיבוד של אנרגיה.
עולימתא שפירתא

עולימתא שפירתא היא חידה הנזכרת בספר הזוהר בחטיבת 'סבא דמשפטים' המופיעה על פרשת משפטים.
עיקר ענינו של 'סבא דמשפטים' הוא בבירור נושאים של גלגול נשמות, אך בסיפור המסגרת מופיעות חידות מספר שלא התבארו בזוהר והם עוררו את סקרנותם של פרשנים ומחברים רבים.

החידה בזוהר

לשון הזוהר - "מהו עולימתא שפירתא ולית לה עיינין, וגופא טמירתא ואתגליא, איהי נפקת בצפרא ואתכסיאת ביממא, אתקשטת בקישוטין דלא הוו." בתרגום לעברית: "מה היא עלמה יפה שאין לה עיניים, וגופה טמיר וגלוי, בבוקר היא יוצאת וב(סוף ה)יום היא מתכסית, ומתקשטת בקישוטים שאינם." החידה משולבת בתוך סיפור מסגרת המתאר את החכמים הנפגשים במגדל צור, לאחר שדמות של זקן פלאי מטרידה אותם בדרך תוך שאילת חידות שונות. בהגיעם לאכסניה מתבאר סיפור הדמות והחכמים תוהים דווקא על חידת העלמה היפה אך לא עוסקים בביאורה.

בפרשנות הקבלה

רבי חיים ויטאל מביא בעץ חיים כטעם לסתימת עיניים בתפילה פרשנות לחידה כסמל לשכינה בפני רחל - "צריך לסתום עיניו בתפלת עמידה עד סוף התפלה, לומר בעיניים סגורות, בסוד עולימתא שפירתא וכו'. אבל עכשיו בערבית כשמתחיל לומר ערבית, חייב לסתום עיניו תיכף, לומר כל התפלה בעיניים סגורות, וסוד הטעם סתימת העיניים נתבאר בסבא פ' משפטים, עולמתא שפירתא דלית לה עיינין, כי הנה רחל נאמר בה, ורחל הייתה יפת תואר ויפת מראה, וזהו עולמתא שפירתא..."

הפרשנות לחידה בחסידות

רבי זאב וולף מז'יטומיר תלמידו של המגיד ממזריטש פירש את החידה כסמל לשכינה אותה מקשטים הצדיקים על ידי "אורות הבהירים המלובשים במדרגות התחתונים, גם משם מעלין ניצוצות קדושות,ועושין מהם בחינת קישוטים לשכינה ". רבי נחמן מברסלב פירש את החידה כסמל לאמונה שאין לעיין אחריה (אין לה עיניים בלשון החידה) והיא ללא טעם אך גלויה לעין המאמין (טמירה ואתגליא) "ומתקשטת בקישוטין דלא הוו, הינו עיקר קישוטי האמונה, כשמקרבין אצלה בני אדם שלא היו מקורבין לה"
החטיבה האווירית למבצעים מיוחדים 160

רקע היסטורי

החטיבה הוקמה ב-16 באוקטובר 1981 בעקבות כישלון מבצע ציפורן הנשר. לאחר כישלון המבצע הוחלט בצבא ארצות הברית כי יש להקים טייסת אשר ייעודית לפעולות מיוחדות בשילוב הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ויחידות מיוחדות נוספות הכלולות בכוחות המזוינים של ארצות הברית ובכלל זה אריות הים והאגף לפעולות מיוחדות של ה-CIA. בהקמתה התבססה היחידה על טייסים מקרב הדיוויזיה המוטסת ה-101, שהיא אוגדת סער אווירית. טייסי היחידה, כמו גם צוותי המסוקים שלה, ובכלל זה תומכי הלחימה והמכונאים המוטסים, הוכשרו במיוחד על מנת לקחת חלק במבצעים מיוחדים. 
בקרב מוגדישו התרסקו שני מסוקי בלקהוק של החטיבה בעת שטייסיה הובילו את כוחות ריינג'רס וכוח דלתא. אל אתר ההתרסקות השני התנדבו להגיע שני צלפים מוטסים מכוח דלתא - גארי גורדון ורנדי שוגארט. הללו אבטחו את המסוק וצוותו, נלחמו מטווח קרוב עם ההמון הסומלי אשר עט על שברי המסוק ולבסוף נהרגו בלחימה שם. הניצול היחיד מהצוות, טייס המסוק הפצוע מייקל דוראנט נפל בשבי, וההמון עשה שפטים בגופות הלוחמים ההרוגים 
במבצע חנית נפטון, מבצע חיסולו של אוסאמה בן לאדן, הייתה החטיבה אמונה על הטסת לוחמי צוות שש של יחידת "אריות הים", ועל החדרתם למתחם המבוצר. במבצע נחשפה העובדה כי לצבא ארצות הברית ישנם מסוקי תובלה בעלי טכנולוגיה חמקנית
יאנז ברייקוביץ'

קריירה

בשנת 2004 ניצח ברייקוביץ' באליפות העולם נגד השעון עד גיל 23, לאחר שהקדים את תומאס דקר ב-18 שניות. ב-2005 הוא החל לרכב עבור קבוצת החובבים KRKA-Adria Mobil, וסיים במקום השלישי באותה שנה באליפות אירופה נגד השעון עד גיל 23. בתחילת 2005 הוא הגיע לסיכום עם קבוצת דיסקברי צ'אנל על הצטרפות אליה, אך היה מחויב לקבוצתו הקודמת בעקבות חוזהו, ועל כן הצטרף לדיסקברי והפך למקצוען ביולי 2005.
המרוץ הראשון של ברייקוביץ' כמקצוען היה הטור של בנלוקס. במרוץ זה הוא סיים שביעי בקטע נגד השעון, וסייע לחברו לקבוצה מקס ואן היסוויק לנצח בשני קטעים. ברייקוביץ' עצמו סיים בין 20 הראשונים בדירוג הכללי. הוא המשיך את הצלחותיו כאשר סיים במקום ה-14 בקטע נגד השעון בטור של הולנד, וסיים בין 20 הראשונים במרוץ הכביש באליפות העולם באופניים במדריד לשנת 2005.
ברייקוביץ' פתח בצורה טובה גם את שנת 2006. הוא הגיע למקום החמישי הכללי בטור של קטלוניה, לאחר שסיים בין המקומות הראשונים במספר קטעים. הוא סיים במקום הרביעי בקטע האחרון נגד השעון בטור של שווייץ, ובמקום החמישי בדירוג הכללי, ובכך הפך לרוכב המוביל של דיסקברי במרוץ בגיל 22 בלבד. ברייקוביץ' השתתף באותה שנה בוואלטה אספניה, ולאחר שסיים במקום השני בשני הקטעים ההרריים הראשונים, הוא לקח את החולצה המוזהבת של המוביל במרוץ, עליה שמר לאורך שני קטעים. בכך הוא הוביל לראשונה בקריירה שלו בגרנד טור.
בשנת 2007 ברייקוביץ' ניצח בטור של ג'ורג'יה החשוב, ובנוסף זכה בפעם השנייה ברציפות בדירוג הרוכב הצעיר הטוב ביותר במרוץ זה. היה זה המרוץ הראשון בו זכה בקריירה שלו כמקצוען. בנוסף, הוא סיים עם כל קבוצת דיסקברי במקום הראשון בדירוג הקבוצתי של המרוץ. ב-2008, לאחר התפרקות דיסקברי צ'אנל, הוא עבר לקבוצת אסטנה. במדיה הוא רשם הצלחה נוספת ברמה הגבוהה, כאשר סיים במקום השני במרוץ הקלאסי ג'ירו די לומברדיה אחרי דמיאנו קונגו. הוא אף סיים בשנה זו במקום השלישי הכללי במרוץ הקטעים, הטור של הולנד. ב-2009 סיים במקום השני בג'ירו דל טרנטינו אחרי המנצח, איוון באסו. בהמשך אותה שנה ניצח באליפות ארצו במרוץ נגד השעון.
ב-2010 עזב עם חלק גדול מרוכבי קבוצת אסטנה, כולל מנהלה הספורטיבי, יוהאן ברויינל והצטרף לקבוצה החדשה שהקימו ברויינל ולאנס ארמסטרונג, קבוצת רדיושק. ביוני באותה שנה הוא זכה להישגו הגדול ביותר, ניצחון במרוץ הקטעים הצרפתי, דופינה ליברה. אולם בטור דה פראנס שנערך מספר שבועות מאוחר יותר איכזב ברייקוביץ' כשלא הצליח לספק תמיכה מספקת למובילי הקבוצה, לא כל שכן להתבלט בעצמו. גם ב-2011 איכזב ברייקוביץ'. בתחילת העונה הוא סיים במקום ה-7 במרוץ פריז-ניס ומאוחר יותר, מקום 5 בטור דה רומנדי, אולם בהמשך השנה לא השיג תוצאות בולטות נוספות. ב-2012 שב ברייקוביץ' לקבוצת אסטנה. הוא ניצח בשנה זו בטור של סלובניה וסיים במקום ה-9 המכובד בטור דה פראנס. ב-2013 לא הגיע ברייקוביץ' להשגים אישיים משמעותיים, אולם, היה שותף לניצחונה של קבוצתו בקטע הראשון בוואלטה אספניה שהיה מרוץ קבוצתי נגד השעון. ברייקוביץ' אף חצה את קו הסיום ראשון מבני קבוצתו והודות לכך לבש את חולצת המוביל במרוץ בקטע אחד. ב-2014 סיים במקום השלישי בדרוג הכללי בוואלטה א בורגוס.