לאו"ר

תנועת לאו"ר היא תנועה ציונית רעיונית אשר הוקמה בשנת 1979. שמה של התנועה נגזר מראשי התיבות "לב אחד ורוח חדשה". לאו"ר השתתפה פעמיים במערכות הבחירות, בפעם הראשונה במסגרת הבחירות לכנסת השתים עשרה בשם לאו"ר ובפעם השנייה במסגרת הבחירות לכנסת השמונה עשרה כמפלגת אחריות - לב אחד ורוח חדשה. בשתי ההתמודדויות התנועה לא עברה את אחוז החסימה ולפיכך לא נכנסה לכנסת. יו"ר התנועה מאז הקמתה הוא ד"ר יעקב חסדאי.
לאו"ר כתנועה לא הצליחה להפיץ את רעיונותיה בציבור וניסיונותיה לתקן את החברה לא נחלו הצלחה רבה. למרות חוסר ההצלחה הפוליטית של לאו"ר, כושר השרידות של התנועה והחברים הפועלים בה ברציפות ובהתמדה הוא רב. לאו"ר מתכנסת בפורום רחב לאורך השנים בשני כנסים גדולים הנערכים מדי שנה, כנס סוכות וכנס פסח.

רקע היסטורי

שורשי התנועה נעוצים במלחמת יום הכיפורים. במאמר "סדקים ביסודות" הפותח את ספרו של חסדאי "אמת בצל המלחמה" ניתח את השגיאות  בניהול המלחמה.עקב היותו חוקר צבאי בוועדת אגרנט, נחשף חסדאי לחומרי חקירה מסווגים שבעקבותיהם התוודע לכשלים בכל רמות הפיקוד. מה שהביא אותו לשאול: מה לא בסדר במדינה? לאחר המלחמה נוצר זעם בחברה הישראלית ומשבר אמון עמוק כלפי ההנהגה, כתוצאה מכך קמו מספר תנועות מחאה(ראו, למשל, מוטי אשכנזי).
חסדאי, יחד עם חברים מהשירות הצבאי בצנחנים, החלו להיפגש בביתו של אריה דביר במטרה לנסות ולהגדיר את הבעיה של מדינת ישראל, ולמצוא דרך שתוביל לפתרון.
דיונים אלו נמשכו מאמצע שנות ה-70 ואילך. הדחיפה העיקרית להפיכתו של החוג לתנועה הייתה הכישלון של ד"ש. ד"ש הייתה מורכבת בחלקה מאישי ציבור, והעומד בראשה היה פרופ' יגאל ידין. חוסר הצלחתה לקדם את רעיונותיה, אשר הוצגו לבוחר במערכת הבחירות, גרם לביקורת וספקנות מצד הציבור לגבי תנועות חדשות בייחוד לאור הציפיות הגבוהות אשר היו ממפלגת ד"ש.
בינואר 1979 קיבל חסדאי מכתב מקצין שהיה תחת פיקודו בצבא, שבו הסביר מדוע ירד מהארץ. בתגובה למכתב זה פרסם חסדאי מכתב תשובה ארוך שכלל בתוכו התייחסות לשחיקתה של ד"ש. המאמר פורסם בעיתון "ידיעות אחרונות" תחת הכותרת "עמוד והילחם". המאמר עורר תגובה ציבורית נרחבת וגרר אחריו כ-300 מכתבי תשובה.
בשנת 1979 הוחלט על כינוס מכונן של חסדאי וחבריו לחזון, באותו הכנס הונחו היסודות של תנועת לאו"ר. המסר המרכזי בכנס זה היה כי הבעיה של החברה הישראלית אינה מושפעת מסוגיות של שטחים ושלום אלא נובעת מתהליך פנימי של משבר חברתי עמוק בכל תחומי החיים. לפיכך יש להקים תנועה אשר תגדיר את הבעיות של מדינת ישראל בצורה מדויקת ומתוך ראייה לטווח רחוק, תציע פתרונות לבעיות ותפעל להפצתן בציבור. לאחר שישבו על המדוכה כמעט שנתיים בדיונים על מהות ותוכן יצאה לאור החוברת הכחולה. או בשמה הרשמי "חיים של אחריות ובחירה". מסמך שעבר שתי גרסאות קודמות ובו מתוארת התפיסה הכוללת של התנועה.

שנות השמונים

תנועת לאו"ר התמודדה בבחירות לכנסת השתים עשרה תחת השם לאו"ר. מה שהניע את חברי תנועת לאו"ר הייתה תחושת הסכנה למדינה. חברי התנועה הגדירו כי מערכת הבחירות תהיה כזירה שבה יתריעו כלפיי הציבור על הסכנות הצפויות למדינה. לאו"ר התחייבה כלפיי הבוחר כי לא תצטרף לשום קואליציה ותהווה אופוזיציה חזקה בכנסת לכשתיבחר. לאו"ר לא עברה את אחוז החסימה.

בג"ץ לאו"ר

בעתירה לבית המשפט הגבוה לצדק ביקשה תנועת לאו"ר לבטל את החלטת ועדת הכספים של הכנסת, להוסיף רטרואקטיבית כחמישים אחוזים לתקציב הבחירות של המפלגות. החלטת ועדת הכספים נועדה לסייע למפלגות לממן את הגרעון שנוצר בקופתן כתוצאה ממערכת הבחירות הבזבזנית שניהלו. העתירה הופנתה נגד ועדת הכספים ונגד כל המפלגות שאמורות לקבל את התוספת. תנועת לאו"ר ביקשה להוציא צו ביניים אשר ימנע את תשלום הכסף בתקופה שעד לסיום הדיון המשפטי.
צו הביניים ניתן, ובסופו של דבר בג"ץ ביטל את החוק, לאחר שקבע שתהליך חקיקתו לא ענה על דרישת סעיף משוריין בחוק יסוד: הכנסת.

שנות התשעים

לאחר הפרשה הפוליטית הידועה בתור "התרגיל המסריח" וחלוקת כספים ייחודיים יצאו חברי לאו"ר במחאה על התופעה הפוליטית עוד כחודש לפני גל המחאה של שלושת הקצינים ובהם אבי קדיש. 
חברי לאו"ר, ובראשם יעקב חסדאי, היו שותפים בניסוח האמנה של "התנועה לשינוי שיטת הממשל" אולם פרשו ממנה לאחר כניסת פוליטיקאים מקצועיים לתנועת המחאה. 
חברי לאו"ר היו בין המקימים והפעילים המרכזיים ב"אמיתי" – אזרחים למען מינהל תקין וטוהר המידות
ו"עוגן" – תנועה לעקירת השחיתות במגזר העסקי והציבורי בישראל. 
אנשי לאו"ר בין היוזמים והפעילים עם פרופ' דב יזרעאלי בניסיון לאחד תנועות שונות תחת קורת גג אחת: "מירקמי ישראל לאחריות חברתית". 
חברים רבים מתנועת לאו"ר פעלו יחד עם אורי גורדון, ראש מחלקת העלייה והקליטה בסוכנות היהודית, בתכנון ויישום הקונגרס הציוני-ישראלי הראשון שהתקיים בשנת 2000.
לקראת סוף שנות ה-90 פרסם יעקב חסדאי ספר נוסף אשר מכיל אסופת מאמרים בנושאים אשר עמדו על סדר היום של המדינה בתחומי חברה, כלכלה חוץ וביטחון.

אזרחים למען חוק משאל עם

בתוך תנועת לאו"ר פעלו מספר חברים בניסיון לקדם חוק משאל עם, ולצורך כך ניסחו מנשר אשר מסביר את עיקרי הרעיון והקימו עמותה נפרדת לקידום הנושא. הקווים המנחים היו כי מי שיוכל להציע שאילתא למשאל עם יהיה: נשיא המדינה, שליש מחברי הכנסת או עשרה אחוזים מבעלי זכות הבחירה.
חוק שיתקבל במשאל עם יהווה חוק יסוד שאינו ניתן לשינוי מהותי או ביטול על ידי הכנסת. שינוי חוק שכזה יצריך משאל עם חוזר לאחר פרק זמן מינימלי שיקבע בחוק. משאל העם יכריע רק בשאלות עקרונית, יקבע כללים בלבד וישאיר לממשלה חופש בקביעת מדיניות וניהול שוטף. תיקבע שיטה לניסוח האלטרנטיבות לבוחר וכל שאלה תהיה חייבת אישור של בית המשפט העליון. בסופו של דבר הרעיון לא יצא אל הפועל ולאחר 8 שנים הפסיקה העמותה את פעילותה.

המינהל הקהילתי "לב העיר" בירושלים

אחד מן החברים המובילים בתנועת לאו"ר הוא אורי עמדי. 
על פי הערכים והעקרונות של התנועה הקים עמדי את מודל הקהילה ברובע "לב העיר" בירושלים אשר כולל את שכונות ה"נחלאות", שוק מחנה יהודה והאזורים המסחריים בסביבתם. רובע זה סבל בשנות ה-80 מנטישה של אוכלוסייה והזנחה סביבתית גדולה. 
קהילה זו מורכבת מאוכלוסייה דתית, חרדית וחילונית, צעירים וקשישים, ותיקים ועולים, אשכנזים ובני עדות המזרח, סטודנטים ועובדים יהודים וערבים הפועלים כולם במרחב גאוגרפי מוגדר. 
פעולתו של עמדי הייתה בניגוד לדעתו של ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, שטען כי הרס המרכז הישן הוא תהליך טבעי בכל העולם. כמו כן לא האמין קולק שסוחרי השוק יסכימו לשתף פעולה עם הממסד. 
בסיום הפעולה, שנמשכה שנים רבות, הפך שוק מחנה יהודה למקום חדש ואטרקטיבי ו"לב העיר", בעיקר שכונות הנחלאות, הפך מוקד משיכה לאוכלוסייה חדשה ולתיירות.
הערכים הבסיסיים עליהם בנוי המינהל הקהילתי "לב העיר" הם עקרונות לאו"ר: שייכות האזרח לקהילה, שותפות באחריות ובהמשכיות, עצמאות ותחרות בין יחידים תוך נשיאה משותפת באחריות הקהילתית.

העשור הראשון של המאה ה-21

לאו"ר החליטה להתמודד בשנית כמפלגה בבחירות לכנסת ה-18, והפעם בשם "אחריות - לב אחד ורוח חדשה" (השם לאו"ר לא היה מתקבל על ידי ועדת הבחירות היות שהייתה רשומה כבר מפלגה בשם "אור", ולכן החליטה מזכירות התנועה להתמודד תחת השם אשר מבטא את הערך המרכזי ברעיונותיה). לאו"ר לא עברה את אחוז החסימה.
לאחר הבחירות החליטה התנועה על חזרה לפעילות רעיונית.

מדינת ישראל : זהות ויעוד

מגילת העצמאות מגדירה את זהותה וייעודה של מדינת ישראל: "זוהי זכותו הטבעית של העם היהודי להיות ככל עם ועם עומד ברשות עצמו במדינתו הריבונית... אנו מכריזים בזאת על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל... שתהא מושתתת על יסודות החרות, הצדק והשלום... תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה..." מכוח הגדרת זהות זו, העברית היא שפתה הרשמית הראשונה של המדינה, השבת היא יום המנוחה שלה, חגי ישראל הם חגיה, "התקווה" הוא המנונה ומגן דוד סמלה. החוק וסדרי הממשל בישראל המבוססים על עקרונות הדמוקרטיה ועל ערכים יהודיים ואנושיים, מבטיחים את החופש, השוויון וזכויות האדם לכל האזרחים.
מזהותה של המדינה גם נגזר ייעודה: לטפח את התרבות והמורשת היהודית, לחזק את הקשרים עם יהודי הגולה ולקיים את הערבות ההדדית, המחייבת את תושבי ישראל ויהודי התפוצות לעמוד איש לימין אחיו.

החברה הקהילתית

הקהילה היא המסגרת שבאמצעותה נושא האזרח באחריות לנושאים המסורים בידו.
החברה הקהילתית היא צורת ארגון חברתי, הנותנת בידי הקהילה את הכלים הדרושים למילוי מטרותיה.
לכל קבוצת אזרחים קיימת זכות להקים קהילה, בתנאי שמטרותיה ואופן ניהולה יהיו כנדרש בחוק.
אזרח עשוי להיות חבר במספר התאגדויות. אחדות מהן מתלכדות על בסיס אזורי (כגון : איכות סביבה, ביטחון) ואחרות על בסיס רעיוני או חברתי (כגון : תרבות, חינוך, דת), כשכל אחת מספקת לאזרח שירותים הדרושים לו.
תפקידו של השלטון המרכזי הוא בקביעת רמות של איכות, הגינות ופיקוח על ניהול תקין ומסודר. כמו כן קיימת לו הזכות ליזום ולפתח נושאים שאין בכוחן של קהילות בודדות לפתחם, וכן הסמכות למנוע התאגדויות בעלות אופי שלילי מבחינה חברתית.