google/wiki40b huggingface dataset:
קית' מיטשל

ביוגרפיה

מיטשל נולד בהאפי היל שבגרנדה והתחנך בבתי ספר קתולים מקומיים. בנעוריו הוא שיחק קריקט והיה חבר נבחרת הקריקט הלאומית (1964–1966) וקפטן הנבחרת (1973).
מיטשל למד לימודי תואר ראשון במתמטיקה ובכימיה באוניברסיטת איי הודו המערבית (1967–1971), תואר שני במתמטיקה מאוניברסיטת הווארד (1973 - 1975) ודוקטורט במתמטיקה וסטטיסטיקה מהאוניברסיטה האמריקאית (1975 - 1979). במקביל ללימודיו האקדמיים, בשנים 1972 - 1973 לימד מיטשל בבית ספר תיכון בגרנדה ובשנים 1977–1983 שימש פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת הווארד. כמו כן, הוא עסק בייעוץ מדעי ומקצועי לחברות עסקיות ומשרדים ממשלתיים.
בשנת 1983 שב מיטשל לגרנדה וכעבור שנה נבחר לראשונה לבית הנבחרים. כהונתו בבית הנבחרים נמשכת ברציפות מאז היבחרו ונכון לשנת 2008 הוא חבר הבית הוותיק ביותר. בשנת 1988 הוא מונה לראשונה לחבר הממשלה וכיהן כשר לענייני תקשורת, עבודה, פיתוח, תשתיות, נשים ותעופה אזרחית. כהונתו כשר נמשכה שנה אחת, לאחריה הוא נותר באופוזיציה עד לשנת 1995. בסמוך לסיום כהונתו בממשלה נבחר מיטשל ליושב ראש המפלגה הלאומית החדשה, בראשה עמד עת ניצחה בבחירות בשנת 1995.
משנת 1995 ועד 2008 עמד מיטשל בראשות ממשלת גרנדה, בעקבות ניצחונות נוספים בבחירות שנערכו בשנים 1999 ו-2003. בין השנים 1995 - 1999 הוא החזיק בתיקים שונים בממשלתו, ובהם: השר לביטחון לאומי, שר החוץ, שר האוצר, שר המסחר ותעשייה, שר לענייני הסברה והשר לענייני האיים קאריקו ופטיט מרטיניק. ברבים מתפקידים אלו הוא נותר בכהונתו לאחר ניצחון המפלגה בשנת 1999 בכל 15 מחוזות הבחירה. ניצחון סוחף זה היה היחיד מסוגו מאז עצמאותה של גרנדה והביא לראשונה בתולדות המדינה לבחירה מחדש של ראש ממשלה מכהן.
ב-2003 ניצחה שוב המפלגה הלאומית החדשה, אך הפעם ברוב דחוק של 8 מ-15 מחוזות בחירה. בכהונתו השלישית בתפקיד הוסיף מיטשל לעמוד בראש מספר משרדים בממשלתו.
מלבד תפקידיו הממלכתיים, מיטשל נבחר במהלך השנים למגוון תפקידים ובשנים 1998 ו-2004 הוא נבחר ליושב ראש הקהילייה הקריבית. במסגרת הארגון הוא משמש משנת 1995 כאחראי על תחומי המדע, הטכנולוגיה והפיתוח. כמו כן הוא ייסד במסגרתו את ועדת המשנה לראשי ממשלה לקידום ספורט הקריקט, בראשה הוא עומד.
תפקידים נוספים בהם החזיק מיטשל כוללים את היותו יושב ראש מועצת השרים של איגוד המדינות הקריביות (1996–1997), יושב ראש מועצת המנהלים של הבנק הקריבי לפיתוח (1997 - 1998), וכן יושב ראש ארגון המדינות הקריביות המזרחיות (2000–2002). בשנת 2004 מונה מיטשל למועצה המייעצת למלכת בריטניה.
בבחירות שנערכו ב-8 ביולי 2008 הובסה מפלגתו של מיטשל על ידי מפלגת האופוזיציה הראשית, המפלגה הלאומית-דמוקרטית, ולמחרת הוחלף בתפקידו כראש ממשלה על ידי טילמן תומאס. מיטשל המשיך בתפקידו כמחוקק, ועמד בראש האופוזיציה.
ב-20 בפברואר 2013 שב מיטשל לכהן כראש ממשלה.
מיטשל נשוי ואב לבן.
הרב אליס

שנים ראשונות

אליס האזין לג'אז ששמע ברדיו מאז ילדותו בפרמרסויל ליד דאלאס והתנסה בנגינה בגיטרה כילד וכנער, בנוסף לבנג'ו ומפוחית. ב-1940 התכוון ללמוד מוזיקה באוניברסיטת צפון טקסס ולהתמחות בקונטרבס, כיוון שלא הייתה קיימת אז תוכנית לגיטרה. אולם לאחר שישה חודשים בלבד נאלץ לעזוב את הלימודים כתוצאה ממחסור כספי והחל להופיע עם להקה מקנזס. ב-1943 הצטרף לתזמורתו של ג'ימי דורסי ושם ניתנה לו לראשונה ההזדמנות לנגן מספר קטעי סולו. הוא נדד עם הלהקה שהופיעה בתכיפות גדולה באולמי ריקודים ומועדונים ברחבי ארצות הברית וצבר ניסיון, ביטחון והכרה. ב-1947 פרש מהביג בנד של דורסי יחד עם הבסיסט ג'ון פריגו והפסנתרן לו קרטר. יחד יצרו שלישיית גיטרה-בס-פסנתר, בשם The Soft Winds. ההרכב התקיים עד 1952, אז החליף אליס את ברני קסל בטריו של אוסקר פיטרסון.

שלישיית אוסקר פיטרסון

שלישיית אוסקר פיטרסון כללה את פיטרסון בפסנתר, את ריי בראון בבס ואת הרב אליס בגיטרה והתקיימה בהרכב זה מ-1952 ועד 1958. סקוט יאנאו, מבכירי מבקרי הג'אז בארצות הברית קרא לטריו "אחת משלישיות הפסנתר-בס-גיטרה הזכורות ביותר בהיסטוריה של הג'אז". הייתה זו שלישייה ייחודית בזמנה, תקופת ההפרדה הגזעית, כיוון שאליס היה נגן לבן ושני עמיתיו אפרו אמריקאים. בנוסף להקלטות כשלישייה עצמאית היוותה השלישייה גם "חטיבת קצב" בהקלטות חברת Verve, בין היתר ליוו את סטן גץ, בן וובסטר, דיזי גילספי, רוי אלדרידג' ואחרים, בראשם תקליטי האיחוד של הצמד אלה פיצג'רלד ולואי ארמסטרונג (יחד עם המתופף באדי ריץ'). 
השלישייה נסעה רבות ברחבי ארצות הברית ואירופה והופיעה גם במסגרת "ג'אז בפילהרמונית".

לאחר ימי הטריו

ב-1959 עזב אליס את הטריו וחבר לאלה פיצג'רלד, עמה יצא לסיבוב הופעות ארוך ברחבי העולם.
סגנונו של אליס הושפע מאד מזה של צ'ארלי כריסטיאן, דבר שהוכר על ידיו ואף הונצח בתקליטו מ-1960, Thank you, Charlie Christian.
לאחר תום הסיור עם פיצג'רלד בשלהי 1960, התיישב אליס בלוס אנג'לס בכוונה לנוח ולהתפרנס מנגינה בסרטים ובטלוויזיה. הוא ניגן במופעי טלוויזיה רבים, תוכניות אירוח ותוכניות מוזיקה והשתתף בפסקוליהם של עשרות סרטים.
בשנות השבעים הופיע והקליט אליס בתחילה עם הגיטריסט ג'ו פאס ולאחר מכן בשלישיית גיטרה יחד עם ברני קסל וצ'ארלי בירד, יחד נקראו The Great Guitars. עשור זה היה פורה ביותר עבור אליס ששיתף פעולה גם עם קאונט בייסי, ריי בראון, קולמן הוקינס ואחרים. בנוסף הקליט סרטי וידאו ללימוד גיטרה. הוא נע בין סגנונות ג'אז שונים מסווינג ועד בי בופ דרך ג'אז של "החוף המערבי" ו"Cool Jazz".
לאחר 37 שנות שימוש בגיטרה של חברת גיבסון הוציאה החברה דגם מיוחד על שמו. 
אליס המשיך לנגן במסגרות שונות, עם הרכבים שונים ובפסטיבלים רבים, בין היתר בהופעת איחוד של The Soft Winds בנובמבר 1995.
מת מאלצהיימר בביתו בלוס אנג'לס בגיל 88.
יחסי אנדורה–סרביה

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין אנדורה לסרביה כוננו בשנת 2005. שר החוץ של סרביה ביקר באנדורה באוקטובר 2010.
ההתחלפות

העלילה

הסרט מספר על זוג רגיל: עודד - דוקטורנט לפיזיקה; ותמי - סיימה לימודי ארכיטקטורה ומחפשת עבודה. 
יום אחד בעלה שב הביתה, מכיוון ששכח את הקלסר בבית. הוא מגיע הביתה מהאוניברסיטה ופתאום רואה איך הבית, בשעה הזו של היום, נראה מאוד שונה מאיך שהוא רגיל לראות אותו בדרך-כלל. הוא אף פעם לא נמצא בשעה כזו בבית. הוא רואה איך האור נופל בצורה אחרת בסלון, את תמי, אשתו, נחה בחדר השינה שלהם. פתאום הכול נדמה שונה. והוא מתמכר לתחושה הזו. 
הוא מתיידד עם יואב, השכן שגר בקומה מעליו, וחובר אליו במעלליו שנדמה כאילו נועדו להפריח את השממה הקיומית של החיים. התנהגותם הולכת ונעשית חריגה יותר ויותר. תמי מתחילה לשים לב לכך שהיא ובעלה שטים אט אט לכיוונים שונים כמו שני קרחונים נפרדים האחד מן השני.

אודות הסרט

הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-גרמנית וצולם בחלקו במשך שבועיים בגרמניה. האודישנים לסרט נערכו כ-4-3 חודשים. הם צילמו בין סצנה אחת לשתיים ביום. ההפקה צילמה דירה ישראלית ושיחזרה דוגמה מדויקת שלה בתוך אולפני ענק בעיירה גרמנית לצורך צילומי הפנים של הדירה של תמי ועודד סיון.
אגם קארון

היסטוריה

לפני כ-6 מיליוני שנים, כאשר במהלך האירוע המסיני שהתרחש בסוף תקופת המיוקן, התייבש הים התיכון כמעט לחלוטין, היה גם מחוז אל-פיום שטח חרב, והנילוס חצה אותו מדרום לצפון.
גיום לה ז'נטיל

קורות חייו

לה ז'נטיל נולד בקוטנס שבמחוז מאנש, חבל נורמנדי תחתית בצרפת ולמד אסטרונומיה בקולז' דה פראנס מהאסטרונום והקרטוגרף ז'וזף-ניקולא דליל. לאחר לימודיו הוא עבד במצפה הכוכבים של פריז כעוזרו של ז'ק קאסיני (בנו של ג'ובאני דומניקו קאסיני) ושם גילה בשנת 1747 את הגלקסיה M32 שנקראת על שמו "גלקסיית לה ז'נטיל". בשנת 1749 הוא צפה גם בצבירים הפתוחים M36,‏ M38 ו-M41 בלי לדעת שכבר התגלו על ידי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה. הוא הציג את תצפיותיו ותגליותיו לאקדמיה הצרפתית למדעים (נקראה אז האקדמיה המלכותית למדעים) והתקבל אליה כחבר בשנת 1753.
בשנת 1760 יצא לה ז'נטיל למסע חקר כחלק משיתוף פעולה בינלאומי שאורגן על ידי מיכאיל לומונוסוב ושנועד לצפות במעבר נוגה על פני השמש ממספר רב של מקומות על פני כדור הארץ כדי לקבוע באמצעות טריאנגולציה את מרחקה של השמש מכדור הארץ ולמעשה לחשב את גודלה של יחידה אסטרונומית. לה ז'נטיל התכוון לצפות במעבר מפודוצ'רי שבהודו, אך בשל מלחמת שבע השנים הוא התקשה להגיע אל יעדו וב-6 ביוני 1761, מועד המעבר, הוא היה בלב ים ובשל תנועת האוניה לא היה ביכולתו לבצע מדידות מדויקות. לה ז'נטיל החליט להמתין שמונה שנים עד למעבר הבא של נוגה על פני השמש בשנת 1769 ובינתיים ניצל את כישוריו כקרטוגרף כדי למפות את החוף המזרחי של מדגסקר. לקראת המעבר הוא תכנן לצפות בו ממנילה שבפיליפינים, אך הרשויות הספרדיות היו עוינות כלפיו והוא חזר לפודוצ'ורי, שם הקים מצפה כוכבים קטן והמתין למועד המעבר. ב-4 ביוני 1769, יום האירוע, השמים היו מעוננים ולה ז'נטיל לא הצליח לצפות במעבר. הוא יצא חזרה לצרפת, אך המסע התעכב בשל מגפת דיזנטריה ולאחר מכן נקלעה הספינה לסערה ונאלצה לעגון בראוניון לתיקונים. לה ז'נטיל מצא ספינה אחרת והצליח לחזור לפריז רק באוקטובר 1771.
עם חזרתו הוא גילה שבהיעדרו הוא הוכרז כמת, רכושו חולק בין קרובי משפחתו, אשתו התחתנה עם אחר ומשרתו באקדמיה למדעים לא נשמרה. רק לאחר מאבק משפטי והתערבות של לואי השישה עשר הוא זכה בחזרה ברכושו ובמשרתו. את קורותיו במסע הוא פרסם בספר בן שני כרכים שנקרא "מסע באוקיינוס ההודי" ושיצא לאור בשנת 1779. הוא נפטר בפריז בגיל 67.

הנצחה

על שמו של לה ז'נטיל נקראת הגלקסיה M32 וכן נקרא על שמו מכתש על הירח בשנת 1961.
בשנת 1992 כתבה המחזאית הקנדית מורין האנטר מחזה בשם "המעבר של נוגה" (Transit of Venus) המבוסס על סיפורו. המחזה עובד בשנת 2007 לאופרה עם מוזיקה של המלחין הקנדי ויקטור דייוויס.
יום ירושלים הראשון

יום ירושלים הראשון היה הציון הראשון של יום שחרור ירושלים שנחוג בשנת ה'תשכ"ח (1968), שנה לאחר שחרורה של ירושלים במלחמת ששת הימים. את ההחלטה על ציון היום קיבלה הרבנות הראשית לישראל. מאבק ציבורי התנהל סביב היוזמה לקיים עצרת חגיגית ליד הכותל המערבי.

ההחלטה על ציון היום

עוד בזמן המלחמה החליטה מועצת הרבנות הראשית בכ"ט באייר תשכ"ז לקיים בשבת הסמוכה תפילת הודיה. 
בעצרת שהתקיימה כשבועיים לאחר המלחמה, בי"ד בסיוון תשכ"ז, קרא הרב הרב הראשי לישראל, הרב איסר יהודה אונטרמן, לקבוע את כ"ח באייר כיום חג לדורות. במחצית הראשונה של שנת תשכ"ח התקיימו כמה ישיבות של מועצת הרבנות בעניין. הרב שאול ישראלי הציע לחגוג את ראש חודש סיון, שבו ממילא אומרים הלל. הוא נסוג מן ההצעה לאחר שלא הצליח לקבל את הסכמת רבני אגודת ישראל לכך. בח' בטבת החליטה המועצה ברוב דעות לקבוע את כ"ח באייר כיום הודיה. בי"ז באדר היא החליטה לגבי סדרי התפילה באותו יום, שכללו בין היתר הלל שלם בברכה. המועצה פנתה לשר הדתות שיביא את החלטתה בפני הממשלה. בג' בניסן תשכ"ח כתב שר הדתות, הרב ד"ר זרח ורהפטיג, אל הרבנים הראשיים: "הבאתי את החלטתכם לידיעת הממשלה ולא מצאתי נכונות להכרזה על יום ההודיה כיום חג נוסף ליום העצמאות החל באותו חודש".

התנגדות הממשלה לעצרת המרכזית

לאחר החלטת הרבנות הראשית לקבוע את כ"ח באייר כיום הודיה, החלו ראשי המשמרת הצעירה של המפד"ל, זבולון המר, אליעזר שפר ודניאל ורמוס, בארגון אירועים וסיורים באתרי הקרבות בירושלים, בעיר העתיקה ובהר הבית, ובתכנון עצרת מרכזית ליד הכותל המערבי. ארגון חלק מהאירועים נעשה על ידי מועצת הסטודנטים. הנהלות המוסדות האקדמיים התנגדו להפסקת הלימודים ואף איימו בסנקציות על הסטודנטים שיעדרו מהלימודים]. למרות זאת השתתפו בסיורים סטודנטים מהטכניון, מאוניברסיטת בר-אילן ומאוניברסיטת תל אביב. בלטו בהיעדרם הסטודנטים מהאוניברסיטה העברית. (מסיבה זו הסירו הסטודנטים מחיפה את דגל האוניברסיטה העברית והעבירוהו לטכניון)]. 
לאחר הגשת הבקשה לאישור העצרת על ידי משטרת ישראל, הוזמן שפר לשיחה אצל ראש הממשלה לוי אשכול, שתבע ממנו לבטל את העצרת מחשש לביקורת בינלאומית. גם ראש עיריית ירושלים טדי קולק סירב להשתתף בעצרת. גם שרי המפד"ל תבעו לבטל את האירוע המרכזי. הנהלת המפד"ל החליטה לדרוש מהמשמרת הצעירה לבטל את העצרת, וח"כ משה אונא אף תבע להעמיד את המארגנים למשפט בבית הדין של התנועה.
לאחר שהמשטרה סירבה לאשר את קיום העצרת הגישו נגדה ראשי המשמרת הצעירה עתירה לבג"ץ. בדיון שנערך הסכים עו"ד יהודה שטרן שייצג את המשמרת הצעירה, בהמלצתם של היועץ המשפטי לממשלה דאז מאיר שמגר ושופט בית המשפט העליון ד"ר משה זילברג, להעביר את העצרת לתוככי העיר העתיקה.
בעצרת השתתפו רבבות אנשים ובהם הרב אונטרמן, הרב משה צבי נריה וח"כ זבולון המר. שפר הקריא בה את מנשר היום, שבו נאמר בין היתר: "תפילתנו ליושב במרומים שייתן תבונה ואומץ לב לשרי הממשלה וליועציה, עוז וגבורה לעם ישראל לשאת בגאון את שלמותה של ירושלים ויום ירושלים כחג לדורות".

חידוש היישוב היהודי בעיר העתיקה

באותו יום חודש היישוב היהודי בעיר העתיקה, עם עלייתם של חברי גרעין נח"ל "מוריה" להיאחזות בכיכר בתי מחסה. את המזוזה במקום קבע הרב משה צבי סגל, שבימי המנדט הבריטי היה התוקע בשופר ליד הכותל המערבי לאחר תפילת נעילה ביום הכיפורים למורת רוחם של השלטונות. 
ברבות השנים התמסד החג ובו חוגגים רבבות בתפילות בבתי הכנסת, בתהלוכת דגלים ובעצרת הודיה ליד הכותל המערבי.
ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג

ראשית חייו

ארנסט אוגוסט נולד ב-17 בנובמבר 1887 בווינה, לארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ולתירה, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל. ארנסט אוגוסט היה בן דודם של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ניקולאי השני, קיסר רוסיה, כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, הוקון השביעי, מלך נורווגיה, וקונסטנטינוס הראשון, מלך יוון.
אביו של ארנסט אוגוסט - ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר היה הראשון בתור לרשת את תואר דוכס בראונשווייג לאחר בן דודו הרחוק, וילהלם השמיני, דוכס בראונשווייג. ב-1879, כאשר התברר כי וילהלם ילך לעולמו מבלי להותיר אחריו צאצאים, הקים הפרלמנט של בראונשווייג מועצת עוצרים שתנהל את הדוכסות עם מותו של וילהלם. המועצה הייתה אמורה למנות עוצר במקרה בו ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר לא יהיה מסוגל לקבל על עצמו את תואר הדוכס. לאחר מותו של וילהלם ב-1884, הכריז ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר, על עצמו כדוכס בראונשווייג. עם זאת, מאחר שהוא המשיך לטעון לכתר ממלכת הנובר, הכריז הרייכסראט (Reichsrat) הגרמני שהכתרתו של ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר כדוכס בראונשווייג תפגע בשלום האימפריה. עקב לחץ פרוסי, התעלמה מועצת העוצרים של הדוכסות מטענתו של ארנסט אוגוסט ומינתה את הנסיך אלברכט מפרוסיה כעוצר הדוכסות.
המשא ומתן בין ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר, לבין ממשלת גרמניה המשיך כמעט שלושה עשורים ולא הניב תוצאות. במהלך תקופה זו מת הנסיך אלברכט ובמקומו מונה כעוצר הדוכס יוהאן אלברכט ממקלנבורג.

דוכס בראונשווייג

ב-1912 ביקר ארנסט אוגוסט בברלין כדי להודות לקיסר על המחווה שגילה בכך ששלח את שני בניו הגדולים וילהלם, יורש העצר של גרמניה ואייתל פרידריך, נסיך פרוסיה להלווייתו של אחיו גאורג וילהלם, נסיך הנובר. במהלך ביקורו פגש בוויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה והשניים התאהבו. אולם הנישואים התעכבו בשל סכסוך פוליטי בין בית הוהנצולרן לבית הנובר, ששורשיו נעוצים עוד במלחמת אוסטריה-פרוסיה, שבסופה סיפחה ממלכת פרוסיה את ממלכת הנובר כעונש על כך שתמכה באוסטריה. לבסוף הוצעה פשרה ארנסט אוגוסט יהפוך לשליט דוכסות בראונשווייג במקום הנובר. הפשרה מצאה חן בעיני הקיסר ויורש העצר ששאפו לסיים את הקרע בין שני הבתים.
החתונה התקיימה ב-24 במאי 1913 בברלין ונערכה בפאר רב. הוזמנו אליה כל אנשי האצולה מגרמניה אך גם מרוסיה ובריטניה. עיתון הטיימס תיאר את החתונה כ"רומיאו ויוליה רק עם סוף טוב יותר". במהלך נישואיהם הביאו השניים חמישה ילדים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה בוטל התואר דוכס בראונשווייג, וארנסט אוגוסט איבד את מעמדם. עם עליית הנאצים לשלטון היו הדעות חלוקת במשפחת המלוכה. הקיסר לשעבר ראה זאת כהזדמנות לחזור ולתפוס את השלטון. אחרים, כגון גיסיו אדלברט, נסיך פרוסיה ווילהלם, יורש העצר של גרמניה, טענו שעדיף לא להתערב ולהניח לעניינים להתגלגל. לעומת זאת גיסיו אוסקר, נסיך פרוסיה ואייתל פרידריך, נסיך פרוסיה ואחיינו לואיס פרדיננד, נסיך פרוסיה התנגדו לנאציזם בכל דרך אפשרית בעוד שאחיה אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה ואחיינו וילהלם, נסיך פרוסיה תמכו במשטר החדש והיו חברים באס אה ובוורמאכט. ארנסט אוגוסט ואשתו לא התערבו בנושא. הם חיו בגרמניה ופעלו לשיפור היחסים בין גרמניה לבריטניה. היטלר אף הציע להם לשדך בין בתם פרדריקה לבין הנסיך מוויילס אולם הם סירבו בטענה שפער הגילים גדול מדי.

מותו

ב-30 בינואר 1953 מת ארנסט אוגוסט בביתו שבהנובר, והוא בן 66 שנים, ובנו ארנסט אוגוסט הרביעי, נסיך הנובר ירש את תאריו.
קובץ זמני

קובץ זמני גם קובץ  foo (לפעמים מופיע בסיומת TMP.) הוא קובץ המוכן לאכסון מידע זמני, לעיתים תוך כדי יצירת קובץ חדש. הוא יכול להיות מוכן על ידי תוכנית מחשב למטרות שונות, בעיקר כאשר תוכנית לא יכולה להקצות מספיק זיכרון למשימות שלה, כאשר התוכנית עובדת על נתונים גדולים יותר ממרחב הכתובות של הארכיטקטורה, או כצורה פרימיטיבית של תקשורת בין תהליכים.

זיכרון עזר

מערכות הפעלה מודרניות משתמשות בזיכרון וירטואלי, אולם תוכניות המשתמשות בכמויות גדולות של נתונים (למשל עריכת וידאו), ייתכן שיצטרכו ליצור קבצים זמניים.

תקשורת בין תהליכים

לרוב מערכות ההפעלה יש צורות שונות כדי להעביר נתונים בין תוכניות, כגון צינורות, שקעים, או זיכרון משותף, אך לעיתים קרובות הדרך הפשוטה ביותר (במיוחד עבור תוכניות שיישמו את הפילוסופיה Unix) היא לכתוב נתונים לקובץ זמני וליידע את התוכנית הקולטת על המיקום של הקובץ הזמני.

יצירה

במערכות POSIX, קבצים זמניים יכולים להיווצר בבטחה עם פונקציות הספרייה mkstemp‏(3) או tmpfile‏(3).
חלק מהמערכות מספקות את mktemp‏(1). קבצים אלו מאוחסנים לרוב במיקום תיקיית הקבצים הסטנדרטית /tmp במערכות יוניקס ולינוקס, או %TEMP% במערכות חלונות.
קובץ זמני אשר נוצר עם tmpfile‏(3), נמחק אוטומטית כשהתוכנית מסתיימת או כשהקובץ נסגר. כדי ליצור שם קובץ זמני שישרוד את מחזור החיים של התוכנית ניתן להשתמש ב-tmpnam‏(3), או בחלונות ב-GetTempFileName(...).

נושאים

תוכניות מסיימות מייצרות קבצים זמניים ואינן מוחקות אותם. דבר זה יכול להתרחש לאחר קריסת תוכנית, או שמפתח התוכנה פשוט שכח להוסיף קוד מתאים הגורם למחיקת הקובץ בסיום הצורך בו. הקבצים הנותרים יכולים להצטבר לאורך זמן ולצרוך שטח גדול בכונן הקשיח.
קבצים זמניים יכולים להימחק ידנית. מערכות הפעלה יכולות למחוק את תיקיית הקבצים הזמניים בזמן האתחול, וכן יכולים להיות להן תסריטים המוחקים את הקבצים, אם לא התבצעה גישה אליהם לאחר זמן קצוב. בנוסף מערכות מבוססות זיכרון כמו tmpfs, אינם שומרות קבצים באופן אינהרנטי במהלך האתחול.
המרכז לתקשורת בינלאומית

המרכז לתקשורת בינלאומית באוניברסיטת בר-אילן (באנגלית: Center for International Communication) עוסק בהיבטים מחקריים ויישומיים של דיפלומטיה ציבורית וכיסוי תקשורתי של יחסים בינלאומיים. בראש המרכז עומד פרופ' איתן גלבוע. המרכז לתקשורת בינלאומית מסונף לבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת בר-אילן, אשר בראשו עומד פרופ' שמואל ליימן-וילציג.
המרכז לתקשורת בינלאומית הוא היחידי בישראל ואחד מהיחידים בעולם העוסק בשלל ההיבטים של דיפלומטיה ציבורית ותקשורת, כולל טרור ומלחמה, דיפלומטיה ושלום, יחסי מסחר וכלכלה, תרבות וספורט, ארגונים בינלאומיים וארגונים לא ממשלתיים, ערכים, נורמות ומשפט בינלאומי. המרכז עוסק בתקשורת המסורתית כולל עיתונות, רדיו וטלוויזיה וכן בתקשורת החדשה הכוללת אתרי אינטרנט, בלוגים ורשתות חברתיות. פעילות המרכז כוללת מחקר בסיסי ויישומי, כנסים ארציים ובינלאומיים, פרסומים כלליים ומכווני מדיניות וקורסי הדרכה בסיסיים ומתקדמים.
מטרת המרכז היא ליצור מודעות בקרב מנהיגים ומקבלי החלטות, במשרדי הממשלה, בכנסת ובקרב ארגונים ציבוריים לגבי החשיבות המתעצמת של תקשורת ודיפלומטיה ציבורית לביטחונה של המדינה ולתדמיתה בעולם. המרכז מגבש הצעות לאסטרטגיה וטקטיקה תקשורתית וכן תוכניות פרטניות בתחומי הדיפלומטיה הציבורית. התוכניות מבוססות על שימוש מושכל בכלים המודרניים של דיפלומטיה ציבורית כולל רשתות חברתיות, מיתוג, יחסי ציבור, תרבות, חילופי סטודנטים ומדענים, סיוע הומניטרי, עסקים, תיירות, שימוש בעמותות ובארגונים לא ממשלתיים, גיוס תפוצות, מעקב אחרי כיסוי תקשורתי וביצוע סקרי דעת קהל.
חלק ניכר מפעילות המרכז מוקדש לאתגרים שעומדים בפני הדיפלומטיה הציבורית הישראלית ולדרכים שבהן ניתן להתמודד אתם.
סדנת הדגל של המרכז היא הסדנה לדיפלומטיה ציבורית, תוכנית של 8 שבועות, המכוונת להכשרת סטודנטים ובוגרים מצטיינים לייצג את מדינת ישראל בזירה הבינלאומית. סדנה נוספת היא סדנת ליליאן וילדר למצוינות בתקשורת, שמטרתה להכשיר דיפלומטים, פוליטיקאים, אנשי מקצוע, אנשי תקשורת וכן סטודנטים ומנהיגים צעירים, לעמידה בפני קהל ומצלמה. כמו כן, המרכז לתקשורת בינלאומית מקיים קשרים עם בתי ספר תיכוניים בארץ, על מנת להנחיל את עולם הדיפלומטיה לנוער.
המרכז מקיים קשרים מקצועיים ומדעיים עם המרכז לדיפלומטיה ציבורית באוניברסיטה של דרום קליפורניה, ובשיתוף אתו הוא קיים את הכנס הראשון על היבטים של דיפלומטיה ציבורית, שזכה להצלחה גדולה.
אנתוני דה מלו

פתיחה אופיינית של סמינר שלו: (מתוך הספר Awareness)

רוחניות משמעה התעוררות. 

רוב האנשים, גם אם אינם יודעים זאת, חיים רדומים. הם נולדים רדומים, חיים תוך שינה, מתחתנים תוך שינה, יולדים ילדים בשנתם, והולכים לעולמם ישנים. הם אף פעם לא מבינים את החמדה והיופי הקיימים בדבר הזה שנקרא בפינו הקיום האנושי. אתם יודעים – כל המיסטיקנים – קתוליים, נוצרים, לא נוצרים, מאיזו השקפה שהגיעו, לא תלות בדתם – תמימי דעים בנושא אחד: הכל בסדר, הכל בסדר גמור. למרות שהעולם בבלגן אדיר, הכל בסדר גמור. פרדוקס משונה, אמת ויציב. אבל, באופן טראגי, רוב האנשים מעולם לא הצליחו לראות שהכל בסדר, כי הם רדומים. יש להם סיוטי לילה. 

בשנה שעברה שמעתי בטלוויזיה הספרדית סיפור על אדון אחד שנוקש על הדלת של הבן שלו. "חיימה", הוא אומר "תתעורר!". חיימה עונה "אני לא רוצה לקום, פאפא". האבא צועק :"קום, אתה צריך ללכת לבית-ספר". "חיימה עונה: "אני לא רוצה ללכת לבית ספר". "למה לא?" שואל האבא. "שלוש סיבות" עונה חיימה. "ראשית, בגלל שזה כל כך משעמם; שנית, הילדים עושים ממני צחוק; ושלישית, אני שונא את בית הספר". ואבא עונה: "טוב, אני אתן לך שלוש סיבות למה אתה כן צריך ללכת לבית-ספר. ראשית, כי זאת חובתך; שנית, כי אתה בן ארבעים וחמש;  ושלישית, כי אתה המנהל."
תתעוררו! תתעוררו! אתם מבוגרים. אתם גדולים מכדי להיות רדומים. תתעוררו! תפסיקו לשחק בצעצועים שלכם.
רוב האנשים אומרים לך שהם רוצים לצאת מגן הילדים, אבל אל תאמין להם. אל תאמין להם! כל מה שהם רוצים זה לתקן את הצעצועים המקולקלים שלהם. "תחזיר לי את אשתי. תחזיר לי את המשרה שלי. תחזיר לי את הכסף שלי. תחזיר לי את שמי הטוב, את ההצלחה שהייתה לי". זה מה שהם רוצים. הם רוצים שיחליפו להם את הצעצועים. זה הכל. גם הטובים שבפסיכולוגים יאמרו לך, שאנשים לא באמת רוצים להתרפא. הם רוצים הקלה;  ריפוי הוא כואב.
לא נעים להתעורר, אתם יודעים. טוב ונוח במיטה. מעצבן להתעורר. זו הסיבה שגורו חכם לא מנסה להעיר את האנשים. אני מקווה שאהיה כאן מספיק חכם ו אם אתם ישנים לא אנסה בכלל להעיר אתכם. זה ממש לא העסק שלי. אפילו אם אומר לכם לפעמים: "תתעוררו!"
העסק שלי הוא להתעסק בשלי, לרקוד את הריקוד שלי. אם תפיקו מכך רווח, מה טוב;  אם לא, מה חבל! כמו שאומר הפתגם הערבי: "הגשם הוא אותו גשם; אבל בטרשים הוא גורם לקוצים לצמוח ובגנים הוא גורם לפרחים ללבלב".
דמידיבקה

יהודי דמידיבקה

בסוף המאה ה-19 רובם המוחלט של תושבי דמידיבקה היו יהודים. בין מלחמות העולם הצטמצמה הקהילה, והגיעה לכ-600 יהודים, כמחצית מתושבי המקום. בתקופה זו פעלו בעיירה מפלגות ותנועות נוער ציוניות.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה החלו הגרמנים ואוקראינים מקומיים לבצע מעשי שוד והתעללות ביהודי העיירה, ולקחת אותם לעבודות כפייה. במקרה אחד, נמרט באלימות זקנו של רב הקהילה, דוד הלפרסון, ובמקרה אחר, הוצאו להורג 7 צעירים יהודים שהואשמו בקומוניזם. בד בבד, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת אות מזהה, והוקם בעיירה יודנרט, בראשות אליהו טייטלבוים, אשר נצטווה לספק לגרמנים ולאוקראינים כוח אדם לעבודות כפייה באזור העיירה, ולהעביר להם סכומי כופר וחפצי ערך.
בסוף שנת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן, שהוקף בגדר תיל, בו נרצחו מעת לעת יהודים. בתחילת אוקטובר 1942 רוכזו יהודי הגטו במגרש, בו הוחזקו ללא מזון מספר ימים. משם הועברו ביום 8 באוקטובר 1942 במשאיות לבורות ירי, ובהם נרצחו. מספר יהודים שהצליחו להימלט ממחנות העבודה שבסביבת העיירה לפני האקציה, הצטרפו ליחידת פרטיזנים מקומית, שביצעה פעולות חבלה בתשתיות הגרמנים, ורובם נהרגו בקרב.
העיירה שוחררה בידי הצבא האדום ב-12 במרץ 1944. מיהודיה שרדו את השואה כ-30 איש.
ידיעת הטבע

ידיעת הטבע או תולדות הטבע (באנגלית: Natural History) היא שיטה מדעית לחקר הצומח ובעלי החיים. בשיטה זו נוהגים לרוב לחקור את הטבע בעזרת תצפיות ופחות בעזרת תהליכים ניסויים. אדם העוסק בידיעת הטבע נקרא חוקר טבע. במובן הרחב, מונח זה משמש גם לתחום הנגשת הידע על הטבע לקהל הרחב באמצעות מוזיאוני טבע, ספרי עיון ומדע פופולרי, הרצאות, צילום טבע, סרטי ותוכניות טבע, טיולים מודרכים ועוד.
עד אמצע המאה ה-19 נהגו אנשי המדע האירופאים לחלק את הידע לשני תחומים עיקריים. מדעי הרוח (שכללו גם את הפילוסופיה של הדת) ומדעי הטבע. מדעי הטבע נחלקו לידיעת הטבע שעסקה בתיאור הטבע ופילוסופיית הטבע שעסקה בחקר הטבע בצורה ניסויית. במונחים מודרניים ניתן להשוות בצורה גסה את ידיעת הטבע לביולוגיה וגאולוגיה ואת פילוסופיית הטבע לכימיה ופיזיקה. שני התחומים היו קשורים אחד לשני ולכן לרוב הפרסומים המדעיים נקראו על ידי אנשי מדע משני התחומים והמפגשים המדעיים היו לעיתים משותפים.
חוקרי הטבע נהגו לצאת למסעות ברחבי העולם בחיפוש אחר צמחים ובעלי חיים שאינם ידועים למדע. מסעות אלו תרמו בצורה ניכרת גם להכרת העולם ולרוב חוקרי טבע מפורסמים ידועים גם כמגלי ארצות והיו הראשונים לתיאור אזורים טרופיים באמזונאס ואפריקה. אחד מחוקרי הטבע המפורסמים ביותר היה צ'ארלס דרווין ואחד מהראשונים שביקרו בארץ ישראל הוא פרדריק הסלקוויסט.
ברחבי העולם נפוצים מוזיאוני טבע המכונים לרוב Museum of Natural History, שמתורגם בעברית לרוב כ"מוזיאון להיסטוריה של הטבע". מוזיאונים אלו כוללים פריטים רבים של בעלי חיים, צמחים, מאובנים ומינרלים (בגדולים שבהם האוספים מונים מיליוני פריטים) וכן מוצגים סינתטיים שמטרתם להמחיש נושאים בחקר הטבע (למשל: מיניאטורות ודגמים). במוזיאונים אלו ניתן למצוא דיורמות, פוחלצים של בעלי חיים, שלדי דינוזאורים, אוסף סלעים ומינרלים ועוד.
בישראל קיים מחקר ידיעת טבע מפותח שכולל שיתוף פעולה של פרופסורים לביולוגיה, חוקרים באקדמיה, מדענים מקצועיים, פעילי שימור טבע והגנת הסביבה כגון אנשי החברה להגנת הטבע, יערנים ופקחים של רשות הטבע והגנים, צלמי טבע וחובבי טבע. בין קהילת החוקרים לקהילת חובבי הטבע קיים שיתוף פעולה הדדי שכולל מחד חינוך והנגשת ידיעת הטבע לקהל הרחב, ומנגד הסתייעות בקהילת חובבי הטבע לביצוע מחקרים הדורשים תצפיות רבות (כגון שימוש במתנדבים לספירת עטלפים וטיבוע עופות).
מינסק (כדורגל)

היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 2006, כשקנתה את הזכויות של קבוצת זמנה מינסק שהייתה אז בליגה הבלארוסית הראשונה ולכן החלה את משחקיה בליגה זו (הליגה השנייה ברמתה בבלארוס) ולא בליגה הבלארוסית השנייה (הליגה השלישית ברמתה בבלארוס). כיום משמשת זמנה מינסק כקבוצת המילואים של מועדון הכדורגל מינסק.
בשנת 2007 עלתה מינסק לראשונה לליגת העל הבלארוסית אך ירדה כעבור עונה אחת, אחרי עונה אחת בליגה הבלארוסית הראשונה עלתה מינסק שוב לליגת העל הבלארוסית. בשנת 2010 רשמה מינסק את מיקום השיא שלה בליגה וסיימה במקום השלישי ובכך היא הבטיחה השתתפות ראשונה בליגה האירופית. הישג השיא של מינסק בגביע בלארוס הוא הגעה לחצי הגמר בשנת 2007.
בשנת 2013 זכתה בתואר הראשון שלה, כשזכתה בגביע הבלארוסי.