google/wiki40b huggingface dataset:
ריובייץ

תולדות היישוב

היישוב נוסד במאה ה-16 בידי משפחת האצולה הקלוויניסטית ריי, ועל שמה נקרא. בשנת 1547 הוענקו ליישוב זכויות עיר והיתרים לערוך ירידים שנתיים.
בסוף המאה ה-19 הוקמו ביישוב מספר מפעלי תעשייה, כשהגדולים שבהם היו בתי חרושת לזכוכית ולמלט.

יהודי ריובייץ

יהודים ישבו בכפר מאמצע המאה ה-16, ומסוף המאה ה-17 התקיימה ביישוב קהילה מאורגנת. מאמצע המאה ה-19 היוו היהודים כ-80% מתושבי היישוב. בנובמבר 1904 פרצו ביישוב מהומות אנטישמיות, אך קבוצת הגנה עצמית של הבונד הצליחה להדוף את הפורעים. במהלך מלחמת העולם הראשונה גירשו הרוסים את רוב יהודי היישוב ממנו, ושרפו את בית הכנסת בו. באפריל 1919 נערכו פרעות נוספות ביהודי היישוב.
לאחר המלחמה, השתקמה הקהילה ביישוב, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-2,600 יהודים, כ-80% מתושביו. בשנת 1937 חודשו הפרעות ביהודי היישוב, שלוו גם בחרם כלכלי, תוך הצבת משמרות בפתח חנויות היהודים בו.

בשואה

עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בסוף ספטמבר 1939, הטילו אלו גזירות שונות על יהודיו, ובהן החרמת רכוש, הטלת תשלומי כופר וגיוס לעבודות כפייה. מעת לעת הגיעו ליישוב אנשי ס"ס, וביצעו מעשי התעללות ורצח ביהודיו.
באביב 1941 רוכזו יהודי היישוב, כמו גם כ-1,300 מגורשים יהודים מלובלין ומקרקוב, בגטו שהוקם ביישוב, בו מתו רבים מהם ממגיפות ומרעב. בסוף 1941 נמנו בגטו 2,380 יהודים.
ב-7 באפריל 1942 נערכה בגטו שביישוב אקציה המונית, בה נורו במקום חולים וקשישים, ויתר היהודים הוצעדו כ-4 ק"מ עד תחנת הרכבת האזורית, ממנה שולחו לאחר התעללות בקרונות משא דחוסים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לאחר האקציה הובאו לגטו שביישוב כ-2,000 יהודים שגורשו מצ'כוסלובקיה ומברלין. ב-2 במאי 1942 שולחו כ-2,700 יהודים מהגטו למחנה ההשמדה סוביבור, וכ-300 יהודים שולחו למחנה עבודה. כעבור כשלושה שבועות הובאו לגטו שביישוב כ-3,650 יהודים נוספים שגורשו מסלובקיה. בתקופה זו ניסו להימלט מהגטו יהודים רבים, אך אלו נתפסו, ונרצחו במקום.
באוקטובר 1942 גורשו כ-2,400 מיהודי הגטו לסוביבור ולמיידנק. לאחר מכן, הפך הגטו שביישוב למחנה עבודה, בו נרצחו מעת לעת קבוצות של יהודים. ב-7 באפריל 1943 וב-2 ביולי 1943 שולחו אחרוני יהודי הגטו למיידנק.
16 עובדי כפייה יהודים אחרונים שהושארו ביישוב נרצחו ביולי 1944, כמה ימים לפני שחרור האזור.
משבר זהות (קומיקס)

תקציר עלילה

הסיפור מתחיל כאשר סו דיבני, אשתו של האיש המוארך, נרצחת. קהילת גיבורי העל כולה נרתמת לחיפושים אחר הרוצח, כאשר החשוד העיקרי הוא דוקטור לייט. החץ הירוק מגלה לפלאש (וולי וסט) ולגרין לנטרן (קייל ריינר), שסו נאנסה על ידי לייט בעבר במפקדת הלוויין. כדי למנוע את הישנות המקרה, חברי ליגת הצדק של אותה תקופה (האל ג'ורדן, בארי אלן, אטום, הקנרית השחורה והוקמן) איפשרו למכשפת זטאנה למחוק את זכרונו של הנבל ולשנות את אישיותו.
עוד נודע, כי תהליך נוסף של מחיקת זיכרון נעשה כאשר החבורה הסודית של נבלי-העל לכדו את סופרמן ואת באטמן. או אז, גרין לנטרן, זטאנה ווונדר וומן החליפו גופות עימם ונלחמו עם האגודה, כאשר בסוף הקרב זטאנה מחקה את זיכרונם.
הגיבורים מוצאים את דוקטור לייט, אשר שכר את שכיר החרב דת'סטרוק להגן עליו. לאחר הקרב זכרונו של לייט חוזר אליו והוא מלא זעם על הפלישה המכוונת לזכרונו. בהמשך נשלחים מספר איומים על חייהם של כמה מקרוביהם של הגיבורים, ומתגלה כי הרוצחת האמיתית היא אשתו של האטום, ג'ין לורינג.
מלון ניו אימפריאל

ההיסטוריה של המלון

מלון ניו אימפריאל הוקם בין השנים 1884–1887 בשם "מלון גרנד ניו הוטל" על ידי הכנסייה היוונית אורתודוקסית. המלון הוקם בכיכר עומר אבן אל ח'טאב שבצידו הפנימי של שער יפו בירושלים העתיקה. לאחר מספר שנים קשות השכירה הכנסייה את המלון למשפחה ערבית-נוצרית בשם מוּרקוּס, וזו הביאה לשגשוגו של המלון ולהפיכתו למלון מבוקש המומלץ על ידי מטיילים וסוכני נסיעות. תחילה נבנה המלון בקומה אחת אך לאור הצלחתו נבנתה קומה שנייה ב-1897 וקומה שלישית ב-1907 ומספר חדריו גדל מ-50 חדרים ל-200 והוכנסו בו שיפורים שהיו חדשניים בארץ (כמו מערכת מים זורמים, תאורת חשמל ועוד).
ב-1898 התאכסן במקום וילהלם השני, קיסר גרמניה בזמן ביקורו בארץ.
בתחילת המאה ה-20 שימש המלון כמקום מפגש לאנשי השלטון העות'מאני ולהנהגת היישוב היהודי. לאחר כיבוש הבריטי ב-1918 הוחרם המלון ושימש כבית חולים וכמטבח ציבורי לתושבי ירושלים כשמפעילי המטבח היו אנשי המושבה האמריקאית.
עם השנים עבר המלון בין מספר בעלים ושמו השתנה מ"מלון גרנד ניו הוטל" ל"מלון צנטראל", "מלון לויד", "מלון פאסט". "מלון אימפריאל" ולבסוף "מלון ניו אימפריאל" אשר מנוהל על ידי משפחת אל-דג'אני.
בשנת 2005, נרכש המלון דרך חברת קש על ידי עמותת עטרת כהנים. בשנת 2016 אישר בית המשפט המחוזי את הרכישה. ערעור כנגד פסק הדין נדחה ביוני 2019.
המעבדה לציפה נייטרלית

המעבדה לציפה נייטרלית (Neutral Buoyancy Laboratory) היא מתקן של מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי של ארצות הברית, המיועד לאימון של אסטרונאוטים בתנאים המדמים חוסר משקל, באמצעות פעילות בתוך ברכת מים לציפה נייטרלית. המתקן ממוקם בסמוך למרכז החלל ג'ונסון בעיר יוסטון שבטקסס.

המתקן

המעבדה ממוקמת במתקן האימון על שם סוני קרטר ביוסטון. הפעילות העיקרית במעבדה מתרחשת בברכת מים השוכנת במבנה מקורה. ממדי הברכה הם 61 מטר לאורך, 31 מטר לרוחב ו-12.34 מטר לעומק (מהם 6.17 מטר מתחת למפלס הקרקע). היא מכילה 23.5 מיליון ליטר מים. היא הברכה הגדולה ביותר בעולם מסוגה. מי הברכה מוחזקים בטמפרטורה קבועה של 30 מעלות צלזיוס. 
ההחלטה על הקמת המתקן התקבלה בשלהי שנות השמונים, לאחר שמתקן דומה (ה-WETF - ראו להלן) במרכז החלל על שם ג'ונסון נמצא כקטן מכדי להתאים למשימות האימונים החדשות של נאס"א. הברכה החדשה נועדה להיבנות בממדים של 72 מטר לאורך, 41 מטר לרוחב ו-18 מטר לעומק. ממדיה הוקטנו כדי שאפשר יהיה לבנות אותה בתוך מבנה קיים ביוסטון, שנאס"א רכשה בראשית שנות התשעים מחברת מקדונל דאגלס. הקמת המתקן החלה בשנת 1995.

האימונים במתקן

האסטרונאוטים מתאמנים בברכה כשהם עוטים חליפות הדומות לחליפות המיועדות לפעילות חוץ-רכבית ונושמים תערובת נייטרוקס. הם מוכנסים לברכה באמצעות מנוף. לאחר כניסתם למים נבדק משקלם ומוספות להם משקולות על מנת שיהיו במצב של ציפה נייטרלית (כלומר ללא נטייה לצוף כלפי מעלה וגם ללא נטייה לצלילה כלפי מטה). גם מכשירי האימון שבהם משתמשים האסטרונאוטים, כמו כלי עבודה, נבנו במיוחד על מנת שתהיה להם ציפה נייטרלית. האימון בתוך הברכה נמשך לעיתים מספר שעות ברצף. הוא נערך בפיקוחם של צוללי עזר המשתמשים בציוד נשימה סטנדרטי. 
בתוך הברכה משוקעים דגמים של רכבי חלל, אשר האסטרונאוטים מתאמנים בטיפול בחלקיהם על פי צורכי נאס"א וסוכנויות החלל שעמן היא משתפת פעולה. כיום (2018) מתאמנים אסטרונאוטים  בברכה בעיקר על דגם חלקי של תחנת החלל הבינלאומית. דגמים נוספים של חלליות שהובאו לברכה לצורך אימונים היו של הסוכנות היפנית לחקר החלל (חללית HTV) וסוכנות החלל האירופית (חללית ATV) ודגמי החלליות דרגון וסיגנוס. בעבר התאמנו אסטרונאוטים בברכה על דגמים של מעבורת החלל של ארצות הברית ושל טלסקופ החלל האבל, אך דגמים אלו הוצאו מן הברכה לאחר שהסתיים הצורך באימונים עליהם.
אחד החסרונות של אימונים בברכת ציפה נייטרלית הוא כוח הגרר של המים שבתוכה. כוח זה מקשה על הכנסת עצם לתנועה ומקל על השארתו במצב נייח - ההפך מהמתרחש בסביבה אמיתית של חוסר משקל. כמו כן, כיוון שעל המתאמנים פועל כוח כובד, חשוב שהם לא ייטלטלו בתוך חליפות האימונים שלהם. דבר זה מושג על ידי התאמה מדויקת שלה למידות גופם.
אלכס ג'יימס

ביוגרפיה

ג'יימס נולד במוסנד שבלנרקשייר, סקוטלנד, וגדל בכפר הסמוך בלסהיל, שבו התיידד עם יואי גלאגר. ג'יימס החל את הקריירה שלו במועדוני נוער מקומיים. ג'יימס הצטרף לריית' רוברס ב-1922, ושיחק במדי המועדון במשך שלוש עונות שבהן הופיע בלמעלה מ-100 משחקים. ב-1925 הוא עבר לפרסטון נורת' אנד תמורת 3,000£.
ג'יימס שיחק בפרסטון במשך ארבע שנים בהן המועדון היה בליגה השנייה, והבקיע 55 שערים ב-157 משחקים; לקראת סוף התקופה שלו בפרסטון הוא נכנס למספר מחלוקות עם הנהלת המועדון. המחלוקות עסקו בנושא שכרו של ג'יימס (הפוטבול ליג קבעה באותה תקופה תקרת שכר של 8£ לשבוע) ובכך שהנהלת המועדון סירבה לשחררו למשחקיה של נבחרת סקוטלנד.
ב-1929 הועבר ג'יימס לארסנל של הרברט צ'פמן תמורת 8,750£, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד לידס יונייטד ב-31 באוגוסט 1929. על מנת להעלות את שכרו מבלי להפר את תקנות הליגה ארגנו עבורו במועדון תפקיד של "דוגמן ספורט" בחנות הכלבו הלונדונית סלפרידג'ס. ג'יימס לא התבלט בעונתו הראשונה בארסנל בגלל פציעה שספג בזמן ששיחק בליגה השנייה; אולם, הוא שיחק במשחק גמר גביע ה-FA של 1930 נגד האדרספילד טאון, והבקיע את השער הראשון מתוך שניים בניצחון ארסנל. היה זה התואר החשוב ביותר שהמועדון זכה בו עד לאותה עונה.
ג'יימס היה חלק מהסגל של ארסנל שזכה לדומיננטיות רבה בכדורגל האנגלי בשנות ה-30. כיוון שלא היה חלוץ מרכזי הוא הבקיע מעט שערים באופן יחסי, אך חיפה על כך באמצעות מספר רב של בישולים. יכולת המסירה וראיית המשחק של ג'יימס סייעו לו בהעברת הכדורים לחלוצים הקדמיים דייוויד ג'ק, קליף באסטין, טד דרייק וג'ק למברט.
ג'יימס היה שחקן מרכזי בארסנל בעונת האליפות של 1930/1931, אך נפצע בעונה שלאחר מכן; ללא ג'יימס המועדון סיים במקום השני לאחר אברטון, ובגמר גביע ה-FA של 1932 הפסיד המועדון לניוקאסל יונייטד בנסיבות שנויות במחלוקת.
ג'יימס החלים מפציעתו וסייע לארסנל לזכות באליפות שנייה בעונת 1932/1933, כאשר שחקני המועדון קובעים שיא מועדון של 118 שערי ליגה. הוא מיעט לשחק בעונת 1933/1934 כתוצאה מפציעות נוספות, והמועדון הצליח להגן על תוארו עם מספר שערים נמוך בהרבה (75). לאחר החלמתו של ג'יימס המועדון זכה באליפות רביעית (שלישית ברצף) בעונת 1934/1935, כאשר טד דרייק מבקיע 42 שערי ליגה, רבים מתוכם בסיועו של ג'יימס. בעונה שלאחר מכן הוא זכה במדליה על השתתפות בגמר גביע ה-FA לאחר ששימש קפטן המועדון בניצחון 1 - 0 על שפילד יונייטד.
למרות יכולתו הגבוהה במועדונים השונים שבהם שיחק הוא הופיע רק שמונה פעמים במדי הנבחרת הסקוטית, בעיקר בגלל אי הנכונות של פרסטון לשחררו למשחקים בינלאומיים. ג'יימס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד נבחרת ויילס ב-31 באוקטובר 1925, שהסתיים בניצחון 3 - 0 של סקוטלנד. אחד המשחקים הידועים של ג'יימס במדי נבחרתו היה בניצחון 5 - 1 על נבחרת אנגליה בוומבלי ב-1928, כאשר ג'יימס כובש שני שערים וההרכב הסקוטי זוכה לכינוי "ומבלי ויזארדס" (הקוסמים מוומבלי). משחק זה היה אחד מהשישה שבהם ג'יימס ויואי גלאגר שיתפו פעולה בחוד הנבחרת הסקוטית, ובכולם היא ניצחה.
בשתי העונות האחרונות בקריירה שלו ג'יימס סבל מהשפעות פציעותיו וגילו המתקדם, ולבסוף החליט לפרוש בקיץ 1937. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא שירת בארטילריה המלכותית, ולאחר המלחמה החל לעבוד כעיתונאי ולנהל משחקי הימורים על כדורגל. בקיץ 1939 הוא שהה בפולין למשך תקופה קצרה, וסייע לנבחרת המקומית באמצעות לימוד שיטות משחק מודרניות. ב-1949 הוא הוזמן על ידי ארסנל על מנת לאמן את קבוצת הנוער של המועדון, אך הוא מת בפתאומיות ממחלת הסרטן. שמו של ג'יימס הוסף להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי ב-2005 כהכרה בתרומתו הרבה למשחק הכדורגל באנגליה.
תחנת בן-גוריון

מאפייני הפרויקט

שטח התחנה: 5,107 מ"ר
עומק התחנה: 27 מטר
רוחב הרציפים: 10 מטר
אפמריס

גרמי שמיים

עבור שימושים מודרניים, אפמריס ממומש על ידי תכנה, מייצר מיקומים של כוכבי לכת, הלוויינים שלהם, אסטרואידים, כוכבי שביט עבור כל זמן נתון.
אפמריס אופייני כזה יכול לכסות תקופה של כמה מאות שנים בעבר ובעתיד. זה העתידי ניתן לחישוב עקב מודלים מתמטיים מודרניים מדויקים יחסית של גרמי שמיים ואופי תנועתם. יחד עם זאת, ישנם תופעות עצמאיות אשר אינן מקבלות מענה מתאים בחישובי אפמריס. גורמי אי הוודאות המשמעותיים ביותר במיקומי גרמי שמיים, נובעים מפרטורבציות של מספר אסטרואידים אשר חסר מידע מדויק בנוגע מסלולם והמסה שלהם, וכתוצאה מכך השגיאה בחישוב ההשפעה שלהם על המערכת. מדי כמה שנים צריכה מעבדת הסילון של NASA ‏(JPL) לפרסם נתוני אפמריס מעודכנים עם תיקונים שחושבו לאחר שילוב מידע ממדידות חדשות.
אפמריס של מערכת השמש חיוני לנווט חלליות ולתצפיות חקר חלל על כוכבים, ירחיהם, וגלקסיות.

GNSS

לווייני מערכות GNSS, כגון GPS, משדרים אפמריס אלקטרוני המכיל נתוני מסלול בו משתמשים המקלטים. אפמריס של מערכת GPS תקף ברמת דיוק סבירה למשך כ-4 שעות.
יחיאל ברי"ל

יחיאל ברי"ל (ראשי תיבות על שם אביו: בן רבי יהודה לייב) (י"ד באדר תקצ"ו, 1836, פודוליה (רוסיה) – י"ד בחשוון תרמ"ז, 1886, לונדון) היה עיתונאי ועסקן. מייסד עיתון "הלבנון" ומראשוני העיתונות העברית בארץ ישראל.

ביוגרפיה

ברי"ל נולד בטולצ'ין שבפודוליה בי"ד באדר תקצ"ו. מגיל צעיר החל בנדודים ממקום למקום, דבר אשר אפיין את רוב חייו הבוגרים. זמן מה שהה בבוקרשט והיה מקורב למלבי"ם. לאחר מכן שהה באיסטנבול. בסוף שנות החמישים של המאה התשע עשרה עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בירושלים חבר לעדת הפרושים ונשא לאישה את בתו של יעקב הלוי ספיר, מזכיר עדת הפרושים. בשנת 1860 (תר"כ) החל לשלוח ידו בעבודה עיתונאית כשהוא שולח במשך כשנתיים לעיתונות העברית בחו"ל, ובמיוחד לעיתון המגיד, כתבות על הנעשה בירושלים.
בשנת 1862 (תרכ"ב) ברי"ל הקים ביחד עם יואל משה סלומון ומיכל הכהן את בית הדפוס העברי השני בירושלים (בית הדפוס הראשון היה של ישראל ב"ק). בפברואר 1863 (אדר, תרכ"ג) החל להוציא לאור עם יואל משה סלומון ועורך נוסף את עיתון הלבנון כירחון בבית הדפוס שהקימו.
העיתון יצא לאור במשך שנה אחת בלבד שבמהלכה פעל גם עיתון "החבצלת", בטאונם של הספרדים ושל החסידים בירושלים. העוינות בין שני העיתונים הביאה להלשנה הדדית בפני השלטון העות'מאני שסגר את שניהם. כשפסק העיתון מלצאת לאור עזב בריל את ירושלים ועבר לפריז. במשך מספר שנים הוציא-לאור את עיתון הלבנון בפריז, ומשם נשלח העיתון לארץ ישראל.
בתקופת המצור הגרמני על פריז בשנת 1870 עזב בריל את פריז ועבר למגנצא שבגרמניה. במגנצא הקים בריל בית דפוס עברי ובשנת 1872 חידש את הופעת הלבנון אך כמוסף לעיתון חרדי בשפה הגרמנית.
בשנת 1881 חל שינוי במגמה של עיתון הלבנון. הלבנון התנתק מהשבועון החרדי אליו היה מסונף. כמו כן החל הלבנון לתמוך בהתיישבות יהודית בארץ ישראל. לשינויים אלו היה אחראי יחיאל ברי"ל עצמו, ייתכן של"סופות בנגב" היה משקל בשינוי זה. תפנית אידאולוגית זאת הובילה הובילה את ברי"ל לפרק הבא בחייו: הקמת המושבה מזכרת בתיה, שבאותה העת נקראה 'עקרון'.

הקמת מזכרת בתיה

בראשית שנות השמונים של המאה התשע עשרה החל ברי"ל לפעול למען הרעיון של הקמת מושבות של איכרים יהודים עובדי אדמה בארץ ישראל. ברי"ל, יחד עם הרב שמואל מוהליבר, פעל להקמת המושבה מזכרת בתיה. הוא חזר לארץ ישראל ביחד עם אחת עשרה המשפחות הראשונות של המושבה. ניסיונו האישי לקחת חלק בהקמת מזכרת בתיה לא עלה יפה שכן הוא לא הצליח לשתף פעולה עם הירש, מנהלו של מקוה ישראל. עקב זאת, ומסיבות נוספות הוא חזר לחו"ל. את קורות ניסיונו לייסד את המושבה מזכרת בתיה העלה על הכתב בספר בשם 'יסוּד המעלה'.
בשנת 1884 השתקע בלונדון והוציא לאור שבועון ביידיש בשם 'השולמית'. גם כאן ניסה לחדש את הוצאתו לאור של עיתון הלבנון והוציא לאור כאחד-עשׂר גליונות ממנו.
נפטר בלונדון בשנת תרמ"ז. היה אב לארבעה בנים, מהם שלושה עיתונאים. בנו יצחק ליפא בריל היה סופר ומתרגם.
עיתון מיוחד

הרעיון

זאובר הגה את הרעיון החדשני של עיתון שיעסוק בפלילים ורכילות לאחר ביקור בבית דפוס, שם ראה את שלמה בן־ישראל משגיח על הדפסתם של ספרי הבלשים של הסופר דוד תדהר, שעסקו בפלילים.

העיתון

את רוב השבועון כתב זאובר עצמו תחת שמות שונים (למשל - שם אחד מני רבים הוא "סבירם", שפירושו סבי רב מיכאל על שם סבו, הרב מיכאל שטרנבך). כותרותיו של זאובר היו יוצאות דופן, סנסציוניות, ובנוסח מחורז: "בעל מלון שכיח, נעל את אשתו על מסגר ובריח, עזב את חברתו ושתי ברחוב הטורים, והתחתן עם אסתר העשירה בפורים". בעל בית דפוס, שהתקשה להאמין בהצלחה שחזה זאובר לעיתון כה סנסנציוני, העיר: "כאן לא הונגריה, אין כאן סיפורים כאלה למלא עיתון ומה שיש נדפס כבר בעיתונות הקיימת". על כך הקשה זאובר: "בתי משפט יש כאן?", ובעל בית הדפוס השיב בחיוב. אמר זאובר: "אם יש בתי משפט, אז יש משטרה ובתי סוהר, ויש גנבים מכל הסוגים, אז יש גם מקום לעיתון שיספר על נושאים אלה". 
זאובר השתדל שלא לעסוק במדיניות חוץ, ובכל ימי "עיתון מיוחד" מעולם לא היה בו סיפור בעל גוון מדיני. הדברים השתנו במקצת לאחר קום מדינת ישראל, ולא פעם תקף זאובר את אנשי מפא"י שבשלטון, אף שרבים מאישיה היו ידידיו.
זאובר הבטיח לעוזרו יהודה אדלשטיין שהתאריך בשער העיתון יהיה תאריך עברי בלבד.
יצחק שדה כתב בשבועון בשם העט "י. נודד". כתבים נוספים בעיתון היו מלכיאל גרינוולד, דוד אלמוג, אייזיק רמבה, ברוך ויינשטיין, מאיר גרוסמן, אביגדור המאירי, ד"ר אברהם מטמון כהן. כתבי העיתון היו אנשי התנועה הרוויזיוניסטית בדומה למו"ל והעורך הראשי זאובר.

סגירתו

"עיתון מיוחד" זכה לתפוצה גדולה, אך בשל קריאתו של יהודה מוזס לאלכסנדר זאובר להצטרף לסגל "ידיעות אחרונות" החליט זאובר לאחר 19 שנים לסגור את "עיתון מיוחד" ולהמשיך בקריירה העיתונאית שלו ב"ידיעות אחרונות". זאובר הקים את מוסף "7 ימים" שהיווה המשך ישיר לעיתון מיוחד, המוסף קיים עד היום.
הקן מאלמרוט

ביוגרפיה

מאלמרוט נולד בארברו. 
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה מאלמרוט בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:04.4 דקות, לפני חברו לנבחרת תור הנינג (3:09.2 דקות) וארבו אלטונן מפינלנד (3:12.2 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חזה בתוצאה של 6:31.8 דקות, לפני הנינג (6:45.2 דקות) ואלטונן (6:48.0 דקות).
מגדל Imagine Peace

מבנה

האנדרטה היא מגדל אור המוקרן אנכית כלפי מעלה ממצבת אבן עגולה בקוטר של ארבעה מטרים ובגובה של שני מטרים, הניצבת על גבי בימה המצופה באבן מקומית. עוצמת 15 הזרקורים היוצרים את מגדל האור היא 75 קילוואט, ואלומת האור מגיעה לגובה של כארבעה קילומטר.
על גבי המצבה חרותות המילים "Imagine Peace" ב-24 שפות (ועברית בכללן). מילים אלו כמו גם שמה של האנדרטה הן תזכורת לשיר השלום של לנון, Imagine.
מתחת למצבה נטמנו מאות אלפי איחולים לשלום שיוקו אונו אספה במסגרת מפעל עצי האיחולים (Wish Trees) שלה. על לוח נוסף על גבי האנדרטה נכתב: "אני מקדישה מגדל אור זה לג'ון לנון. אהבתי לך היא לנצח. יוקו אונו, 9 באוקטובר 2007".
איסלנד נבחרה על ידי יוקו אונו כאתר להקמת האנדרטה בשל יופי נופיה ובשל ייצור החשמל הגאותרמי הידידותי לסביבה הנוהג בה. הקמת האנדרטה החלה ב-9 באוקטובר 2006 והיא נחנכה שנה אחת לאחר מכן. בנוסף ליוקו אונו השתתפו בטקס חנוכת האנדרטה בנה ובנו של לנון, שון לנון, חבר להקת הביטלס רינגו סטאר ואוליביה הריסון, אלמנתו של ג'ורג' הריסון. פול מקרטני הוזמן לטקס אך לא הגיע (בשל הופעה בבית משפט באותו מועד).
האנדרטה הוקמה בשיתוף פעולה בין יוקו אונו, עיריית רייקיאוויק, מוזיאון רייקיאוויק לאמנות וחברת האנרגיה של העיר.
לפי תוכניתה של יוקו אונו יאיר המגדל במשך חדשיים בכל שנה - מ-9 באוקטובר, יום הולדתו של לנון, ועד ה-8 בדצמבר, יום הירצחו. בנוסף יודלק המגדל בשבוע הראשון של החורף (21–28 בדצמבר) ובשבוע הראשון של הקיץ (21–28 ביוני) וכן בערב השנה החדשה (31 בדצמבר). עיריית רייקיאוויק החליטה להדליק את אורות המגדל לכבוד יוקו אונו גם ביום הולדתה, 18 בפברואר.
סבל

סבל הוא התנסות שכלית של תחושה לא נעימה ותחושת הדחיה הבאה לאחר פגיעה, או איום בפגיעה. היא מרכיבה את הבסיס השלילי של התנסויות שכליות (רגשות, תחושות, מצבי רוח, סנטימנטים), בעוד שהנאה או אושר מרכיבים של הבסיס החיובי של אותן התנסויות.
יש המבחינים בין סבל גופני וסבל נפשי, זאת על פי מקור הסבל העיקרי, בין אם הוא תהליך גופני או תהליך נפשי. סבל גופני עשוי ללוות תחושות כאב, בחילה, קוצר נשימה, גירוד ועוד. סבל נפשי עלול להיגרם כתוצאה מחרדה, אבלות ובייחוד שכול, שנאה ושעמום.
סבל עלול להתרחש במגוון של עוצמות, החל מסבל פעוט וחולף ועד לסבל אדיר שלא ניתן לתארו במילים. משך הסבל וכן שכיחותו עשויים להשפיע על עוצמתו הכוללת בעיני הסובל.
יחסם של אנשים לסבל עשוי להשתנות בהתאם למספר גורמים: תפיסת עוצמת הסבל, השאלה האם מדובר בסבל נמנע או בלתי-נמנע, סבל מועיל או חסר תועלת, בעל תוצאות מרובות או תוצאות פעוטות, סבל ראוי או בלתי ראוי, סבל הבא מתוך בחירה או שאינו רצוי, סבל מתקבל על הדעת או בלתי מתקבל על הדעת, ועוד.
השימוש במונחים "כאב" ו"סבל", אינו מובחן תמיד ויש לבררו. לעיתים משתמשים בשני מונחים אלה, כמונחים חלופיים וזהים; לעיתים השימוש במונחים אלה הוא כמונחים מנוגדים האחד לשני, לדוגמה: "כאב הוא בלתי נמנע, סבל הוא בחירה", או "כאב הוא גופני, סבל הוא נפשי"; לעיתים מונח אחד מתייחס למכלול בעוד שהמונח השני הוא מקרה פרטי בתוכו, לדוגמה: "כאב הוא סבל פיזי", או "סבל הוא כאב פיזי או נפשי עז"; לעיתים השימוש במונחים אלה הוא במובן שונה לחלוטין.
ניתן לטעון כי יצורים בעלי הכרה סובלים במהלך חייהם, בדרכים מגוונות ולעיתים באופן ניכר. אין תחום ידע בודד העוסק בכל היבטי הסבל, אולם תחומים רבים עוסקים בטבעו של הסבל ובתהליך הסבל, במקורו, בגורמיו, במשמעותו ובחשיבותו ובביטויו האישיים, החברתיים והתרבותיים, בדרכי המענה והריפוי ובשימושים שבסבל.
שעמום או עייפות הם סבל שנובע מחוסר עניין לעשות או להתנסות בדברים (פיזית או אינטלקטואלית).
טנג'י

הקיסר טנג'י (天智天皇, גם טן-ג'יר הא) (626-672) היה הקיסר ה-38 של יפן. למרות שהיה בנו של הקיסר ג'ומנה (=ג'ומנה הא), הקדימה אותו אימו, הקיסרית סאימיי (או קוגיוקו) לכס הקיסרות. טנג'י מלך בין השנים 661 - 672. לאחר מותו ירשו מספר קרובים את הקיסרות, ביניהם בנו, שתיים מבנותיו, אח ומספר אחיינים ואחיינות. רק כמאה שנים לאחר מותו עבר הקיסרות לידי נכדו, הקיסר קונין, שממנו יצאו כל קיסרי יפן עד היום.
עזרא מיקר

ילדותו

הוריו של מיקר, התגוררו בדרום-מערב אוהיו, בסמוך לעיירה הונטסוויל. עזרא היה הרביעי משישה ילדים, והמשפחה התפרנסה מחווה קטנה. ב-1839 עברה המשפחה להתגורר באינדיאנה, כשעזרא (אז בן 9) ואחיו הקטן צעדו את כל הדרך - 320 ק"מ - ברגל. המשפחה התפרנסה בדוחק, ועזרא יצא לעבוד בצעירותו, בין השאר עבד בתור השטן של המדפיס ב"אינדאנפוליס ז'ורנל", ובעבודות נוספות. ב-1845 קיבלה אמו של עזרא, פובי מאביה, סוחר מסינסינטי 1,000$ מתנה, ובכסף זה קנתה המשפחה חווה, כשעליה הופקד עזרא, והמשפחה המשיכה להתפרנס מטחינה.

המסע מערבה

במאי 1851 מיקר נישא לבת האזור, והם שכרו חווה באיווה. אולם, מזג האוויר הקשה והקושי להתפרנס באזור הניעו את מיקר ואשתו הטריה, יחד עם אחיו לצאת במסע לאורך שביל אורגון, במטרה להגיע לאדמות הפקר עליהן יוכלו להקים חווה, באזור ממוזג יותר. באפריל 1852, רק חודש לאחר לידת בנם הבכור, יצאו הזוג לדרך בת 3,200 הקילומטרים.
בחלק מן הדרך התלותה אליהם קבוצה גדולה של אנשים בדרכם לקליפורניה, אולם חלק מן הדרך עשתה המשפחה הקטנה לבדה. הם הגיעו לפורטלנד ב-1 באוקטובר 1852. ולאחר כחצי שנה, הם ישנו לראשונה תחת קורת גג. למרבה הפלא, כל בני החבורה הגיעו בשלום ואף רכושם נשאר שלם, רק פרה אחת נסחפה בעת חצייתם את נהר מיזורי.
בינואר 1853, מיקר הכריז על חלקת אדמה כ-64 ק"מ מפורטלנד כנחלתו, אולם לאחר חודשים ספורים עבר צפונה.

מלך הכשות של העולם והנפילה הכלכלית

לאחר תקופה שאר משפחתו הצטרפה אליו (אמו ואחד מאחיו מתו בדרך), והמשפחה כולה התיישבה באזור והוקמה העיירה פיואלפ, שמיקר היה ראש העיר הראשון שלה. ב-1865 התפרסם מיקר כמי שהחל לגדל כשותנית (המהווה מרכיב מרכזי בתעשיית הבירה) בכמות מסחרית, וכונה בשל כך "מלך העולם של הכשות".
מיקר שהתעשר, החל להשקיע זמן ומאמצים בפיתוח האזור. הוא תרם נכסים וכסף עבור בניית מוסדות ציבור ופארקים, ופתח בתעמולה לשכנוע צעירים לעבור להתגורר באזור. ב-1880 הוא נחשב כהאיש העשיר ביותר בטריטוריית וושינגטון כולה. הוא בנה לעצמו בית מפואר במיוחד, כולל הבאת אמן איטלקי שעיטר את הבית בציורי קיר.
ב-1891, מחלה תקפה את גידולי הכשות ומיקר הפסיד את כל הונו, הוא נאלץ לצאת בעקבות בהלת הזהב לאלסקה. עד מהרה גילה אפשרות נוספת להתעשר, והחל למכור ירקות מיובשים עבור העובדים הנודדים. הוא פתח חנויות מכולת עבור הכורים, ועשה מכך הון. אולם, עקב חובותיו הרבים, נאלץ מיקר להעביר את הבעלות על ביתו שבנה, לידי חתנו.

מיזם שימור שביל אורגון

בשנת 1906, יזם מיקר שחזור המסע בשביל אורגון במטרה לשמרו ולהנציחו לדורות. הוא ארגן שחזור מדויק של כלי הנסיעה, ופתח במסע בין השנים 1906-1908. המסע עורר התעניינות בכל רחבי ארצות הברית, ואף נפגש עם נשיא ארצות הברית תיאודור רוזוולט.
לאחר השלמת המסע, מיקר השקיע את זמנו וכוחו בעידוד בניית כבישים טובים יותר, ורתם לשם כך את היזם והממציא הנרי פורד. באוקטובר 1928, הוא חלה בדלקת ריאות בהיותו בדטרויט, ומתוך הבנה שהוא איננו עומד להחלים ממחלה זו, נסע בחזרה אל ביתו, שבצפון-מזרח מדינת וושינגטון. הוא מת ב-3 בדצמבר 1928, רק כחודש לפני יום הולדתו ה-98, ונקבר בסמוך לאשתו.
גבריאל זאב מרגליות

ביוגרפיה

נולד בווילנה לרב המקובל יחיאל יצחק (נפטר תרנ"ג) ולבונא חיה (נפטרה תרנ"א). למד בישיבת וולוז'ין, ובשנת תרכ"ט (1869) נסמך לרבנות על ידי הרב יעקב בריט והנצי"ב מוולוז'ין. נישא לרבקה מייטא בתו של רבי מנחם נחום קפלן, "רבי נחומקה מהורודנה". ב-1872 התמנה לשמש כרבה של דוברובה, הסמוכה למוהילב שבאימפריה הרוסית, ואחריה בעיירה יאשינובקה. בשנת 1879, לאחר פטירת חמיו, התמנה כמו"צ בהורודנה, משרה בה שימש 27 שנים. ב-1881 נפטרה אשתו הראשונה, ומאוחר יותר הוא נישא בשנית. ב-1899 השתתף בקונגרס הציוני העולמי השלישי בבזל, אך בהמשך שינה את טעמו וסבר שהציונות והשאיפה לשינוי ורפורמה דתית כרוכים זו בזו, ולכן הפך למתנגד חריף ופעיל לציונות. הוא חבר לרב אליהו עקיבא רבינוביץ, עורך "הפלס" בניסיון לארגן ועידה רבנית גדולה נגד התנועה הציונית, ניסיון שלא צלח.
ב-1907 היגר לארצות הברית. בארצות הברית שימש בתחילה כרב הראשי של בוסטון (1907-1910), ולאחר מכן עבר, בשל מחלוקת על כשרות, לניו יורק, וכיהן מ-1912 כראב"ד "עדת ישראל" בניו יורק, ונשיא כנסת הרבנים האורתודוקסית בארצות הברית ובקנדה. ועמד גם בראש כולל אמריקה. הוא נודע בגישתו הבלתי מתפשרת בענייני הלכה והיה מעורב בפולמוסים בענייני כשרות.
נפטר בי' באלול תרצ"ה, 8 בספטמבר 1935, בניו יורק כ"זקן הרבנים בארצות הברית".
השאיר אחריו את בניו: הרב מנשה מרגליות שהיה רב בברוקלין, נחמיה ואליעזר גרשון מרגליות, ובתו איטא לאה אשת הרב עוזיאל טוביה גולדברג.