google/wiki40b huggingface dataset:
בובה של לילה

יצירת התוכנית

לצורך יצירת התוכנית, פנה תומר תורג'מן (סמנכ"ל התוכן והעורך הראשי בערוץ הספורט באותו זמן) אל יוצר התוכנית "החרצופים", איתן אבוט, כדי לברר לגבי האפשרות להפקת תוכנית בכיכובן של בובות. הרעיון נגנז לאחר מספר פגישות, בשל בעיות תקציב. עם זאת, הרעיון עלה מחדש בשנת 2010 ועל אף רתיעה ראשונית מהרעיון מצד אנשי ערוץ הספורט, צולם פרק פיילוט, שכלל את דמותו של "שוקו" בגילומו של אלי בן דוד, לצד בובה של אבי לוזון.

ביקורות

בכתבה בנענע 10 הוגדרה התוכנית כ"מפגש מבריק למדי בין 'החרצופים', 'ארץ נהדרת' ותוכנית ספורט מהסוג שלא הכרתם עדיין". באתר גלובס שובחה התוכנית והובאה כדוגמה ליכולתו של ערוץ הספורט "לחשוב מחוץ לקופסה"; בכתבתו של טל וולק באתר נכתב "התוכנית 'בובה של לילה', ראיתם? למען האמת הייתי סקפטי מאוד עם ההעלאה של התוכנית הזו, גרסה של חרצופים ספורטיבית. אבל שוב, לדאבוני הרב, מצאתי את עצמי רואה את התוכנית, מקליט וצופה בה שוב. ומי שלא ראה, פשוט חייב את זה לעצמו." בביקורת באתר הארץ ממאי 2011 כתב משה הרוש כי "תוכנית החרצופים של ערוץ הספורט, מצליחה להיות ברובה מצחיקה אפילו יותר מהכדורגל הישראלי"; עם זאת, כתב גם כי "בהיבט טלוויזיוני מדובר בעולל שטרם נעמד על רגליו, אבל החל לזחול. ברגעים רבים נזרקות לחלל האולפן בדיחות ילדותיות, ולפעמים חולפות דקות עד שמתפוצצת לה מחווה מחוכמת או אימרה מבריקה." לעומת זאת, פס חסדאי בביקורת באתר וואלה!, כתב כי התוכנית "הייתה קורעת, אבל בסופו של דבר היא פשוט קידשה את כל מה שרע בספורט הישראלי".
מלבד השוואות לתוכנית "החרצופים", היא אף הושוותה לתוכנית הבריטית "Special 1 TV" שמשודרת בערוץ BBC, שאותה מגישה בובה של ז'וזה מוריניו, ולצדה בובות של ויין רוני וסוון גורן אריקסון.
נפוליאון ציבולסקי

ביוגרפיה

נפוליאון ציבולסקי נולד ב-14 בספטמבר 1854 בקריבנוסי שבאימפריה הרוסית (בבלארוס של ימינו) למשפחת אצולה פולנית. לאחר שסיים את השכלתו התיכונית במינסק, החל ציבולסקי בלימודי הרפואה בסנקט פטרבורג שברוסיה, וסיים אותם בהצטיינות יתרה בשנת 1885, לאחר שחיבר עבודת דוקטורט בנושא מדידת מהירותה של זרימת הדם בכליו באמצעות מכשיר שפיתח ובנה בעצמו. במקביל ללימודיו, בין השנים 1877–1885 עבד ציבולסקי כעוזר-מעבדה באוניברסיטה בה למד. נוסף על עבודת הדוקטורט שלו, ערך ציבולסקי מחקר בנושא השפעתו של עצב הסרעפת על קצב הנשימה, על הלרינקס ועל עצב הואגוס.
לאחר שסיים את לימודיו האוניברסיטאיים בשנת 1885, עבר ציבולסקי לקראקוב שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (בפולין של ימינו), וקיבל בה את משרת ניהול המחלקה לפיזיולוגיה באוניברסיטה היגלונית. בהמשך קריירתו באוניברסיטה שימש ציבולסקי גם כדיקן הפקולטה לרפואה וכרקטור האוניברסיטה.

עבודתו המדעית

נפוליאון ציבולסקי נחשב לפורץ דרך בתחומי רפואה שונים, ובתחומי האנדוקרינולוגיה והאלקטרואנצפלוגרפיה בפרט.
בשנת 1890 ביצע את אחד מרישומי ה-EEG הראשונים בהיסטוריה של קליפת המוח יחד עם עמיתו אדולף בק. הרישום נעשה על קופים וכלבים, באמצעות חיבור אלקטרודות לראשן של החיות הנבדקות. בניסוי זה, הפריכו ציבולסקי ובק את ההשערה לפיה מקורם של השינויים במתח החשמלי בעת המדידה הוא בשרירי הגולגולת, והוכיחו שעוצמת הגירוי החשמלי קשורה ביחס ישר לגובה המתח החשמלי. במחקר אחר, שנעשה אף הוא בשיתוף פעולה עם בק, הוכיח ציבולסקי שמקורן של תחושות הטעם השונות הוא בקולטנים שונים בלשון, ולא באותם הקולטנים לכל הטעמים כפי שהיה נהוג לחשוב בתקופתו.
בשנת 1895 ערך ציבולסקי ניסויים שונים בנושא פעילותה ההורמונלית של ליבת יותרת הכליה, שבסופם גילה לראשונה ובודד את ההורמון אדרנלין.
בין השנים 1913–1914 המשיך ציבולסקי בחקר פעילותו החשמלית של המוח, במסגרתם תיעד גם את הפעילות המוחית בזמן פרכוס באמצעות EEG.
ציבולסקי נפטר באפריל 1919, בגיל 64, כתוצאה משבץ מוחי. הוא הותיר אחריו מעל למאה מחקרים רפואיים שונים.
קוקטייל יין

קוקטייל יין הוא משקה הדומה לקוקטייל קלאסי. מרכיבו העיקרי הוא יין: יין אדום, יין לבן או שמפניה והמעורבב עם משקה חריף, משקה קל, משקה מוגז או שילוב שלהם. ניתן גם להוסיף פירות או תבלינים אל תערובת הנוזלים. את הקוקטייל נהוג להגיש בכוסות יין.
CTC

CTC (ראשי תיבות של Circulating Tumor Cell) הם תאים סרטניים המתגלים בדמם של חולי סרטן. איתור התאים בדם עשוי להצביע על התקדמות המחלה ועל הסיכויים להחלים ממנה. הבדיקה עדיין בשלב מחקרי ואין להשתמש בה בקליניקה מעשית.

רקע

תהליך התפתחות הגרורות בסרטן הוא תהליך מורכב ורב שלבי. חלק מתאי הגידול הראשוני מפתחים תכונות שונות המאפשרות להם לחדור מחסומים ביולוגים בגוף, להתנתק מהאתר הראשוני ולהגיע למחזור הדם. בצורה זו יש פיזור של התאים לרקמות מרוחקות, תהליך שיכול להוביל ליצירת גרורות מרוחקות. כמו כן, לכל גידול יש אתרים "מועדפים" בהם יכולות להופיע גרורות ואתרים שבהם הסיכוי נמוך יותר או אפסי.
נמצא כי גם כאשר הגידול מאובחן בשלב מוקדם של המחלה, כאשר אין עדות לפיזור מרוחק, ניתן למצוא באחוז לא זניח של החולים תאי סרטן בדם שמקורם כנראה בגידול הראשוני. בשלבים מתקדמים ייתכן שחלק מהתאים המסתובבים בדם מקורם בגרורות עצמן ולאו דווקא בגידול הראשוני. 
בנבדקים בריאים לעומת זאת, הסיכוי למצוא בדם תאים החשודים כסרטניים הוא זניח.

היסטוריה

התיאור של תאי סרטן בדם הופיע כנראה לראשונה ברשימה קטנה בעיתון רפואי אוסטרלי בשנת 1869 בו מתאר רופא צעיר בשם תומאס רמסדן אשוורת' (Thomas Ramsden Ashworth) בדיקה פתולוגית של חולה סרטן שנפטר שבדמו הוא ראה תאים זהים לתאים בגידולים מפושטים על גוף החולה. במשך השנים שלאחר מכן הופיעו תאורים שונים של תאים סרטניים בדם והיו מספר תאוריות לגבי הסיבה לתאים אלה או מה מקורם. הסיבות לכך הן שכיחות נמוכה של תאים (בסדר גודל של תא סרטן אחד למיליון תאים מונונוקלארים (תאים בעלי גרעין תא אחד)) והקושי הגדול לבודד ולאבחן את התאים האלה.

בדיקת CTC ומשמעויות קליניות

בדיקת CTC מבוצעת על דם פריפרי כאשר ישנן שיטות שמטרתן לבודד את התא על ידי שימוש בסמנים מיוחדים שנקשרים אליו וישנן שיטות שמטרתן להיפטר מתאים שאינם נושאים מאפיינים ספציפיים. התוצאה הסופית המתקבלת היא מספר של תאים סרטניים לנפח דם. המקובל כיום הוא סף של 5 תאים ל 7.5 מיליליטר דם - מעל ערך זה הבדיקה נחשבת חיובית אם כי ייתכן מאוד שעם שיפור הטכנולוגיה של בידוד התאים ופיתוח של בדיקות שיבוצעו על תאים אלה המידע שאפשר יהיה לקבל בעתיד יכלול יותר מאשר ספירה פשוטה של התאים.
הנקודות הבעיתיות בבידוד של ה CTC הן: לא כל התאים הסרטניים דומים אחד לשני, לא תמיד יש להם מאפיין משותף ולעיתים קרובות הם דומים מאוד לתאים שאינם סרטניים. התוצאה היא חיובית שגויה או שלילית שגויה שקשה להעריך כיום את שיעורן (ראו מדדים לבדיקות אבחון).
ישנם מחקרים רבים, בעיקר בחולי סרטן המעי הגס וסרטן השד, המראים מתאם בין שינוי במספר התאים בדם לבין המהלך הקליני של המחלה בזמן מעקב או בזמן טיפול. קרוב לוודאי שלבדיקה זו יש משמעות אבחנתית ומספר התאים בדם נותן מידע לגבי סיכויי ההישרדות.
בשנת 2007 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי את מערכת סלסירצ' (CellSearch) של חברת ורידקס (Veridex) מקבוצת ג'ונסון אנד ג'ונסון לשם ניטור חולי סרטן המעי הגס והשד עם מחלה גרורתית. יש להשתמש בבדיקה זו כאמצעי משלים לבדיקות אחרות ולשם מידע לגבי סיכויי ההישרדות. המערכת מאפשרת ספירה של תאים בלבד והדמיה של התאים באיכות בסיסית. נכון להיום, לאור המלצות "החברה האמריקאית לאונקולוגיה קלינית" (American society of clinical oncology ובראשי תיבות ASCO) מנובמבר 2007 לגבי סרטן השד, המשמעות הקלינית של בדיקת CTC לא הובהרה לחלוטין ואין להתבסס על בדיקה זו לשם אבחנה או לשם החלטה קלינית.
משירי אברהם חלפי

רקע

חלק משירי האלבום הולחנו ובוצעו לראשונה באלבום זה, אך חלקם האחר היו שירים מוכרים עוד לפני צירופם לאלבום: "שיר על התוכי יוסי" הוקלט במשותף עם מיקי גבריאלוב ב-1986 והופיע באלבום אוהב להיות בבית. השיר "עטור מצחך זהב שחור" הופיע לראשונה באלבום "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג'", אך כאן הוקלט מחדש בעיבוד כמעט זהה לעיבוד המקורי ובליווי יהודית רביץ וקורין אלאל שליוו בקולות רקע גם את הביצוע המקורי. "בלדה על שלושה חתולים" בוצע במקור על ידי הצמד רן ונמה. 
ב-11 במרץ 2014, כארבעה חודשים אחרי מותו של איינשטיין, יצאה לאלבום מהדורה מחודשת בת שני תקליטורים, שכללה שמונה רצועות נוספות, חלקן הוקלט בשנה האחרונה לחייו.
תחנת מרכז הסחר העולמי

טרמינל ההדסון

התחנה נפתחה לראשונה בשנת 1909 תחת השם "טרמינל ההדסון" על שם נהר ההדסון הסמוך. מיד עם פתיחתה זכתה התחנה להצלחה עצומה: בשנת 1914 עברו בתחנה מעל ל-30 מיליון נוסעים, וב-1925 הוכפל המספר. עם התפשטות הרכב הפרטי ובניית הגשרים והמנהרות החוצים נהר ההדסון, צנח מספר הנוסעים בתחנה, שב-1927 הגיע לשיא של 113 מיליון, לקרוב ל-26 מיליון בשנת 1958. מדינת ניו ג'רזי, הבעלים והגוף המתפעל של התחנה, היה מעוניין למסור אותה לרשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי. בתחילה סירבה הרשות, אך לאחר מכן הועלה רעיון בניית מרכז הסחר העולמי במיקום צמוד לתחנה, והרשות הסכימה להעברת האחריות אליה.

תחנת מרכז הסחר העולמי

עם בניית מרכז הסחר העולמי בשנות השישים, נבנתה תחנה תחנת רכבת חדשה בצמידות לטרמינל ההדסון הישן, שנהרס. את התחנה, שנחנכה בשנת 1971, שירתה מערכת מסילתית חדשה, קרובה יותר לרכבת תחתית מאשר לרכבת כבדה, שהופעלה על ידי רשות הנמלים ונקראה PATH. בתחנה החדשה עברו כ-85 מיליון נוסעים בשנה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 ונפילתם של מגדלי התאומים, נהרסה התחנה והושבתה. ב-2003 הוקמה באותו מקום תחנה זמנית, שהשתמשה בחלקים שלא נפגעו מהתחנה הישנה. בתחנה הזמנית הוצבו קירות אמנות ופסיפס לזכר קרבנות הפיגועים ולציון הגדולה והחוסן של העיר ניו יורק.

התחנה החדשה והמחלוקת סביבה

עם פתיחת התחנה הזמנית הוצגו התוכניות לבניית התחנה החדשה, שלא נכללה בתוכנית האב המקורית שערך האדריכל דניאל ליבסקינד לשיקום דרום מנהטן אחרי אסון התאומים. ב-2005 ניתן האישור לתוכנית מטעם רשות הנמלים. מתכנן התחנה הוא האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה, מתכנן גשר המיתרים בירושלים. תג המחיר הגבוה יחסית של התחנה - 2.2 מיליארד דולר, עורר ביקורת בקרב פקידים ועיתונאים כאחד. זאת במיוחד לאור חשיבותה המשנית יחסית במערך התחבורה בניו יורק - מקום 18 במספר הנוסעים בהשוואה לשאר תחנות הרכבת התחתית בעיר. ביקורת נוספת שהתעוררה היא על עיצובה הייחודי של התחנה, שזכתה לכינויים כמו "ציפור מרוסקת" ו"הדינוזאור". ככל שעבר הזמן גברה הביקורת, גם על אי העמידה בלוחות הזמנים - התחנה אמורה הייתה להיפתח בשנת 2009, וגם על מחירה הגבוה, שלבסוף עלה על 4 מיליארד דולר. מחיר זה הפך אותה לתחנת הרכבת היקרה בעולם.
ב-4 במרס 2016 נחנכה התחנה החדשה, תחת השם "World Trade Center Transportation Hub" - "מרכז התחבורה של מרכז הסחר העולמי".
גם לאחר חנוכת התחנה המשיך הדיון אודותיה. המבקרים הצביעו על המחיר הגבוה לעומת החשיבות התחבורתית המשנית, ועל צורתה השנויה במחלוקת. אחרים טענו שמבנה התחנה והימשכות הבנייה שלה לא עודדו את שיקום דרום מנהטן. מנגד, יש הטוענים כי הביקורת על התקציב הבזבזני ביחס לחשיבות התחבורתית מפספסת את המשמעות של הפרויקט - בין מגדלי הזכוכית הפשוטים של מרכז הסחר העולמי החדש, לבין האנדרטה הלאומית לפיגועי 11 בספטמבר המאופקת מבחינה צורנית, המבנה החדש הוא שיהיה, לדעתם, המחווה האדריכלית המונומנטלית לאסון התאומים. הוא האייקון שיקנה מחדש זהות לאזור כולו, והוא זה שימשוך את מאות אלפי התושבים והתיירים הפוקדים את דרום מנהטן מדי יום. אחרים ראו בתחנה החדשה אחת מתחנות הרכבת היפות בעולם, והשוו אותה לתחנת גרנד סנטרל הניו יורקית הקלאסית.

אדריכלות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
התחנה מורכבת מחלק תת-קרקעי רחב, שמשתרע מתחת לאנדרטה הלאומית לפיגועי 11 בספטמבר הסמוכה, ומאולם מרכזי שחלקו העליון נמצא מעל מפלס הקרקע.
טליה ששון

ביוגרפיה

טליה ששון נולדה ב-1951 בישראל. עבדה במשך 25 שנה בפרקליטות המדינה, תחילה בפרקליטות מחוז ירושלים ולאחר מכן בפרקליטות המדינה. בין השאר עסקה בתיקים רגישים כדוגמת העמדת פוליטיקאים בכירים לדין, ואף תמכה בהעמדתו לדין של ראש הממשלה בנימין נתניהו, עקב חשדות לשוחד בעניין "פרשת עמדי" (פרשת ההובלות). עמדה זו לא התקבלה על ידי היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, והתיק נסגר.
באמצע שנות ה-90 מונתה על ידי היועץ המשפטי לממשלה, מיכאל בן יאיר, לעמוד בראש צוות מעקב שתפקידו היה לרכז, לתאם ולבקר את פעולות אכיפת החוק על ישראלים ביהודה ושומרון.
התפרסמה במיוחד לאחר סיום תפקידה בפרקליטות, כשהכינה בשנת 2005, לבקשת ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, את "חוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים" (הידוע כ"דו"ח ששון") שעסקה בתיאור המאחזים הקיימים ביהודה ושומרון, באופן הקמתם ובמצבם המשפטי. 
ב-2009 הייתה ששון בעלת משרד עורכי דין, וכיהנה כיו"ר עמית של המועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל, כחברת הנהלה של "המועצה לשלום ולביטחון, חברת המועצה הציבורית של יש דין ופעילה במטה "יוזמת ז'נבה". ששון מתנגדת בחריפות לקיומן של ההתנחלויות ביהודה ושומרון. בשנת 2012 אמרה ב"כנס השמאל הישראלי", שאורגן על ידי תנועת שלום עכשיו, שההתנחלויות הן "תמצית הרע במדינת ישראל" וקראה לצאת ולהסביר לציבור "למה ההתנחלויות הן הסרטן של המדינה, ומדוע הן מאיינות את המפעל הציוני שסבא וסבתא שלי היו שותפים בהקמתו".
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 ב־2009 שובצה במקום ה-7 ברשימת "מרצ", אך לא נבחרה. ששון הצהירה כי הצטרפה לחיים הפוליטיים על מנת להיאבק בכיבוש, וכי תמשיך להילחם במאחזים מהכנסת. בתגובה קראו גורמים בימין לגנוז את דו"ח המאחזים שחיברה, בטענה שחשיפת דעותיה הפוליטיות מוכיחה שהדו"ח פוליטי ולא אובייקטיבי.
בשנים 2015–2018 כיהנה כנשיאת הקרן החדשה לישראל.
ציוץ בטוויטר של עמוס שוקן, בספטמבר 2017, בעקבות כתבה של עמירה הס, שבו שאל: "האם ישראל מדינת רשע, או שרק מדובר בטיהור אתני שגרתי?" הביא לתגובה של ששון: "היא שניהם". בעקבות סערה תקשורתית וגינויים מחקה ששון את הציוץ ופרסמה מאמר תגובה שבו כתבה כי הדברים נאמרו ברגע של כעס, לאחר קריאת הכתבה.
רביב ניר

שירותו הצבאי

עם גיוסו לצה"ל שובץ בחטיבת גולני. ניר עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לפלנ"ט גולני. בגולני עבר ניר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב ניר ליחידה ושימש כמפקד צוות. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בחטיבה. בשנים 1993–1992 פיקד על פלנ"ט גולני. בשנים 1998–1996 שימש כמפקד סיירת גולני והוביל אותה, תחת הנחייתו של מפקד החטיבה ארז גרשטיין, בלחימה בדרום לבנון. 
בשנת 1997 פיקד ניר על מבצע טרף קל, במהלכו הוסקו לוחמי הסיירת בפיקודו לקרבת הכפר אל-כפור שבלבנון והטמינו מטעני חבלה במטרה להרוג מספר בכירים בחזבאללה. הכוח נתגלה וניר ניהל את הלחימה במהלכה הרגו הלוחמים שני מחבלים. הכוח השלים את משימתו, נסוג מן הכפר וחולץ באמצעות מסוקי חיל האוויר. למחרת נהרגו כתוצאה מפיצוץ המטענים חמישה מחבלים נוספים. על תקופת פיקודו על הסיירת הוענק לניר צל"ש אלוף מטעם אלוף פיקוד הצפון, עמירם לוין. 
בין השנים 1999–2001 שימש כמפקד גדוד 13 (גדעון), וב-2002 מונה למפקד בא"ח גולני עד 2004, לאחר מכן שימש מג"ד בבה"ד 1. ב-2005 הועלה ניר לדרגת אלוף-משנה ומונה לפקד על עוצבת חירם כולל במלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן שימש כסגן מפקד עוצבת געש. בשנים 2009-2014 שימש כמפקד המכללה לפיקוד טקטי. 
ניר נשוי ואב לשלושה.
Dangerously in Love

סינגלים

"Crazy in Love" - הסינגל הראשון מהאלבום יצא ברחבי העולם ב-18 במאי 2003, בשיתוף הזמר ג'יי זי. השיר זכה לביקורות חיוביות והייתה לו הצלחה עצומה במיוחד בארצות הברית, כאשר נכנס למצעד הבילבורד במקום הראשון ושהה שם שמונה שבועות. והוא צעד במקומות הראשונים במצעדים של ארצות הברית, בריטניה, וצעד בעשרת המקומות הראשונים בארצות רבות אחרות. השיר זכה בשני פרסי הגראמי בשנת 2004 בקטגוריות Best R&B Song ו-Best Rap/Sung Collaboration.
"Baby Boy" - הסינגל השני יצא ב-3 באוגוסט 2003, בשיתוף הזמר שון פול. הסינגל זכה להצלחה גדולה בעולם, כאשר היה לסינגל השני מהאלבום שנכנס למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי, ואף שהה שם תשעה שבועות. ובנוסף השיר הגיע למקומות ראשונים במצעדים שונים בעולם.
"Me, Myself And I" - יצא כסינגל השלישי ב-19 באוקטובר 2003. הוא הגיע לחמישייה הפותחת במצעד הבילבורד האמריקאי וזכה להצלחה במצעדים בעולם.
"Naughty Girl" - יצא כסינגל הרביעי מן האלבום ב-14 במרץ 2004. כמו הסינגל השלישי הוא הגיע לחמישייה המובילה במצעד הבילבורד האמריקאי וזכה להצלחה במצעדים בעולם.
איסאק באבל

ביוגרפיה

נולד בעיר אודסה (כיום באוקראינה) למשפחת סוחרים ענייה, בתקופה של אי-שקט חברתי וגירוש של יהודים משטחי האימפריה הרוסית. באבל שרד בפוגרום בשנת 1905 בעזרת שכנים נוצרים שהחביאו אותו ואת משפחתו, אולם סבו היה אחד מבין 300 קורבנות הפוגרום.
על מנת להיכנס ללימודים בבית הספר למסחר באודסה, שבו הייתה מכסה (נומרוס קלאוזוס) של 5% יהודים, היה על באבל להתחרות במועמדים יהודים אחרים. על אף שהשיג ציונים טובים, נתפס מקומו של באבל על ידי מועמד אחר שהוריו שיחדו את פקידי בית הספר. באבל למד בביתו במשך שנה, ובנוסף למקצועות בית הספר הרגילים למד גם תלמוד ומוזיקה. בהשראת מורו לצרפתית וספרות העריץ באבל את גוסטב פלובר וגי דה מופאסאן, וסיפוריו הקצרים הראשונים נכתבו בצרפתית.
לאחר שנכשל ניסיונו להירשם לאוניברסיטת אודסה, שוב בשל בעיות נומרוס קלאוזוס, נרשם באבל ללימודים אקדמיים במכון קייב לפיננסים ועסקים. בקייב פגש באבל את יבגניה גרונפיין, מי שלימים תהיה אשתו. לאחר שסיים את לימודיו ב-1915 עבר באבל לפטרוגרד, שם הכיר את מקסים גורקי שהשפיע עמוקות על המשך דרכו. אחד מספריו של באבל אף הוקדש לגורקי.
בסוף 1916 התגייס לצבא האימפריה הרוסית. הוא לחם בחזית הרומנית במלחמת העולם הראשונה. בחורף 1917 ערק מן הצבא והגיע לפטרוגרד. שירת כמתרגם בצ'קה, לאחר מכן עבד כעיתונאי וכפקיד במשרד החינוך. ב-9 באוגוסט 1919 נישא באבל ליבגניה גרונפיין.
באביב 1920 הצטרף אל שורות הצבא האדום. הוא שירת כקצין פוליטי בארמיית הפרשים הראשונה עמה נטל חלק במלחמה הפולנית סובייטית, שבה כשל הצבא האדום בייצוא המהפכה למדינות נוספות. הוא תיעד את הזוועות שבהן חזה ביומן, שבו השתמש לאחר מכן לכתיבת הספר "חיל הפרשים" – אוסף של סיפורים קצרים המתארים את המלחמה האכזרית והעקובה מדם שבה חזה, העומדת בניגוד חריף לאופיו העדין של באבל עצמו.
ב-1923, כך מספר באבל באוטוביוגרפיה שלו, למד לבטא את מחשבותיו באופן בהיר, וחזר לכתיבה. כמה מסיפוריו הקצרים פורסמו ב-1924 במגזין ידוע בשם LEF. כמה מסיפוריו של באבל שנתנו תיאור מאוד ישיר של זוועות ואכזריות המלחמה פורסמו והקימו עליו מספר אויבים בעלי השפעה. למרות זאת הצליח באבל להציל את הספר, והוא תורגם למספר שפות זמן קצר לאחר מכן.
כשחזר לאודסה החל כותב על אודות יהודי העיר בגטו בתקופה שלפני ואחרי מהפכת אוקטובר. ב-1925 היגרה אשתו של באבל לפריז.
ב-1930 נסע באבל לאוקראינה וחזה באכזריות תהליך הקולקטיביזציה. לאחר שסטלין החל משליט את התרבות הסובייטית ועליית הריאליזם הסוציאליסטי פרש באבל בהדרגה מהחיים הציבוריים. במהלך הקמפיין הסטליניסטי כנגד הפורמליזם נמתחה על באבל ביקורת קשה, ובקונגרס של איגוד הסופרים הסובייטים ב-1934 העיר באבל שהוא הופך ל"אמן בז'אנר ספרותי חדש, ז'אנר השתיקה". ב- 1932 נשא לאישה את אנטונינה פירוז'קובה, אשתו השנייה וכותבת הביוגרפיה שלו לאחר מותו.
ב-1935, לאחר מספר רב של בקשות, נסע באבל לבקר את משפחתו בפריז שם הוא גם נשא נאום בפני קונגרס הסופרים האנטי-פשיסטי. עם חזרתו החל כותב תסריטים לסרטים סובייטים.
לאחר מותו החשוד של גורקי ב-1936 החל באבל לראות את סופו. ב-15 במאי 1939 התאמתו חששותיו, והוא נעצר והואשם בריגול, ולאחר הודאה כפוייה נשפט, הורשע וב-27 בינואר 1940 הוצא להורג בירייה. לפי רישומים סובייטיים רשמיים, באבל נפטר במחנה מאסר בסיביר ב-17 במרץ 1941. כל כתבי היד ומסמכיו הוחרמו על ידי הנ.ק.ו.ד. ואבדו.
ב-23 בדצמבר 1954, שנה לאחר מותו של סטלין, זוכה באבל באופן פומבי מכל ההאשמות נגדו.
על שמו רחוב בחיפה.
טינה תומפסון

טינה מריה תומפסון (נולדה ב-10 בפברואר 1975 בלוס אנג'לס, קליפורניה) היא כדורסלנית אמריקאית המשחקת בליגת ה-WNBA. תומפסון הייתה במשך זמן רב מלכת הסלים של ה-WNBA בכל הזמנים ונחשבת לאחת הכדורסלניות הגדולות בכל הזמנים. בשנת 2018 הוצגה הן בהיכל התהילה של הכדורסל, והן בהיכל התהילה של כדורסל הנשים.
תומפסון סיימה את לימודיה באוניברסיטת דרום קליפורניה בשנת 1997 ונבחרה במקום הראשון בדראפט ה-WNBA על ידי יוסטון קומטס. בארבע השנים הראשונות שלה ביוסטון היא זכתה בארבע אליפויות רצופות, כשהיא משמשת כאחד מעמודי התווך של הקבוצה (ביחד עם שריל סוופס וסינתיה קופר). 
תומפסון השתתפה בארבעה משחקי ALL-STAR, ובשנת 2000, אף נבחרה לשחקנית הטובה ביותר במשחק. תומפסון נבחרה שלוש פעמים לחמישיית העונה בעונת ה-WNBA‏ (1997, 1998, 2004) וארבע פעמים לחמישיית העונה השנייה (1999, 2000, 2001, 2002).
בשנת 2000 נקראה תומפסון לנבחרת ארצות הברית באולימפיאדת סידני, אך לא זכתה לשחק במשחקים האולימפיים. תומפסון נקראה לנבחרת עבור אליפויות העולם ב-1998 וב-2002, אך גם אז לא זכתה לשחק עקב פציעה. היא זכתה לשחק בטורניר בינלאומי גדול רק בשנת 2004, עת עזרה לנבחרתה לזכות במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה, הישג אותו שחזרה באולימפיאדת בייג'ינג (2008)
בנוסף לקריירה שלה ב-WNBA, שיחקה תומפסון גם בליגות אחרות. בפגרת ה-WNBA של 2001, היא שיחקה בקבוצה האיטלקית רוברטו באקסטבול, ובפגרת 2003 היא שיחקה בקומהו פלקונס מהליגה הקוריאנית.
שמואל ריינר

הרב שמואל ריינר (נולד בתשי"ד 1954) הוא מראשי ומייסדי ישיבת מעלה גלבוע, וחבר בוועד הרבנים של עמותת צהר. בעבר מראשי תנועת מימ"ד ורב הקיבוץ הדתי טירת צבי.

ביוגרפיה

נולד בשכונת רחביה בירושלים, לרב יוסף יהודה ריינר, שהיה ר"מ בישיבת קול תורה. אח לפרופסור אלחנן ריינר ופרופסור רמי ריינר, וגיס לפרופסור ישראל יובל. בצעירותו למד בבית הספר חורב, בישיבת קול תורה ובישיבת שעלבים. את שרותו הצבאי השלים בחיל השריון. 
הרב ריינר כיהן 15 שנה כרב הקיבוץ הדתי טירת צבי. בשנת 1993 היה ממייסדי ישיבת מעלה גלבוע, והיה לראש הישיבה יחד עם הרב יהודה גלעד, ובהמשך הצטרף אליהם גם הרב דוד ביגמן. הרב ריינר מלמד גמרא בעיון, חסידות וספרות כללית. כמו כן כיהן הרב ריינר כחבר במועצת תנועת הנוער עזרא והוביל בה שינויים חשובים. כן סייע בהקמת בית מדרש "ניגון" במדרשת אורנים.
הרב ריינר חבר בוועד הרבנים של עמותת צהר. כיום מתגורר במצפה נטופה שבגליל התחתון.
הרב ריינר נשוי לורדה, אב לשישה ילדים וסב לשלושה נכדים.

עמדותיו

שיטת הלימוד של הרב ריינר בגמרא, היא חקירה לעומקן של ההגדרות ההלכתיות, תוך שימוש בהמשגות הלמדניות שנבנו על ידי האחרונים במאות השנים האחרונות. דרך לימודו בולטת בישיבת מעלה גלבוע, על רקע שיטת הלימוד - "המחקר הישיבתי" הנהוגה על ידי רוב מעבירי השיעורים היומיים בישיבה. 
תפיסת עולמו של הרב ריינר נחשבת כחדשנית בעולם הישיבות הישראלי, מכיוון שהוא משלב בתפיסתו פתיחות לעולם הכללי, יחד עם נאמנות ללימוד התורה ה"קלאסי" מבית הישיבות הליטאיות. לדוגמה, ניתן לשמוע את הרב ריינר מעביר באותו יום שיעור למדני בשיטות האחרונים במסכת בבא בתרא, ואחר כך שיעור ספרותי המנתח יצירות מודרניות של פרנץ קפקא. מלבד השיעורים בספרות שהרב ריינר מעביר בישיבה, לאחרונה הוא החל לכתוב מאמרים בתחום זה. כמו כן, הוא עוסק בעצמו בכתיבה, בעיקר של סיפורים קצרים, שחלקם פורסמו בבמות שונות.
הרב ריינר נמנה בעבר על ראשי תנועת מימד אך בשנים האחרונות לא הביע הזדהות פוליטית עם התנועה. בראיון עמו טען כי "התפקיד שלנו, של ציונות דתית ריאלית ושל הציבור שקרוב אליה, הוא להציג אלטרנטיבה ליהדותה של המדינה, להציב סדר יום חדש לציונות הדתית שאינו נמדד רק ב'ארץ' אלא גם במה שמתרחש על פני האדמה! באורחות החיים". בתקופת ההתנתקות הצטרף לעצומת הרבנים וראשי המכינות, אשר קבעה כי "כי הסרבנות מסכנת את המדינה ומובילה למלחמת אחים".
הרב ריינר שותף ליוזמות שונות הפועלות ליצירת דו-שיח בין יהודים לערבים. לדבריו, "בהרבה מקרים עוינות באה מבורות, והתפקיד שלנו כאנשי דת הוא להתמודד עם העוינות הזאת בכך שנדע יותר על הצד השני".
בהופעתו בפני הוועדה לגבוש ההסדר הראוי בנושא גיוס בני ישיבות (ועדת טל) אמר הרב ריינר, כי עולם הישיבות אינו יכול להיות מורכב רק מלימוד תורה, ויש להגיע להסכמה ולפשרה על שירות או על תרומה חברתית. לדבריו, המצב בישראל הוא או על סף מלחמת אחים או על סף הבנות. 
ב-2010 היה שותף לקבוצת הרבנים שהביעו תמיכה פומבית ב"מסמך העקרונות" של ארגון הו"ד.
ב-2011 היה שותף למאבק בפסיקתם של עשרות רבנים (בראשותו של הרב שמואל אליהו) שקראו לא למכור או להשכיר דירות לערבים בעיר צפת. בין היתר כתב כי "חוקי ירושלים צריכים להיות תמונת המראה ההפוכה לחוקי נירנברג המפלים את האחר ושוללים ממנו זכויות."
מלון הילטון תל אביב

תכנון

בית המלון תוכנן בידי האדריכל יעקב רכטר בסגנון ברוטליסטי (בשיתוף משה זרחי ומיכה פרי). את עיצוב הפנים המקורי של המלון תיכננה האדריכלית דורה גד (לימים כלת פרס ישראל).
את צוות האדריכלים הישראלים ליוו צוות שמונה מצד הרשת העולמית כדי לשמור על הסטנדרטים הבינלאומיים של המלון.
יעקב רכטר תיכנן את חזיתות הבניין, הבולטות למרחוק בקו החוף של תל אביב, על ידי הפיכת אלמנט המרפסות למשחק גאומטרי חזרתי המייצר דינאמיות ומשחקי אור וצל. עיצוב הפנים ביקש לשקף את הסגנון המזרח תיכוני וזאת באמצעות שימוש בצבעי בז', שימוש בקרמיקה וקש וכן שטיחים צבעוניים המאזכרים רקמה בדווית.
המלון מתנשא לגובה של 17 קומות.

היסטוריה

הסכם להקמת המלון הושג בשנת 1961, חרף איומי החרם הערבי, והעניק לרשת הילטון הלוואה חריגה בגודלה וערבות של מדינת ישראל לאגרות החוב של החברה שהקימה את המלון. טדי קולק, שעמד בראש החברה הממשלתית לתיירות בעת ההיא הצדיק את התנאים המפליגים לרשת בהזדמנות להגביר את תנועת התיירות לארץ באמצעות הקמת בית מלון השייך למותג בעל מוניטין עולמי. אבן הפינה למלון הונחה בספטמבר 1962.
המלון נבנה על שטח בן 17 דונם במתחם השוכן בקצה הרחובות ז'בוטינסקי וארלוזורוב וממערב לרחוב הירקון, שנלקח מגן העצמאות וכלל את בית הקברות המוסלמי "עבד א-נבי", שפונה בחלקו לצורך הקמת המלון. חלק מהשטח הופקע על ידי עיריית תל אביב מידי הסוחר שמואל קנדין עוד בשנת 1946 לצורך הקמת הגן. בשנת 1960 הועבר השטח לידי רשות הפיתוח שמכרה אותו לצורך הקמת המלון. 
במהלך הבנייה, בדצמבר 1963, קרס עגורן ושלושה עובדים נהרגו.
חנוכת המלון התקיימה ב-13 בספטמבר 1965, בנוכחות ראש ממשלת ישראל לוי אשכול, נשיא הילטון העולמית קונרד הילטון ושר התיירות עקיבא גוברין. המלון שהוקם ומומן על ידי "החברה הממשלתית לתיירות", נתקל בקשיים בראשית שנות ה-70, ונמכר ליזמים פרטיים יהודים-גרמנים ובראשם משפחת טייג (שכיום בבעלותם המלון "דוד אינטרקונטיננטל תל אביב").
בראשית ימיו הקפיד המלון על לבוש אורחיו, ואסר כניסה ללא עניבה, אך הסתגל במהרה לסגנון הלבוש הישראלי.
לאחר שנים שבהן סבלו אורחי המלון ממצוקת חניה, עקב מגרש החניה הזעיר של המלון, הוקם בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 מרתף חניה גדול בשולי המלון, במקביל עבר המלון שיפוץ נרחב, לראשונה מאז הקמתו. עיצוב הפנים המקורי של דורה גד הוסר ואת מקומו תפס עיצוב פנים עדכני.
בקומת הקרקע של המלון מופעל מרכז אירועים גדול, המארח באופן שוטף כנסים בני מאות משתתפים. כמו כן, מופעלות במלון שש מסעדות שונות, מכון כושר וספא, בריכת שחיה, בית כנסת ומספר חנויות יוקרתיות.