ג'ון ראסקין

חייו

ראסקין נולד בלונדון ב-1819 לאב שהיה יבואן יין אמיד. התחנך בביתו, והתקבל לאוניברסיטת אוקספורד ללא כל תעודה רשמית. בראשית דרכו התעניין בעיקר בשירה. ספרו הראשון, "ציירים מודרניים", התפרסם ב-1843 בשם העט "בוגר אוקספורד" ועורר תהודה רבה. הטענה המרכזית בספר הייתה שציירי הנוף בני הזמן, בפרט ויליאם טרנר, עלו על האמנים הגדולים של הרנסאנס. כרך נוסף לספר יצא כעבור זמן מה, ולאחריו שני ספרים בנושא אדריכלות, בהם טען ראסקין כי קיים קשר בלתי ניתן להפרדה בין מוסר לבין אדריכלות, וכי הסגנון האדריכלי הנשגב ביותר הוא הסגנון הגותי המקושט, פיתוח בריטי של האדריכלות הגותית.
ספרים אלה כבר נחתמו בשמו של ראסקין, והוא היה לאחד ממבקרי התרבות החשובים של התקופה.

נישואים

ב-1848 נשא לאשה את אפי גריי, שלה הקדיש נובלה בסגנון פנטסטי, אך הנישואים היו בלתי מאושרים ובוטלו ב-1854. הוא לא נישא שנית מימיו. אפי גריי נישאה לצייר ג'ון אוורט מיליי, בן-חסותו של ראסקין, שתמך בהתלהבות באחווה הפרה-רפאליטית, חבורה אמנותית שמיליי היה משלושת מייסדיה, והייתה מושא להתקפות עקב דבקותה בתיאור ריאליסטי מאוד של סצינות מחיי ישו. משולש האהבה בין ראסקין, גריי ומיליי הונצח במספר מחזות ובאופרה. לאחר הפרשה, נטש מיליי את הסגנון הפרה-רפאליטי, וראסקין (שהוסיף לעודד את יתר ציירי החבורה) תקף בחריפות רבה את יצירותיו המאוחרות יותר.

ממבקר אמנות למבקר חברתי

בשלהי שנות החמישים של המאה ה-19, בעקבות משבר אמונה, התרחק ראסקין מביקורת אמנות, והחל לעסוק במרץ בנושאי חברה, בין היתר השפעת ידידו תומאס קרלייל. רעיונותיו בנושא צדק חברתי השפיעו לימים על התפתחות מפלגת העובדים הבריטית, (הלייבור), והזרם שכונה סוציאליזם נוצרי. עם מותו של אביו הכריז ראסקין כי מן הנמנע להיות סוציאליסט עשיר, ותרם את כספי הירושה לקרן צדקה ולקידום יוזמות חברתיות. כן לימד בעצמו במכללה שהוקמה לאנשי מעמד העובדים בלונדון.

מרצה באוקספורד

ב-1870 נעשה ראסקין ראש קתדרה חדשה לאמנויות היפות שהוקמה באוניברסיטת אוקספורד, על ידי הפילנתרופ פליקס סלייד. הוא מונה לכהונה נוספת בתפקיד והחזיק בו 1879. בהיותו באוקספורד התיידד עם לואיס קרול, ולאחר הנתק בין קרול ואליס לידל ומשפחתה מילא ראסקין תפקיד דומה לזה של קרול בחיי המשפחה. בתקופת שהותו באוקספורד התאהב ראסקין נואשות בצעירה בשם רוז לה טוש, והציע לה נישואין בהתמדה מרגע שהגיעה לגיל 17. רוז דחתה את הצעתו באופן סופי ב-1872 ומתה זמן קצר לאחר מכן, מה שדחף את ראסקין לייאוש מר ולהתפרצויות של מחלת נפש.

תביעת הדיבה של ויסלר

בשנות ה-70 של המאה ה-19, החלו רוחות חדשות מנשבות בתחום האמנות והציור, וביניהם תנועת האימפרסיוניזם. ראסקין, בהיותו קלאסיקן מושבע, תיעב בכל ליבו סגנון זה של ציור, ותקף אותו שוב ושוב בלשונו המושחזת, במאמרי הביקורת שלו שהתפרסמו בעיתונות.
ב-1878 ביקר בגלריה לאמנות, שהציגה את ציוריו של ג'יימס מקניל ויסלר, שהיה צייר אימפרסיוניסט בולט. הציורים עוררו את חמתו של ראסקין, ובפרט "נוקטרנו בשחור וזהב - הזיקוק הנופל", שהוצע למכירה תמורת סכום נכבד. ראסקין הזועם פרסם למחרת מאמר שבו כתב בין היתר "ראיתי כבר חוצפה, וראיתי פרימיטיביות בחיי, אבל דבר כזה לא ראיתי שבן אדם יצטרך לשלם 200 גיניאות תמורת הטחתה של פחית צבע על ידי איזה טמבל בעיני הציבור". וויסלר שנפגע מן הביקורת הקשה הגיש תביעת דיבה נגד ראסקין, ובמשפט שזכה לפרסום רב נמצא ראסקין אשם, אך נידון לקנס סמלי של רבע פני ללא תשלום הוצאות משפט. האירוע פגע במוניטין של ראסקין ואפשר שהאיץ את הדרדרותו המנטלית.

ירידת מעמדו של ראסקין כמבקר

הזרמים החדשים שעלו בעולם האמנות בסוף המאה היו זרים לראסקין. האימפרסיוניזם שתיעב נעשה סגנון הציור הפופולרי, ובעולם האמנות הבריטי החלה למשול בכיפה התנועה האסתטית, שבניגוד מוחלט לעמדותיו האמנותיות-מוסריות של ראסקין דגלה בדעה שלאמנות ערך אסתטי ורגשי גרידא, אך אין לה תפקיד מוסרי או מעשי. כתביו נתפסו יותר ויותר כמיושנים ובלתי רלוונטיים, במיוחד כיוון שהוא עצמו גילה עניין רב יותר במאיירי ספרים מאשר בציירים בני הזמן. גם בתקופה זו הוסיף לתמוך בארגונים פילנתרופים.
לעת זקנה, מפאת דיכאון ויאוש, אושפז בבית החולים לחולי נפש בלונדון.
נפטר ב-1900 משטף דם במוחו.