google/wiki40b huggingface dataset:
מוצב טרמית

מוצב טרמית היה מוצב צה"ל שחלש על ציר פילדלפי באזור רפיח הוא הוקם בשנת 1995 על בסיס מבנה מקומי עד אשר פונה ב-2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות.
המוצב הוקם על ידי צה"ל כדי למנוע מעבר של אמצעי לחימה ומחבלים מרצועת עזה למצרים ומשם לשטח ישראל. המוצב הוקם על בסיס בית ישן בן שלוש קומות, ששכן על מפגש הצירים פילדלפי (ציר גבול ישראל-מצרים) ורחוב צלאח א-דין ברפיח. מיקומו הבעייתי של המוצב, בין רפיח המצרית לרפיח הפלסטינית, כמו גם בידודו הביאו לסיכון עבור חיילי המוצב.
בשנת 1996, באירועי מנהרת הכותל, נהרג באזור המוצב אלוף-משנה נביה מרעי, סגן מפקד אוגדת עזה דאז.
במהלך האינתיפאדה השנייה לוחמי המוצב חוו שורה של פיגועים באמצעות מטעני חבלה וחפירת מנהרות תופת מתחת למוצב ופיצוצן. בעקבות הפיגועים הרבים וניסיונות ההסתננות הוחלט בשנת 2002 להוסיף "קיר שיגומים" לשני מוצבים מוצב טרמית החדש ולמוצב חרדון.
באוגוסט 2005 יצא צה"ל ממוצב טרמית בעקבות ההתנתקות והיציאה מחלקו הצפוני של ציר פילדלפי.
לאורך כל שנות פעילותו של המוצב איישו אותו לוחמי גדוד הסיור המדברי, חטיבת הנח"ל וחטיבת גבעתי.
סגן החטיבה הדרומית של אוגדת עזה, ויקטור סודאי, תיאר בכתבה במעריב את זכרונותיו מהמוצב: "שירתתי בלבנון ובנקודות חיכוך רבות, אבל מאז מלחמת יום הכיפורים לא היה מוצב ישראלי שהיה נתון ללחימה כה קשה ומתמשכת. אין בצה"ל חיילים שעוברים קרבות אש מדי יום כמו הלוחמים במוצב טרמית. קרב רודף קרב והסכנה תמיד מרחפת מעל הראש".
במסגרת ציון עשור לפינוי ציר פילדלפי, נערך ראיון עם מספר לוחמים, ששירתו במוצב. מפקד מוצב "טרמית" באותה תקופה תיאר את מה שארע: "תחילה חדלו לספור את בקבוקי התבערה שהושלכו על המוצב‭,"‬ אומר רס"ן (מיל') מיל'‬ יוני יצחק, "אחר כך הפסיקו לספור גם את אירועי הירי, ולבסוף הפסיקו לספור גם את הרימונים שעפו עליו. ולכן, במקום לדווח למפקדה על ‭300 ,200 ,100 ,80‬ רימונים בלילה, דיווחו ביובש: מאות רימונים‭."‬
זבולון כלפה

קורות חייו

זבולון כלפה נולד בבאר שבע וגדל במושב שרשרת ב-26 בספטמבר 1962. בנו של שמעון כלפה, מי שהיה לימים ראש מועצה אזורית עזתה. למד בישיבה התיכונית בכפר מימון ובישיבת הסדר בימית. במהלך לימודיו פונה חבל ימית, כחלק מהסכם השלום עם מצרים, וכלפה נטל חלק במאבק בפינוי. לאחר מכן היה שותף להקמת הישיבה מחדש בנווה דקלים, בשם ישיבת נווה דקלים. לאחר שסיים את לימודיו בכולל ושירותו בצה"ל, ניהל פנימייה בכפר מימון ומדרשה באיתמר. בהמשך עבר להתגורר בעצמונה, ושימש כמזכיר היישובים עצמונה ונצרים, וכחבר במועצה אזורית חוף עזה. כמו כן עסק, בהתנדבות, בבניית בית הכנסת בעצמונה ולאחר מכן נטל על עצמו פרויקטי בנייה שונים בגוש קטיף.
לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות הוביל מספר פעולות מחאה נגדה. בין היתר, ריכז את אזור הדרום במשאל מתפקדי הליכוד וארגן שרשרת אנושית בין גוש קטיף לירושלים.
לאחר יישום התוכנית היה ממקימי עיר האמונה בנתיבות ופעל למען שיקום המפונים וההתיישבות המחודשת במזרח חבל לכיש. כלפה היה בין יוזמי רכישת קיבוץ שומריה עבור המפונים. לאחר הסכם הרכישה בשנת 2006 עבר להתגורר בקיבוץ, והיה למזכיר הקיבוץ. כמו כן מכהן כלפה כחבר במועצה אזורית בני שמעון, מנהל קהילה בקיבוץ דביר של תנועת הקיבוץ הארצי וכחבר מזכירות אמנה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הוצב כלפה במקום השלישי ברשימת מפלגת תקומה. לאחר האיחוד עם הבית היהודי הוצב במקום השביעי ברשימה המשותפת. בינואר 2013 נבחר כלפה מטעם סיעת הבית היהודי לכנסת ה-19.
בבחירות לכנסת העשרים, במסגרת ההסכם עם מפלגת תקומה, הוצב כלפה במקום ה-18 ברשימה המשותפת עם הבית היהודי, אחרי שהגיע למקום ה-4 בבחירות המקדימות של תקומה. ב-26 בינואר 2015, עם הודעתו של נפתלי בנט על צירוף כדורגלן העבר אלי אוחנה למפלגתו, הודיע כלפה על פרישתו מרשימת הבית היהודי, וקרא ליו"ר תקומה אורי אריאל להחליט על ריצתה של המפלגה ברשימה עצמאית. במקומו הוצב מנכ"ל תקומה לשעבר, נחי אייל, וכלפה לא חזר לרשימה גם לאחר שאוחנה הודיע על פרישתו מהרשימה לכנסת. לדברי כלפה, זה היה לבקשתו ולאחר שסירב להתנצל כלפי בנט חרף לחצים שהפעילו עליו אנשי תקומה. לפי הודעת המפלגה, חוות דעת של היועץ המשפטי של תקומה קבעה שהוא אינו יכול לחזור בו מההתפטרות. 
כלפה נשוי לאיריס, מורה לאומנות, אב לשישה, גר כיום בשומריה.
עתודה טכנולוגית

עתודה טכנולוגית היא מסגרת לימודים שמעמיד צה"ל באמצעות משרד החינוך לרשות בוגרי כיתה י"ב, בעלי תעודה טכנולוגית. במסגרת זו, העתודאים דוחים את גיוסם לצה"ל, לומדים בכיתה י"ג לתואר טכנאי, ובאפשרותם להמשיך בכיתה י"ד לתואר הנדסאי.
לימודי העתודה הטכנולוגית מפוקחים על ידי משרד החינוך ותכני הלימודי מפותחים כך שיכשירו את הבוגרים למגוון המשימות שיידרשו למלא במהלך השירות בצבא ובשוק העבודה שלאחר השחרור.
לימודי העתודה הטכנולוגית מתקיימים במסלולי לימוד מגוונים הכוללים אלקטרוניקה, תוכנה, חשמל, מכונות, אדריכלות ובנייה, קולנוע וטלוויזיה, תעשייה וניהול ועוד. בסיום הלימודים, ולאחר שעמדו בבחינות של משרד החינוך ובהגשה של פרויקט גמר המסכם ומיישם את הידע שצברו, מוענקת לבוגרים תעודת הנדסאי מטעם משרד החינוך במסלול בו בחרו ללמוד.
בוגרי העתודה הטכנולוגית מתגייסים לצה"ל בהתאם לצרכיו ומשתלבים בחיילות האוויר, ים, מודיעין, חימוש ובאגף התקשוב.  לאחר הגיוס משתלבים הבוגרים בקורסים ובהכשרות צה"ליות בהתאם לנדרש ובהתאם לתפקיד אותו ימלאו במהלך השירות ובהתאם לצורכי החיל הקולט.
הלימודים בעתודה הטכנולוגית ממומנים (בחלק מהמקרים) על ידי צה"ל. לימודי העתודה הטכנולוגית מקנים לבוגרים פטור ממבחן פסיכומטרי והכרה בעד 30 נקודות זכות בבואם ללמוד במוסדות להשכלה גבוהה (בכפוף לתנאיו של המוסד בו יבחרו ללמוד).
דרוונגרד

רעיון הקמת הכפר

אמיר קוסטוריצה הצהיר בשנת 2004:
איבדתי את עירי במהלך המלחמה. זו הסיבה שרציתי להקים כפר משל עצמי. הוא קרוי בשם גרמני: קוסטנדורף. אארגן בו סמינרים, עבור אנשים המעוניינים ללמוד את אמנויות הקולנוע, ההופעות המוזיקליות, הקדרות, הציור. יהיה זה המקום בו אתגורר, ואליו אנשים יוכלו להגיע מעת לעת. יתגוררו בו כמובן אנשים נוספים שיעבדו. אני חולם על מקום פתוח עם גיוון תרבותי, אשר מכוון נגד הגלובליזציה.

פסטיבל קולנוע ומוזיקה

מאז שנת 2008 הכפר מארח פסטיבל שנתי לקולנוע ולמוזיקה, המציג סרטי קולנוע ויצירות מוזיקליות מרחבי העולם. הפסטיבל נודע בכך שאין בו שטיח אדום או כל סממן אחר של פסטיבלי הקולנוע בהוליווד. בשנת 2010 התארח בפסטיבל השחקן ג'וני דפ, ובשנת 2013 התארחה בו השחקנית מוניקה בלוצ'י.
וולסינג מתילדה

וולסינג מתילדה הוא שיר העם האוסטרלי הידוע ביותר. יש המכנים אותו ההימנון הבלתי רשמי של אוסטרליה. זוהי בלדה שנכתבה בידי המשורר האוסטרלי בנג'ו פטרסון (Banjo Paterson ) ופורסמה בשנת 1895. לעומת זאת יש דעות שונות באשר למקורו של הלחן. אחת הדעות אומרת כי פטרסון התאים את המלים ללחן העממי הסקוטי Craigeelee, ואילו את התווים רשמה כריסטינה מקפרסון. השפה ששימשה את פטרסון רוויה בסלנג אוסטרלי המצריך פרשנות כדי להבין את השיר.

תוכן השיר

השיר מספר את סיפורו של נווד (swagman) שחנה לו בסבך ליד אגם קטן (billabong) בצילו של עץ הקוליבה (coolibah). תוך כדי המתנה לרתיחת המים בקופסת הפח שלו (billy) הוא שר את המלים "מי יבוא לנדוד אתי עם הצרור שעל גבי". הצרור (swag) ותוכנו הוא כל רכושו. לנדוד או להתגלגל בדרכים באופן זה מכונה Waltzing Matilda כאשר waltzing  מקורה, אולי, מן הגרמנית מריקוד הוואלס המתגלגל (Waltzer). המילה שהתחבטו ביותר בפירושה היא מתילדה. אין הכוונה כאן לשמה של אישה, אך ייתכן שהשם הנשי מתילדה ניתן בהשאלה לצרור העטוף ביריעת בד או מעיל, על ידי אותם נוודים גברים שדימו כך להנעים להם את בדידותם.
בחלקו השני של השיר מופיע תיש בר (jumbuck) שבא לשתות ממי האגם. הנווד קופץ על המציאה ודוחפו לתרמילו (tuckerbag), אלא שלפתע הופיע כפרי אוסטרלי (squatter) ושלושה שוטרים (trooper). בראותו אותם קופץ הנווד אל מי האגם וטובע כשהוא צועק כי לעולם לא יתפסוהו חי. הוא אינו מוותר על החופש המוחלט שלו. ואם תעברו ליד אותה שלולית תוכלו לשמוע עדיין את קולה של רוחו.
ק. וו. צראם

ק. וו. צראם (C. W. Ceram; ‏ 20 בינואר 1915, ברלין, הקיסרות הגרמנית – 12 באפריל 1972, המבורג, גרמניה) היה שם העט שבו נודע הסופר והעיתונאי הגרמני קורט וילהלם מארֶק (בגרמנית: Kurt Wilhelm Marek), שכתב ספרי מדע פופולרי העוסקים בארכאולוגיה.

ביוגרפיה

מארק נולד בברלין בשנת 1915. בזמן מלחמת העולם השנייה היה חבר ביחידת תעמולה שפעלה בשורות הוורמאכט וכתב ספרי תעמולה נאצים, ובהם "כך החזקנו בנרוויק" (Wir hielten Narvik‏; 1941) ו"מראה אדומה: בכל מקום כנגד האויב - התותחנים של הרייכסמרשל" (Rote Spiegel - überall am Feind. Von den Kanonieren des Reichsmarschalls; ‏ 1943).
לאחר המלחמה עבד צראם עבור בית ההוצאה "ריבולט" בהמבורג. במסגרת זו פרסם, בשנת 1949 את ספרו הידוע "אלים, קברים ומלומדים". הספר פורסם בשם העט "צראם" שהוא היפוך אותיות בגרמנית של שמו, מארק, ובראשי התיבות של שמו, ק. וו. כפי הנראה השתמש מארק בשם העט על מנת לפתוח בקריירה חדשה המנותקת מעברו בשירות הנאצים.
הספר "אלים, קברים ומלומדים", שהיה מעין ספר מדע פופולרי המגיש לקהל הרחב נושאים בארכאולוגיה בשפה בהירה ומעניינית, היה להצלחה עולמית. הוא הודפס בחמישה מיליוני עותקים, ותורגם ל-28 שפות, בהן עברית. בשנים שלאחר מכן המשיך צראם בכתיבת ספרים הנוגעים לארכאולוגיה ולתרבויות עתיקות, אם כי אלו לא הצליחו להשתוות להצלחת "אלים, קברים ומלומדים".
בשנת 1954 היה צראם בין האחראים לפרסומו בארצות הברית של הספר "אישה בברלין", מעין קטעי רשימות ויומן של אישה אלמונית שחוותה את סוף מלחמת העולם השנייה בברלין, ותיעדה את התנהגותם של הסובייטים, ובמיוחד את מנהגם לאנוס את הנשים בשטחי הכיבוש הסובייטי. הספר התקבל בקרירות בשנת 1954, אך בשנת 2003 התפרסם שוב בגרמניה והיה שם לרב מכר. כיום ידוע כי כותבת הספר הייתה מרתה הילרס, הידועה אף היא כמי שעסקה בתעמולה נאצית בעת המלחמה.
צראם הוא אביו של הצייר מקס מארק.
צראם מת בהמבורג בשנת 1972.
כתיבתו של צראם בנושאי הארכאולוגיה, והדרך שבה הביא את המדע לקהל הרחב, הביאו לייסוד פרס על שמו, המוענק מדי מספר שנים על ידי מוזיאון "Rheinisches Landesmuseum" בבון, לסופר שכתב ספר עיון בארכאולוגיה. הפרס הוענק לראשונה בשנת 1974, ולאחרונה בשנת 2002.
קשר גליקוזידי

קשר גליקוזידי (Glycosidic bond) הוא קשר כימי קוולנטי בין קבוצת המיאצטל של מולקולת סוכר, כגון גלוקוז, לבין קבוצה כהלית. כתוצאה מהיווצרות הקשר נוצר אצטל.
קשר גליקוזידי קיים בין חד-סוכרים בדו-סוכרים, אוליגו-סוכרים ורב-סוכרים. דוגמה לקשר כזה הוא הקשר של גלוקוז לפרוקטוז במולקולת הסוכרוז. הקשר נוצר באמצעות תגובת קונדנסציה שבה חוברות קבוצות הידרוקסיל (OH) משני חד-סוכרים. בתגובה זו נוצרת מולקולת מים ושני הסוכרים מחוברים דרך אטום חמצן. הקשר הגליקוזידי מתפרק כאשר מופרש אנזים מתא אל מחוצה לו, ובהשקעתה של מולקולת מים הדו סוכרים מתנתקים.
קשר N-גליקוזידי הוא קשר בין המיאצטל (למשל ריבוז) לבין קבוצת NH על טבעת ארומטית. קשר כזה מצוי בין ריבוז או דיאוקסיריבוז בנוקלאוטידים, אבני הבניין של ה-RNA וה-DNA.
גורמי מחלות מסוימים גורמים לניתוק קשרים גליקוזידיים באתרים מסוימים בתא. החיידק הגורם לדיזנטריה, למשל, מנתק קשרים גליקוזידיים ב-rRNA, המרכיב את הריבוזומים, שם מיוצרים חלבוני התא. יצור החלבונים נפסק והתא מת במהרה.
כוכב השביט מגיע לעמק המומינים

עלילת הספר

אל בית המומינים מגיע אורח מוזר בשם עכבר המושק אשר מספר להם על היקום ועל הכוכבים המסוכנים המשוטטים בו. כמו כן הוא מציין בפניהם כי הוא חש לאחרונה כי אסון גדול עומד לקרות. בעקבות כך, סניף ומומין מחליטים ללכת למצפה כוכבים מרוחק כדי לברר פרטים נוספים על כוכב שביט אשר לדעתם צפוי להתרסק בקרוב על כדור הארץ.
במהלך מסעם הם נתקלים בסנופקין הנווד שמצטרף אליהם. הסירה של החבורה נתקעת בהמשך במערה והחבורה כמעט ונופלת לתוך בור עמוק אך מר המיולין מציל אותם באמצעות רשת הפרפרים שברשותו. לאחר מסע רב הרפתקאות בהרים המבודדים החבורה מאתרת את מצפה הכוכבים והחוקרים במצפה הכוכבים מיידעים אותם בכך שכוכב השביט אכן עושה דרכו לכדור הארץ ומציינים בפניהם את המועד המדויק בו כוכב השביט צפוי להתרסק על כדור הארץ.
בעקבות כך החבורה מחליטה לחזור באופן מיידי לביתם כדי להזהיר את תושבי עמק המומינים. בדרכם חזרה לעמק המומינים מצטרפים אל החבורה סנורקה, סנורק ומר המיולין. לאחר שהחבורה פוגשת במומינאמא ומומינאבא, החבורה מחליטה למצוא מחסה במערה המסתורית. עם זאת, כוכב השביט לא מתרסק בסוף הסיפור בעמק המומינים.
Streets of London

הפקה

מקטל כתב את השיר בהשראת חוויותיו בטיולי טרמפים והופעות רחוב שערך באירופה במהלך שנות העשרים המוקדמות שלו, ובמיוחד בפריז ובלונדון. מקור הסיפורים המובאים בשיר הוא של פריזאים דווקא, אך הוא בחר להציג אותם כיושבי לונדון על מנת שלא להעליב את פריז. הוא נמנע מלכלול את השיר, המנוגן בטכניקת הפינגר סטייל, באלבום הבכורה שלו שיצא לאור בשנת 1968, במחשבה שהוא מדכא מדי; אך בשנה שלאחר מכן כלל אותו באלבומו השני Spiral Staircase, בהשפעת מפיק האלבום. ב-1974 יצא השיר לשוק גם כסינגל.
השיר זכה להצלחה גדולה, הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי, והיה לשירו המצליח ביותר של מקטל מבחינה מסחרית - בעיקר בעקבות יציאת הסינגל ב-1974 - עם שיא מכירות של 90,000 עותקים ביום אחד ב-1974. השיר זיכה את מקטל בפרס איבור נובלו בקטגוריה לכותבי שירים.
עם השנים ביצעו למעלה ממאתיים אמנים גרסאות כיסוי של השיר, בהם מרי הופקין, שינייד אוקונור ורוג'ר ויטאקר.
ג'ורג' בואן

משפחתו

לבואן ולרעייתו הראשונה נולדו מספר ילדים. הראשון שבהם נפטר בינקותו; בתם, אדלייד דיאמנטינה בואן נולדה ב-17 באוגוסט 1858 באיים האיוניים; זואי קרולין בואן נולדה ב-28 באוגוסט 1860 בבית אדלייד - בית הממשלה הזמני שבבריזביין, קווינסלנד; אגנס הרברט בואן נולדה ב-26 ביולי 1862 בבית הממשלה הישן שבקווינסלנד; ג'ורג' ויליאם הוורד בואן, נולד ב-9 באפריל 1864 בבית הממשלה הישן שבקווינסלנד; ואלפרדה ארניסטינה אלברטינה בואן, נולדה ב-10 באפריל 1869 בבית הממשלה באוקלנד שבניו זילנד.
הרוזנת דיאמנטה נפטרה בלונדון בשנת 1893.
בשנת 1896 נשא בואן את רעייתו השנייה, לטישה פלורנס וייט, בצ'לסי שבלונדון.
בואן נפטר ב-21 בפברואר 1899 בברייטון שבססקס בעקבות מחלת סימפונות (ברונכיטיס) שנמשכה יומיים. נקבר ב-25 בפברואר 1899 בבית הקברות קנסל גרין שבלונדון.
ג'ין מ. אואל

ביוגרפיה

אואל הייתה כותבת טכנית ומנהלת אשראי. בשנת 1977 החלה בתחקיר היסטורי לקראת כתיבת ספריה וזאת בקריאה על עידן הקרח והתפתחות האדם שכלל ביקור באתרי ארכאולוגיה פרה-היסטוריים (מצרפת דרך אוקראינה) והתייעצות עם מומחים עולמיים בנושא. שכלל לקיחת קורסים בנושאי הישרדות, בניית מערות קרח, הדלקת אש, עיבוד עורות, וסיתות כלי נשק מאבן.
אבי בל

אברהם אָבִי בֵּל הוא פרופסור בפקולטות למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן ושל אוניברסיטת סן דייגו, ועמית בכיר בפורום קהלת.

ביוגרפיה

בל בעל תואר ראשון ושני בהצטיינות במשפטים מאוניברסיטת שיקגו ותואר שלישי מאוניברסיטת הרווארד. הוא התמחה בבית המשפט העליון בלשכת השופט מישאל חשין. תחומי המחקר של בל הם קניין ותאוריות של קניין, מיסוי מקרקעין, משפט בינלאומי פומבי, משפט ציבורי, הסכסוך הערבי-ישראלי וניתוח כלכלי של המשפט.
בל נחשב לחוקר מוביל בתחום הניתוח הכלכלי של המשפט, והוא חבר באגודה הישראלית למשפט וכלכלה, וכן במקבילתה בארצות הברית, American Law and Economics Association. מאמרים שכתב הוצגו בכנסים השנתיים של אגודות אלו וכן ב-International Society for New Institutional Economics, ופורסמו בכתבי העת המשפטיים המובילים בעולם, בהם: Yale Law Journal, Stanford Law Review and Columbia Law Review. כמו כן, בל כיהן כמנהל הפורום המשפטי העולמי במרכז ירושלים לעניינים ציבוריים.
בשנת 2011 השתתף בל בדיון באוניברסיטת סטנפורד בנושא "דו"ח גולדסטון והחלת המשפט הבינלאומי על הסכסוך הערבי-ישראלי", בו התפלמס עם ריצ'רד גולדסטון באשר לממצאי הדו"ח. מספר ימים לאחר מכן, גולדסטון הצהיר כי בניגוד לנטען בדו"ח, מדינת ישראל לא התכוונה לפגוע באזרחים.
בל כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטאות פורדהם וקונטיקט.
חבורת בימות

חבורת בימות

החבורה הורכבה משלושה עשר חברים וביניהם יוצאי להקות צבאיות. בין חברי הלהקה ניתן למנות את הזמרים מירי אלוני, רותי בן אברהם, דני גרנות, עוזי מאירי, יגאל חרד ואחרים.
המופע בוים על ידי צדי צרפתי וזכה להצלחה רבה.
בנוסף לשיריה המוכרים של שמר ששולבו במופע, הוצגו שירים חדשים כמו "לשיר זה כמו להיות ירדן", "לא אמות כי אחיה" (שהולחן על פסוקים מתוך תהילים) "בארץ להד"ם", "מר נרקיס", ו"שש עשרה" שהפכו ללהיטים גדולים.
הלהקה התפרקה בשנת 1973.

איפיון המופע של "חבורת בימות"

המופע משירי שמר, כלל את המיטב שבשיריה בתקופה שאחרי מלחמת ששת הימים. נוסף לשירים המוכרים כלל המופע גם שירים שחשפו פן מוכר פחות של שמר, עם שירים כמו "מר נרקיס" העוסק ברווק כרוני, "שיר ערש למקרים מיוחדים" שהוא שיר ערש לבתם של הורים גרושים, "אנשים יפים" העוסק במיופייפי החברה הגבוהה, ו"המכשפות" על עיתונות רכילאית.
בערב נכללו גם השירים "ארבעים" ("יצאתי תמיד עם יותר צעירים... ולבשתי ביקיני אחרי גיל עשרים") ו"אני מגדלת בעל" ("וכשאומר שאני גידלתי בעל, הם ישלחו אותי ישר לגן עדן"). שמר נמנעה מלכלול את שני האחרונים בלקטי הפזמונים הרבים שהוציאה במהלך השנים.
בין הלהיטים הגדולים ממופע זה היו "לשיר זה כמו להיות ירדן" ו"בארץ להד"ם", שניהם בביצועה של מירי אלוני.
שני שירים מהמופע הגיעו למצעד השנתי תשל"ג (1973): "מר נרקיס", שדורג במקום ה־25 ו"לשיר זה כמו להיות ירדן", שדורג במקום ה-18.
המנהלת המוזיקלית של המופע הייתה הפרופ' למוזיקה - חנה הכהן.
המעבדים של שירי המופע היו: מתי כספי, שלמה גרוניך, אלכס וייס, סטו הכהן, גיל אלדמע ופולדי שצמן.

אלבום

האלבום "שירי נעמי שמר" (1972, מילים ולחנים - נעמי שמר) הוקלט על ידי חברי "חבורת בימות" .
רוב שירי האלבום עובדו על ידי מתי כספי: "לשיר זה כמו להיות ירדן", "אין ויש", "חרוזי ביניים", "בארץ להד"ם", "לא אמות כי אחיה", "מר נרקיס", "אני מגדלת בעל", "ארבעים", "שני צלמי רחוב".
יוקאטה

יוקאטה (ביפנית: 浴衣) הוא סוג של קימונו קיצי. להבדיל מהקימונו, העשוי משי, היוקאטה מיוצר בדרך כלל מכותנה או מסיבים סינתטיים והוא חסר בטנה. מלבוש זה משמש הן נשים והן גברים
את היוקאטה לובשים בחגיגות של זיקוקי די נור ואירועי קיץ אחרים ביפן. היוקאטה משמש גם כחלוק רחצה ולמרות שאינה משמשת רק לפני או אחרי רחצה, משמעות השם היא "חלוק רחצה".
היוקאטה מיוצר עם שרוולים רחבים ותפרים ישרים. באופן מסורתי היו מייצרים יוקאטה מבדים בצבע אינדיגו, אך כעת ניתן למצוא יוקאטה בצבעים שונים וככל שהלובש צעיר יותר, הצבעים יותר חיים והאיור על הבד נועז יותר.
יצחק פרנקנטל

יצחק שלמה פרנקנטל (נולד בשנת 1951) הוא פעיל שלום ישראלי, מייסד חוג ההורים - פורום המשפחות.

ביוגרפיה

יצחק פרנקנטל נולד בבני ברק למשפחה דתית יוצאת גרמניה. אביו, משה יהודה (ליאו) פרנקנטל, היה מחלוצי תעשיית החלב בישראל ובעליה של חברת הגלידות סנוקרסט.
ביולי 1994 נחטף בנו, אריק פרנקנטל, שהיה באותה עת חייל בשריון, בעת שלקח טרמפ בצומת ראם, ונרצח על ידי מחבלים של ארגון החמאס.
בעקבות הטרגדיה שפקדה אותו, הקים פרנקנטל את חוג ההורים - פורום המשפחות, המורכב מהורים שכולים יהודים ופלסטינים, הנפגשים במטרה לקיים דיונים ולקדם את רעיונות השלום והפיוס בין העמים. כמו כן ייסד את מכון אריק, העוסק בקירוב בין ישראלים לפלסטינים ומקדם את הפיוס בין העמים בדרכים חינוכיות.
הוא שימש כמזכ"ל תנועת עוז ושלום - נתיבות שלום וערך את העלון השבועי שלה "שבת שלום". כיום הוא מגיש תוכנית בשם "בקש שלום ורדפהו" ברדיו כל השלום.
בשנת 2001 שודר בערוץ 2 הסרט הדוקומנטרי "צוואת הבן", בבימוי איתן וצלר, אודות פועלו של יצחק פרנקנטל. הסרט שודר גם ברשת ה-BBC.
בשנת 2008 יצא לאור ספרו "דור המדבר על הכוונת". בשנת 2011 הזכיר אותו ואת פעילותו נשיא ארצות הברית ברק אובמה במהלך נאומו על המצב במזרח התיכון.
בבחירות לכנסת ה-17 היה במקום סמלי ברשימת מרצ ובבחירות לכנסת ה-18 היה במקום סמלי ברשימת התנועה הירוקה-מימד.
אשרף פהלווי

פעולותיה בימי שלטונו של אחיה

בשנת 1967, פעלה אשרף כנציגה האיראנית בועדת האו"ם לזכויות אדם ובמועצה הכלכלית והחברתית. אשרף הייתה תומכת נלהבת בזכויות הנשים באיראן ובעולם. בשנת 1934, הנסיכה אשרף ואחותה הנסיכה שמס, היו לשתי הנשים האיראנית הראשונות להוריד את הרעלה, שהנשים באיראן נהגו לעטות. אשרף הייתה גם פעילה נלהבת בתוכניתו של אחיה לקידום האוריינות וחיסול האנאלפביתיות, וכיהנה כחברה בוועדה הבינלאומית המייעצת לקידום אוריינות. בזמן ששהתה בבית הקיץ שלה בריביירה הצרפתית בקיץ 1976, אשרף יצאה ללא פגע מניסיון התנקשות מסתורי בחייה, כשארבע עשרה כדורים נורו לצידי מכוניתה.

פרשיית הסמים

ישנם רבים הטוענים כי שרף עסקה בייבוא סמים לאיראן בלא מפריע בתקופת שלטונו של אחיה, ושמשם הרוויחה את הונה העצום.

לאחר המהפכה האסלאמית

לאחר מהפכת 1979, אשרף ביקשה מדייוויד רוקפלר לסייע לאחיה, מוחמד רזא שאה פהלווי, למצוא מקלט. היא עזבה את איראן לאחר המהפכה ב-1979 ומאז חיה בין בתיה בפריז, ניו יורק ומונטה קרלו. היא נפטרה ב-7 בינואר 2016 בגיל 96.
דייוויד אוליבר

ביוגרפיה

אוליבר נולד בדנוור, קולורדו. אמו, ברנדה צ'מבר, הייתה אצנית בריצת 400 מטר משוכות.

2007

באליפות העולם שנערכה באוסקה יפן בשנת 2007 סיים אוליבר במקום 12 בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.42 שניות.

2008

באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה אוליבר במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.18 שניות, אחרי דאירון רובלס מקובה (12.93 שניות) ודייוויד פיין בן ארצו (13.17 שניות). בסיבוב השני של התחרות הוא קבע את התוצאה המהירה בסיבוב זה (13.16 שניות).

2010

באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא קטר במרץ 2010 זכה אוליבר במדליית ארד בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.44 שניות, אחרי דאירון רובלס שקבע שיא אליפות חדש של 7.34 שניות, וטרנס טרמל שהשווה את השיא האמריקאי (7.36 שניות). 
בתחרות שנערכה בפריז, צרפת ב-16 ביולי אותה שנה קבע אוליבר בריצת 110 מטר משוכות שיא ארצות הברית חדש של 12.89 שניות, באותה העת התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים.

2011

בתחרות שנערכה באולם בשטוטגרט גרמניה ב-5 בפברואר 2011 קבע אוליבר בריצת 60 מטר משוכות שיא אישי חדש של 7.37 שניות, מאית השנייה איטי משיא ארצות הברית ובאותה העת התוצאה השישית בטיבה בכל הזמנים.
באליפות העולם שנערכה בטגו קוריאה הדרומית בסוף אוגוסט אותה שנה סיים אוליבר במקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.44 שניות, בתוצאה זהה לזו של אנדי טרנר מבריטניה שזכה במדליית הארד.

אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה במוסקבה רוסיה בשנת 2013 זכה אוליבר במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.00 שניות, לפני ריאן וילסון בן ארצו (13.13 שניות) וסרגיי שובנקוב מרוסיה (13.24 שניות).

2015

במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בטורונטו, קנדה ביולי 2015 זכה אוליבר במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.07 שניות, לני מייקל תומאס מטרינידד וטובגו (13.17 שניות) ושיין בראת'ווייט מברבדוס (13.21 שניות).
גרייהאונד

מבנה ויכולת

הגרייהאונד הוא מהגדולים במשפחת כלבי הרוח, ומגיע עד לגובה של 76 ס"מ (שני לוולפהאונד אירי) ולמשקל של עד 32 ק"ג, שזהו משקל יחסית קל לכלב בגובה הנתון.
הגרייהאונד יכול לרוץ במהירות של עד 65 ק"מ בשעה (45 מיילים לשעה), רץ בקלילות ובגמישות. בשעת ריצה, נמצא הגרייהאונד כ-70% מהזמן באוויר.

היסטוריה

ישנן עדויות לכלבים מטיפוס זה עוד משנת 3500 לפני הספירה, כשהעתיקה מביניהם נמצאה בכד קבורה בעיר העתיקה שושן (דרום איראן) וגילה מוערך משנת 4200 לפנה"ס. תיעודים נוספים לגרייהאונד נמצאו על גבי ציורי קיר, פסלים ותחריטים. הגזע תפס מקום של כבוד בחיי היום יום וערכו היה רב גם כרכוש, דבר שהתבטא במסחר רב עם המצרים.
ממצרים נדד הגרייהאונד, דרך נתיבי המסחר, גם ליוון העתיקה, ושימש בעיקר לציד ארנבות וצבאים - "גרייאוס" משמע לצוד, בשפה היוונית.  ביוון הונצח הגזע על גבי כדים וציורים ומוזכר רבות בכתבי המיתולוגיה.
בימי הביניים חלה דעיכה מסוימת בפופולריות הגזע, השתמשו בו פחות לציד, והגרייהאונד הפך לסמל מעמד תרבותי של אנשי האצולה והכמורה.
בשנת 1016 הוחמרו באירופה חוקי הציד, באנגליה חוקק חוק קאנוט על שם המלך הדני שמלך באנגליה, שאסר על פשוטי העם להחזיק בכלבים אלו. החוק בוטל רק לאחר 400 שנים. ]
משום חזותו האצילית והייחודית של הגזע, הרבה הגרייהאונד להעסיק את אומני התרבויות השונות בהם היה קיים, ונחשב לאחד הגזעים המצוירים ביותר באמנות, החל מתקופת מצרים העתיקה, יוון, רומי, ימי הביניים וברנסאנס.
ארץ מוצאו של הגרייהאונד "המודרני" היא אנגליה. ב-1561 אורגנה תחרות הריצה הראשונה. התחרות נערכה בזוגות - שוחררה ארנבת ומיד אחריה שוחררו זוג כלבים, כשהמהיר מביניהם היה מנצח ולאו דווקא זה שתפס את הארנבת.

הגרייהאונד בישראל

כלבי גרייהאונד הראשונים הובאו לארץ משווייץ בשנת 1971. 
על פי רשימות החוג הישראלי לכלבי רוח מספר הפרטים מגזע זה עמד קרוב לשישים פרטים, שמתוכם שמונה המלטות עם ארבעים ושמונה גורים, כאשר רובם של הכלבים הם מקווי תערוכות ולא מקווי מירוצים.