זכות הבחירה לכנסת

הזכות לבחור ומגבלותיה

סעיף 5 בחוק הגדיר את הזכות לבחור וקבע כי "כל אזרח ישראלי בן שמונה עשרה שנה ומעלה זכאי לבחור לכנסת אם בית משפט לא שלל ממנו זכות זו על פי חוק; חוק הבחירות יקבע את המועד שבו ייחשב אדם בן שמונה עשרה שנה לעניין השימוש בזכות הבחירה לכנסת". הסעיף קבע כי שני התנאים העיקריים לזכות הבחירה הם הגיל והאזרחות. תחילה כשרות הגיל קבעה כי לבן 18 ייחשב כל מי שיום הולדתו ה-18 חל לא יאוחר מיום ט"ו באב של שנת פנקס הבוחרים שבה מתקיימת הבחירות. תיקון לחוק קבע שבבחירות יוכל להצביע כל מי שיהיה בן 18 עד ליום הבחירות. הסעיף נוסח כך שהמועד שבו ייחשב אדם בן 18 לא ייקבע ביום הבחירות עצמו. 

כשרות האזרחות נקבעה כתנאי מהותי לזכות הבחירה כאשר הרישום בפנקס הבוחרים אינו מהווה הוכחה לאזרחות. הדילמה הנעוצה במגבלת האזרחות באה לידי ביטוי אצל התומכים בה הטוענים שמי שהיגר לאחרונה למדינה ועדיין לא קיבל אזרחות, אינו בקיא בנושאים שעל הפרק וקל להפעיל עליו מניפולציות בבחירות צמודות. יש טעם לפגם בכך שמהגרים חדשים עלולים להכריע את תוצאות הבחירות בעבור האזרחים הוותיקים. מנגד, יש הטוענים  כי יש לתת גם למהגרים טריים זכות בחירה, אחרת תופעל עליהם אפליה על רקע פוליטי, והם ירדו לדרג של "נתינים". זכותם של מהגרים טריים אשר משלמים מיסים ומצייתים לחוק להביע את דעתם על אותם מיסים וחוקים. 
בחוק הבחירות לכנסת משנת 1969 הוגדרו שלושה סייגים נוספים לזכות הנ"ל: רישום בפנקס הבוחרים, רישום במרשם התושבים ושימוש בתעודת זהות לצורך ההצבעה. בצד הגבלות הגיל והאזרחות, ובניגוד לרוב המדינות הדמוקרטיות, שלל החוק את הצבעתם של אזרחים השוהים בחו"ל באורח זמני למעט אוכלוסיות מיוחדות כפי שיתואר בהמשך. מצב זה יוצר לעיתים עיוותים כגון זכותו של עולה חדש לבחור לאחר שקיבל אזרחות באופן מיידי עם עלייתו, גם אם נמצא בישראל חודש בלבד, לעומת אזרח ותיק (שיש לו זיקה רבה יותר למדינה והוא משלם מיסים באופן קבוע) השוהה מחוץ לישראל במסגרת לימודים, עבודה, עזרה הומניטארית בינלאומית או אפילו טיול, והוא משולל אפשרות להצביע. בניגוד להגבלות האחרות על הצבעה השוללות את זכות ההצבעה מנתח זעיר של האוכלוסייה, במקרה זה מדובר בשיעור ניכר של אזרחים. בזמן היותו ח"כ, העלה משה ארנס הצעת חוק אשר ניסתה לשנות את המצב. לדבריו: "בעידן הגלובליזציה, כאשר יש אזרחים רבים השוהים מחוץ למדינתם לרגל עסקיהם ביום הבחירות, יש לאפשר להם להשתתף בבחירות באמצעות הנציגויות הישראליות בחו"ל".

דעות בעד ונגד ההצעה

תומכי ההצעה מודעים לבעייתיות שבה לפיה נשאלת השאלה כיצד להרחיב את נגישות ההצבעה לאותם אזרחים תושבי ישראל השוהים בחו"ל באופן זמני בלבד, מבלי לאפשר הצבעה לאלה שהיגרו מישראל ואינם מתכוונים לחזור אליה, או לאלה שמחזיקים באזרחות ישראלית מכוח חוק השבות אך לא חיו בה בפועל. הפתרון המעשי היחידי לִברור בין שני טיפוסי האזרחים הללו הוא באמצעות קביעת קריטריונים המשלבים דרישה של אזרחות ושהות בישראל. מתנגדי ההצעה טוענים כי הבעייתיות רבה מדי, וכי אין ביטחון שאפשר להפעיל בצורה אפקטיבית קריטריונים ברורים לאבחנה בין סוגי הציבור השונים. הם מצביעים על הסכנה הטמונה בכך שאוכלוסיות גדולות שאינן חיות ולא תחיינה בישראל, עלולות להכריע בחירות צמודות. אולם, קיימים כאמור יוצאים מן הכלל ובתיקון לחוק הבחירות לכנסת נקבע כי תותר הצבעתם של אוכלוסיות מיוחדות הכוללות עובדי מדינה, עובדי הסוכנות היהודית, ההסתדרות הציונית העולמית, קרן קיימת לישראל וקרן היסוד – השוהים דרך קבע בחו"ל מתוקף עבודתם. כמו כן תותר הצבעת בני-זוגם וילדיהם עד גיל 20 וזאת בקלפיות מיוחדות אשר תוצבנה בנציגות דיפלומטית או קונסולארית של ישראל. בנוסף לכל אלה, מסדיר החוק את זכות הבחירה של חיילים ושוטרים, ימאים בכלי שיט ואסירים בבתי-סוהר ובבתי-מעצר. בעוד במדינות מסוימות בעולם נשללת זכות הצבעתם של אנשים הלוקים בשכלם או בנפשם מחשש כי לא יקיימו בחירה מושכלת, בישראל אין כל הגבלה על הצבעה של חולי נפש. במקביל לבעייתיות של קביעת כשירותו השכלית או הנפשית של אדם להצביע, בסעיף 5 לחוק יסוד: הכנסת מתאפשרת שלילת זכות הצבעה של הלוקים בשכלם או בנפשם במקרה שבית משפט החליט על כך. אולם מכיוון שמעולם לא נחקקו כל הוראות חוק מתאימות, בפועל לא נשללה מעולם זכותו של אזרח להצביע על רקע של אי-כשירות נפשית או שכלית.

צינון

עד לשנת 1959 לא נדרשו עובדי מדינה וקציני צבא בכל דרגה שהיא לעזוב את עבודתם או תפקידם בטרם התמודדו לכנסת. עם הגשת הרשימה שבה נכללו הופסקו עבודתם או שירותם עד ליום הבחירות (ואם נבחרו - כל עוד היו חברי כנסת). בשנת 1959 נקבעה תקופת צינון קצרה לקצינים בשירות קבע, בכל דרגה, ולעובדי מדינה בדרגות הבכירות, כך שיוכלו להתמודד רק אם פרשו מתפקידם 100 ימים לפחות קודם לבחירות. הגדרת הדרגות הבכירות שבהן עובד נדרש לצינון השתנתה במהלך השנים עד שנקבע בתיקון חוק הבחירות לכנסת בשנת 1992 כי הצינון יידרש מכל עובדי המדינה והתאגידים שהוקמו בחוק בארבע הדרגות העליונות של כל דירוג. בשנת 1993 נקבע כי גם שוטרים וסוהרים לא יוכלו להיות מועמדים לכנסת אלא אם כן פרשו מתפקידם 100 ימים לפחות קודם לבחירות.
בשנת 2001 נחקק חוק תקופת צינון למשרתים בכוחות הביטחון, שתיקן את סעיף 56 לחוק הבחירות לכנסת כך שנקבעה לקציני צבא בדרגת אלוף ומעלה, לקציני משטרה בדרגת ניצב ומעלה, לראש השב"כ, לראש המוסד ולנציב בתי הסוהר תקופת צינון של שישה חודשים. באותו חוק נקבעה תקופת צינון דומה לבעלי תפקידים אלה גם לגבי כהונה כשרים. תקופת הצינון לא חלה על כהונה כשרים במהלך כהונתה של הכנסת ה-15 וכך נוצר מצב ששאול מופז, אשר התמנה לשר הביטחון פחות משלושה חודשים לאחר שחרורו מצה"ל, נפסל על ידי ועדת הבחירות המרכזית מהתמודדות לכנסת ה-16 שכן בין שחרורו לבין הבחירות עברו רק חמישה חודשים ו-17 ימים. מופז ערער על פסילתו זאת ואף טען כי חוק הצינון נחקק בניגוד לחוק יסוד: הכנסת. ערעורו זה נדחה על ידי בית המשפט העליון.
בנוסף במסגרת תיקון זה נקבעה הקלה לנושאי משרה אחרים אשר יכולים, במקרה של הקדמת בחירות כך שנותרו פחות מ-110 ימים מיום הקדמת הבחירות ועד הבחירות, להתפטר מתפקידם תוך 10 ימים מהקדמת הבחירות ולהתמודד בבחירות. 
בשנת 2007 הוארכה תקופת הצינון של בכירי מערכת הביטחון לשלוש שנים (ובתנאי שלא התקיימו בחירות בין סיום שירותם לבין מערכת הבחירות שבה מבקשים אותם בכירים להתמודד בה.