תולדות האסלאם בארץ ישראל

תולדות האסלאם בארץ ישראל, החלו בשנות ה-30 של המאה השביעית במהלך הכיבושים המוסלמיים הגדולים, כאשר אזור ארץ ישראל נכבש על ידי הצבאות המוסלמים של הח'ליפות האיסלאמית תחת הנהגתו של הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב. הנוכחות המוסלמית באזור המשיכה להתקיים באזור מאז ועד ימינו במשך קרוב ל-1400 שנים. לאורך רוב התקופה הנ"ל התקיים באזור ארץ ישראל שלטון מוסלמי, למעט תקופת השלטון הצלבני באזור (בשנים 1099 - 1291) ולמעט תקופת מדינת ישראל (1948 ואילך), אשר החלה בעקבות מלחמת העצמאות בה כוחות צה"ל הצליחו להדוף את צבאות ערב ולהרחיב את תחום המדינה מעבר לגבולות שנקבעו למדינה היהודית בתוכנית החלוקה על פני רוב שטחי אזור ארץ ישראל.
לאזור ארץ ישראל יש משמעות מיוחדת עבור המוסלמים בכל רחבי העולם, שכן הוא מכיל את מסגד אל-אקצא הממוקם בעיר העתיקה בירושלים אשר הנו המבנה השלישי בקדושתו באסלאם הסוני. על פי המסורת האסלאמית מסגד אל-אקצא (הידוע גם בשם "אל-חַרַם א-שַריף") הוא האתר שממנו הנביא המוסלמי מוחמד עלה לשמים וקיבל את מצוות התפילה (צלאה) אותה מצווים המוסלמים לערוך חמש פעמים ביום.

רקע

על פי המסורת המוסלמית, במהלך לילה אחד בשנת 621 לספירה, הנביא המוסלמי מוחמד רכב על גבי בהמה פלאית ששמה אל-בוראק (البراق) ובליווית המלאך גבריאל, ממכה להר הבית שבירושלים. על פי המסורת המוסלמית, מהר הבית עלה מוחמד לשמיים ושם הוא פגש את אללה וקיבל את מצוות התפילה (צלאה) אותה מצווים המוסלמים לערוך חמש פעמים ביום. אף על פי כן, ירושלים לא מוזכרת בקוראן עצמו, וארץ ישראל מוזכרת רק בהקשר של בני ישראל וסיפורי הנביא משה.

התקופה הצלבנית והתקופה האיובית (1099 - 1291)

בשנת 1099 הצלבנים, בתמיכת הכנסייה הקתולית, השיקו את מסע הצלב הראשון במטרה להחזיר לעצמם את השליטה על ירושלים מידי האימפריה האסלאמית ובמטרה לסייע לאימפריה הביזנטית להילחם בסלג'וקים. במהלך מסע הצלב הראשון, כוחות הצלבנים הצליחו לכבוש את ירושלים במהלך יולי 1099, בעודם טובחים רבים מהתושבים המוסלמים והיהודים בעיר. לאחר כיבוש העיר הקימו הצלבים בעיר את ממלכת ירושלים הנוצרית. הצלבנים הפכו את כיפת הסלע ל"היכל ה'" ואת מסגד אל-אקצא ל"היכל שלמה".
בשנת 1187 כוחות הצבא המוסלמים של השושלת האיובית בהנהגת צלאח א-דין הביסו את כוחות הצלבנים בקרב קרני חיטין - קרב אשר היווה את נקודת השבר של ממלכת ירושלים. לאחר קרב קרני חיטין החלה התמוטטות הממלכה עד לחורבנה הסופי - התבוסה הייתה קשה עד כדי כך שכמעט כל הערים והמבצרים הצלבניים נכנעו לצלאח א-דין לאחריה (כולל ירושלים), וממלכת ירושלים הפסיקה בעקבותיה להוות גורם משמעותי באזור הלבנט.
התבוסות של הצלבנים באזור הובילו בהמשך למסע הצלב השלישי אשר נועד להשיב את השליטה בשטחי הצלבנים שנכבשו באזור ארץ ישראל. מלך אנגליה ריצ'רד הראשון (ריצ'רד לב הארי) הוביל את המצור על עכו, כבש את העיר והוציא להורג 3,000 שבויים מוסלמים. לאחר ניצחון צלבני נוסף בקרב ארסוף המשיכו כוחות הצלבנים מזרחה, וכבשו את רמלה ולטרון, מבלי להגיע אל היעד - ירושלים, בכמה ניסיונות חוזרים לכובשה מידי המוסלמים. הצדדים החלו לנהל שיחות משא ומתן, ולבסוף, חתמו על הסכם רמלה ביוני 1192. על פי תנאי ההסכם, ירושלים נשארה תחת שליטה מוסלמית, אך הוחלט כי העיר תהיה פתוחה בפני צליינים נוצריים. ההסכם הוביל להקטנת הממלכה הצלבנית לרצועת חוף צרה שהשתרעה מצור ועד יפו.
בשנת 1250, השושלת האיובית שבמצרים הודחה על ידי גדודי עבדים, ובעקבות כך נוסדה הסולטנות הממלוכית.
באותה העת, מסעות הצלב לא נתפסו על ידי המוסלמים המקומיים כמלחמה בין המערב למזרח - הם למעשה לא נחשבו שונים מאשר הקרבות שנערכו לסירוגין בין האימפריה הביזנטית והאימפריה האסלאמית במשך מאות שנים. בחלקים של ארץ ישראל אשר נכבשו על ידי הצלבנים, האוכלוסייה המוסלמית המקומית התרגלה לכובשים החדשים באותו האופן שבו הם התרגלו לכובשים המוסלמים שכבשו אזורים אלו לפני כן.
בסופו של דבר, בשנת 1291, כוחות הממלוכים בהנהגתו של הסולטאן ח'ליל בן קלאון ערכו מצור ארוך על העיר עכו אשר הייתה העיר האחרונה באזור שנותרה בשליטה צלבנית לאחר מסעות הצלב. הממלוכים כבשו את עכו ב-18 במאי 1291 והרגו את רוב התושבים הנוצריים של עכו, ובכך בא הקץ על ממלכת ירושלים לאחר היסטוריה סוערת ומפוארת של 200 שנה שבהם התקיימה מדינה צלבנית עצמאית בארץ הקודש.

התקופה הממלוכית (1260 - 1517)

ב-3 בספטמבר 1260 בקרב עין ג'אלות שנערך בעמק יזרעאל, בסמוך למעין חרוד של ימינו, בלמו כוחות הממלוכים את התפשטות האימפריה המונגולית מערבה. כתוצאה מכך הבטיחו את שלטונם באזור למשך 250 השנים הבאות.
ב-24 באוגוסט 1516, בקרב מרג' דאבק שנערך בסוריה, צפונית לחלב של ימינו, כוחות האימפריה העות'מאנית הביסו את כוחות הסולטנות הממלוכית וירשו אותם כשליטי סוריה. ב-28 באוקטובר הכוחות העות'מאנים הביסו בשנית את כוחות הסולטנות הממלוכית בקרב יאוניס חאן אשר בעקבותו הם כבשו חלקים ניכרים מאזור ארץ ישראל. בדצמבר של אותה השנה כל אזור ארץ ישראל נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית מידי הסולטנות הממלוכית.

תחת השלטון העות'מאני (1516 - 1917)

ההנהגה של העות'מאנים המוסלמים בארץ ישראל חיזקה והבטיחה את מרכזיותה וחשיבותה של האסלאם כדת הדומיננטית באזור ארץ ישראל.
בשנת 1834 פרצה התקוממות עממית כנגד שלטונו של הוואלי העות'מאני מוחמד עלי. הגורם העיקרי לפרוץ המרד היה התמרמרות על חובת גיוס לצבא המצרי שהחיל עלי כחלק ממדיניות המודרניזציה שלו, וזאת במקום צבא של שכירי חרב אשר הגיעו מקרב חברי הקאסטה הצבאית. חובת הגיוס עוררה מרד בארץ ישראל, שבראשו עמדו ראשי חמולות משכם, חברון והאזור שבין ירושלים ליפו. בהתחלה המורדים הצליחו להשתלט בהצלחה על ערים רבות, כולל שכם, ירושלים וחברון. בתגובה, בשנת 1831 הקצין המצרי איברהים פאשה עלה יחד עם צבא בן 40,000 חיילים לארץ ישראל, כבש את עזה, רמלה, יפו, חיפה וירושלים ללא קרב, ואת עכו לאחר מצור אכזרי של ששה חודשים. כיבוש הארץ בידי איברהים פאשה הביא לשינוי דמוגרפי מהותי שכן לאחריו הייתה נהירה של מהגרים מהשבטים המוסלמים במזרח התיכון לאזור ארץ ישראל. איברהים פאשה הביא עמו עשרות אלפי מצרים, ביניהם גם פלאחים, לשם ביצוע עבודות שונות ועל מנת לקבץ סביבו נאמני שלטון. מצרִים אלה התיישבו בכפרים ובערים, בייחוד בשפלת החוף שהייתה למעשה ריקה באותה העת.

בהווה

בשנות ה-90, ובמיוחד במהלך האינתיפאדה השנייה, החריף המאבק המזוין של ארגוני הטרור הפלסטיניים הפועלים נגד ישראל כאשר הפלגים האיסלאמיים בחברה הפלסטינית, ובעיקר ארגון החמאס, זכו לפופולריות רבה בקרב הציבור הפלסטיני בעיקר לאחר ששמו למטרה לחסל את מדינת ישראל ולהחליפה במדינה פלסטינית אסלאמית תיאוקרטית, שתתקיים בשטחי ארץ ישראל במלואם. מבחינת האיסלמיסטים הפלסטינים הסכסוך הערבי-ישראלי אינו סכסוך בין שני עמים על הטריטוריות של ארץ ישראל, אלא הנו מלחמת ג'יהאד (מלחמת קודש) נגד כופרים באסלאם הכובשים אזורים אותם הם מחשיבים כאדמות מוסלמיות (ראו דאר אל-אסלאם).
כיום האסלאם הינה דת דומיננטית במדינת ישראל, בעזה ובגדה המערבית. הציבור המוסלמי במדינת ישראל כלל נכון לשנת 2005 כ-16.1% מכלל האוכלוסייה בישראל, מה שהופך אותו לקבוצה הדתית השנייה בגודלה במדינת ישראל לאחר הציבור היהודי. רוב האוכלוסייה בעזה ובגדה המערבית היא מוסלמית (75% בגדה המערבית ו-99% ברצועת עזה).