הדסה בן-עתו

הדסה בן-עִתּוֹ (16 במאי 1926 - 14 באפריל 2018) הייתה שופטת ישראלית, סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב ושופטת במינוי זמני בבית המשפט העליון. ידועה גם בשל מחקרה אודות הפרוטוקולים של זקני ציון, שפורסם בספר "השקר מסרב למות" משנת 1998.

ביוגרפיה

נולדה בבז'ז'ין (Brzeziny) שבפולין, בתם של דרורה ברודר ודוד ליפמנוביץ, קבלן בניין. המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1935, ולאחר מכן נולדה אחותה נירה (לימים נירה כפיר, פסיכולוגית). עד 1941 התגוררה המשפחה בקריית מוצקין, ובן-עתו למדה בבית הספר הריאלי העברי. לאחר מכן עברה לירושלים ולמדה בבית הספר התיכון הדתי "מעלה" בעיר. לאחר מכן למדה היסטוריה, פסיכולוגיה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים, לאורך שלושה סמסטרים. ב-1946 עבדה כרכזת מועדוני נוער בוויצו, הייתה המזכירה הארצית של הארגון, ונשלחה מטעמו כנציגה לוועידה העולמית של ויצו בבזל. 
ב-1947 עברה להתגורר בחולון והחלה ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב. במהלך מלחמת העצמאות שירתה בצה"ל בתפקיד סגנית קצין התרבות של פיקוד מרכז. לאחר שחרורה ב-1949 עבדה כמנהלת ענף הנוער במחלקת התרבות במשרד החינוך, ופעלה להקמת וניהול כ-50 מועדוני נוער לעולים ברחבי הארץ; בהמשך עברה לתפקיד מנהלת ענף הסטודנטים במשרד. ב-1951 עזבה את עבודתה וחזרה ללימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב, אותם סיימה ב-1953. בן-עתו השתלמה בקורסים נוספים במשפטים וקרימינולוגיה בארצות הברית, באוניברסיטת נורת'ווסטרן ובאוניברסיטת דנוור. ב-1955, לאחר התמחות בבית המשפט המחוזי ביפו ובפרקליטות מחוז תל אביב, התקבלה ללשכת עורכי הדין בישראל, ומאז עבדה חמש שנים במשרד עורכי דין, עם התמחות במשפט פלילי. 
ב-1960 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בתל אביב, וב-1970 מונתה לבית המשפט המחוזי בתל אביב. בשנים 1971–1974 הייתה גם מרצה בתחום המשפט הפלילי באוניברסיטת בר-אילן. ביולי 1980 ניצלה מפצצה שהונחה בביתה, במהלך משפט על שוד בנק שניהלה באותה תקופה, שייתכן כי היה קשור לפצצה זו. 
ב-1980 כיהנה במינוי זמני בבית המשפט העליון. ב-1988 התמנתה לסגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב. 
בן-עתו הייתה חברה פעמיים במשלחת ישראל לאו"ם (1965 ו-1975), ופעמיים חברה במשלחת ישראל לוועידת אונסקו לזכויות האדם (ביניהן בפריז 1982). מונתה ב-1988 לנשיאת הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים.
ב-1991, לאחר 31 שנים בהן כיהנה כשופטת בדרגות שונות בבתי משפט בישראל, פרשה בן-עתו מתפקידיה במערכת המשפט.

לאחר פרישתה

מאז פרישתה מכס השיפוט עסקה בן-עתו במאבק נגד האנטישמיות, ובמסגרתו כתבה את הספר "השקר שמסרב למות" (1998), העוסק בפרוטוקולים של זקני ציון ומתאר את מקורם. עבודתה של בן-עתו מנסה לקבוע שהטקסט של הפרוטוקולים הוא זיוף. כמשפטנית ומומחית לנוהלי האו"ם, חקרה בן-עתו את טיבם של הפרוטוקולים וכן את הטענות שהטקסט זויף או נגנב. היא בדקה את ההוכחות שהוצגו במשפט בברן, שווייץ. ספרה "השקר מסרב למות" תורגם לתשע שפות והתפרסם ברחבי העולם. 
ב-1999 זכתה בפרס צלטנר לחקר המשפט, פרס יוקרתי למשפטנים ישראלים. ב-2007 הוענק לה פרס חיים הרצוג על תרומה ייחודית למדינת ישראל והתפוצות. ב-2011 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן, כהוקרה על מאבקה באנטישמיות ותרומתה למערכת המשפט ולחברה.
לאחר פרסום ספרה "השקר מסרב למות", עסקה בן עתו גם בכתיבה והרצאות אודות הקשר בין אנטישמיות לבין אירועים עכשוויים, כגון מלחמת לבנון השנייה וגל המחאות בארצות ערב (2011-2010). כן כתבה שני ספרים נוספים.
על כובד המשקל של שיפוט הוגן אמרה: "שופט לא מקבל עצות על איך לשפוט. סומכים על שיקול הדעת שלך – וזו מעמסה מאוד כבדה, כששלחתי צעיר, בפעם הראשונה, לבית סוהר, חלמתי בלילה על הדלתות שנטרקות אחריו ועל מה שקורה במשפחה שלו. זו אחריות מאוד גדולה".
נפטרה ב-14 באפריל 2018, והיא בת 91.

חיים אישיים

ב-1950 נישאה לגרשון בן-עתו, וב-1957 אימצו בת, אורלי. הם התגרשו ב-1982.