אין הולכין בממון אחר הרוב

אין הולכין בממון אחר הרוב הוא עיקרון במשפט העברי, לפיו בהכרעה לגבי עובדות הנוגעות לענייני ממונות אין משמעות לרוב ולמיעוט. הכלל קובע כי לא ניתן לסמוך על קיומו של רוב כדי להכריע בדין ו"להוציא" ממון מחזקתו של אדם. 
התלמוד מציג את העקרון כשנוי במחלוקת בין האמוראים רב ושמואל, כאשר לדעתו של רב הולכים בממון אחר הרוב, אך ההלכה-למעשה נפסקה כדעת שמואל שאין הולכים בממון אחר הרוב.
כלל זה עורר פרשנים רבים לדון בתמיהה מה הסיבה שדווקא בדיני ממונות לא הולכים אחר הרוב למרות שהם אינם החמורים ביותר. כך לדוגמה בעלי התוספות מקשים על דברי התלמוד שאין הולכים בממון אחר הרוב, מהעובדה שבדיני נפשות החמורים פי כמה כן הולכין אחר הרוב. בקרב הפרשנים והפוסקים קיימות גישות שונות באשר להגדרת הכלל, כשחלקם מסייגים אותו מהותית וקובעים כי מדובר רק במקרים מיוחדים בהם הרוב חלש יותר מהרוב הרגיל. בכל מקרה, הנימוק הבסיסי שביסוד הכלל הוא שבדיני ממונות קיימת מוחזקות משפטית של הנתבע בממון או ברכוש, ולכן הכלל הרגיל לפיו יש ללכת אחר הרוב, אינו גובר על הכלל של המוציא מחברו עליו הראיה העומד מולו.

דוגמאות בתלמוד

בתלמוד מובאות שתי דוגמאות אודותיהן נאמר הכלל ש"אין הולכין בממון אחר הרוב". לשתי דוגמאות אלה מאפיינים שונים, ופרשני התלמוד מסיקים מסקנות שונות מההבדלים ביניהן.

א. דוגמת השור

הדוגמה הקלאסית היא זו שחלקו בה רב ושמואל במסכת בבא בתרא: 
המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן - רב אמר: הרי זה מקח טעות, ושמואל אמר: יכול לומר לו לשחיטה מכרתיו לך.
— מסכת בבא בתרא, דף צ"ב, א'.
על פי דברי התלמוד היו קיימים שני סוגי שוורים: נגחנים (בעלי מזג תוקפני) ובעלי מזג נוח. השוורים רעי המזג לא היו שימושיים לחרישה, והמסחר בהם נעשה בדרך כלל לצורך שחיטה. כך גם נאמר כי עובדתית, בתקופה ההיא, רוב עסקאות השוורים נעשו למטרת חרישה. המחלוקת בין רב ושמואל כפי שבאה לידי ביטוי בסיטואציה הזו, היא במקרה בו הקונה בעסקה של מכירת שור טוען כי קיבל שור רע מזג על אף שהתכוון לקנות שור לחרישה, טענה שהופכת את העסקה למקח טעות וממילא מבטלת את העסקה מכל וכל. לדעת רב טענתו של הקונה מתקבלת גם אם אינו יכול להביא ראיה לדבריו, מכיוון שרוב האנשים קונים שוורים לחרישה. אך לדעת שמואל 'אין הולכין בממון אחר הרוב' ולכן לא ניתן להסתמך על העובדה שרוב העסקאות הן למטרת חרישה, ועל הקונה מוטלת חובת ההוכחה שהתכוון לרכוש שור לחרישה.

ב. דוגמת החבית והכד

במקום אחר בתלמוד מובאת דוגמה אחרת שבה נפסק חד-משמעית כי אין הולכין בממון אחר הרוב: עסקה בה סוכם על מכירת חבית, אך בפועל נמכר כד (שקטן יותר מחבית). עקרונית העסקה הייתה מוגדרת באופן מיידי כבטלה, אלמלא מדובר היה במקום בו מיעוט מן האוכלוסייה לא היו מבחינים בין המונחים "חבית" ו"כד", והיו קוראים גם לכד קטן בשם "חבית". לכן, למרות טענתו של הקונה שבאומרו "חבית" הוא התכוון לחבית גדולה, אין באפשרותו לבטל את העסקה, שכן המוכר יכול לטעון שלמרות שנקט בלשון "חבית", בליבו הוא התכוון ל"כד". מכיוון שאין הולכין בממון אחר הרוב, טענה זו קבילה על אף העובדה שרוב האנשים באותו מקום אינם קוראים לכד "חבית".

עמדת המחקר

לפי ניתוח מנקודת מבט מחקרית של סוגיות התלמוד בנושא זה, רב ושמואל עצמם לא נחלקו בשאלה העקרונית אם הולכים או לא הולכים בממון אחר הרוב, אלא זהו הסבר שניתן למחלוקתם בתקופה מאוחרת יותר על ידי הסתמא דגמרא. בנוסף, על פי ניתוח שכזה יש מקום להבחין בין הביטוי הארמי "בממונא לא אזלינן בתר רובא" (בממון לא הולכים אחר הרוב) שמופיע בתלמוד בעניין דוגמת השור, לבין הביטוי העברי המקביל "אין הולכין בממון אחר הרוב", שמופיע באופן יחידאי בתלמוד בעניין דוגמת החבית והכד. הניסוח הפסקני של הכלל העברי הוא ככל הנראה תוספות מאוחרת בתלמוד השייכת לתקופת הסבוראים.

יישומים

האמירה "אין הולכין בממון אחר הרוב" היא כללית, ומחוסרת הבחנה מדויקת מהו אותו "ממון" שבו לא הולכים אחר הרוב. הפוסקים דנים בווריאציות שונות של יישומים להלכת רוב באשר לדיני ממונות:

בקבלת עדות

יישום נוסף בו קיים ספק בקרב הפוסקים, נסוב אודות מקרה בו התגלתה סתירה בדברי שני עדים, אך היא סתירה קלושה מסוג כזה שרבים האנשים שטועים בה; לדוגמה, עד אחד אומר כי המקרה היה ביום א' בחודש ולעומתו השני אומר שהוא היה ביום ב' בחודש. דוגמה כזאת נידונה במשנה הראשונה של פרק חמישי במסכת סנהדרין במסגרת הלכות דרישה וחקירה, שם נפסק להלכה כי העדות כשרה, אך הכרעה זו מבוססת על רוב - רוב בני האדם שטועים לעיתים בימי החודש, ורק בגלל זה העדות כשרה, אך בדיני ממונות אין הולכין אחר הרוב.

בממון של אסופי

בהלכה, אסופי הוא תינוק עזוב שאין לדעת האם נולד להורים יהודים או לא. ההלכה קובעת כי ההכרעה באשר לדתו של התינוק מתקבלת על פי הלכת רוב, ובמקרה זה בודקים את דתם של רוב תושבי העיר בה הוא נמצא; במידה ורובם יהודים התינוק מוחזק כיהודי, ובמידה והם אינם יהודים הוא מוחזק כגוי.
קיימת מחלוקת ראשונים לגבי דינו של שור של יהודי שהזיק שור של תינוק שכזה; תוספות קובע להלכה כי אדם שמזיק את ממונו של "אסופי" כזה שהוכרע גורלו להיות יהודי, חייב לשלם כדין כל מזיק. לעומתו כמה ראשונים אחרים כדוגמת רבי וידאל די טולוזא מחבר הספר "מגיד משנה", רבי יעקב בן אשר (הטור) ורבי יוסף קארו מחבר ה"שולחן ערוך", חלוקים על פסיקת התוספות, וסבורים שלהלכה אין לחייב אדם המזיק את ממונו של אסופי. כי כשם שבכל שור של יהודי שמזיק שור של גוי היהודי פטור, כך גם במקרה של אסופי לא ניתן להכריע את יהדותו על סמך רוב - לעניין חיוב ממון, שכן אין הולכים בממון אחר הרוב.
האחרונים תמהים על שיטה זו של תוספות שכן העובדה כי חלה חובת תשלום על המזיק נובעת מהכרעה על סמך רוב - שהאסופי נמצא בעיר שרובה יהודים -, ואם כן כיצד ניתן לחייב ממון את המזיק, הרי בממון אין הולכין אחר הרוב?
שני הסברים נאמרו אודות שיטת התוספות: הראשון על ידי הרב שמואל מפיורדא מחבר הספר "בית שמואל", לדבריו קיים הבדל מהותי בין הדוגמה בה טען שמואל כי אין הולכין בממון אחר הרוב לבין מקרה של הזקת ממונו של אסופי. שמואל שטען כי אין הולכין בממון אחר הרוב דיבר במקרה בו התבצעה זה מכבר עסקת-מכר של שור בין מוכר וקונה, וכעת הקונה תובע את כספו בחזרה בטענה כי מדובר בטעות. במקרה זה אין הולכין בממון אחר הרוב, והדין הוא שהמקח בעינו עומד שכן הקונה העביר את הכסף מרצונו לידי המוכר, ומוחזקותו של המוכר בממון טובה יותר בעקבות כך. לעומת זאת הזקת ממונות של אסופי היא תביעה ראשונית מצד האסופי כלפי המזיק, במקרה זה האסופי לא העביר כל סכום למזיק,  ואין למזיק כל מוחזקות מיוחדת מעבר לעובדה שהממון בידו. במקרה כזה אכן הולכין בממון אחר הרוב, והמזיק חייב לשלם.
הרב אריה לייב הלר מחבר הספר "שב שמעתתא" סבור כי חילוקו של הרב פייבוש הפכי להיגיון. לדעתו העובדה שהממון היה בתחילה בידי הקונה ולאחר מכן עבר למוכר מגביר את כוחו של הקונה, שכן הוא מוגדר כ"מרא קמא" - הבעלים הראשון. לפי היגיון זה במקרה אודותיו דיבר שמואל לקונה כוח חזק יותר, ובכל זאת ההלכה היא שלא הולכין אחר הרוב והכסף נשאר אצל המוכר, על אחת כמה במקרה של הזקת ממון-אסופי שאין להוציא את הממון מידי המזיק שכן הוא מוחזק בו מאז ומעולם. במקום שיטת הרב פייבוש, הרב הלר סבור כי את שיטת תוספות ניתן להסביר על פי דבריו במקום אחר, בו הוא כתב כי עקרונית בממון אכן הולכין אחר הרוב, ורק במקרה של שור לחרישה או לשחיטה סבר שמואל כי אין הולכין אחר הרוב מאחר שמדובר ברוב חלש במיוחד.

סיכום

הכלל "אין הולכין אחר הרוב" הותקף מכיוונים שונים; חלה אי-סבירות-לכאורה בין החומרה הזו שמאפיינת רק את דיני הממונות ביחס לנושאים אחרים בהלכה - חמורים יותר - בהם רוב כן עובד, בנוסף לכך, רב חלק על כלל זה והראשונים סייגו את דעתו. גם הפסקה יישומים הדנה באי-תחולתו של הכלל בהכרעה על פי רוב הדיינים, מכילה דעות שונות באשר להגדרתו של הכלל. לכל הגישות הללו השלכות עמוקות על הגדרתו הבסיסית של הכלל אין הולכין בממון אחר הרוב:
יש שייחדו את ה"רוב" בדיני ממונות כייחודי מסוגו ולא משקף את עוצמת כלי ה"רוב" בשאר ההלכה, וזאת מכיוון שמדובר בגזרת הכתוב ללא כל סיבה או שמדובר בתקנת חכמים (שתי הגישות האחרונות בפסקה הנמקות); לעומתם ישנם שהסבירו מדוע חזקת ממון ייחודית מסוגה: משום שמצורף יחד איתה הכלל המוציא מחברו עליו הראיה או משום שהיא "חזקה דהשתא" (שתי הגישות הראשונות בפסקה הנמקות).
לעומת נימוקים אלה עומדות ההסתייגויות שנבעו כתוצאה מהצורך להבהיר את שיטת רב. הראשונה הרחיבה את תחולתו של הכלל, וקבעה חלוקה סמנטית בין הדיונים ולפיה רב חולק רק במקרה מסוים; שיטה שנייה מחלקת בין טענת ברי וטענת שמא; והשלישית מחדשת כי קיים רוב חזק ולעומתו רוב חלש, רב שטען כי הולכים אחר הרוב בממונות דיבר רק במקרה מסוים בו הרוב היה חזק במיוחד.
כדי להסביר את העובדה כי בבית דין יש הכרעה על פי רוב גם בדיני ממונות, קבעה גישה אחת כי הרוב שאין הולכים אחריו בדיני ממונות הוא רוב חלש במיוחד (ההפך מהטענה הקודמת שנכתבה כדי לסייג את דעתו של רב) אבל עקרונית גם בממונות הולכים אחר הרוב; שיטה שנייה חילקה בין רוב אובייקטיבי (התקף בממונות) לבין רוב סובייקטיבי (שעליו נאמר כי אין הולכין אחריו); ושיטה שלישית הגדירה מחדש מהותית את הכרעת הרוב  בבית דין. גישה חדשנית ופחות מקובלת, קבעה כי הכלל שאין הולכין בממון אחר הרוב נסוב רק אודות "רובא דליתא קמן", אך ב"רובא דאיתא קמן" הולכין אחר הרוב גם בדיני ממונות.