google/wiki40b huggingface dataset:
עבד אל-מונעם א-ריפאעי

עבד אל-מונעם א-ריפאעי (בערבית: عبد المنعم الرفاعي; 23 בפברואר 1917 - 17 באוקטובר 1985) היה פוליטיקאי ומשורר ירדני, שימש פעמיים כראש ממשלת ירדן בסוף שנות ה-60.

ביוגרפיה

עבד אל-מונעם א-ריפאעי נולד ב-23 בפברואר 1917 בעיר צור שבלבנון. פעילותו הפוליטית הייתה בעיקר בתחום יחסי חוץ. הוא שימש כשגריר מטעם ממלכת ירדן בבריטניה, בארצות הברית ובאו"ם. באפריל 1965 הוא כיהן כיו"ר מועצת הביטחון של האו"ם. בספטמבר 1965 הוא הוחזר בפתאומיות לארצו בותקשורת נטען שהדבר היה לבקשת ארצות הברית, בגלל שא-ריפאעי נקט עמדה אנטי-אמריקאית.
בשנת 1968 שימש כשר החוץ של ירדן. מונה לראש ממשלה לראשונה ב-24 במרץ 1969, לאחר התפטרותו של קודמו בהג'ת א-תלהוני על רקע תמיכתו של האחרון בפעולות הפדאיון במדינה. כהונתו הראשונה של א-ריפאעי בתפקיד ארכה כחמישה חודשים, והוא סיים אותה ב-13 באוגוסט. החליף אותו קודמו א-תלהוני.
ההסלמה בקשר בין בית המלוכה לבין הפדאיון היא שהביאה לכהונתו השנייה של א-ריפאעי. בראשית יוני 1970, בעקבות התחלת פעילותם של הכוחות המיוחדים של צבא ירדן, אש"ף והארגונים הפלסטיניים האחרים פתחו בהתקפות כנגד השלטון והצבא. במהלך התקיפות נורו יריות על שיירת המלך חוסיין והופצץ הארמון המלכותי בעמאן. הסכם הפסקת אש נכנס לתוקף ב-10 ביוני, כאשר חוסיין נענה לחלק מדרישותיהם של הפדאיון. בין היתר חוסיין פיטר קציני צבא בכירים שהיו מקורבים לו, וכונן ממשלה חדשה שצידדה יותר בפעולות הפדאיון. בעקבות זאת א-תלהוני פוטר, ובמקומו מונה א-ריפאעי בשנית לראשות הממשלה ב-27 ביוני. ממשלתו השנייה של א-ריפאעי כללה גורמים שהיו ידועים בתמיכתם בפעולות הפדאיון, וכן אישים מן "הליכוד הלאומי" בראשות סולימאן א-נאבולסי, שתמכו בצורה מובהקת באינטרסים הפלסטיניים.
גם ממשלתו השנייה של א-ריפאעי לא האריכה ימים. היחסים עם הפדאיון הסלימו למרות ניסיונות גישור של מדינות ערב שונות. בראשית ספטמבר 1970 חטפו אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין מטוס והנחיתו אותו בשטח ירדן, תוך שהם רומסים את הריבונות של ממשלת ירדן על שטחה. המצב החמיר כאשר ניסיונות הפשרה עם יאסר ערפאת ואש"ף כשלו. לאחר שהבין את חומרת המצב, המלך חוסיין הודיע על כינונה של ממשלת צבאית זמנית לפתרון המשבר. ב-16 בספטמבר הגיש א-ריפאעי את התפטרותו, ובמקומו מונה לראשות הממשלה הבריגדיר גנרל מוחמד דאוד.
לבד מפעילותו הפוליטית, א-ריפאעי גם היה משורר ירדני רב-פעלים. בין היתר חיבר את מילות המנון ירדן.
א-ריפאעי נפטר ב-17 באוקטובר 1985 בעמאן בירת ירדן.

חיים אישיים

משפחתו של א-ריפאעי הצמיחה מספר פוליטיקאים ירדנים נוספים: אחיו הבוגר סמיר א-ריפאעי כיהן שש פעמים כראש ממשלת ירדן. אחיינו (בנו של סמיר), זיד א-ריפאעי גם הוא כיהן בתפקיד זה. גם בנו של זיד, סמיר ריפאעי, כיהן כראש ממשלה.
ברוך הראל

ביוגרפיה

הראל נולד בטרגו ניאמץ שבמולדובה ב-1931 ועבר את השואה כילד. הוא עלה לישראל בשנת 1949 וב-1950 התגייס לצה"ל לחטיבת גולני. כמפקד כיתה השתתף בקרב תל מוטילה. בשנת 1952 הצטרף לחיל השריון כמפקד מחלקה ולחם במבצע קדש כסגן וכמפקד פלוגה בגדוד 9 של חטיבה 7.
שירת בתפקידי הדרכה וכסגן מפקד בית הספר לשריון. בשנים 1965–1966 פיקד על גדוד 82. 
במלחמת ששת הימים שירת הראל כסגנו של מפקד חטיבה 7 שמואל גונן (גורודיש), השתתף בקרב הג'יראדי כמפקד כוח גדודי והיה הראשון שהגיע לאל עריש. הוא זכה בעיטור המופת על לחימתו שכללה השמדת טנק פיקוד מצרי ברימונים, טיהור רגלי של יעד מבוצר והסתערות על ביר לחפן. 
אחרי המלחמה יצא להשתלמות בבסיס צבא ארצות הברית בפורט נוקס שבקנטקי והדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. במהלך מלחמת ההתשה, בהיותו סגן מפקד חטיבה 8, פיקד הראל על מבצע רביב, פשיטה משוריינת בה הונחתה יחידה משוריינת של צה"ל בגדה המערבית של מפרץ סואץ ופגעה בכוחות מצריים. לאחר הצלחת המבצע מונה למפקד חטיבה 14, תפקיד אותו מילא בין השנים 1969 ל-1971, עת נפצע מפיצוץ מוקש.
במלחמת יום הכיפורים היה הראל סגן מפקד אוגדה 252 בסיני. במהלך הקרבות הופקד הראל על חטיבה מאולתרת בהרכב שני גדודים מחטיבה 164שהצטרפו לאוגדה. ב-18 באוקטובר 1973 חצתה החטיבה את תעלת סואץ, כבשה את מתחם "צח" ואת שדה התעופה פאיד, התקדמה דרומה וכבשה את ע'דביה, הגיעה למרגלות ג'בל עתקה וסיימה את הקרבות בק"מ ה-101 בדרך לקהיר. בתום המלחמה היה אחד מהעדים שהעידו בפני ועדת אגרנט.
תפקידיו האחרונים של הראל היו כמפקד אוגדת המילואים של טנקי השלל - אוגדה 440, וכמפקד אוגדת סיני הסדירה - אוגדה 252. בשנת 1979 פרש מצה"ל בדרגת תת-אלוף. 
הובא לקבורה ביום 4 ביולי 2017 בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
יוסף בירדוגו (מקנס)

קורותיו

נולד  לאביו רבי יהודה, שהיה אחיו של הרב מרדכי בירדוגו הידוע בכינויו "המרבי"ץ", בשנת ה'תקס"ב (1802) בעיר מקנס, שבמרוקו. משחר ילדותו ניכר כי נוצר לגדולות. התמדתו בלימוד התורה הייתה מפליאה. רבי יוסף בירדוגו הסתגר שנים רבות בבית מדרשו הסמוך לביתו ועסק בתורה יומם ולילה, למד ולימד וראה ברכה בעמלו. בשנת תקע"ט (1819), בהיותו בן שבע עשרה, חיבר ביאור למשנה תורה לרמב"ם ו'טוב עין' חידושים על הש"ס. בשנת תקפ"א (1821), בהיותו בן תשע-עשרה, פנו אליו כבר בשאלות מסובכות בדבר שעבוד נכסים.

ברבנות ובדיינות

בשנת ה'ת"ר (1840) רבי יוסף בירדוגו החל לשמש כדיין בבית דינו של הרב יעקב בירדוגו, ובשנת ה'תר"ג (1843) עם פטירתו של הרב יעקב בירדוגו מונה לאב בית-הדין, וכך הפך למנהיגה הרוחני של העיר. חכמי העיר וחביריו הדיינים העריצוהו מאוד, ואף הציבור כיבד אותו. תעיד על כך הסכמת פרנסי העיר וחכמיה, שכל ההכנסות של החנויות החדשות במלאח לצורכי הקהילה יועברו ישירות לרבי יוסף שלא יצטרך לקבל עליו את עול הפרנסה על הסכמה זו חתמו הרבנים: יעקב בירדוגו, יצחק אבן צור, יוסף בהלול, יהודה אוחנא, שלום אדרעי, שלמה בן הרוש, אהרן עמאר, יהודה אלקובי, שלמה בן לחזאן, משה בן זריהן, משה בן סמחון.

מאסרו

בשנת תר"ח (1848) העלילו השלטונות על הקהילה היהודית במקנס עלילת דברים, והטילו עליה קנס כבד. כדי לאלצה למהר לפרוע הקנס, תפסו את רבני העיר - הרב יוסף בירדוגו והרב חיים טולידאנו, ואסרו אותם במאסר בעיר פאס. הרב חיים טולידאנו נפטר במאסר בתאריך י"ד בתמוז תר"ח. אולם הרב בירדוגו שרד את תקופת המאסר, ושוחרר ממאסרו לאחר ששולם הקנס.

פטירתו

רבי יוסף בירדוגו לא האריך ימים, נפטר בגיל 52, בליל שבת, ביום ט"ז כסלו תרי"ד (1854).
אדריאן שלי

חייה והקריירה המקצועית שלה

שלי נולדה כ"אדריאן לוין", להורים ממוצא יהודי רוסי ברובע קווינס בניו יורק. היא גדלה בלונג איילנד, והופיעה מגיל צעיר במחזות זמר. לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון למדה קולנוע באוניברסיטת בוסטון.
שלי התפרסמה בעקבות הופעתה בסרטיו של הבמאי האל הרטלי, "האמת שלא תיאמן" (1989) ו"אמון הדדי" (1990). סרטים אלו הופקו בשיטת "הקולנוע העצמאי", והיו שונים מסרטי הזרם המרכזי בהוליווד באותה תקופה. הם עסקו בדמויות מנוכרות המצויות בשולי החברה, באהבות קשות ובלתי אפשריות, ובבדידותו של הזר בחברה מתנכרת, וכל זאת בהומור ובשנינות, כאשר הדמויות אומרות את שורות הדיאלוג השנונות והפילוסופיות ששם בפיהן הרטלי, תוך כדי שיחה יום יומית מבלי לשנות את הבעת פניהן.
יופיה המיוחד של שלי, וכישרון המשחק שלה, התאימו לתפקידים בהם לוהקה. אודרי, התיכוניסטית המתאהבת באיש הלא נכון בסרט "האמת שלא תיאמן", ומריה, גיבורת "אמון הדדי" הנכנסת להריון בלתי רצוי, מגורשת ממשפחתה, ומוצאת את הידידות והאהבה הבלתי אפשרית אצל מתיו (מרטין דונובן) טכנאי מחשבים גאון, הסובל מהתעללות של אב מכה, ומחוסר הבנה של סביבתו.
גילום דמויות אלו עיצבו את דמותה של שלי בתודעה של צופי הסרטים כדמות נשית נוגעת ללב, המחפשת את האהבה והידידות בעולם קשה ולעיתים אכזר ומנוכר. מראה החיצוני של שלי, רעמת השיער האדמונית, שפתיה המלאות, ומבנה פניה המיוחד, התאימו לדמות שגילמה, בהיותם אף הם יוצאי דופן וחריגים, אל מול היופי התעשייתי שדרשה הוליווד הממוסדת משחקניותיה, אך בה בעת יפים בצורה נוגעת ללב.
סרטים אלו זכו להצלחה בינלאומית, והסרט "אמון הדדי" אף היה מועמד לפרס הגדול של חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס לקולנוע עצמאי.
במהלך שנות ה-90 הופיעה שלי במספר סרטים נוספים אם כי אלו לא זכו להצלחה של סרטיו של הרטלי. בהמשך דרכה פנתה לכתיבה ולבימוי, במספר סרטים בהם עמדה מאחורי המצלמה. הצלחתה הגדולה ביותר הייתה קומדיה משנת 1999 בשם "אקח אותך לשם" ("I'll Take You There") אשר זכתה בפרס "התגלית" בפסטיבל אומנות הקומדיה האמריקני בשנת 2000, וכן בפסטיבל קולנוע בפורטוגל. בשנת 2006 ביימה סרט בשם "מלצרית" אשר בעת מותה טרם יצא אל המסכים.
שלי הופיעה במספר סרטי טלוויזיה לרבות הסדרות חוק וסדר, אוז ורצח מאדום לשחור, כולן סדרות הנחשבות לסדרות איכות.

מותה

ב-1 בנובמבר 2006 נמצאה שלי על ידי בעלה, אנדי אוסטרוי, כאשר היא תלויה מסדין שנכרך סביב צווארה ונתלה על מוט וילון בחדר האמבטיה בביתם שבגריניץ' וילג' במנהטן. על אף שנראה לכאורה כי מדובר בהתאבדות, המשטרה העלתה ממצאים מחשידים לפיהם נרצחה שלי, כגון טביעות רגליים בלתי מוסברות בחדר האמבטיה. ב-6 בנובמבר 2006 הודיעה המשטרה על מעצרו של פועל בשם דייגו פילקו, מהגר בלתי חוקי מאקוודור בן 19, שנחשד ברציחתה של שלי. ב-14 בפברואר 2008 הודה פילקו בבית המשפט ברצח, והסביר כי עשה זאת בשל כך שנתפס על ידי שלי כשפרץ לדירתה וגנב מארנקה. פילקו נדון ל-25 שנות מאסר ללא חנינה.
שלי הותירה אחריה בת בת שלוש שנים.
לאחר מותה הקים בעלה את "מוסד אדריאן שלי", ארגון ללא כוונת רווח המעניק מלגות ומענקים לנשים העוסקות בעשייה קולנועית.
יוליאן באומגרטלינגר

ביוגרפיה

את ילדותו העביר בעיירת השוק האוסטרית מאטסי, והחל לשחק כדורגל במועדון הכדורגל המקומי "USC מאטסי" כבר בגיל חמש. בשנת 2001, הוא עזב את אוסטריה והצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל גרמני מינכן 1860. אחרי שעבר בכל מחלקות הנוער של המועדון ממינכן, הוא קודם לסגל הבכיר של הקבוצה ב-2007. אחרי ששותף ב-13 משחקים בלבד בשתי עונותיו הראשונות בגרמניה, מרביתם כמחליף, הוא חזר למולדתו ממנה נעדר שמונה שנים, וחתם בקבוצת אוסטריה וינה. באומגרטלינגר שיחק שם שנתיים, הפך לשחקן הרכב קבוע, וגם קיבל זימון לנבחרת האוסטרית. ב-2011 הוא עבר למועדון הכדורגל מיינץ 05 תמורת סכום המוערך ב-1.1 מיליון אירו. במאי 2016 חתם בבאייר לברקוזן לארבע שנים.
תחנת דלק

תחנת דלק היא מקום לרכישת דלק לסוגיו: בנזין ברמת אוקטן שונה, סולר למנועי דיזל, נפט ולעיתים אף גז פחמימני מעובה לשם הנעת כלי רכב מנועיים בעלי מנוע בעירה פנימית.

היסטוריה

תחנות דלק הופיעו לראשונה כעסק צדדי של בתי מרקחת. בית המרקחת הראשון שעשה זאת היה בית מרקחת בעיר ויסלוך בקיסרות הגרמנית ב-5 באוגוסט 1888. המתדלק הראשון היה הרוקח וילי אוקל והמתדלקת הראשונה - ברתה בנץ.
התחנה הייעודית הראשונה נבנתה בסנט לואיס, ארצות הברית ב-1905 בשדרה סן תרזה 420.

איסורים

בתחנת דלק חלים מספר איסורים, למניעת אסונות- פיצוצים, שריפות וכדומה, אשר עלילותם גבוהה בשל הריכוזים הגבוהים של החומרים הדליקים בתחנה. למשל, אסור לעשן בתחנות דלק, אסור לתדלק בעוד הרכב מונע ואסור לדבר בטלפון סלולרי מכיוון שפולט קרינה העלולה לגרום לפיצוץ.
וילי בלייכר

וילי בלייכר (בגרמנית: Willi Bleicher;‏ 1907, בד קנשטט ‏- 1981, שטוטגרט), היה פעיל איגוד מקצועי, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.

קורות חיים

בלייכר היה בנו החמישי של בן למעמד הפועלים. הוא התעתד להיות פועל מתכת במפעל דיימלר. בצעירותו הצטרף לתנועת הנוער של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה ולאחר מכן - למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. בשנת 1929 התאכזב מהסטליניזם הפושה במפלגה, ועזב אל המפלגה הקומוניסטית האופוזיציונית של גרמניה  - מפלגה קומוניסטית גרמנית מתחרה, שהוקמה על ידי מתנגדי הסטליניזם ומתנגדי התכתיבים של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית למפלגות קומוניסטיות אחרות מחוץ לברית המועצות.
לאחר עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, ירדה המפלגה בה היה חבר בלייכר למחתרת. הוא היה מעורב בפעילות מחתרתית, ובתחילת 1935 נעצר על ידי הגסטפו ונדון למאסר של שלוש שנים. לאחר שריצה את תקופת מאסרו, הוארך מאסרו לתקופה בלתי מוגבלת, והוא נשלח למחנות ריכוז.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה בלייכר במספר מחנות ריכוז. ב-1944 היה במחנה בוכנוולד ושם היה בתפקיד קאפו. הוא הפך למנהיג המחתרת של האסירים הפוליטיים במחנה. באוגוסט 1944 הגיעו למחנה כאסירים הרופא הפולני היהודי ד"ר זכריה צווייג ובנו בן השלוש סטפן יז'י צווייג, לימים סופר וצלם. בלייכר ועמיתיו לקחו על עצמם להציל את צווייג הילד מפני גירוש לאושוויץ, והפכו את הישרדותו למטרה. בלייכר עבד במחסן המחנה וארגן ציוד ומקום להסתרתו של סטפן יז'י - מקום שאנשי האס אס הכירו כנגוע בטיפוס ולכן נמנעו מלהיכנס אליו. 
כשהופיע שמו של סטפן יז'י ברשימת גירוש, שיחד בלייכר רופא אס אס על מנת שזה יכניס את סטפן יז'י לבית החולים של המחנה. לאחר מכן הועבר סטפן יז'י ל"מחנה הקטן" בבוכנוולד ושם השגיח עליו אסיר פוליטי אחר בשם יוג'ין וולר (Eugene Waller). סטפן יז'י ואביו שרדו במלחמה. 
הגסטפו חשף טקס מחתרתי שערכה תנועת המחתרת בבוכנוולד לזכר ארנסט תלמאן, וב-28 באוקטובר 1944 נעצר בלייכר על ידי הגסטפו עם חברים אחרים של תנועת המחתרת. בלייכר עונה אך שרד.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה היה בלייכר מזכיר האיגוד המקצועי של עובדי המתכת בבאדן וירטמברג.

הכרה והנצחה

סיפור ההצלה של צווייג הונצח בספרו של ברונו אפיץ (Apitz) "עירום בין זאבים" (Nackt unter Wölfen) שיצא לאור בשנת 1958 וכן בסרט טלוויזיה וסרט קולנוע.
בשנת 1965 הכיר יד ושם בווילי בלייכר בתור חסיד אומות העולם.
השחקן

הפקה

רוברט אלטמן התקשה למצוא אולפן לסרט החדש עקב כישלונות כלכליים סרטיו הישנים מהעבר למרות הביקורות החיוביות. לכן במשך שנים הוא עבר מחוץ לאולפני הקולנוע המרכזיים ויצר סרטים דלי תקציב. הצלחתו העצומה של "השחקן" החזירה אותו לעשות סרטים הוליוודים גדולים כמו "תמונות קצרות" (1993).
סצנת הפתיחה של הסרט כוללת שוט פתיחה ארוך במיוחד הנמשך כשבע דקות וארבעים ושבע שניות. בסצנה מזכירים את הסרטים "מגע של רשע" של אורסון ולס ו"החבל" של אלפרד היצ'קוק שגם בהם נעשה שימוש בטכניקת ה"שוט הארוך".

פרסים ומועמדויות

רוברט אלטמן זכה בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר ובפרס הבמאי הטוב ביותר של פסטיבל הקולנוע בקאן. בנוסף, אלטמן היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע. מייקל טולקין היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. הסרט עצמו זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי. גרלדין פרוני הייתה מועמדת לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר. טים רובינס זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי ובפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן. הסרט היה מועמד לרשימת "מאה שנים... מאה קומדיות" של המכון הסרטים האמריקאי.
אוטו הראשון, דוכס סקסוניה

ביוגרפיה

אוטו נולד בשנת 851, לליאודולף, דוכס סקסוניה ולאודה בילונג, בתו של בילונג מפרנקיה ואדה. בשנת 877 השתתף אוטו בחתונת אחותו ליוטגארד מסקסוניה, עם לודוויג הצעיר, מלך פרנקיה המזרחית.
בשנת 880 נהרג אחיו ברונו, דוכס סקסוניה בקרב ערבות לינבורג, ואוטו עלה לשלטון במקומו. אוטו כמעט לא עזב את סקסוניה, ושמר על יחסים טובים עם לודוויג הצעיר וארנולף מקרינתיה, שהיו מלכי פרנקיה המזרחית.
לפי וידוקינד מקורבי, לאחר מותו של לודוויג הילד בשנת 911, הציעו לאוטו את כתר הממלכה, אולם בשל גילו המבוגר הוא סירב, ושלח אותם לקונרד מפרנקוניה.
ב-30 בנובמבר 912 מת אוטו, ובנו היינריך הראשון, דוכס סקסוניה עלה לשלטון במקומו.
יהושע ברזילי

תולדות חייו

נולד בבלארוס, אז בתחומי האימפריה הרוסית. היה חבר בתנועת חובבי ציון ועלה לארץ ישראל בשנת 1881, לאחר שנה שב לרוסיה והיה בין מייסדי הארגון החשאי בני משה (יחד עם אחד העם), שדגל בהכשרת הנהגה של יחידי סגולה להנהגת העם ולמימוש תחייתו המדינית בארץ ישראל.
ב-1890 שב לארץ ישראל עם הגרעין המייסד של "בני משה", עבד בבנק אפ"ק (ממנו פוטר משום שהעניק אשראי ללקוחות בניגוד לכללי הזהירות המקובלים ותוך העדפת שיקולים ציוניים על פני שיקולים מסחריים) ושימש כמזכיר ועד חובבי ציון ביפו. בתפקידיו אלה הרבה לנסוע בארץ ישראל, בעיקר במושבות החדשות, והיווה כתובת לפניות מתיישבים. בשנים 1894-1895 היה הספרן של שערי ציון. זמן קצר לאחר עלייתו עבר להתגורר בירושלים. היה סופר פורה וכתב סיפורים קצרים מהווי החיים בארץ ישראל, חלק גדול מהם התפרסם מעל גליונות "הצבי", עיתונו של אליעזר בן יהודה. כמו כן פרסם (יחד עם יהודה גור) ירחון בשם "מכתבים מארץ ישראל" שהופץ בקרב חברי "בני משה" ברוסיה בין השנים 1893–1895. בחלק גדול מכתביו מנה את השנים לפי המניין לחורבן הבית. הוא השתמש גם בשמות העט "בית הלוי" ו"בר-לי".
היה חבר ובעל ברית של מנחם אוסישקין ותמך בו במאבקיו נגד תוכנית אוגנדה, נגד התערבות הברון רוטשילד במושבות, בעד העלאת חשיבותה ומעמדה של ירושלים בחשיבה הציונית ובעד החדרת השפה העברית כלשון לאומית רשמית. מכתביו לאוסישקין נפרשים על פני שנים רבות ומהווים תיעוד חשוב אודות המשברים והמאבקים שפקדו את עולי העלייה הראשונה בעיקר בשנים 1900–1911. יחד עם אוסישקין הקים את אגודת "חובבי ירושלים" לקידום היישוב היהודי בירושלים עליה נמנו הרב ראי"ה קוק, ר' בנימין, קדיש סילמן, דוד ילין, בוריס שץ, יצחק בן צבי ורחל ינאית בן צבי ועוד. הוא אף ערך מחקרים לגבי הרכב החברה בירושלים בת זמנו ושקד על תוכניות לשיפור תנאי המחיה באמצעות עבודה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה נאלץ, כמו רבים מעולי העלייה הראשונה, לגלות מן הארץ ועבר לשווייץ, שם נפטר ב-1918, וכעבור שבע שנים, הועלו עצמותיו ונטמנו בהר הזיתים.
שלום רוזנפלד (רב)

רבי שלום רוזנפלד (תק"ס, 1800 - כ' בחשוון תרי"ב, 1852), היה רבה של קמינקה, ואבי חסידות קמינקה. מגדולי תלמידיו של רבי נפתלי צבי מרופשיץ.

ביוגרפיה

נולד ברווה לגביר יעקב יוסף וליענטא בת הרב יהושע צבי העשיל מבאר. נקרא על שם אבי אביו, שכונה "הגראף מראווה". בצעירותו נחשב לעילוי, וכונה "העילוי מראווה". בגיל 9 כבר סיים את הש"ס. בבחרותו למד אצל רבי צבי הירש חריף ואצל רבי שלמה קלוגר.
לפני גיל 13 התארס לחנה גולדה בתו של רבי נפתלי נתן הירש, "הגרף מקראשוב", צאצא לרבי צבי הירש מבולחוב. לאחר נישואיו התגורר בראווה עד שנת תקפ"ב, אז התקבל לכהן ברבנות יאריטשוב. לאחר 15 שנה, מונה לרבה של קמינקא. 
הוא היה אחד משני גדולי תלמידיו של רבי נפתלי מרופשיץ, לצד רבי חיים מצאנז. כמו כן נסע לחצרו של רבי שלום מבעלז. הוא לא כיהן באופן רשמי כאדמו"ר, אך בהיסטוריה החסידית הוא נחשב ל"צדיק", ואמרותיו ומעשיות עליו, מודפסות ונאמרות עד היום על ידי חסידים. הוא נודע בחריפותו, ודברי תורה ומשלים רבים שלו מתובלים בהלצות, אשר נחשבות על ידי חסידים כסודות עליונים.
הוא נהג לרקוד "מצווה טאנץ" בניגון מיוחד. הניגון מושר עד היום כ"מצווה טאנץ" בחסידות באבוב, שאדמו"ריה הם צאצאיו.
בנו היחיד רבי יהושע, מילא את מקומו ברבנות קמינקא.
בשנת תשמ"ג, יצא הספר אוהב שלום ובו דברי תורתו ומעשיות עליו.
מלחמת דת

מלחמת דת או מלחמת קודש היא מלחמה בה הדת מהווה גורם מרכזי לעימות מזוין. מלחמות דת בדרך כלל כרוכות בעימות מזוין בין קבוצות דתיות שונות באותה המדינה, או בין מדינות עם דתות שונות. מסעי הצלב והרקונקיסטה מוזכרים לעיתים רבות כדוגמאות היסטוריות למלחמות דת.
בעוד שישנם מלחמות רבות שמתקיימות ללא ספק על רקע דתי, הסיבות לקיומן של מלחמות לעיתים רבות מרובות ומורכבות. על פי האנציקלופדיה של מלחמות , מתוך 1,763 סכסוכים היסטוריים ידועים/מתועדים, ב-123 מהם, שהם 6.98% מכלל הסכסוכים, הייתה הדת הסיבה העיקרית לסכסוך. בספרו הגדול של מתיו וייט "The Great Big Book of Horrible Things" מצוין שדת היא הסיבה העיקרית ל-13 מתוך 100 המלחמות הקטלניות ביותר בהיסטוריה.
בכמה מהסכסוכים המודרניים הבולטים ביותר, כולל הסכסוך הישראלי-פלסטיני, מלחמת האזרחים בסוריה והמלחמות באפגניסטן ובעיראק, קיים אלמנט דתי לסכסוכים. עם זאת, מחקרים על הסכסוכים המודרניים הללו מעידים שלעיתים רבות עוינות אתנית מהווה את הסיבה העיקרית למרבית הסכסוכים הללו.
דידי אלן

חייה והקריירה שלה

אלן נולדה בסינסינטי שבאוהיו. אמה הייתה שחקנית. אלן החלה את עבודתה בקולנוע בתפקידים זוטרים כשליחה, ספרנית, ולאחר מכן כעוזרת עורך באולפני קולומביה. בתחילה ערכה סרטי הדרכה וסרטוני פרסומת, בטרם ניתן לה לערוך סרטי קולנוע. רק ב-1959, לאחר שש עשרה שנות עבודה קיבלה הזדמנות לערוך סרט קולנוע. הסרט היה "Odds Against Tomorrow" (שהופץ בישראל בשם "הימור המחר"). הסרט היה פילם נואר שהציג לראשונה גיבור שחור, הארי בלפונטה, וזכה להצלחה. בעת עריכת הסרט עבדה אלן בהדרכתו של הבמאי רוברט וייז, שהיה בעצמו עורך קולנוע, וערך את סרטו המפורסם של אורסון וולס, "האזרח קיין". וייז עודד את אלן להיות נועזת בעריכתה, ולהתנסות בצורות שונות של עריכה. לאחר סרט זה הגיעה פריצתה האמיתית של אלן כעורכת בסרט "אדי פלסון", אותו ביים רוברט רוזן בהשתתפות פול ניומן. הסרט יצא לאור ב-1961 ונחשב ליצירתה הגדולה הראשונה של אלן. לאחר מכן המשיכה אלן לעבוד כעורכת בולטת וחשובה עד לתחילת שנות ה-90, עת התמנתה לתפקיד ניהולי באולפני האחים וורנר. בשנת 2000 שבה לשולחן העריכה, והמשיכה בעריכה עד שנת 2008, והיא בת 85. אלן הייתה מועמדת לפרס אוסקר שלוש פעמים, אך לא זכתה בו. ב-1976 הייתה מועמדת לפרס על עריכת אחר צהריים של פורענות, ב-1982 על אדומים וב-2001 על נערי הפלא. היא זכתה ארבע פעמים בפרס "ACE"‏ (American Cinema Editors), המוענק לעורכים מצטיינים בארצות הברית, ופעם אחת, ב-1975 בפרס באפט"א, על עריכת הסרט "אחר צהריים של פורענות".
אלן הושפעה מאוד מסרטי הגל החדש הצרפתי ומגישתו הדאדאיסטית של רנה קלייר. היא הייתה חלוצת השימוש ב-"audio overlaps" (גלישות אודיו), טכניקת עריכה בה בטרם מתפוגגת התמונה מהסצנה המוקרנת, מושמעים כבר קולות מהסצנה הבאה, וכן בשימוש בעריכה קופצנית (jump cut), בה מופיעות שתי תמונות רצופות של אותו אובייקט מזווית מעט שונה, דבר שיוצר אי רציפות בסצנה הנצפית. חידושים אלו הביאו אנרגיה וריאליזם לעריכה ההוליוודית שנתפסה עד אז כשגרתית. שיטות העריכה של אלן הפכו מושגים כ"Continuity" (הרציפות של התמונה המוצגת על המסך, למשל, הדרישה שאותו הגיבור ילבש את אותם הבגדים במשך כל הסצנה, אפילו אם זו צולמה במשך מספר ימים) ומושגים אחרים הקשורים במגבלות של הזמן והמקום, לבעלי עדיפות נמוכה, כאשר העדיפות ניתנה לעריכה המדגישה את שפת הגוף של הגיבורים והנעת העלילה קדימה באופן אומנותי.
אלן הייתה נשואה לבמאי סטיבן פליישמן, וילדה לו בן ובת. בנה, טום פליישמן, זכה אף הוא להכרה כאיש סאונד בקולנוע. אלן מתה משבץ בביתה בלוס אנג'לס ב-2010.
נחום לאם

הרב נחום (נורמן) לאם (באנגלית: Norman Lamm; נולד בכ"ה בכסלו ה'תרפ"ח, 19 בדצמבר 1927) הוא רב אורתודוקסי מודרני אמריקאי, מחבר ספרים ומנהיג קהילתי יהודי. שימש כנשיא הישיבה יוניברסיטי, עד 2003. הוא המשיך כקנצלר (chancellor) האוניברסיטה וראש הישיבה עד שהודיע על פרישתו ב-1 ביולי 2013.
הוא מחזיק בתואר דוקטור בפילוסופיה יהודית. היה תלמידו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, שהסמיך אותו לרב בישיבת רבנו יצחק אלחנן בשנת 1951.

ביוגרפיה

נחום לאם נולד בברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית, נכד לרב יהושע בוימל.
בצעירותו, למד הרב לאם במתיבתא תורה ודעת בוויליאמסבורג. קיבל תואר ראשון בהצטיינות בכימיה ב־1949 בישיבה קולג' (מכללה לתואר הראשון לגברים של הישיבה יוניברסיטי). תחילה רצה הרב לאם לעסוק במדע, אבל שוכנע על ידי הרב ד"ר שמואל בלקין, הנשיא השני של ישיבה יוניברסיטי, להצטרף לסגל הרבנים בישיבה יוניברסיטי. את הדוקטורט בפילוסופיה יהודית קיבל בשנת 1966.
הרב לאם נבחר לנשיא הישיבה יוניברסיטי באוגוסט 1976, והיה הנשיא השלישי של הישיבה יוניברסיטי, והראשון שנולד בארצות הברית. בכהונתו כנשיא הצליח לשפר את מצבו הפיננסי של המוסד (שהיה נתון בחובות כספיים), והשיג דירוג אקדמי גבוה יותר למוסד. פרש מלהיות נשיא האוניברסיטה ב-2003, וב-1 ביולי 2013 הודיע על פרישתו כקנצלר (chancellor) האוניברסיטה וראש הישיבה.
תאוצנטריות

תאוצנטריות או תיאוצנטריציזם (מיוונית θεός - אלוהים, κέντρον - מרכז) היא השקפה בתחום הפילוסופיה והתאולוגיה הרואה באלוהים את מרכז או תכלית העולם. מולה עומדות שתי השקפות שונות הנוגדות את הנחת היסוד שלה: ההשקפה האנתרופוצנטרית הרואה באדם את מרכז או תכלית העולם; והאקוצנטריות - השקפה הרואה באדם כלא יותר מחלק אינטגרלי מהטבע ומממלכת החיות.
השקפה זו באה לביטוי בעיקר בדתות האברהמיות.
לפי פרופ' ישעיהו ליבוביץ, תיאוצנטריות הוא ערך המעמיד במרכז את עבודת האל, ודורש מבעל-הערך למלא את כל מצוות הדת ולהקדיש לקיומן את חייו, ואף למסור את נפשו כאשר הדת תובעת זאת ("ייהרג ואל יעבור").
אברהם יעקב גרשון לסר

הרב אברהם יעקב גרשון לסר (בכתיב יידי: לעססער; כ"ג בכסלו ה'תקצ"ד, 5 בדצמבר 1833 - ליל יום הכיפורים, י' בתשרי ה'תרפ"ה, 7 באוקטובר 1924) היה רב ליטאי-אמריקאי. רבן של כמה עיירות בליטא ואחר כך רב בשיקגו ובסינסינטי ונשיא אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.

ביוגרפיה

נולד לרב עזריאל מאיר לסר בעיירה מיר, למד בישיבת מיר ואחר כך בישיבתו של רבי גרשון תנחום ממינסק. היה תלמידם המובהק של רבי יוסף המו"צ מקלצק ושל רבי שמואל אביגדור תוספאה מקרלין, שאף העניק לו סמיכה לרבנות. הוא נסמך לרבנות גם על ידי רבי יוסף רייזין מסלונים ורבי יחיאל הלר מחבר "עמודי אור", רבי יצחק אלחנן ספקטור ורבי יהושע יצחק שפירא (ר' אייזיל חריף) מסלונים.
בשנת ה'תרכ"א, 1861, קיבל משרת רבנות ראשונה באמסטיבאווה שבפלך גרודנה, ואחריה כיהן בהאלינקה שליד סובאלק, בהורודוק הסמוכה לוולוז'ין ובלודווינוב שבפלך סובאלק.
הוא הוזמן בידי בני עירו שהשתקעו בארצות הברית לבא לכהן כרבם, ובשנת ה'תרמ"ב, 1882, היגר לארצות הברית והתמנה כרבן של קהילות בית המדרש הגדול ו"בני יעקב" בשיקגו. בשנת ה'תרנ"ח, 1898, נקרא לכהן כאב"ד סינסינטי. הוא עבר לעיר וכיהן כרבן של שלוש קהילות של יוצאי רוסיה ופולין, קהילות "בית תפילה". הוא היה מראשוני הרבנים הבכירים שהגיעו לארצות הברית, והיה שותף לייסוד אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה ונשיאה הראשון של האגודה (תרס"ב, 1902) בתור זקן הרבנים האורתודוקסים בארצות הברית. לאחר שהתפטר מתפקידו זה, מונה לנשיא הכבוד של האגודה. השתתף גם בייסוד "עזרת תורה".
מלבד ספריו, פרסם הרב לסר מחידושי תורתו במאסף התורני "בית ועד לחכמים".
הוא נפטר בליל יום הכיפורים, י' בתשרי ה'תרפ"ה, 7 באוקטובר 1924.
לאחר פטירתו החליף אותו ברבנות קהילות "בית תפילה", הרב בצלאל אפשטיין.