google/wiki40b huggingface dataset:
קובי גל רדאי

לימודים ותחילת הדרך

קובי גל-רדאי גדל בנתניה. בוגר מצטיין של התיכון ע"ש משה שרת בנתניה. למד משחק ובימוי תיאטרון בבית הספר לאמנויות "הבוסתן" בנתניה. לאחר שירותו הצבאי בחיל המודיעין, למד יחסים בינלאומיים וצרפתית במשך שנה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן למד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וסיים בהצטיינות יתרה, 2003.           
במהלך לימודיו בלט כעורך תוכן וערך (עם יעל חרסונסקי) את פרויקט "גבול", אותו יזמו ביחד. הפרויקט, אשר נבחר להשתתף בתחרות ה-cinéfondation של פסטיבל הקולנוע בקאן, עוסק במושג גבול באמצעות חמישה סיפורים ממציאות החיים בישראל. פרויקט "גבול" נע מגדר ההפרדה וההסתגרות בבית מפני פיגועים, דרך חיי תושבי הכפרים בגדה המערבית ועד לחיי משפחה בורגנית, מחגיגות העצמאות ועד רחוב ראשי ושסוע במזרח ירושלים. התוצאה של הפרויקט, שהעבודה עליו נמשכה כשנה וחצי, היא סרט בן 40 דקות שמורכב מעבודות של תלמידי סם שפיגל: תמר זינגר, עדי חלפין, נדב לפיד, רימה עיסא ודני רוזנברג. את הפרויקט ליווה בכל שלבי העריכה אקהארט שטיין, בכיר עורכי התוכן של הטלוויזיה הגרמנית וראש מחלקת הדרמה לשעבר בערוץ ZDF.

קריירה

עם גמר לימודיו, נמנה עם מייסדיה ומנהליה של יולי אוגוסט הפקות,  והפיק, בין היתר, את ביקור התזמורת ו"מרגל השמפניה" עטורי הפרסים. אחר כך, שימש כמנהל ההקמה ועורך ראשי בפרויקט Greenhouse לפיתוח סרטים תיעודיים, מייסוד האיחוד האירופי.
בשנת הלימודים 2007/8 ניהל את מגמת התסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנים 2008–2014 שימש כמנהל מחלקת דרמה, תעודה וקולנוע בזכיינית ערוץ 2, רשת מדיה. גל-רדאי הוביל פרויקטים רבים במהלך שנותיו בתפקיד, ובהם "דרמה ברשת", ו"רשת דוקו", במקביל לפיתוחם והפקתם של סדרות, בהן בלתי הפיך, שנות ה-80, אחד העם 101 ועוד.
בשנים 2014–2016 גר במינכן ושימש כסגן נשיא בכיר לקופרודוקציות בינלאומיות ותוכניות תעודה בתאגיד הטלוויזיה פרוסיבן הבינלאומי.
במקביל, שימש גל-רדאי כחונך ועורך תסריט בחממת סם שפיגל לקולנוע בינלאומי, ירושלים, ובין היתר שימש כמנטור של לאסלו נמש בעבודתו על הבן של שאול. ב-2017 התבקש גל-רדאי לשמש כמנטור עצמאי של נמש בעבודה על סרטו השני באורך מלא.
ביוני 2017 התמנה כסמנכ"ל תוכן ב-Yes הטלוויזיה בלוויין.
מצודת ישו במומבסה

היסטוריה

מומבסה נבזזה בידי הפורטוגזים בשנת 1500 והותקפה על ידיהם שוב ב-1528, אולם רק ב-1589 כבשו את העיר והפכו אותה למאחז צבאי ומסחרי לאורך הדרך הימית לדרום מזרח אסיה. המצודה הוקמה בין השנים 1596-1593 לפי תוכניותיו של האדריכל האיטלקי ג'ובאני קאירטי (Giovanni Battista Cairati), שהתמחה באדריכלות צבאית ותכנן מספר מצודות עבור הפורטוגזים. עם זאת, קאירטי לא ביקר כלל במומבסה אלא שרטט את התוכניות ואלה נשלחו לאפריקה. עם השלמת המצודה היא הייתה למפקדה הפורטוגזית הראשית לאורך חופי מזרח אפריקה, והיא אויישה בחיל מצב בן כמאה חיילים.
בין השנים 1639-1634, בעקבות מרד מקומי, חוזקו קירות המצודה היבשתיים שבין הבאסטיונים (curtain walls), הוגבהו שלושה מהבאסטיונים וחוזקו יסודות החומה הפונה אל הים. עוד נבנו רחבות תותחים חדשות בשניים מהבאסטיונים, הכניסה הראשית אל האתר חוזקה בשער נוסף, ונבנו צריחים בחומת הים. החל בשנת 1652 החלו העומאנים מתקיפים את המאחזים הפורטוגזים במזרח אפריקה. בשנת 1696 הטילו העומאנים מצור על מצודת ישו, ובסופו גורשו ממנה הפורטוגזים. העומאנים שיפצו את הנזקים שנגרמו למצודה במהלך המצור וערכו בה מספר שינויים. הפורטוגזים ניסו להשיב לעצמם את השליטה במצודה במספר הזדמנויות, והצליחו בכך לבסוף בשנת 1728, אולם למשך שנה ומחצה בלבד. בשנת 1895 הפכו הבריטים את המצודה לבית כלא, והיא שימשה בתפקיד זה עד 1958, עת הוכרזה כגן לאומי. שנתיים לאחר מכן האתר שופץ.

האתר

מצודת ישו שוכנת בקצה הדרומי של העיר העתיקה במומבסה, על חופו המערבי של האי מומבסה. פתח המצודה פונה צפונה אל רחובה הראשי של העיר העתיקה. למצודה צורה כללית של גוף אדם, תוצר של השפעת התאוריות האדריכליות האנתרופומורפיות שפותחו במהלך הרנסאנס במאה ה-15, ובהשפעת מסדר הצלוב הפורטוגזי (Ordem Militar de Cristo), כאזכור לדמותו של ישו. המצודה נבנתה מאבן גיר, חול, חרסית וחלקי אלמוגים, וקירותיה טוייחו באוכרה צהובה.
המצודה ערוכה סביב חצר מרכזית שממנה בולטים ארבעה באסטיונים, ובצד הפונה אל הים הוקמה מרפסת מלבנית. שני הבאסטיונים המערביים, הפונים אל היבשה - סאו פיליפה (São Filipe) וסאו אלברטו (São Alberto) - משולשים בצורתם; בעוד ששני המזרחיים, הפונים אל הים - סאו מטיאש (São Matias) וסאו מטאוש (São Mateus) - רבועים. בעבר שכן גשר עץ מעל החפיר הצפוני ואיפשר את הכניסה אל המצודה, ולידו ניצב בית השער בן שתי הקומות (כיום החפיר סתום בעפר). שני שערים נוספים חיברו את המצודה אל חוף הים ושימשו כנתיב אספקת סחורה שהגיעה באוניות. מעבר משופע וגרם מדרגות חיברו שערים אלה אל החצר המרכזית. בצידה הדרומי ובצידה הצפוני של המצודה שכנו הקסרקטינים, ונחפרו בה באר ומאגר מים. עוד שכנו באתר קפלה, חדר משמר ומגורי המפקד. עובי קירות המצודה בצד היבשתי עמד על 4.27 מטרים וחפיר יבש בעומק של חמישה מטרים הקיף אותה משלושת צדדיה היבשתיים. גובה החומה מבסיס החפיר הגיע ל-17 מטרים.
סמל קולומביה

סמל קולומביה בנוי ממגן המשולב במספר סמלים.
אוכל הנבלות בראש הסמל ידוע יותר כקוֹנְדּוֹר והוא מחזיק בפיו ענף של זית. תחת הציפור, וקצת מעל המגן נמצאת מגילה ועליה רשום המוטו הלאומי של המדינה "חירות וסדר" (Libertad y Orden)
הדגל הלאומי של קולומביה עוטף משני צדדיו את המגן וזאת כדי להמחיש את השילוב בין הסמל הלאומי והדגל הלאומי של המדינה.
המגן עצמו מחולק לשלושה חלקים, בחלק התחתון מתוארות ספינות שמסמלות את ההיסטוריה הימית של המדינה, בחלק המרכזי של המגן מוצג מצנפת פריגית שהיא הסמל המסורתי של חופש וחירות, ובחלק העליון של המגן ישנו הרימון שבשני צדדיו שתי קרניים ומטרתו לסמל את העושר החקלאי והחומרני של קולומביה.
כוחות ההגנה המלכותיים של איי בהאמה

כוחות

ה-RBDF הוא כוח ימי, ועם 1000 חברים בערך הוא הגדול מציי האיים הקריביים שמשתייכים לחבר העמים הבריטי. מספר שינויים בציוד נצפו במהלך ההיסטוריה של הצבא. בהתחלה, מדי הצבא היו מדים בריטיים. היום המדים הם מדי הסוואה אמריקאים.
כלי הנשק הראשונים שהיו בשימוש ה-RBDF הם תת המקלע סטרלינג והרובה L1A1 SLR הבריטיים. עכשיו רובה M4 ורובה הצלפים UMP עומדים לשירות הצבא.
שלא כמו כוחות אחרים מחבר העמים הבריטי, ל-RBDF אין חטיבות חיל רגלים סדירות. במקום יש את יחידת המבצעים המיוחדים, המהווה סעיף ימי שקשור לכל הספינות ולכלי השיט הקטנים, ואת שייטת הקומנדו שמשמשת כיחידת חיל רגלים אמפיבית ומבצעת תפקידים ביטחוניים. שייטת הקומנדו היא כוח גדול של לפחות 500 חיילי קומנדו ימיים מיוחדים. אימוניהם מתקיימים עם הקומנדו הימי של ארצות הברית (אריות הים) בלוחמה ימית מיוחדת, וכן עם חיל הנחתים המלכותי. אימון שכיח למשל הוא לערוך שחייה של 2 מייל עם תרמיל שמשקלו 40 קילוגרם.

ספינות

האוניות העיקריות הן 2 ספינות סיור של בהאמה, ו-3 ספינות פרוטקטור קטנות יותר. המשימות העיקריות מורכבות מסיורים נגד סחר בסמים וציד בלתי חוקי, אכיפת הגירה, חיפוש והצלה, או משימות כלליות של כוחות ההגנה הלאומיים.

אגף אווירי

כוחות ההגנה המלכותיים של בהאמה מפעילים 3 כלי טיס: סופר קינג אייר 350, ססנה 208 קרוואן, ופרטאנביה P.69 .
המטוסים משמשים בעיקר עבור סיור ימי, אך הם גם מספקים פיקוח על שטחים גדולים ומסייעים בהיערכות האסטרטגית של יצירה על פני השטח.

מבנה

קיימים שני מסלולי קריירה צבאית: ימית, כאשר הדרגות בקריירה זו נעות בין חייל (Marine), לבין קצין זוטר (מש"ק) ראשי, וקצונה, כאשר דרגות הקצונה נעות בין קצין זוטר\צוער (Midshipman) לבין קומודור. הכוחות מאורגנים ומסודרים בסגנון של הצי המלכותי הבריטי, ורבים מן הקצינים משתתפים באקדמיות שירות בריטיות. הקצין המפקד, המכונה "מפקד כוחות הביטחון", הוא קומודור רודריק באו. המטה הראשי של כוחות הביטחון נמצא על האי פרובידנס, ובסיסים נוספים נמצאים במת'יו טאון (Matthew Town) שבאי אינגואה (Inagua), ובפריפורט (Freeport) שבאי גרנד בהאמה. ה- RBDF משתמש בשיטת הצי המלכותי הבריטי לדירוג סמלים, וכל הספינות והאוניות נושאות את הכותרת: HMBS (ספינת הוד מלכותה של איי בהאמה-Her Majesty's Bahamian Ship). בשל היעדר באוניות רוב החיילים לא מממשים את שירותם הצבאי בים, אלא בתפקידים צבאיים או לא-צבאיים אחרים.
פיץ' בלאק

עלילה

ספינת תובלה הנושאת 40 אנשים עושה את דרכה לצביר הכוכבים "טנג'יר". כאשר כל הצוות והנוסעים נמצאים בשינה קריוגנית, הספינה עוברת דרך מטר מטאורים וניזוקה קשות, מה שגורם לה להתרסק בכוכב ירח מדברי המקיף ענק גזים. רק תריסר אנשים שורדים את נחיתת האונס, בהם חברת הצוות קרוליין פריי, אסיר נמלט בשם רידיק ושוביו ויליאם ג'יי ג'ונס, מוסלמי בשם אימאם ושלושה מילדיו, נוסעת סמויה בשם ג'ק, סוחר עתיקות בשם פאריס ושני מתיישבים אוסטרלים בשם זק ושאזה.
רידיק מצליח לברוח וג'ונס רודף אחריו. זק והאחרים קוברים את הנוסעים שלא שרדו. בזמן הקבורה, זק נתקל במערה בדיונה והוא זוחל לתוכה כאשר לפתע הוא מותקף בידי יצורים בלתי נראים ונהרג. שאזה שומעת את צרחותיו של זק ומגיעה לחקור, נתקלת ברידיק, שנתפס בידי ג'ונס. היא מאשימה אותו במותו של זק, אך הוא מכחיש את הדבר. שאזה נכנסת למערה ומגלה שיצורים אימתניים חיים מתחת לפני האדמה.
במהלך חיפוש אחרי מים, אלה ששרדו מגלים התיישבות כרייה נטושה. לשמחתם הם מגלים אספקת מים וחללית קטנה שמסוגלת להוציא אותם מהכוכב, ברגע שתתוקן מערכת הכוח שלה. אחד מחסידיו של אימאם חוקר את המחנה הנטוש ומפריע בטעות לקן של יצורים צעירים השוכנים בצל, שפושטים את עורו. האחרים מגלים כי אותם יצורים חשים צורך להימנע מאור יום. אולם, מודל של מערכת השמש מראה להם כי כל 22 שנים למשך חודש אחד, הכוכב נכנס לעלטה כללית כתוצאה מליקוי חמה. פריי מגלה כי העלטה הקודמת בכוכב קרתה לפני 22 שנים בדיוק וגרמה ליצורים לצאת ממקום מחבואם ולחסל את כל המתיישבים בהתיישבות הכרייה. החבורה מחליטה לצאת חזרה לכיוון ספינת התובלה כדי להשיג יחידות כוח שיניעו את החללית הקטנה שמצאו, אך בחצי הדרך מתחיל ליקוי החמה ומשתק את רכב השטח (שפועל על אנרגיה סולארית) שעליו הם נוסעים. 
החבורה נמלטת ברגל בחזרה אל ספינת התובלה, אך נחיל עצום של יצורים עט לעברם, והחבורה מאבדת שניים מאנשיה. אלה שנותרו מגלים שרידיק ניחן ב"זוהר עין" כתוצאה מהשתלה שעבר בכלא, ומחליטים להצטייד בכל תאורה שהיא כדי להלחם בדרכם חזרה אל ההתיישבות, גוררים אחריהם את יחידות הכוח מספינת התובלה. לפתע אוחזת את פאריס בהלה והוא רץ הרחק מהקבוצה, הורס בטעות את מקורות האור שלהם. בלית ברירה, החבורה משתמשת בלפידים בוערים כדי להאיר את דרכם. ג'ק מתגלה כבחורה, כאשר היא מקבלת וסת. היצורים מריחים את דמה ושועטים לעברם.
ריב פורץ בין ג'ונס לרידיק לאחר שג'ונס מציע להשתמש בבחורה כגורם מרחיק מהיצורים. רידיק פוצע את ג'ונס ומשאיר אותו למות בידי היצורים. רידיק מגלה יצור מת, ולאחר בחינה מבין כי היצורים "רואים" לפי קולו של הד, וכי יש להם את נקודת הכתם העיוור כתוצאה מרווח בין עיניהם. החבורה מגיעה לקניון ולפתע מתחיל גשם, שמכבה את הלפידים. רידיק אומר לפריי להמתין לשובו במערה. פריי מוצאת פגית ביולומינסצית ומכניסה אותה לבקבוק, בכך משתמשת בה להדוף יצורים מעליהם בשעה שהיא עושה דרכה חזרה לספינת התובלה, משאירה את החבורה במערה. היא מגלה שרידיק מנסה לעזוב בלעדיהם ומשכנעת אותו להציל את כולם. 
כאשר רידיק ופריי מובילים את החבורה אל ספינת התובלה, רידיק מותקף ביצורים אך ניצל על ידי פריי, שמקריבה את חייה למענו. הדבר מוביל את רידיק להתגלות, שמצליח להתניע את ספינת התובלה ובעזרת המנועים לשרוף את מרבית היצורים שתקפו אותם. לבסוף, רידיק, אימאם וג'ק עושים את דרכם אל עבר הלא נודע.
משרד האוצר של רוסיה

היסטוריה

משרד ממשלתי ראשון לענייני כלכלה ברוסיה הוקם בשנת בתקופת פיוטר הגדול בשם קולגיית המסחר (Камер-коллегия) שעסקה באיסוף מטבעות והכנסות המדינה. בתקופת יקטרינה השנייה הוקמה המשלחת לענייני הכנסות המדינה של הסנאט הרוסי (Экспедиция о государственных доходах), שהפכה לאחר מכן למשרד האוצר של האימפריה הרוסית ב-8 בספטמבר 1802 והתקיימה עד לפרוץ מהפכת פברואר שהביאה לפירוק מוסדות השלטון הצארי בשנת 1917.
באוקטובר 1917 הוקם קומיסריון האוצר העממי (Наркомат финансов).
בשנת 1946 הקומיסריון הפך למשרד האוצר של ברית המועצות (Минфин СССР) שאיגד תחתיו את כל משרדי האוצר הרפובליקניים שהתקיימו ברוסיה הסובייטית, אוקראינה הסובייטית ושאר הרפובליקות הסובייטיות.
ב-11 בנובמבר 1991 בוריס ילצין חתם על צו נשיאותי להקמת משרד האוצר והכלכלה של הפדרציה הרוסית. ב-15 בנובמבר אותה שנה משרד האוצר הסובייטי פורק באופן רשמי.
ב-19 בפברואר 1993 משרד האוצר והכלכלה פוצל והתקיימו 2 משרדי ממשל: משרד האוצר ומשרד הכלכלה (שהפך לימים למשרד לפיתוח כלכלי).
שר האוצר המשפיע ביותר בתולדות המשרד הוא אלכסיי קודרין שכיהן בשנים 2000–2011 והוכר כשר האוצר הטוב ביותר באירופה לשנת 2010 על פי מגזין Euromoney.
איוואן פניו

ביוגרפיה

פניו נולד ב-15 ביוני 1979 בבודפשט. למד באוניברסיטה לדרמה, קולנוע וטלוויזיה בעיר.
בשנת 2001 שיחק בסרט "Csocsó, avagy éljen május elseje" אודות מורה המחזיקה באידאולוגיה אנטי קומוניסטית בתקופת השלטון הקומוניסטי בהונגריה של שנות החמישים.
בשנת 2005 שיחק בסרט "ג'ארהד" לצד פיטר סארסגארד, דבר שהוביל אותו לשחק בתפקיד הראשי במספר סרטים במדינתו וביניהם "Children of Glory" העוסק במרד ההונגרי.
ב-2009 שיחק בקומדייה "תוצרת הונגרייה".
בשנת 2010 שיחק בסרט הצרפתי נקודת איסוף, באותה שנה דיבב את קן של ברבי בדיבוב ההונגרי של צעצוע של סיפור 3.
ב-2011 גילם את ראול ולנברג בסדרת טלוויזיה ספרדית על מלחמת העולם השנייה.
אבן אל-אתיר

עלי אז-א-דין אבן אל-אתיר אל ג'זרי (בערבית: علي عزالدین ابن الاثیر الجزری) או עלי בן מוחמד אבן עבד-אל-כרים בן עבד אל -וחיד אבו ל-חסן אל ג'זרי אל-שייבאני עז-א-דין (בערבית: علي بن محمد ابن عبد الكريم بن عبد الواحد, أبو الحسن الجزري الشيباني, عز الدين) (12 במאי 1160, ג'יזרה - 1233, מוסול) הוא היסטוריון קלאסי ערבי ממוצא כורדי שנולד בעיר ג'יזרה (Cizre) שנמצאת על גדת החידקל, במה שכיום הוא מחוז שרנק (Sirnak) בדרום-מזרח טורקיה.
אל-אתיר נולד לאבא שהיה פקיד בכיר של השושלת הזנגית במוסול, ושני אחיו, מג'ד א-דין (1149–1210) ודיא א-דין (1163–1239), היו אנשי רוח שהיו מאוד מעורים במדינתם. בגלל מרכיב בשם משפחתם (אל-שייבאני), בני משפחתו של אל-אתיר טענו לייחוס אל השבט "באנו שייבאן", שהתגורר עוד מאז התקופה הטרום-איסלאמית בחצי האי ערב ומאוחר יותר היגר לעיראק.

לעומת בני משפחתו, אל-אתיר חי חיים צנועים של למדן.
אל-אתיר למד במוסול ובבגדאד, ולפי מקורות מסוימים למד גם בירושלים ובדמשק], אבל רוב הזמן פעל בעיר מוסול, עם ביקורים תכופים לבגדאד. בגיל 28 ליווה את צבאו של צלאח א-דין בסוריה ולאחר מכן חי בחלב ובדמשק. בהמשך גם מילא כמה משימות דיפלומטיות בשרות הח'ליפים מבגדאד, ואירח את גדולי המלומדים בביתו.
עיקר עבודתו הוא בתחום תולדות העולם ("אל כּאמיל פי- ל-תאריך" שמתרגם ל"ההיסטוריה השלמה"), כולל מידע חשוב על העם הרוסי של זמנו. אל-אתיר לבסוף נפטר בעיר מוסול בשנת 1233, וכיום הוא נחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים הערבים שחיו בימי הביניים. בשנת 1339 אבו אל-פידאא סיים כתיבת ספר היסטורי חדש שהיה מבוסס בין היתר על העבודה של אבן אל-אתיר.
נדיפות (כימיה)

בכימיה ובפיזיקה, נדיפות היא מונח המכמת את נטייתו של חומר כלשהו להתאדות. נדיפותו של חומר קשורה באופן ישיר ללחץ האדים של אותו חומר; בטמפרטורה נתונה, חומר בעל לחץ אדים גבוה יותר יתאייד מהר יותר מאשר חומר בעל לחץ אדים נמוך יותר.
במונח נעשה שימוש בעיקר בהקשר של נוזלים, אך הוא יכול גם לשמש לתיאור תהליך ההמראה של חומרים בעלי מאפיינים של מוצקים, כמו למשל קרח יבש (פחמן דו-חמצני מוצק) ואמוניום כלוריד, אשר יכולים להפוך ישירות ממצב מוצק למצב גזי מבלי להפוך קודם לנוזל.

קשרים בין לחץ אדים, טמפרטורה, ונקודת רתיחה

לחץ האדים של חומר הוא הלחץ שבו הפאזה הגזית שלו היא בשיווי משקל עם הפאזות המעובות הסמוכות שלו (נוזל ומוצק). זהו מדד לנטייתן של מולקולות ואטומים לברוח מנוזל או ממוצק. נקודת הרתיחה של נוזל בלחץ אטמוספירי היא אותה הטמפרטורה שבה לחץ האדים שלו משתווה ללחץ האטמוספירי שמסביבו והיא לעיתים מכונה נקודת הרתיחה הנורמלית.
ככל שלחץ האדים של נוזל גבוה יותר בטמפרטורה נתונה כך נדיפותו גבוהה יותר ונמוכה יותר נקודת הרתיחה שלו. טבלת לחצי האדים (משמאל) מציגה את תלות לחץ האדים בטמפרטורה של מגוון נוזלים.
לדוגמה, עבור כל טמפרטורה נתונה, למתיל כלוריד יש את לחץ האדים הגבוה ביותר בין הנוזלים בטבלה. יש לו גם את נקודת הרתיחה הנמוכה ביותר (24.2- °C), שהיא הנקודה שבה לחץ האדים של מתיל כלוריד (הקו הכחול) חותך את קו הלחץ האופקי של אטמוספירה אחת של לחץ מוחלט.
מזון לתינוקות

מזון תינוקות הוא כינוי לכל מזון שאינו חלב אם, המשמש להזנת תינוקות. יש המכלילים במונח זה תחליפי חלב אם, ויש המתייחסים במונח זה למוצרי מזון אחרים (הן מוצרים תעשייתיים והן מזון ביתי). מוצרי מזון אלה מיועדים לתינוקות שגילם פחות משנתיים, והמזון מתואם לגיל התינוק, להתפתחותו, ולמערכת העיכול שלו.
מזון זה מאופיין בהיותו מזון נוזלי או מחיתי, אך גם מזון מוצק הנמס ברוק בפיו של התינוק, לאור העובדה שבשל העדר שיניים אין התינוק יכול ללעוס ולטחון את המזון בפיו. המזון כלל בעיקר

היסטוריה

כבר בעת העתיקה נעשה שימוש בתחליפי חלב אם כמזון לתינוקות, אף שבתקופות קדומות יותר, כאשר אם לא יכלה להניק את ילדה, נעשה שימוש במינקת. עד אמצע המאה ה-19 הוכנו תחליפי חלב, ומזון תינוקות באופן ביתי, ואלה כללו מחית של דגנים, או ירקות, ונוזלים (מים או חלב). התפתחות מזון התינוקות ויצירת תחליפי המזון החלה לאחר המהפיכה התעשייתית, ועם התפתחות הרפואה והבנת התזונה הנדרשת. 
בשנת 1867 המציא אנרי נסטלה, מייסד חברת נסטלה, לראשונה, מזון תינוקות מלאכותי מיובש. נסטלה ייצר מוצר זה עבור בנו של חבר, אשר לא יכל לעכל חלב פרה. ההמצאה זכתה להצלחה, ועשור לאחר מכן, בשנת 1873, מכרה החברה כחצי מיליון קופסאות מזון תינוקות מדי שנה, בארצות הברית, אירופה, ארגנטינה ובאיי הודו המערבית.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 החל שיווק מזון תינוקות במערב אירופה ובארצות הברית תחת מיתוגו כמזון מדעי המותאם להתפתחותו של התינוק.
המזון התעשייתי, המבושל מראש והמיובש, יוצר והחל להימכר לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-20. חברות מזון התינוקות המובילות שהתפתחו באותה עת היו גרבר, שהחלה לייצר מזון תינוקות בשנת 1928, והיינץ.
הפרלמנט של מונטנגרו

הפרלמנט של מונטנגרו הוא הרשות המחוקקת של מונטנגרו. הוא מונה כ-81 נציגים החברים בבית מחוקקים חד-ביתי ונבחרים פעם ב-4 שנים בשיטה של ייצוג יחסי (כלומר כל מפלגה מקבלת מספר מושבים יחסי בהתאם לאחוז היחסי של הקולות שקיבלה בבחירות), בדומה לשיטה בישראל. כניסה לפרלמנט שווה בערך כ-6,000 קולות. כיום, ישנן כ-15 מפלגות בפרלמנט (כ-5.333 נציגים בכל מפלגה בממוצע), ועוד כנציג עצמאי. המפלגה הגדולה ביותר היא "המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים במונטנגרו" אשר מחזיקה מטעמה כ-30 נציגים. הפרלמנט הוא זה שבוחר את ראש הממשלה אשר מועמד על ידי הנשיא ואת שרי הממשלה. הפרלמנט גם מעביר את כל החוקים במדינה, מאשרר אמנות בינלאומיות, ממנה את השופטים בכל הערכאות, מאמץ את התקציב ומבצע תפקידים אחרים כפי שנקבע על ידי ועדת החוקה. הפרלמנט יכול להעביר הצבעת אי-אמון בממשלה בתמיכת רוב הנציגים.
הפרלמנט הוקם לראשונה בשנת 1905 והתקיים עד סיפוח מונטנגרו ליוגוסלביה אחרי מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918. הוא חזר להתקיים אחרי מלחמת העולם השנייה.
טרגובישטה (רומניה)

מקור השם

שם העיר נגזר מהמילה הבולגרית ליריד търговище (מבוטא: tŭrgovište, בדיוק כמו ההגייה הרומנית של העיר).
יש ערים עם אותו שם (אם כי האיות שונה) הן בבולגריה והן בסרביה. הערים ברומניה ובולגריה הן ערים תאומות.

היסטוריה

העיר הוקמה לראשונה בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה במאה ה-12. המקום הוזכר לראשונה ב-1396 בשמו על ידי הצלבן הבווארי יוהאן שילטברגר (Johann Schiltberger), שביקר במקום במהלך ההכנות לקרב ניקופול. טרגובישטה הפכה לבירה העיקרית של ולאכיה, ככל הנראה בתקופת שלטונו של מירצ'ה הזקן, שגם הקים מחדש את החצר המלכותית, שחורבותיה נמצאות כעת סביב מגדל קינדיה, שהוא סמל העיר. המסמך הרשמי הראשון בו מוזכרת העיר נחתם על ידי מירצ'אה הזקן בשנת 1406. משנת 1424 שרד תקנון המכס המסחרי שקבע לעיר דן השני, שליט ולאכיה ומ-1451 אוסף החוקים שנוסח לפי צו של ולדיסלב השני, שליט ולאכיה.
ולאד השלישי (המשפד) (שכונה "דרקולה") עלה כאן לשלטון ב-1456 בעזרת ידידיו יאנוש הוניאדי ושטפן הגדול. בתקופתו הוקם מגדל קינדיה. מיכאי האמיץ הצליח לראשונה לאחד את שלוש הנסיכויות הרומניות ובכך הפך את טרגובישטה, לזמן קצר, לבירת כל רומניה. בתקופה זו סינאן פאשה העות'מאני כבש את העיר וביצר את מרכזה. מיכאי האמיץ, בעזרת צבא הונגרי, שחרר את העיר, אך לעיר נגרמו נזקים רבים. מאתיי בסאראב חיזק את ביצורי העיר ובנה בה כנסיות. בתקופתו של קונסטנטין ברנקוביאנו בוקרשט הייתה לעיר הבירה חלק מהשנה וטרגובישטה בקיץ - לאחריו הבירה עברה לבוקרשט וטרגובישטה איבדה מחשיבותה, והתפוררה מבחינה כלכלית עקב ירידה בכמות האוכלוסייה. הזנחת העיר כמבצר התבטאה גם בכך שחלק מתושביה השתמשו באבני החומות לבניית בתיהם.
ב-1821 שבה טרגובישטה לקדמת ההיסטוריה הרומנית, כאשר טודור ולדימירסקו נחטף, הובא אליה ונרצח בהוראת אלכסנדרו איפסילנטי.
בתקופה המודרנית טרגובישטה התפרסמה, כשאחרי פרוץ המהפכה הרומנית (1989) נמלטו אליה ניקולאה צ'אושסקו ואשתו, נתפסו, נשפטו והוצאו להורג.
בה ג'י צ'ואן

תרגול

הכאה היריב בבה-ג'י נעשית באמצעות כל חלקי הגוף, ומכאן שם האמנות. "שמונת הקיצונים" מתייחסים לשמונת חלקי הגוף עמם לוחם העוסק באמנות זו יכול להכות את יריבו - ראש, כתף, מרפק, כף יד, גב\בטן, מותן, ברך וכף הרגל. המכות עצמן נעשות ברצפים וקומבינציות של התקפות מתפרצות, וסוג הכוח בו נעשה שימוש מכונה פה ג'ין (באנגלית:‏ Fa Jin). זהו סוג כוח הדומה לזה הנראה באמנויות סיניות מסורתיות אחרות, כגון שינג אי צ'ואן. סגנון הבה-ג'י צ'ואן מכיל בתוכו הרבה סדרות תנועה (套路) שחלקן יותר עתיקות כמו ה-"מבנה הקטן" (小架) ו-"המבנה הגדול" (单打)' וחלקן יותר חדשות כדוגמת ה-נמר השחור המסתובב (黑虎反) ושינג פי (行批), אשר התווספו על ידי מורים מוכשרים בדורם. בנוסף לסדרות ביד ריקה ישנם גם כלי נשק הנלמדים בסגנון הבה-ג'י, ובראשם החנית הגדולה (大枪), אשר מעבר לפיתוח לטכניקות לחימה בחנית גם מתרגלת ובונה מערכי שרירים הפועלים יחדיו בטכניקות ללא נשק תחת העקרונות של "שש-ההרמוניות" (שהוא גם עיקרון תנועה מרכזי ב-שינג אי צ'ואן, טאי ג'י צ'ואן ו-בה גוואה ז'אנג). על פי המסורת אורך החנית נע בין 3.5 ל-5 מטרים.

היסטוריה

היסטוריונים ומורים מסוימים (כגון ליו יון-צ'יאו המנוח) מעריכים כי בעבר, בה-ג'י צ'ואן ואמנות לחימה נוספת, פי-גואה ז'אנג, היו אמנות אחת. כיום אמנויות אלה נלמדות בנפרד, אך משום שמאפייניהן משלימים זה את זה (פיגואה מתמחה בלחימה בטווחים ארוכים, ואילו בה-ג'י בלחימה בטווחים קצרים), מורים רבים נוהגים ללמוד וללמד אמנויות אלה יחדיו. כיום קיימים מספר זרמים של בה-ג'י, הידועים לפי שמות המשפחות בהם עברו לאורך הדורות: האן, חואו, ג'י, לי, מא, צ'יאנג, וו (זרם הקשור למיעוט המוסלמי-סיני "חוי"), וכן הזרם של ליו יון-צ'יאו. זרם נוסף של בה-ג'י התפתח בשלב מאוחר יותר בהרי וודאנג, וכיום נלמד ומלומד שם על ידי נזירים מקומיים.
בה-ג'י צ'ואן התפרסמה ברבים בסין במאה ה-20 כאמנות לחימה ששימשה הרבה שומרי ראש של פוליטיקאים בכירים, בהם הן  מנהיגי הקוומינטנג הלאומניים והן בכירי המפלגה הקומוניסטית. המיעוט המוסלמי בסין (החוי) שמר ופיתח זרם ייחודי משלו של אמנות זו.] כיום נפוצה בה-ג'י צ'ואן ברחבי העולם, ומצויה בין השאר גם במדינות צפון אירופה ומערבה, יפן, ארצות הברית וישראל.
פרוקטוז 1,6-ביספוספטאז

פרוקטוז 1,6 ביספוספוטאז הוא אנזים בכבד אשר הופך פרוקטוז-1,6-ביספוספט לפרוקטוז 6 פוספט במסלול הגלוקונאוגנזה, תהליך יצור של גלוקוז ממולקולות קטנות לא סוכריות. תפקידו של הפרוקטוז 1,6 ביספוספוטאז הפוך מתפקידו של הפוספופרוקטוקינאז (PFK), אך עם זאת שניהם חד כיווניים, כלומר האנזים אינו יכול לבצע את הפעולה ההפוכה לתפקידו.
חסר מולד של האנזים היא מחלה הכלולה בקבוצת מחלות אגירת הגליקוגן. חזר זה גורם לכך שבהיעדר אוכל לא תהיה אפשרות לכבד להשלים את הגלוקוניאוגנזה ותיווצר רמה נמוכה של סוכר בדם או היפו-גליקממיה. ילדים החולים במחלה זו צריכים לקבל ארוחות פחממתיות קטנות ברווחים קבועים ובמיוחד בלילה. מעבר לכך אסור שתהיה בתזונתם סוכרוז, פרוקטוז וסורביטול. אי שמירה על כך עלולה לגרום להגדלת כבד בשל הצטברות תוצרי הביניים בתוכו.
האנזים מזרז את התגובה:
D-fructose 1,6-bisphosphate + H(2)O <=> D-fructose 6-phosphate + phosphate
אברהם אוחיון

ביוגרפיה

אוחיון נולד בישראל לדוד ומלכה אוחיון, לאחר נישואיו היה אברך בכולל אברכים, לאחר מכן שימש כמשגיח בישיבה לבעלי תשובה בירושלים ] .
אוחיון הוציא לאור קרוב ל-200 ספרים בעברית בעיקר לציבור החרדי. חלק מספריו תורגמו לאנגלית וליידיש. הוא כתב ספרים בנושאי המועדים ושבתות, ספרי מוסר ואגדות, וספרים העוסקים בחינוך.
הוא מתמקד בספרות ילדים, והתפרסם בעיקר בשל ספריו שהוציא על רבנים גדולי ישראל, כהרב עובדיה יוסף, הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב שלמה זלמן אוירבך והרב בן ציון אבא שאול. את סדרת המאור הגדול איירו אבישי חן, תמר צייטלין ודן בר לב. 
נשוי ואב לשבעה ילדים. תושב שכונת פסגת זאב בירושלים.
סלמאן מצאלחה

קורות

מצאלחה נולד בכפר הגלילי מע'אר למשפחה דרוזית, ובשנת 1972 עבר להתגורר בירושלים. הוא דוקטור לשירה ערבית קלאסית. הוא לימד ספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים והשתתף בעריכת  הקונקורדנציה לשירה ערבית קדומה. מצאלחה הוא חבר מערכת כתב העת משארף.
סלמאן פרסם ששה ספרי שירה בשפה הערבית וספר שירה אחד שנכתב בעברית, "אחד מכאן". הספר יצא בהוצאת עם עובד בשנת 2004. השיר "בחיפה מול הים", המופיע בקובץ זה, הולחן ומבוצע בידי מיכה שטרית; השיר "חלום" הולחן ומבוצע בידי יאיר דלאל; השיר "כל מה שהיה" הולחן ומבוצע בידי איל סלע ולהקת דארמה. השיר "על חופש היצירה בעידן הלאומי" מופיע באלבום "פולק ישראלי" של "בציר 76".
בספטמבר 2006 זכה בפרס נשיא המדינה לספרות, על ספרו "אחד מכאן".
מצאלחה תרגם מערבית לעברית את "זכר לשכחה", ספרו של מחמוד דרוויש על קורותיו בזמן המצור הישראלי על ביירות בשנת 1982, את הרומן "הצבר" מאת סחר ח'ליפה ואחרים.
בשנים האחרונות כותב מאמרי פובליציסטיקה בעיתון "הארץ".