google/wiki40b huggingface dataset:
רצח אולג שייחט

הרצח

ביום שני, ה-21 ביולי 2003, שני צעירים ערבים-ישראלים תושבי כפר כנא, מוחמד ענבתאוי ומוחמד חטיב, אשר היו חברים בתא הטרור "חופשיי הגליל" (أحرار الجليل), החליטו כי יחטפו חייל צה"ל, ירצחו אותו ויגנבו את נשקו האישי. השניים נסעו לצומת בית רימון שבמחוז הצפוני של ישראל, שם הם הבחינו בחייל הישראלי רב"ט אולג שייחט אשר ניסה לתפוס טרמפים בדרכו מהבסיס הצבאי שבצפת לביתו שבנצרת עלית. שייחט נכנס לרכבם והתיישב ליד הנהג בעת שהתוקף ישב מאחוריו.
בשלב מסוים בנסיעה הרכב פנה לכביש צדדי כאשר שני התוקפים החלו להיאבק בשייחט, חנקו אותו למוות וגנבו את נשקו האישי. לאחר מכן הם הכניסו את גופתו לתא המטען של הרכב ונסעו עימה למיקום אחר בו הם ביצעו וידוא הריגה על גופתו של שייחט.
לאחר מכן השניים נסעו לכפר כנא, שם הם רכשו כלי חפירה ודלק, וזמן קצר לאחר מכן השניים קברו את גופתו של שייחט במטע זיתים ושרפו את חפציו.

הקורבן

אולג שייחט היה חייל צה"ל בן 20 מהעיר נצרת עילית אשר עלה במקור לישראל מאוקראינה במהלך שנת 1995 יחד עם משפחתו. בצעירותו שייחט למד במגמת מחשבים בתיכון של בית הספר יגאל אלון. בעת ​​מותו שייחט שירת ביחידת המחשבים של פיקוד הצפון.

אחרית דבר

לאחר חיפושים אינטנסיבים שנמשכו שבוע ימים, ואשר בהם השתתפו מאות מתנדבים, ב-28 ביולי 2003 גשש בדואי גמלאי מבית זרזיר שהתנדב להשתתף בסריקות הנרחבות איתר את גופתו של שייחט אשר הייתה קבורה במטע זיתים.
ב-20 בספטמבר 2003 הוגש בבית המשפט בנצרת כתב אישום נגד שלושה אזרחים ישראליים מן הכפר כפר כנא: טארק נוג'ידאת, יוסף סביח ושריף עיד באשמה שהם חוטפיו ורוצחיו של שייחט. השלושה טענו במהלך כל חקירתם שהם חפים מפשע וכי הודאות שנרשמו מפיהם נגבו מהם בלחץ שהפעילו חוקרי שירות הביטחון הכללי.
ב-18 באפריל 2004 בוצע פיגוע ירי בצומת בית רימון על ידי שני הצעירים הערבים-ישראלים מוחמד חטיב ועלא מוסא, אשר היו חברים בתא הטרור "חופשיי הגליל". השניים פתחו באש לעבר רכב סיור של מג"ב. בתגובה כוחות משמר הגבול השיבו באש לעבר המפגעים והצליחו לסכל את הפיגוע. חטיב נהרג במהלך קרב היריות ומוסא נעצר. לאחר מכן התברר בחקירה כי הנשק אשר שימש את השניים בפיגוע הירי היה הנשק שנגנב משייחט - תגלית זו היוותה פריצת דרך בחקירת הרצח. מעצרו של מוסא הוביל למעצר של חברים נוספים בתא טרור זה. חברי החוליה שנעצרו הודו בסופו של דבר במהלך חקירתם במעורבתם ברצח של שייחט.
בעקבות מעצרו של מוסא ופענוח הפרשה שוחררו החשודים הקודמים נוג'ידאת, סביח ועיד ב-9 במאי 2004 בהסכמת המשטרה.
ב-12 באוגוסט 2004 מוחמד ענבתאווי הורשע ברצח אולג שייחט. ב-17 בדצמבר 2007 ענבתאווי נידון ל-50 שנות מאסר באשמת הרצח של אולג שייחט, השתתפות בפעולות טרור נוספות ובמעורבות בארבעה ניסיונות חטיפה.
ב-2006 הורה בית המשפט המחוזי בנצרת למדינה לשלם 450,000 ש"ח פיצויים לנוג'ידאת. ב-2012 פסק בית המשפט המחוזי בנצרת כי על המדינה לשלם לסביח ועיד פיצויים בסך חצי מיליון ש"ח כל אחד.
אריך מרקס

קריירה מוקדמת

מרקס נולד ב-6 ביוני 1891 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית לאביו אריך מרקס שהיה היסטוריון מפורסם ולאמו פרדריקה לבית פון זלין. בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-76 (באדן ה-5), ובשנת 1911 הועבר לרגימנט הארטילריה ה-9 (שלזוויג - גנרלפלדמרשל גראף פון ולדרזה). בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר לרגימנט הארטילריה של המילואים ה-17, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה, שבה נפצע כמה פעמים במהלך הקרבות. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף מרקס לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1925 מונה מרקס לקצין מטה בדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר, ובשנים 1927–1928 הוא היה מפקד סוללה 14 ברגימנט הארטילריה ה-3 (הפרוסי). ב-1 באוקטובר 1929 מונה מרקס לאיש יחסי ציבור במשרד המלחמה, וב-1 בדצמבר 1929 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באפריל 1933 הוא התמנה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה ה-6, וב-1 באוקטובר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 בספטמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1935 מונה לראש מטה הקורפוס ה-8, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה מרקס ראש מטה הקורפוס ה-8, שהיה חלק מהארמייה ה-14 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף עמו במהלך הפלישה לפולין. ב-25 באוקטובר 1939 מונה מרקס לראש מטה הארמייה ה-18, והשתתף עימה במהלך המערכה על צרפת כחלק מקבוצת ארמיות B. ב-10 בדצמבר 1940 מונה מרקס למפקד הדיוויזיה הקלה ה-101, וב-1 במרץ 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך המערכה בבלקן לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-51 במסגרת הארמייה ה-12, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-52 במסגרת הארמייה ה-17. ב-26 ביוני 1941 נפצע מרקס במהלך הקרבות, ואיבד עין ורגל, ועל כך קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ואת אות הפציעה בזהב. לאחר החלמתו מונה מרקס ב-25 במרץ 1942 למפקד הדיוויזיה ה-337, שהייתה חלק מהקורפוס ה-45 במסגרת הארמייה הראשונה, וב-19 ביולי 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-25 במסגרת הארמייה השביעית.
ב-21 בספטמבר 1942 מונה מרקס למפקד קורפוס המילואים ה-66, שהיה מוצב בצרפת כעתודת קבוצת ארמיות D, וב-1 באוקטובר הועלה מרקס לדרגת גנרל חיל התותחנים. ב-5 בנובמבר 1942 מונה מרקס למפקד הקורפוס ה-87, שהיה מוצב בצרפת כחלק מהארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות D, וב-1 באוגוסט 1943 מונה מרקס למפקד הקורפוס ה-84, שהיה מוצב בנורמנדי כחלק מהארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות D, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות B, ובמקומו מונה גוסטב-אדולף פון צנגן, שפיקד קודם לכן על הקורפוס ה-87.
מרקס היה מהקצינים הבודדים בוורמאכט שסברו שפלישת בעלות הברית לצרפת תהיה בנורמנדי, והוא השתדל להעלות את רמת המוכנות של קציניו לכך. ב-6 ביוני 1944 עם פלישת בעלות הברית, פיקד מרקס על הקורפוס ה-84 בלחימה בחצי האי קוטנטן. ב-12 ביוני נפגע מרקס מתקיפה אווירית במהלך סיור שעשה בקו הקדמי באזור סן-לו, וכעבור זמן קצר מת. על פעולותיו בקרבות, הוענק למרקס לאחר מותו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
גאלה קוגן

ביוגרפיה

קוגן נולדה במיקולאייב שבאוקראינה (בברית המועצות דאז). היא עלתה לישראל בגיל 5 עם משפחתה בשנת 1990. לה אח אחד. ביתם שם זהבה ויוליק כשהייתה בת 15 וחצי עזבה קוגן את בית הוריה והתחילה לעבוד כברמנית ולפרנס את עצמה.
בוגרת לימודי משחק בבית הספר "הדרך" של רות דייכס ואייל כהן.

קריירה

תחילת קריירת הבידור של קוגן הייתה בשנת 2003, כאשר זכתה בתואר "נערת החוף" של המגזין "פנאי פלוס" וערוץ אגו, מאז, קוגן השתתפה בפרסומות של זוגלובק, קוקה קולה, WOW, תנובה, קינדר, ודגמנה לפרסומות ל"אסקייפ", "שופרסל" ו"החתונה המושלמת", בהמשך, הצטרפה לצוות מנחי "אקזיט", זמן קצר לפני הורדת התוכנית מהמרקע, השתתפה ב"החטא ועונשו" ושיחקה בתפקיד אורח בסדרה "ג'וני".
ב-2006 השתתפה בוידאו קליפ המצליח ל"שירת הסטיקר" של להקת הדג נחש.
הפריצה הגדולה של קוגן הייתה בשנת 2007 כשגילמה את הדוגמנית שירן פוקס בטלנובלה "בובות" לצד מיקי קם ומיכאל הנגבי וב-2008 השתתפה בפרסומת לדיוטי פרי, בה גילמה את דמותה של "רותי מהדיוטי", באותה שנה גילמה את נינה בסדרה "תעשה לי ילד" לצד גל תורן; וגילמה את הדסה בסרט הקולנוע של עמנואל נקש וסטפן בלאיש בסרט "חומר למחשבה".
בשנת 2009 גילמה את אוסי ברנס בעונה השנייה של הסדרה "דני הוליווד" לצד רן דנקר, שני כהן וגאיה טראוב, הסדרה זכתה להצלחה רבה כאשר מבקרים משבחים את משחקה של קוגן בסדרה, באותה שנה היא גם גילמה את שונטל בסדרה "גירושים נפלאים", את גלית (גאלה) וולפסון בסדרה "מנדלבאום בלש פרטי" לצד יניב פולישוק ואת נטאשה בעונה השלישית של הסדרה "האלופה", ב-2010 גילמה את אלונה בעונה השלישית של הסדרה "הבורר" (וגם השתתפה עם אותה דמות בעונה הרביעית של הסדרה ששודרה ב-2013) ושחקה בעונה שנייה של "מנדלבאום בלש פרטי".
ב-2011 שיחקה את שירה בסדרה "סימני שאלה", לצד יון תומרקין, איתי תורג'מן, ודן שפירא, שיחקה את עצמה בתפקיד אורח בעונה השלישית של הסדרה "החברים של נאור", הצטלמה לקליפ של עידן יניב, השתתפה בסדרה האינטרנטית "אנדו ANDO" בתור לילך "מלכת הכיתה" לצד עידו ברטל (ששיחק את בן זוגה גם ב"בובות") ובנוסף השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "סברי מרנן", ב-2012 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת המשטרה "אחת אפס אפס" ושיחקה בדרמה הקומית היומית "תנוחי", ששודרה בערוץ HOT3 בכבלים, ב-2013 החלה לשחק בסדרה "בלתי הפיך" לצד עדי אשכנזי.
בנוסף לקריירת המשחק והדוגמנות השתתפה קוגן בעונה החמישית של "רוקדים עם כוכבים" עם הרקדן אורון דהן בשנת 2010 והודחה רביעית מהתוכנית, הנחתה את "מגזין החיים הטובים" לצד נועם טור, יעל גולדמן ושי-לי שינדלר, הצטרפה לעונה השנייה של "קאמבק", בערוץ "קומדי סנטרל" (HOT) והשתתפה במספר מערכונים של שלישיית מה קשור בתוכנית "אנחנו במפה". ב-2015 שיחקה בעונה הראשונה בסדרה "איפה אתה חי?".
בשנת 2016 השתתפה ב"מרי לו" בתפקיד סיגי. נוסף, באותה שנה שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "פצועים בראש" ובעונה השנייה של "בלתי הפיך", וכן בתחילת 2017 שיחקה בתפקיד אורח בעונה השנייה של התוכנית "אנחנו במפה" (HOT), לצד שלישיית מה קשור. החל ממרץ 2017 משתתפת בסדרה הקומית של ערוץ ניקלודיאון לילדים ללקוחות יס "בית הכלבים", בתפקיד קלאודיה. בשנת 2019 שיחקה בסדרה "נחמה" בתפקיד דנה חן.

חיים אישיים

ב-10 באוקטובר 2010 נישאה ליזם גל קליימן. במרץ 2013 נולד בנם הבכור, ובינואר 2016 נולד לזוג בנם השני. ברשתות החברתיות היא נוכחת בשם גאלה קליימן.
ב-2012 היא השתתפה בפרויקט למען פליטים אפריקאים של בצלאל ו"מוקד סיוע לעובדים זרים" בו היא אף הצטלמה ל"סיפור אישי" המבוסס על עדויות של פליטים.
מאז 2012 קוגן שומרת שבת, והיא אף לומדת חסידות וקבלה.
שוק אפור (לסחורות)

שוק אפור לסחורות הוא הפצתה של סחורה דרך ערוצי הפצה שלא אושרו או יועדו על ידי היצרן.
המוצרים בשוק האפור חוקיים, דבר המבדיל בין השוק האפור לשוק השחור. יחד עם זאת, המוצרים נמכרים בערוצי הפצה לא שגרתיים על ידי חברות שאין להן התקשרות עסקית עם היצרן. תופעה זו מתרחשת לעיתים כאשר מחירו של פריט גבוה במידה ניכרת ממחירו במדינה אחרת. לרוב מדובר במוצרים כגון סיגריות ומוצרי חשמל. קבלנים קונים את המוצר במקום זול, בקמעונאות או בסיטונאות, מייבאים את המוצר באופן חוקי לשוק היעד ומוכרים את המוצר במחיר שמספק להם רווח, אך נמוך ממחירי השוק הרגילים.
לעומת זאת, ייבוא של מוצרים מוגבלים מבחינה חוקית כגון תרופות מרשם או כלי נשק יסווגו כפעילות בשוק השחור; וכך גם הברחה של סחורה למדינת היעד במטרה להימנע מתשלומי מיסים או מכסים.
בשוק ניירות הערך, למושג "שוק אפור" משמעות שונה. המושג מתייחס לקנייה ומכירה של ניירות ערך  אשר יונפקו בעתיד ואשר עדיין לא הופצו. תופעה זו מתרחשת מספר ימים לפני מכירה פומבית של אגרות חוב ממשלתיות כאשר מסחר זה משפיע על כמות ניירות הערך שיונפקו.

השלכות השוק האפור

הצד אשר חושש מפני נזקיו של השוק האפור כולל, בדרך כלל, סוכנים ויבואנים מורשים, או הקמעונאיים, בשוק היעד. לרוב מדובר בחברת הבת הארצית של חברת היצרן, או בחברה קשורה, לה שמורים הסימנים המסחריים המקומיים של היצרן; תביעות קפדניות של חוקי הסימן המסחרי מונעים פרסום המוצרים בשוק האפור, ולכן גם מסייעים להרתיע את הקונים משוק זה. כמו כן, ניתן להשתמש בחוקים מקומיים (או דרישות הלקוחות) הנוגעים להפצה ואריזה של מוצרים (כגון שפת התוויות, האזהרות והוראות השימוש, יחידות מדידה, ופירוט תזונתי של דבר מאכל) כדי להרתיע קונים מלקנות בשוק האפור.
בנוסף, מרבית היצרנים יסרבו לכבד את תעודת האחריות של מוצר שנרכש בשוק האפור, בטענה שהמחיר הגבוה בשוק הרגיל מייצג את רמת השירות הגבוהה המוענקת לרוכשים. תופעה זו ניכרת בעיקר בשוק מוצרי החשמל. ישנם יצרנים הנותנים לדגם מסוים מספרי דגם שונים במדינות שונות, כדי להבדיל בין הדגמים על-פי השווקים להם הם מיועדים. 
התפתחות הקודים האזוריים בתקליטורי DVD הוא דוגמה ליישום טכנולוגי, המיועד להגביל את זרימת המוצרים בין שווקים לאומיים.
קו התאריך הבינלאומי

קו התאריך הוא קו דמיוני העובר בסמוך לקו האורך 180°, שהוא הנגדי לקו האורך 0°. קו התאריך נקרא כך משום שהתאריך משני צדדיו הוא שונה, ומי שחוצה אותו עובר לאזור זמן שבו התאריך הוא אחר (מוקדם בְיום או מאוחר בְיום מהתאריך באזור שבו שהה קודם לכן).

קביעת התאריך

אם בגריניץ' עכשיו 24 ביוני והשעה היא 18:00, מה יהיו התאריכים משני צדי קו התאריך? את השעה בקו התאריך קל לחשב - 18:00-12:00=06:00 כלומר השעה תהיה 06:00 בבוקר. אבל באיזה תאריך? בצד המערבי של קו התאריך, השעה מפגרת ב-12 שעות אחרי זמן גריניץ', כלומר היא 06:00 ב -24 ביוני. בצד המזרחי של קו התאריך, השעה מקדימה את זמן גריניץ' ב-12 שעות, כלומר היא 06:00 ב-25 ביוני.
מכאן נובע, שמי שחוצה את קו התאריך ממזרח למערב, "מרוויח" יום (כלומר עובר ליום האתמול), ומי שחוצה את קו התאריך ממערב למזרח "מאבד" יום (כלומר עובר ליום המחרת). עובדה זו נזכרה בספר "מסביב לעולם בשמונים יום", שבו המסע הוא ממערב למזרח. (אולם נכללת בעלילת הספר גם שגיאה בהקשר זה, כמוסבר בערך).
כל יום חדש על פני כדור הארץ (המתחיל בשעה 00:00), מגיע תחילה לאזור שממערב לקו התאריך (ניו זילנד, טובאלו, קיריבאטי), מתקדם בהדרגה למדינות המערביות יותר, ובסופו של דבר מגיע לאזור שממזרח לקו התאריך (הוואי, איי קוק).
בניגוד לקוי האורך הגאוגרפיים, קו התאריך, כמו קוי זמן אחרים התוחמים את אזורי הזמן, הוא קטוע ולא ישר, כדי לשמור על אחידות התאריך בתוך מדינות באזור הקו.

קיריבאטי

בסוף שנות השבעים כאשר רפובליקת קיריבאטי קיבלה את עצמאותה, היא הייתה מורכבת מאיי גילברט שהיו שייכים לבריטניה ומאיי פניקס ואיי ליין שהיו שייכים לארצות הברית, אך להבדיל מאיי גילברט, אלה היו בצדו המזרחי של קו התאריך הבינלאומי, והמדינה נאלצה להתנהל עם ארבעה ימי עבודה שבועיים בלבד, כשבשני הצדדים שלה מתקיים יום עבודה. כדי לאחד את עצמה בצד יחיד של קו התאריך, בתחילת 1995 קיריבאטי החליטה להזיז לאיי פניקס ואיי ליין את אזורי הזמן ביממה קדימה מ-11 ו-10 שעות אחרי שעון גריניץ' לאזורי זמן ייחודיים - 13 ו-14 שעות לפני שעון גריניץ', המוקדמים ביותר בעולם. מה שעושה את קיריבאטי לאומה הראשונה בעולם להחליף תאריכים, ועל המפה מתבטא בצורת ה"פטיש" שקו התאריך קיבל בין הוואי לפולינזיה הצרפתית.

סמואה

כאשר קו התאריך נקבע, איי סמואה היו ממערב אליו. ב-1892 עברה סמואה לצד המזרחי של קו התאריך על מנת להתקרב לארצות הברית על ידי חזרה על התאריך 4 ביולי ואימוץ אזור זמן 3 שעות אחרי קליפורניה. בסוף דצמבר 2011 החליטה סמואה לחזור לצדו המערבי של הקו על מנת להתקרב לאוסטרליה וניו זילנד שלהם יש לאיים יותר זיקה כלכלית. הדבר התבצע על ידי ביטולו של יום שישי, 30 בדצמבר, ומעבר לשבת, 31 בדצמבר, היישר מיום חמישי.
מגן האמונה

מגן האמונה או מגינת האמונה (בלטינית: Fidei defensor, באנגלית: Defender of the Faith ובצרפתית: Défenseur de la Foi) הוא תואר כבוד בו נעשה שימוש על ידי בתי מלוכה שונים, ובעיקר על ידי המלוכה הבריטית מאז המאה ה-16.

היסטוריה

התואר הוענק למלך אנגליה הנרי השמיני ב-17 באוקטובר 1521 על ידי האפיפיור ליאו העשירי, כאות כבוד על כך שכתב את הספר "ההגנה על שבעת הסקרמנטים" (Assertio Septem Sacramentorum) אשר דן בקדושת מוסד הנישואין בנצרות וקבע את מעמדו העליון של האפיפיור על כל הנוצרים. ספר זה נכתב על מנת להאבק ברפורמציה שהחלה באותה עת בצפון אירופה וברעיונותיו של מרטין לותר.
בשנת 1530, בעקבות החלטתו של הנרי השמיני להתנתק מהכנסייה הקתולית, להפסיק לקבל את מרותה של רומא ולעמוד בראש כנסייה עצמאית - הכנסייה האנגליקנית - הודיע האפיפיור כי הוא מבטל את התואר, והורה על החרמתו של הנרי השמיני, אולם בשנת 1544 קבע הפרלמנט האנגלי כי התואר ישאר כחלק מתוארו של המלך, בשל היותו "מגן האמונה" של הכנסייה האנגליקנית שהוא עומד בראשה ומגן עליה מפני הקתוליות.
בין השנים 1653–1659, תקופת שלטונם של אוליבר קרומוול וריצ'רד קרומוול לא נשאו השנים את התואר, אולם לאחר השבת בית המלוכה (הרסטורציה) שבו המלכים להשתמש בתואר.

השימוש בתואר כיום

כיום מהווה התואר חלק מתארו הרשמי של המונרך הבריטי ונושאת אותו אליזבת השנייה.
התואר מופיע על כל מטבעות הממלכה המאוחדת בצורת הקיצור "F D" או "FID DEF" מאז שנת 1714. בשנת 1849, בתקופת שלטונו של המלך ג'ורג' הראשון הוחלט להוריד את הקיצור ממטבע הפלורין, אולם בעקבות מחאה רבה הושב התואר למטבע.
במרבית ממלכות חבר העמים הבריטי המונרך אינו נושא את התואר, ובמקום מילות התואר נקרא המונרך "בחסד האל" ("by the Grace of God"). בחלק ממדינות חבר העמים הבריטי פסק השימוש בתואר בשל הפיכתן לרפובליקות (דרום אפריקה ואירלנד), ובפקיסטן פסק השימוש בתואר בשנת 1953 בשל היות המדינה מוסלמית (בעוד שהתואר מתייחס למגן האמונה הנוצרית).
רק בממלכה המאוחדת, קנדה וניו זילנד נושא המונרך את התואר "מגן האמונה".

שימוש בצרפתית

בשנת 1811 בעת שאנרי כריסטוף הכריז על עצמו כמלך האיטי הוא קרא לעצמו בתואר "Défenseur de la Foi" - "מגן האמונה" בצרפתית.
כמו כן, התואר בצרפתית מהווה חלק מתארה הרשמי של אליזבת השנייה מלכת קנדה, מאחר שבקנדה השפה הצרפתית היא שפה רשמית.
אנטרופיה מותנית

בתורת האינפורמציה, האנטרופיה המותנית היא תוחלת האנטרופיה של משתנה אקראי 
 
בהנחה שאנו יודעים את תוצאתו של משתנה אקראי אחר  (התוחלת היא על שני המשתנים האקראיים).
היינריך פון קלייסט

ביוגרפיה

פון קלייסט, בן לקצין בצבא הפרוסי, נולד בפרנקפורט על האודר. אביו מת בעודו בן 11 ולכן הוא נאלץ לשמש כמפרנס בגיל מוקדם. למרות זאת הצליח ללמוד בבית הספר עד גיל 15, כאשר גויס לצבא הפרוסי ללחום בחזית המערבית. הוא הפך לקצין ושירת בצבא שבע שנים עד ל-1799. לאחר פרישתו מן הצבא החל בלימודי פילוסופיה, מדעי המדינה, פיזיקה ומתמטיקה בפרנקפורט על האודר. 
לאחר מספר ביקורים בוויימאר, בהם פגש את גתה, שילר וסופרים ידועים נוספים, החל להתנסות בכתיבה ספרותית ובמקביל הפך מעורב בפוליטיקה המקומית. כתיבתו לא זכתה להצלחה ואף נסיונותיו להקים כתב עת ספרותי בשם "פבוס" לא צלחו. באותה התקופה, חברה ממנה התרשם מאוד, בשם הנרייטה פוגל, חלתה בסרטן ועמדה למות. פוגל ביקשה מקלייסט כי ישים קץ לייסוריה. נחוש למות עמה ובהשפעת כשלונותיו ירה בה קלייסט בליבה ומיד לאחר מכן שם קץ לחייו. קלייסט היה בן 34 בלבד במותו.

יצירתו

חייו של קלייסט הוקדשו לרדיפה אחר המזל האידיאלי והחמקמק, והדבר משתקף ביצירתו. הוא היה הבולט שבמחזאים הצפון גרמנים של הזרם הרומנטי, ואף רומנטיקן אחר לא השתווה לו בעוצמת הרגש הפטריוטי שביטא. 
בין האלמנטים של הזרם הרומנטי משתלבים אצל קלייסט גם אלמנטים קלאסיים: פעמים רבות מאמץ קלייסט חומרים ממיתולוגיות קדומות - סממן מובהק של האסתטיקה הקלאסית - ונצמד בעיבודיו למבנה המחזה הקלאסי, מה גם שכתיבת מחזות כלשעצמה איפיינה את הזרם הקלאסי יותר מאשר את הזרם הרומנטי. בה בעת חורגות הדרמות הידועות של קלייסט מעקרונות הסגנון הקלאסיים באופן מובהק, כפי שמבחר הנושאים ממחיש: במקום האלמנט הכלל-אנושי, האזרחי של השירה העתיקה מופיעים החריג, הקיצוני והאיום. 
הטרגדיה הראשונה פרי עטו הייתה "משפחת שרופנשטיין". החומר לטרגדיה השנייה, "פנתסילאה" (1808), מלכת האמזונות, לקוח ממקור יווני ומציג תמונה של רגש פראי. להצלחה גדולה יותר משני מחזות אלו זכה מחזהו הרומנטי Das Kätchen von Heilbronn (1808)‎, דרמה פואטית שופעת דחפים וחידות ימיביניימים, אשר שמרה על הפופולריות שלה. 
בתחום הקומדיה התפרסם קלייסט בזכות "הכד השבור" (1806), בעוד ש"אמפיטריאון" (1808), עיבוד של הקומדיה מאת מולייר, הוא בעל חשיבות נמוכה. בין הדרמות האחרות של קלייסט נמנה גם "קרב הרמן" (1809), עיבוד דרמטי של נושא היסטורי, השופע אזכורים לתנאים הפוליטיים של תקופתו. שם הוא נותן דרור לשנאתו לכובשים הצרפתיים של ארצו. יחד עם המחזה "פרידריך מהומבורג", אשר נמנה עם מחזותיו הטובים ביותר, פורסם "קרב הרמן" לראשונה ב-1821 בידי לודוויג טיק בכתבי העזבון של קלייסט. 
קלייסט היה גם אמן הסיפור, ומבין אסופת סיפוריו שיצאה לאור ב-1811-1810 היה 'מיכאל קולהאס' לאחד הסיפורים החשובים ביותר של התקופה בשפה הגרמנית. בסיפור זה מוותר סוחר הסוסים קולהאס (דמות היסטורית אמיתית), בן זמנו של מרטין לותר, על משפחתו, מעמדו בחברה וכל רכושו, ואף עובר לבסוף על החוק, רק על מנת לתקן עוול זניח למדי שנעשה לו. הסיפור מציג את הדמות באופן אמביוולנטי, על כל מורכבותה. סיפורים נוספים הראויים לאזכור הם "רעידת האדמה בצ'ילה", "המרקיזה פון או..." ו"ססיליה הקדושה או כוחה של המוזיקה". 
קלייסט כתב גם מספר שירים פטריוטיים, שהזמן לא היטיב עמם.
במלאת 100 שנה למותו הוכרז לזכרו בגרמניה פרס קלייסט, אשר היה הפרס הספרותי החשוב ביותר בתקופת רפובליקת ויימאר.
התיאטרון הרומי בתדמור

המבנה

התיאטרון מהמאה השנייה נבנה במרכזה של כיכר עירונית מוקפת באכסדרה בצורת חצי עיגול הנפתחת לכיוון השער הדרומי של תדמור. גודלה של הכיכר הוא 82 על 104 מטר ומקומה היה בצידה הדרומי-מערבי של הרחוב המרכזי שהיה בעל שורת עמודים. אזור הישיבה של התיאטרון.
האודיטוריום, אזור הישיבה של התיאטרון הוא בקוטר של 92 מטר. החלק התחתון של אזור הישיבה המיועד למעמד העליון, מקיף את האורכסטרה, והוא כולל 12 שורות המחולקות באמצעות מדרגות ל-11 אזורי ישיבה נפרדים. כיוונו הכללי של אזור הישיבה מופנה לכיוון צפון-צפון מזרח לכיוון הקארדו של העיר. הכניסה הראשית לאזור האורכסטרה היא ברוחב 3.5 מטרים, רחבת האורכסטרה מרוצפת באבן, קוטרה הוא 23.5 מטרים והיא מוקפת בקיר עגול בקוטר של 20.3 מטרים.
קיר קדמת הבמה הפרוסניום מעוטר בבליטות מלבניות המופרדות לסירוגין על ידי נישות. גודלה של הבמה הוא 45.5 מטר אורך ועומקה הוא 10.5 מטר. העלייה לבמה נעשית באמצעות שני גרמי מדרגות. הקיר מאחורי הבמה כולל 5 דלתות. דלת הכניסה הראשית במרכז הבמה מוקפת עמודים, כשמכל צד של הכניסה הראשית 2 פתחים נוספים. העמודים על הבמה מעוטרים בעיטור מהסדר הקורינתי.
בשנת 1950 פונה החול שכיסה את מבנה תיאטרון, והחלה פעולת השיקום של המבנה. 
בחודש מאי 2015 נכבשה תדמור על ידי ארגון המדינה האסלאמית. מאז שימש מבנה התיאטרון כאתר בו בוצעו הוצאות להורג על ידי הארגון. במארס 2016 צבא סוריה כבש מחדש את האתר, בגיבוי חיל האוויר הרוסי וחיילי ספצנאז. במאי 2016 בצעד סמלי התקיים מופע מוזיקלי על ידי התזמורת הסימפונית של מרינסקי בניצוחו של המלחין הרוסי ואלרי גרגייב. ברם, בדצמבר 2016 העיר נכבשה שוב על ידי דאעש ובינואר 2017 דווח שאנשי ארגון "המדינה האיסלאמית" החריבו את חזית התיאטרון הרומי בעיר.
אריה זסלני

ביוגרפיה

זסלני נולד בירושלים, בנו של הרב אהרן יצחק זסלנסקי ואחיו הצעיר של ראובן זסלנסקי (לימים שילוח, מראשי שירותי הביטחון במדינת ישראל).
באמצע שנות ה-30 יצא זסלני לפירנצה ולמד שם רפואה. שם פגש את אשתו, מריה ברטה זסלני ונישא לה. לזוג לא נולדו ילדים, שכן מריה הייתה עקרה, בשל מחלת הפוליו שבה לקתה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס זסלני לצבא הבריטי. בתחילה שירת תחת פיקודו של אורד וינגייט במערכה במזרח אפריקה בלחימה לשחרור אתיופיה, כחלק מקבוצת רופאים יהודים, בהם אף משה וולמן, שנשלחו לחזית זו. עם תום הלחימה בחזית זו, ב-1941 שירת בחזית המדבר המערבי כרופא צבאי, ולצדו רעייתו מריה ברטה.
לאחר המלחמה שבו בני הזוג זסלני לירושלים. זסלני שימש במשך כ-18 שנים כמנהל שירותי בריאות הנפש של בתי הספר בירושלים, וכן כיועץ פסיכיאטרי בעיריית ירושלים. הוא התמחה בטיפול באנשים אובדניים, והצליח להניא רבים מלהתאבד.
זסלני נפטר בשנת 1968 מהתקף לב, והוא בן 57. נטמן לצד אחיו ראובן שילוח בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
לאחר מותו, בשנת 1971, ייסדה רעייתו מריה ברטה את ארגון ער"ן המתמחה במתן עזרה נפשית בטלפון לאנשים במצוקה, על מנת להנציח את זכרו של בעלה, כדרכו של זסלני בחייו. הארגון, שסניפו הראשון שכן בביתה של זסלני, הפך לארגון ארצי ולו רשת של מתנדבים בכל רחבי הארץ.
קהילת מחרוזת

איך זה עובד

לכל קהילה מקומית ישנה חוברת שבה נרשמים השירותים שכל חבר מציע. באמצעות חוברת זו ניתן למצוא את החברים שיכולים לספק את השירות הנדרש.
כל חבר מנהל לעצמו רישום על העסקאות שהוא ביצע ("התחרזויות" בעגה המקומית). כמו כן הוא מדווח עליהן ל"בנק החרוזים" של הקהילה.
נאור פסר

קריירה

פסר גדל במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה, שם שיחק מגיל 6. ב-30 בספטמבר 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כאשר נכנס כמחליף במשחק נגד עירוני קריית שמונה במסגרת גביע הטוטו. את עונתו הראשונה בבוגרים של פתח תקווה סיים פסר עם שער אחד ב-11 הופעות בכל המסגרות. במקביל היה פסר המגן השמאלי והקפטן של הנבחרת הנוער של ישראל, במדיה ערך 20 הופעות. בעונת 2006/2007 ערך 10 הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
בקיץ 2010 הושאל פסר לשנתיים להפועל רמת השרון, עמה העפיל לליגת העל בעונתו הראשונה בקבוצה. בקיץ 2012 חזר למכבי פתח תקווה לאחר שירדה לליגה הלאומית, וכעבור עונה אחת העפיל עמה בחזרה לליגת העל.
לקראת עונת 2014/2015, לאחר עזיבתו של ניצן דמארי, מונה פסר לקפטן מכבי פתח תקווה. בתום עונת 2018/2019 ירד עם הקבוצה שוב לליגה הלאומית.
בקיץ 2019 לאחר 16 שנה במכבי פתח תקווה, חתם פסר בהפועל מרמורק מליגה א'.
מיצובישי

מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה, ייצרה מיצובישי כלי טיס תחת הנהלתו של דר' ג'ירו הוריקושי. המטוס "מיצובישי A6M זירו" היה מטוס קרב ימי עיקרי במהלך מלחמת העולם השנייה. המטוס שימש את טייסי הצי הקיסרי היפני לאורך כל תקופת המלחמה, כולל לצורך התקפות קמיקזה במהלך שלבי המלחמה האחרונים. טייסי בעלות הברית נדהמו מיכולת התמרון של המטוס והוא נחשב מאוד מוצלח בקרב, עד שבעלות הברית פיתחו טקטיקה לניצול היתרון שלהם בכוח אש ומהירות הצלילה.
במהלך תקופת המלחמה, עשתה מיצובישי שימוש בכוח אדם תחת עבודת כפייה. הפועלים כללו שבויים מבעלות הברית ואזרחים סיניים וקוריאנים. בתקופה שלאחר המלחמה, הוגשו תביעות משפטיות ודרישות פיצויים נגד תאגיד מיצובישי, בפרט על ידי עובדי הכפייה הסיניים.
מיצובישי הייתה מעורבת בסחר האופיום בסין, בתקופת המלחמה.

מאז שנת 1945 ועד היום

מיצובישי השתתפה בצמיחה הכלכלית היפנית חסרת התקדים של שנות החמישים והשישים (של המאה ה-20). כך למשל, כאשר יפן חידשה ושיכללה את תעשיות האנרגיה והחומרים שלה, הקימו חֲבָרוֹת מיצובישי את "מיצובישי פטרוכימיקלים", "מיצובישי תעשייה אטומית", "מיצובישי גז פחמימני מעובה", ו"מיצובישי פיתוח נפט".
הדגש המסורתי של מיצובישי על פיתוח טכנולוגי היה במיזמים חדשים בתחומים כגון פיתוח החלל, תעופה, פיתוח ימי, תקשורת נתונים, מיחשוב, ומוליכים למחצה. חֲבָרוֹת מיצובישי הפכו פעילות גם בתחומי מוצרי הצריכה והשירותים.
בשנת 1970, ייסדו חברות מיצובישי את "קרן מיצובישי" כדי לציין את יובל המאה של ייסוּד חברת מיצובישי הראשונה.
ביתני מיצובישי היו נקודות השיא של התערוכות ביפן בין שנות ה-70 ל-80, מאז תערוכת EXPO'70 באוסקה.
בשנת 1991 שילבה מיצובישי בתוכניתה העסקית זיוף שיטתי של נתוני צריכת דלק.
כל אחת מחברות הקבוצה מחזיקה קרן צדקה משלה.
החל משנת 2007, "תאגיד מיצובישי" (Mitsubishi Corporation) שהוא אחד משלושת גופי העל המרכיבים את קבוצת מיצובישי, הוא חברת הסחר הכללי הגדולה ביותר ביפן, עם מעל 200 בסיסי פעילות בכ- 80 מדינות ברחבי העולם. יחד עם 500 חברות הקבוצה שלה, מעסיקה החברה כוח עבודה רב לאומי של כ- 54,000 אנשים.

ביקורת

בדצמבר 2017 במסגרת סכסוך עבודה בין החברה לבין עובדיה המאוגדים באיגוד המקצועי TEAM איגוד המקצועי TEAM המסונף לאיגוד המקצועי הבינלאומי אינדסטריאול, נקטה החברה 'השבתת מגן' ומנעה מ-1800 עובדיה כניסה למפעל, ופיטרה 26 עובדים חברי ועד ופעילי האיגוד. לאחר חודשיים נחתם הסכם בין החברה לאיגוד המקצועי, אולם לאחר מכן התנתה החברה את חזרת חלק מהעובדים למפעל בכך שיעברו מחנה אימונים דמוי-צבא על מנת ש'ילמדו סדר ומשמעת' וכן חייבה אותם להתנצל בפניה בפומבי בחשבונותיהם ברשתות החברתיות. כמו כן דרשה החברה מהעובדים לחזור לעבודה תחת חוזה אישי, ולא קיבוצי, תוך שהם מתחייבים כי לא יהיו עוד חברים בארגון עובדים. על התנהלות זו של החברה נמתחה ביקורת בין לאומית מצד איגודים מקצועיים, ואף נפתח קמפיין אינטרנטי שקרא לה לסגת ממדיניותה זו.