מעשה שבת

מעשה שבת הוא מאכל או מעשה אחר שנוצר במהלך השבת תוך כדי חילול שבת. ההלכה אוסרת בעיקרון על יהודי ליהנות מתוצר של חילול שבת, אולם בתנאים מסוימים ניתן ליהנות מן האיסור באופן מלא או חלקי. כל ההלכות הנוגעות למעשה שבת תקפות גם ביחס למעשה יום טוב, היינו מוצר שנעשה תוך כדי חילול אחד ממועדי ישראל שנאסרה בהם מלאכה.
סוגיה זו של מעשה שבת היא בעלת משמעות מעשית ליהודים דתיים במדינת ישראל, עקב העובדה ששירותים בסיסיים המסופקים לאזרחים, כגון חשמל ומים, נעשים לכאורה תוך כדי חילול שבת.

מקור האיסור

האיסור ליהנות ממעשה שבת מופיע במשנה במסכת תרומות (פרק ב משנה ג): "המעשר והמבשל בשבת: בשוגג - יאכל; במזיד - לא יאכל".
בתוספתא של מסכת שבת נזכרת מחלוקת תנאים לגבי גדרי האיסור:
המבשל בשבת: בשוגג - יאֹכַל; במזיד - לא יאכל, דברי רבי מאיר.
רבי יהודה אומר: בשוגג - יאֹכַל במוצאי שבת; במזיד - לא יאכל.
רבי יוחנן הסנדלר אומר: בשוגג - יֵאָכֵל במוצאי שבת, לאחרים ולא לו; במזיד - לא יאכל לא לו ולא לאחרים.
— תוספתא שבת, פרק ב' הלכה ט"ו,
הראשונים מבארים כי לשיטתו של רבי מאיר, המתיר מעשה שבת שנעשה בשוגג ואוסרו אם נעשה במזיד, אין האיסור תקף אלא במהלך יום השבת עצמו, אך במוצאי שבת מותר ליהנות מתוצאת חילול השבת. לעומתו, אוסר רבי יהודה הנאה ממעשה שבת שנעשה במזיד אף לאחר שחלפה השבת. גם לשיטת רבי יהודה, האיסור חל רק על האדם שחילל את השבת, אך לאחרים מותר ליהנות מתוצאת המעשה במוצאי השבת, גם אם נעשה בזדון. לשיטת רבי יוחנן הסנדלר, המחמיר מכולם, אם נעשה המעשה במזיד - אסורה הנאה ממנו לכולם גם אחרי צאת השבת. אך אם הוא נעשה בשגגה, מותר לאחרים ליהנות ממנו החל ממוצאי שבת, ואילו לאדם שביצע את המעשה, אסור ליהנות לעולם.
התלמוד הבבלי מבאר את סיבת המחלוקת בין התנאים: באופן עקרוני מסכימים רבי מאיר ורבי יהודה שאיסור ההנאה ממעשה שבת אינו מן התורה אלא מדברי חכמים, וכל שנחלקו הוא באיזו מידה החמירו חכמים באיסור זה; לשיטת רבי מאיר לא אסרו אלא הנאה ממעשה שבת שנעשה במזיד, ולשיטת רבי יהודה אסרו גם אם נעשה המעשה בשוגג, אך רק עד מוצאי שבת בלבד.
לעומתם, סבור רבי יוחנן הסנדלר שמקור איסור ההנאה ממעשה שבת הוא מן התורה, ונלמד מהפסוק בספר שמות: "ושמרתם את השבת כי קודש היא לכם". דרש הפסוק לשיטתו הוא שכשם שקודש אסור באכילה, כך מעשה שבת אסור באכילה. את ההיתר ליהנות ממעשה שבת שנעשה בשוגג, לומד רבי יוחנן מהמשך הפסוק: "מחלליה מות יומת", ומפרש שכשם שעונש המיתה חל רק על מחלל שבת בזדון, כך איסור ההנאה ממלאכתו חל רק אם עשאה בזדון. התלמוד מוסיף ואומר כי יש מי שמפרש גם את שיטתו של רבי יוחנן הסנדלר כחומרה שמקורה בגזירת חכמים ולא בתורה.
בתלמוד לא הוכרעה ההלכה במחלוקת זו בצורה מוחלטת. עם זאת מסופר שם, שכאשר היה האמורא רב דורש בפני המון העם, שהיו ביניהם עמי ארצות, הוא פסק להם כשיטת רבי יהודה, המחמירה יחסית ואוסרת הנאה ביום השבת אף ממעשה שבת שנעשה בשוגג. כאשר נדרש להורות הוראה לתלמידיו, שהיו, מטבע הדברים, תלמידי חכמים ובקיאים בהלכה, פסק להם כשיטת רבי מאיר, האוסרת רק מעשה שבת שנעשה במזיד. נימוקו של רב לחוסר ההתאמה בין הפסיקות היה שמא יזלזלו הפחות בקיאים באיסורי שבת.

הלכה למעשה

הראשונים נחלקו כיצד יש לנהוג למעשה. יש מהם שסוברים, שמן העובדה שרב הקל לתלמידיו כשיטתו של רבי מאיר, ניתן להסיק כי היא השיטה העיקרית להלכה, שהרי לולי זאת, היה על רב להחמיר אף לתלמידיו כדעת רבי יהודה. לכן פסקו בעלי התוספות לקולא, שמותר אף למי שחילל את השבת עצמו ליהנות ממעשהו באופן מיידי אם עשה זאת בשוגג, וכשנעשה בזדון - במוצאי שבת. כדעתם פסק גם הגאון מווילנה.
לעומת זאת ישנם פוסקים, שסברו שכיוון שהכלל הפסיקתי קובע כי בכל מחלוקת הלכתית בין רבי מאיר לרבי יהודה ההלכה כרבי יהודה, הרי שגם במחלוקת זו יש לפסוק כמותו ולאסור ליהנות בשבת אף ממעשה שבת שנעשה בשוגג. כך פסקו הגאונים, הרי"ף והרמב"ם, ואסרו למי שחילל את השבת בזדון ליהנות מתוצאת מעשהו לעולם, ולאחרים התירו רק ממוצאי שבת, אם נעשה המעשה בזדון. גם השולחן ערוך שותף לדעה זו: "המבשל בשבת: במזיד - אסור לו לעולם, ולאחרים מותר למוצאי שבת מיד; ובשוגג - אסור בו ביום, גם לאחרים, ולערב מותר גם לו מיד".
הפוסקים מוסיפים ואומרים שאם חילול השבת שבוצע היה אסור רק מדרבנן ולא מהתורה, ניתן להקל וליהנות מהמעשה בשבת אם הוא נעשה בשוגג. המשנה ברורה מכריע, שבמקום הצורך ניתן לסמוך על דעת בעלי התוספות והגר"א, ולהתיר הנאה ממעשה שבת שנעשה בשוגג, אפילו ביום השבת עצמו.
הפוסקים מדגישים שכל איסור ההנאה ממעשה שבת הוא רק כאשר חילול השבת יצר את המוצר ממנו רוצים ליהנות. כאשר חילול השבת לא נעשה בגוף המוצר אלא רק בגינו, מותר ליהנות ממנו בשבת אם החילול היה בשוגג, ובמוצאי שבת בכל מקרה ולכולם. לכן, אם הובא חפץ או מאכל מחוץ לתחום בשבת, אף שאסור לעשות כן, מותר ליהנות ממנו באופנים שפורטו כיוון שחילול השבת לא נעשה בייצורו של המוצר שממנו נהנים.
מאכל שנאסר בגלל חילול שבת שבוצע בייצורו, הופך גם את הכלי שבו התבשל המאכל לאסור, מכיוון שטעם המאכל נבלע בכלי. יש להגעיל את הכלי כדי לאפשר המשך שימוש בו.

מוצרים שיוצרו בשבת

למרות שבישראל חלק מהתושבים היהודים אינם מקיימים את הלכות שבת, מרבית המפעלים אינם פועלים בשבת בשל חוק שעות עבודה ומנוחה. על כן בחלק גדול ממוצרי הצריכה אין חשש למעשה שבת. עם זאת, ישנם מוצרים שברור שמיוצרים בשבת כבחול, והפוסקים נדרשו להתייחס להיתר או איסור השימוש בהם.
דוגמה נפוצה למוצר שייצורו נעשה בשבת כביום חול הוא החלב. חליבה היא מלאכה שנאסרה בשבת מדין התלמוד ובימינו אף כרוכה בהפעלת משאבות חשמליות. כיוון שכך, חלב שנחלב בשבת בידי יהודים נאסר באיסור מעשה שבת. הבעיה הנוצרת מכך היא, שמשקי החלב מעבירים את תוצרתם למחלבות ולחברות הייצור, והצרכן אינו יכול לדעת איזה חלב נחלב בשבת ואיזה נחלב ביום חול.
פוסקים אחדים סברו כי כיוון שאין אפשרות לברר עובדה זו, וכיוון שהכלל ההלכתי קובע שהולכים אחר הרוב, והלא רוב החלב נחלב בימות החול ולא בשבת, יכול אפוא הצרכן להסתמך על כך בקנותו חלב או מוצריו, ואינו צריך להניח שמא נחלב החלב בשבת. למעשה מחמירות ועדות הכשרות למהדרין ולא מסתמכות על היתר זה, אלא דורשות מהמחלבות המעוניינות בחותמת הכשרות שלהן להשתמש אך ורק בחלב שנחלב בימות החול.
מוצר נוסף ששמו נכרך בבעיה הלכתית זו הוא הנייר. מסיבות טכניות שונות מפעלי הנייר אינם משביתים את מכונות הייצור בשבת. כתוצאה מכך, חלק מהנייר בישראל מיוצר בשבת תוך חילול שבת. נייר זה אסור בהנאה, ועל כן ישנם רבים שמקפידים להשתמש בנייר תוצרת חו"ל, המיוצר בבתי חרושת השייכים לנוכרים, ולא נעשה איסור בייצורו. חברות אחדות, המייצרות מוצרי טואלט מנייר, מקפידות להדגיש על אריזות המוצרים, כי ייצורם נעשה "ללא חשש חילול שבת".

שימוש בכלי התקשורת

מעבר לבעיות הלכתיות אחרות העשויות להיכרך בצפייה בטלוויזיה או האזנה לרדיו בשבת, בארץ ישראל הן כלולות באיסור ההלכתי של מעשה שבת, שכן רוב השדרנים וטכנאי השידור הם יהודים, העושים את מלאכתם תוך כדי חילול שבת. איסור זה תקף בתנאים מסוימים ולכמה דעות גם לגבי תוכניות המשודרות בחול, אם הן הוקלטו בשבת.