כרמן רופה

ביוגרפיה

כרמן נולדה בעיירה מאורית קטנה בשם טאומרונואי, במרכז האי הצפוני של ניו זילנד. היו לה שנים עשר אחים ואחיות, וכולם עבדו בחווה החקלאית. שהתבגרה, היא עברה לגור בוולינגטון ובאוקלנד, ועבדה במספר עבודות מזדמנות, עד שגייסו אותה לצבא, שם הוכשרה בסיעוד. ערב אחד במהלך הופעה בבסיס, רופה - שעדיין זוהה כגבר - עלתה לבמה והופיעה בחיקוי של ארתה קיט. היא חששה מתגובות החיילים, אך אלה כיבדו אותה במחיאות כפיים סוערות.
אחרי שחרורה מהצבא, בשנות ה-1950 המאוחרות, עברה רופה לסידני שבאוסטרליה. שם שינתה את שמה, עשתה ניתוח להגדלת חזה, ונשבעה שלעולם לא תלבש יותר בגדי גברים, וכך היה.
היא אימצה את השם כרמן על שם תפקידה של דורותי דנדרידג' ככרמן ג'ונס. היא הייתה מלכת הדראג הראשונה ממוצא מאורי, ועבודתה כללה עבודה עם נחשים, ריקודי הולה (ריקוד פולינזי מסורתי) וזנות.
באותה תקופה, המשטרה פעלה בנחישות רבה נגד מופיעות הדראג. כרמן נעצרה והוכתה על ידם פעמים רבות. ב-1968, כשמאסה באלימות המתמדת, היא חזרה לניו זילנד, ופתחה שם בית קפה, Carmen's International Coffee Lounge. כל המלצריות היו נשים טרנסיות או לסביות, והעובדים היו הומואים, רבים מהם אסירים לשעבר שנכלאו בשל יחסים הומוסקסואליים. ההצלחה של כרמן הובילה אותה לפתוח עוד עסקים, ביניהם בית הקפה "התוכי", אשר שירת בעיקר לסביות, וכן מכוני ליווי, ואת מועדון החשפנות the Balcony, בו הופיעו גברים, נשים, מלכות דראג, טרנסיות, וקרוס-דרסרים.
בית העסק של כרמן הפך עד מהרה למקום מפגש פופולרי לקהילות מגוונות, ביניהם פוליטיקאים ואנשי תרבות. גם כאן משכה תשומת לב מהמשטרה, מכיוון שיחסי מין הומוסקסואלים וזנות עדיין היו אז מחוץ לחוק בניו זילנד. אך כרמן הייתה מחויבת למאבק למען שוויון עבור קהילת הלהט"ב, והייתה מארחת במועדונה הופעות מכל מיני סוגים, וגם הרבתה להתבטא בעיתונות. כאשר נרמז מדבריה שישנם הומוסקסואלים וביסקסואלים גם בפרלמנט, היא זומנה להופיע בפני ועדה ממשלתית על ידי ראש הממשלה דאז רוברט מולדון.
בעקבות פעילותה למען זכויות להט"ב, החליטה כרמן ב-1977 להתמודד בבחירות על ראשות העיר וולינגטון, בתמיכתו של איש עסקים מקומי סר בוב ג'ונס. המצע הפוליטי שלה היה בעד נישואים גאים, לגליזציה של זנות, חינוך מיני בבתי הספר, חופי עירום, והפלות חוקיות. מסע הבחירות שלה היה ראוותני כמו חייה - היא הסתובבה ברחבי העיר בלימוזינה, לבושה למשעי, והצהירה ש"ברור לכול שאני עדיפה על-פני שאר המועמדים: אני נראית טוב יותר מסר פרנסיס, מקסימה יותר ממייקל פאולר ויכולה לקרוע את הצורה לאדון בראנט בכל יום נתון". היא סירבה להשתתף בעימותים עם שאר המתמודדים. הרשויות דרשו שתתמודד לבחירות בשם לידתה, והיא ערערה על ההחלטה, בתיק שהגיע עד בית המשפט העליון של ניו זילנד, אשר פסק לטובתה. בגין דברים אלו, או שהסוגיות שהתמודדה בגינם היו רדיקליים מדי לתקופה, או פשוט כי נושאים אלו אינם סוגיות של פוליטיקה מקומית, ומייקל פאולר נבחר מחדש כראש העיר.
מאז, כל הנושאים בהם תמכה נהיו חוקיים בניו זילנד.
רופה חזרה לסארי הילס, סידני, שם חייתה את שארית חייה. ב-2008, בגיל 72, היא רכבה ברכב הניידות שלה בראש מצעד מארדי גרא הגאה, כשהיא טופלס. היא הייתה פעילה מרכזית בארגוני טרנסג'נדרים בעיר.
כרמן רופה נפטרה בעקבות כשל כלייתי ב-15 בדצמבר 2011, אחרי תקופת התדרדרות בבריאותה לאחר שנפלה ונזקקה לניתוח באגן מוקדם יותר באותה השנה.

אוטוביוגרפיה

ב-1988 פרסמה כרמן את האוטוביוגרפיה שלה, Having A Ball: My Life, אותו כתבה עם פול מרטין, ואשר יצא בהוצאת בנטון רוס. ISBN 9780908636433

מורשת

רופה הייתה, לדבריה, המודל לחיקוי של חברת הפרלמנט הטרנסג'נדרית הראשונה בעולם, ג'ורג'ינה בייר. 
קרן הזיכרון על שם כרמן רופה הוקמה בסידני כדי להנציח את מורשתה של כרמן כאייקון להט"בי, ובעיקר כאייקון ילידי גאה, דרך עבודת רווחה ושירותים קהילתיים.
ראשת העיר סידני, קלובר מור, אמר כי "כרמן רופה הייתה סמל עבור הקהילה הטרנסג'נדרית בסידני, ופעילה בלתי נלאית עבור זכויות להט"ב. היא השיגה את הצלחותיה בשקט, העבירה עשרות שנים בהתנדבות במגוון ארגונים אשר מספקים תמיכה לאוכלוסיות הפגיעות ביותר בעירנו. הכרתי את כרמן, ופטירתה מעציבה אותי. היא תחסר לאנשים אשר בחייהם נגעה, ולקהילה בה היא הייתה חלק כה חשוב."
ב-2003 היא הוכנסה להיכל התהילה של וראייטי, אשר מכבד אנשי מקצוע מעולם הבידור.
במרץ 2016 הוצג דיוקן של רופה, The Final Portrait" מאת האמן הילידי טה מטה, וניתן לתושבי העיר וולינגטון.
לאורך רחוב קובה בוולינגטון, ברובע העסקים המרכזי, הותקנו ארבע מערכות של רמזורים אשר בהן הרמזור הירוק להולכי הרגל הוא דמותה של רופה. הרמזורים הותקנו באוגוסט 2016 ביום השנה ה-30 של חוק הרפורמה בדבר הומוסקסואליות בניו זילנד.