google/wiki40b huggingface dataset:
תקרית גלייביץ

תקרית גלייביץ (Gleiwitz) הייתה מבצע דגל כוזב שבוצע על ידי גרמניה הנאצית, והוצג לציבור הגרמני ולעולם כאילו הייתה זו מתקפת פתע פולנית נגד תחנת רדיו של גרמניה. מטרת המבצע הייתה לשמש תירוץ לפתיחת המערכה בפולין שהחלה את מלחמת העולם השנייה.

רקע

מחודש מרץ 1939 העלתה גרמניה דרישות טריטוריאליות כלפי פולין, בנוגע למעמדה של העיר החופשית דנציג והמסדרון הפולני. ב-23 באוגוסט 1939 נחתם הסכם ריבנטרופ-מולוטוב אשר הכשיר את הקרקע לפלישה גרמנית לפולין. במקביל ניהלה גרמניה מסע תעמולה במשך מספר חודשים, שכלל סיפורי זוועה על גורלו של המיעוט הגרמני בפולין, בדומה לתעמולה בנוגע לגורלם של הגרמנים האתנים בחבל הסודטים אשר הביאה לביתורה של צ'כוסלובקיה.
מאז תחילת חודש אוגוסט עסק האס אס בהכנת הרקע התעמולתי לפלישה לפולין. היטלר הורה על פרובוקציה במסגרתה תבוים תקרית גבול, אשר האשמה בה תוטל על פולין ותכשיר את הפעולה הצבאית. תחת שם הקוד "מבצע הימלר" הוכנו מדים וכלי נשק פולניים, וכן רוכזו אסירים שיוכלו לשמש כקורבנות, אשר לכאורה "נהרגו" במהלך ההתקפה. אסירים אלו כונו בשם הקוד "שימורים".

האירוע

ב-31 באוגוסט 1939, בשעה שמונה בערב, נכנסו אנשי אס אס חמושים בפיקודו של שטורמבאנפיהרר (מקביל לדרגת רב-סרן) אלפרד נאויוקס, שלבשו מדים של פולנים, לתחנת הרדיו בעיר גלייביץ (כיום גליביצה, פולין), במחוז שלזיה שבגרמניה, בסמוך לגבול הפולני, ודאגו שצוות התחנה ישדר משדר קצר בפולנית לפיו "תחנת הרדיו בגלייביץ היא עתה בידיים פולניות". לאחר מכן הם הביאו למקום אזרח פולני למחצה בשם פרנצ'ישק הוניוק (Franciszek Honiok), שהורעל לפני כן והוצג כגרמני שנרצח. למחרת הוזמנו למקום נספחים אמריקאים להראות להם את האירוע.
ב-1 בספטמבר, בנאום שנשא ברייכסטאג, הודיע היטלר כי ביום הקודם היו 21 תקריות גבול, מהן שלוש "חמורות". תקריות אלו שימשו כתירוץ להתקפה ה"הגנתית" שהנחית הוורמאכט באותו הבוקר כנגד פולין.
המתקפה בגלייביץ שימשה את גרמניה הן כלפי חוץ, על מנת לא להיראות כתוקפנית, והן כלפי פנים, על מנת לאחד את העם הגרמני מאחורי הפלישה המתוכננת.
המתקפה בגלייביץ ידועה כאירוע שפתח את מלחמת העולם השנייה, בדומה לרצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד לפני מלחמת העולם הראשונה, אם כי בניגוד לרצח הארכידוכס, לא היה זה אירוע ספונטני כי אם פרובוקציה נאצית מבוימת.
עיקר הידיעות על האירוע מגיעות מנאויוקס, חבר באס אס ובאס דה, שנתפס על ידי ארצות הברית בסוף שנת 1944 והעיד בתצהיר על פעולותיו. התצהיר הוגש כראיה במהלך משפטי נירנברג. נאויוקס סיפר כי בראשית אוגוסט 1939 קיבל הוראה מריינהרד היידריך, ומראש הגסטפו היינריך מילר, לביים התקפה פולנית על תחנת הרדיו הגרמנית בגלייביץ, שתשמש כתואנה לפלישה לפולין.
קן הקוקייה

עלילה

רנדל פ. מק'מרפי (ג'ק ניקולסון), אסיר המרצה עונש קצר ב"חוות עונשין" על עבירת אונס קטינה, מתקשה לקבל מרות ומסתבך שוב ושוב בעבירות משמעת, מועבר לצורך הערכה ואבחון למוסד טיפולי לחולי נפש אף שאין בהתנהגותו סממנים של מחלת נפש. מק'מרפי מקווה שבכך יימלט מהעבודה הקשה בחווה ויסיים את ריצוי עונשו בנינוחות בין כותלי המוסד.
האחות האחראית היא מילדרד רטשד (לואיז פלטשר), אשת ברזל קשוחה ובלתי מתפשרת המשליטה את מרותה במחלקה באמצעים של טרור פסיכולוגי סמוי. מק'מרפי מתגלה כטיפוס מרדן שאינו מוכן לחיות על פי חוקי המוסד הקשוחים, ונכנס תכופות לעימותים עם רטשד. הוא אינו נוטל את התרופות כמו כל שאר החולים, מארגן הימורים על סיגריות בחדר הרחצה, ואף גונב את האוטובוס של הסעת החולים הקלים, ובורח עם כל חולי המחלקה למסע דיג. מק'מרפי מתיידד עם אינדיאני גבה קומה המאושפז במחלקה, הצ'יף, המציג עצמו כאילם שאינו מבין דיבור (בספר הוא דמות המספר) ומנסה לשכנע אותו לשחק כדורסל.
בהמשך דורש מק'מרפי מהאחות רטשד לשנות את לוח הזמנים כך שהמאושפזים יוכלו לצפות באליפות העולם בבייסבול, אך היא מסרבת לשנות את הנהלים, וכתגובה משדר מק'מרפי את המשחק כביכול לחבריו, כאילו הוא צופה בטלוויזיה במשחק האמיתי, ומלהיבם כאילו צפו במשחק. באחד הכינוסים של המחלקה לדיון קבוצתי, המנוהלים בידי האחות הראשית רטשד, אחד המאושפזים, צ'סוויק, מקבל התמוטטות עצבים בגלל הגבלת הסיגריות מצד רטשד. מק'מרפי שובר את חלון חדר האחות ולוקח חבילה של קופסאות סיגריות עבורו כדי להרגיעו. צ'סוויק נלקח לאגף אחר, ומק'מרפי מכה את אחד הסניטרים בגלל היחס כלפי צ'סוויק. הסניטר משתלט עליו, אך אז הצ'יף בא לעזרת מק'מרפי. השלושה מועברים לאגף אחר, ומקבלים בו טיפול באמצעות נזע חשמלי כעונש. בחדר ההמתנה מגלה מק'מרפי כי הצ'יף כן מבין דיבור ואינו אילם, אלא רק מעמיד פנים, והוא מתכנן בריחה לקנדה יחד אתו.
מק'מרפי חוזר למחלקה ומזמין את חברתו קנדי (שהיא ככל הנראה פרוצה) כדי שתעזור לו לברוח. הם משחדים את השומר, משכרים אותו ועורכים יחד מסיבה במחלקה, כשכל שאר החולים משתתפים בה. הם לוקחים את המפתחות מהשומר ופותחים את החלון, אך ברגע האחרון, מק'מרפי מסייע לבילי לשכב בפעם הראשונה עם אישה (קנדי) באחד התאים. מק'מרפי נרדם ולא מצליח לברוח באותו לילה. בבוקר מגיעה האחות רטשד ומוצאת את בילי במיטה עם האישה, ומאיימת עליו כי תספר על המקרה לאמו. בתגובה נכנס בילי להתקף חרדה ומתאבד. האחות רטשד מנסה לחזור לשגרה, אך מק'מרפי מתנפל עליה ומנסה לחנוק אותה. שניות לפני שהיא נחנקת משתלטים עובדי המחלקה על מק'מרפי והוא מועבר לאגף אחר.
הצ'יף ממתין לו במחלקה, וכשהוא חוזר מבקש ממנו הצ'יף לברוח יחד אתו. אלא שאז מגלה הצ'יף שמק'מרפי שחזר אינו האדם שהכיר מפני שביצעו בו לובוטומיה והוא הפך ל"צמח" חסר תגובה. הצ'יף לא רוצה להשאירו במחלקה במצב כזה, והוא חונק אותו למוות בכרית, שובר את החלון ונמלט מבית החולים.

השפעה תרבותית

בשנת 1993 הוכר הסרט כבעל השפעה תרבותית, היסטורית ואסתטית בספריית הקונגרס האמריקאית, וזאת בשל הסערה והביקורת שהוא עורר בתחום הפסיכיאטריה. חסידי האנטי פסיכיאטריה נסמכים על ההצגה הרודנית והמתנשאת של העולם הרפואי הבאה לידי ביטוי בסרט בדמותה של האחות האחראית ומנהל המחלקה, ורואים בה כמייצגת את הגישה הפסיכיאטרית באופן כללי.
חיים (גופן)

חיים הוא גופן עברי, שעוצב בשנות העשרים בהונגריה על ידי פסח עיר-שי, שקרא לגופן על שמו של חיים נחמן ביאליק. עיר-שי עלה לארץ ישראל ב-1925 ועיצב כרזות עם הגופן. יאן לוויט, שביקר בארץ ישראל ב-1929, הכליל את האות בקובץ טיפוגרפי פרי עטו ועל כן היא רשומה במקרים רבים על שמו של לוויט.
הגופן עוצב בהשפעת סוגי הכתב החדשים של אותה התקופה, שאופיינו באותיות פשוטות וחסרות תגים (סן-סריף), ותאמו את אסכולת הבאוהאוס. 
חשיבותו של הגופן היא בכך שהיה הגופן העברי הראשון שהציג את האות העברית בקוויה הבסיסיים בלבד, ללא עיטורים נוספים, תוך שימוש בקוים ישרים ובצורות הגאומטריות הפשוטות ביותר האפשריות. עיצוב זה נתפס כחדשני כיוון שהיווה ניגוד לסגנונות עיצוב האות שהתבססו על הכתב המסורתי והתנ"כי, כדוגמת כתב סת"ם. חידוש נוסף בעיצוב הגופן הוא בכך שעובי הקוים האופקיים והקוים האנכיים ברוב האותיות זהה.
כיום נפוצות גרסאות רבות של הגופן, חלקן רגילות או מודגשות ("חיים שמן") וחלקן מוצרות ("חיים צר"). הגרסה הפופולרית ביותר היא הגרסה שעוצבה על ידי המעצב שמואל גוטמן, מכיוון שהיא מופצת ביחד עם תוכנת Microsoft Office. השימוש המרכזי כיום בגופן "חיים" הוא בכותרות ראשיות בעיתונות היומית בישראל, וכן במודעות אבל ובפשקווילים. הגופן נתפס בדרך כלל כ"חזק" ו"עוצמתי", בניגוד לגופנים העדינים יותר המשמשים בכתבות בעיתון או בספרים, כגון פרנק-ריהל. השימוש השיטתי הראשון בישראל בגופן זה היה במגזין העולם הזה, אשר עשה בו שימוש לטובת כותרות צעקניות וקונטרוברסליות. מאוחר יותר עברו גם העיתונים היומיים המרכזיים בישראל ("חדשות", "ידיעות אחרונות" ו"מעריב", אך לא "הארץ") להשתמש בגופן זה לטובת הכותרות הראשיות שלהם. לעיתים, בעיקר סביב אירועים אקטואליים ייחודיים, נעשה שימוש בעיתונים אלה בכותרות ראשיות בעלות מילה אחת או שתיים, כאשר עיצובו של הגופן "חיים" מעניק להן עוצמה וחשיבות.
אחד השימושים המוכרים בגופן "חיים" הוא בלוגו של תנועת "שלום עכשיו", שעוצב בידי דוד טרטקובר. המילה "שלום" כתובה בגופן קורן, שהוא בעל קונוטציות תנ"כיות ומסורתיות, ואילו המילה "עכשיו" כתובה בגופן "חיים" שמשדר הרגשה של מודרניות ועוצמה. טרטקובר עצמו העיד כי השילוב בין שני הגופנים, המייצגים כל אחד אסכולה עיצובית שונה, נחשב כפריצת דרך וסתר את החוקים המקובלים בעיצוב.
עדאלה

עמותת עדאלה (בערבית: عدالة - "צדק"), או בשמה המלא עדאלה - המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל, היא ארגון זכויות אדם המגדירה את מטרותיה ב"השגת זכויות אישיות וקולקטיביות למיעוט הערבי הפלסטיני בישראל" ובהגנה "על זכויות האדם של הפלסטינים החיים תחת הכיבוש, בהתבסס על המשפט הבינלאומי ההומניטרי והמשפט הבינלאומי לזכויות אדם".
הארגון נוסד בנובמבר 1996 כארגון משפטי בלתי-מפלגתי. עם זאת, רבים מאנשי עדאלה זוהו בעבר עם מפלגת בל"ד. מייסד "עדאלה" ומנכ"ל הארגון הוא עו"ד חסן ג'בארין, בוגר תוכנית המלגאים של הקרן החדשה לישראל, שאת ראשית דרכו המקצועית עשה במחלקה המשפטית של האגודה לזכויות האזרח בישראל.
הארגון מייצג במקרים רבים ערבים ישראלים ופלסטינים שנפגעו על ידי מדינת ישראל או על ידי ישראלים.

תקציב

מחזור הפעילות של העמותה לשנת 2007 היה 5.3 מיליון שקל, מתוכם 4.8 מיליון שקל מתרומות. הוצאות הנהלה וכלליות היו 692 אלף שקל שהם 13% מהמחזור.
עם התורמים לעמותה נמנים האיחוד האירופי, מדינות אירופאיות, וקרנות בינלאומיות.
בין השנים 2006–2010 נהנתה העמותה מתמיכה של האיחוד האירופי (6,171,211 שקלים), שווייץ (388,820 שקלים) וכן הועברה תרומה דרך המרכז לפיתוח ארגונים לא ממשלתיים (NDC) של כ-94,194 שקלים.
בין השנים 2006–2008 קיבלה העמותה מענקים בסך 1,045,292 דולר מהקרן החדשה לישראל. בנוסף, משמשת הקרן להעברת תרומות פטורות ממס מחו"ל עבור העמותה. גופים נוספים שתרמו לעמותה הם: קרן פורד, קרן נחמיה ונעמי כהן, מכון החברה הפתוחה בראשות ג'ורג' סורוס וקרנות אחרות.
אנקונדה בוליביאנית

מאפיינים

אנקונדה זו יכולה להגיע לאורך 4 מטר ובתחילה פרטים שלה נחשבו לפרטים של אנקונדה כהה אך בהירה יותר ואולם כהה יותר מאנקונדה צהובה. היא נחשבה מין כלאיים שלהם אך לבסוף סווגה למין עצמאי אנדמי לבוליביה.
כמו שאר האנקונדות היא נפוצה רוב זמנה במים שם היא משריצה ולדות חיים. האנקונדה יכולה לטרוף בעלי חיים קטנים ובינוניים ואפילו טורפים אחרים כמו קיימנים או יגוארים.
יהודה בן אליהו הדסי

החכם יהודה בן אליהו הדסי המכונה "האבל" בשל השתייכותו לאבלי ציון, היה פילוסוף, הוגה דעות, פרשן מקרא והיסטוריון יהודי קראי, אשר חי בקונסטנטינופול (כיום איסטנבול) במאה ה-12 לספה"נ. מקור כינויו "הדסי" הוא ככל הנראה בשל מקום מוצאו - העיר אדסה (Edessa).
לא ידוע רבות על חייו של יהודה הדסי, אולם מהפרטים הבודדים שכן הגיעו אלינו אנו יודעים שהוא למד אצל אביו החכם אליהו ובעיקר בבית המדרש של אחיו הגדול נתן. הוא היה בקיא בכל גוני הספרות הרבנית כגון תלמודים הבבלי והירושלמי. הוא שלט בשפות רבות ביניהן עברית, ערבית, יוונית וארמית.
ב-9 באוקטובר 1148 החל בכתיבת ספרו העיקרי שנקרא בשם "אשכֹל הכֹפר" או "ספר הפלס". שמו של הספר מובא בתחילת פרק כ"ד בספר: "שבתי וראה אני החוקק זה לשם ה' וקראתי שמו 'אשכול הכופר' וכינויו 'ספר הפלס': פלס ומאזני משפט לה'". ספר זה הוא ספר ביאור מצוות המהווה מעין אנציקלופדיה של האמונה. הספר מסודר לפי סדר עשרת הדיברות ולפי סדר האלף-בית וכתוב בסגנון של פרוזה חרוזה, כאשר החכם הדסי מבאר את המצוות באופן פילוסופי לפי סדר הנושאים. בספר זה הוא מביא מדברי החכמים הקראים שקדמו לו, והוא מהווה מקור מידע חשוב על תפיסותיהם.
יהודה הדסי התנגד באופן מובהק לגילויי עבודה זרה ביהדות זמנו. הוא תוקף את המאמינים בשדים וברוחות וכן את המאמינים באסטרולוגיה.
ספר נוסף שחיבר הוא ספר הדקדוק "תרין בתרין". ספר זה מבאר המשמעויות השונות של מילים דומות בתנ"ך והוא מהווה המשך לעבודתו של החכם אהרון בן אשר.
הדסי חיבר גם פיוטים שארבעה מהם מופיעים בסידור התפילות הקראי.
סנטו אנטוניו

גאוגרפיה

סנטו אנטוניו ממוקמת באי פרינסיפה, כ-163 ק"מ מבירת המדינה סאו טומה.

היסטוריה

העיר סנטו אנטוניו נוסדה ב-1502, והייתה מרכז לגידול קני סוכר.
ב-1695 נבנה מבצר סנטו אנטוניו דה פונטה דה מינה  בפתח המפרץ של סנטו אנטוניו. המבצר והעיר עצמה נהרסו על ידי חיילים צרפתים ב-1706.
בנוסף, ב-1753–1852 הייתה סנטו אנטוניו עיר הבירה של סאו טומה ופרינסיפה הפורטוגזית .

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 17 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים הממוצעת היא 1,706 מילימטרים בשנה. חודש מאי הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (440 מ"מ גשם), וחודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (27 מ"מ גשם).

תנועה ותחבורה

כ-3 ק"מ מסנטו אנטוניו ממוקם נמל התעופה פרינסיפה (קוד יאט"א: PCP; קוד ICAO: ‏FPPR)‏.

כלכלה, תיירות ובריאות

בעיר יש כ-1,200 תושבים שעוסקים בדיג, בגידול קקאו וקנה סוכר.
בסנטו אנטוניו יש בתי מלון, מסעדות, ברים, סניפי דואר, מרכז בריאות, בית חולים ובית מרקחת. יש תחנת משטרה ליד הנמל הקטן של העיר. בנוסף, בסנטו אנטוניו יש פארק לאומי ואצטדיון.
קורוס אוטו

היסטוריה

בינואר 2013, חודשיים לפני הצגת הבכורה של הקורוס 3, הציגה החברה יעדי ייצור של 450,000 רכבים בשנה ולהפוך להיות מותג בינלאומי. בינואר 2014 מסרה החברה את הרכב הראשון לידי לקוח ובמהלך השנה כולה מכרה כ-7,000 רכבים.
באוגוסט 2013 פתחה החברה סוכנות בסלובקיה - הסוכנות הראשונה באירופה והחברה הצהירה שעד שנת 2016 אירופה תהווה 10% ממכירות החברה. למרות היעד השאפתני בשנת 2014 הצליחה החברה למכור רק 51 מכוניות. בעקבות אי ההצלחה הודיעה על חברה על שינוי באסטרטגיה - התמקדות בשוק הרכב ההודי.

קורוס 3

הקורוס 3 היא מכונית משפחתית שהוצגה לראשונה בתערוכת ז'נבה 2013. דגם זה זכה לציון 5 כוכבים במבחני הריסוק של האיגוד האירופאי לבטיחות (Euro-Ncap) - הרכב הראשון מתוצרת סין שזוכה לציון זה. תוצאות המבחן זיכו את הרכב בתואר "הרכב הבטיחותי ביותר" לשנת 2013. שנה לאחר הצגת הסדאן הציגה קורוס את הגרסה הקומפקטית, במרכב האצ'בק, המכוונת בעיקר לשוק האירופאי.

קורוס 3 סיטי

בנובמבר 2014 הציגה החברה דגם קרוסאובר המבוסס על הקורוס 3 המכונה "קורוס 3 סיטי". עיקר השינוי בא לידי ביטוי בממדים החיצוניים של הרכב: בסיס גלגלים רחב ב-5 סנטימטרים וכיסא הנהג מוגבה ב-7 סנטימטרים, בהשוואה לדגם הרגיל. מכירות הדגם החלו לקראת סיום השנה.

קורוס Suv 5

באוקטובר 2015 הציגה החברה במילאנו את דגם ה-SUV 5, שנועד לתפוס נפח בשוק הקרוסאוברים המהווה אחת מקבוצות הרכב הצומחות.
גוסטב אדולף פון גצן

ביוגרפיה

בין 1881 ל-1884 למד משפטים באוניברסיטאות של פריז, ברלין וקיל. לאחר מכן התגייס לצבא הגרמני, וקודם באותה שנה לדרגת סגן. לאחר מכן יצא למסע להר קילימנג'רו היה זה מסעו הראשון לאפריקה.
לאחר איחוד גרמניה במאה ה-19 גברה בגרמניה הדרישה לקולוניות גרמניות בעוד שביסמרק העדיף להשיג שטחים נוספים באירופה במקום לכבוש שטחים מעבר לים, אולם בסוף השתלטה גרמניה על טוגולנד, קמרון, נמיביה, רואנדה, בורונדי וטנגניקה. אזורים נוספים כונו מזרח אפריקה הגרמנית.
במרץ 1901 מונה גצן למושל מזרח אפריקה הגרמנית, אולם אז נאלץ להתמודד עם משבר חמור. זה התחיל בעקירת שדה כותנה, אולם בעקבות מעשה זה הרימו את נס המרד עשרות שבטים וקבוצות אתניות בכל רחבי הקולוניאליזם הגרמני. רופאי אליל שלהבו את ההמונים ונתנו להם חומרים שנועדו להגן עליהם כביכול מפני כדורי המקלעים הגרמניים. 
לרשותו של גצן עמד כוח מוגבל והוא שלח מברק לברלין בבקשת עזרה. העזרה הגיעה מיד; נחתים גרמניים פלשו במהירות לאפריקה ודיכאו את המרד באכזריות והמשיכו לטבוח במורדים גם לאחר שלא היה בכך כל צורך. הטבח כלל לא הכפיש את שמו של גצן ברחבי העולם.
גצן מת ב-1 בדצמבר 1910 בהמבורג.
FEM (ערוץ טלוויזיה)

נתח שוק

בסוף 2007 נתח השוק של הערוץ עמד על 1% בקרב כלל האוכלוסייה ו-1.4% בקרב נשים בגילאי 20-49.
פליקס פסלאק

קריירת מועדונים

פסלאק גדל במחלקות הנוער של פורטונה בוטרופ ושל רוט-וייס אוברהאוזן, ובשנת 2012 הצטרף למחלקת הנוער של בורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה. ב-3 במרץ 2016 ערך פסלאק את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 69 דקות בניצחון 2-0 על דרמשטאט 98 במסגרת המחזור ה-24 בליגה. בסך הכל ערך פסלאק שלוש הופעות ליגה בעונת 2015/2016, בה סיימה קבוצתו במקום השני.
ב-18 באוקטובר 2016 ערך פסלאק את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהוחלף בתוספת הזמן של המחצית השנייה בניצחון 2-1 על ספורטינג ליסבון במסגרת המחזור השלישי בשלב הבתים לעונת 2016/2017. ב-22 בנובמבר, בהופעתו השנייה במפעל, הבקיע פסלאק את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-81 בניצחון 8-4 על לגיה ורשה במסגרת המחזור החמישי בשלב הבתים, משחק ששבר את שיא ההבקעות למשחק אחד במפעל.
בקיץ 2017 הושאל פסלאק מבורוסיה דורטמונד להופנהיים לעונה אחת, כחלק מעסקת מכירתו של ג'רמי טוליאן לבורוסיה דורטמונד. ב-17 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד הרטה ברלין.
ב-2 ביולי 2018 הושאל לנוריץ' סיטי לעונה אחת.
סופר פיג

תקציר העלילה

יום אחד קארין קוקובו (קאסי קארלן) אחרה לבית הספר  ובדרכה פגשה חזירון צהוב ופצוע. החזירון שהיה רק רעב, הבריא ברגע שאכל מאחד התפוחים של קארין. כשקארין הגיעה לבית הספר, היא גילתה שהחזירון התגנב לתוך התיק שלה, וגרם לה להסתבך בצרות. קארין גילתה שהחזירון יכול לדבר ולעוף. החזירון נתן לה את ה"פיגומפאקט", כשהיא פתחה אותו, חרטום חזירים הופיע ממנו והתחבר לאף שלה והחזירון חשף את עצמו כנסיך טונראריאנו השלישי (איגי פיג) מכוכב בורינגו (אוינקו).
הוא הסביר לה איך לשנות צורה בעזרת הסיסמה: "בא בי בוּ בֱה בוֹ בוורין" (בדיבוב האנגלי: "עם חוטם וזנב, לצדק יש גם גב, האמת והתבונה יצאו עכשיו, בשם עוצמת אוינקו"). לאחר שאמרה את מילות הקסם קארין הפכה לחזרזירה ורודה ועוצמתית בשם בורין (סופר פיג). אולם היא העדיפה להשתנות לגיבורה כמו האלילה שלה "קיוטי צ'או" (התייחסות לגיבורת העל "קיוטי האני"). 
טונראריאנו (שעכשיו קארין קוראת לו טון-צ'אן, אבל בדיבוב האנגלי: שמו יישאר איגי) אמר לה שאם היא תאסוף 108 פנינים על ידי עשיית מעשים טובים בתור בורין, קארין תוכל להגשים את משאלתה. אוסף הפנינים מופעל בקארמה, משמעותה שאם בורין תנצל את כוחותיה סתם, היא תאבד פנינים. אבל אם היא תחשוף את זהותה בפני אנשים כולל חבריה, היא תישאר במצב של בורין לנצח.
גיא חסון

ביוגרפיה

חסון גדל בקריית ים ולמד בתיכון "רודמן" בעיר. ב-1990 התגייס לחיל השריון. שירת כלוחם, מפקד טנק וכקצין בגדוד 195 ("אדם") בחטיבה 500 וכקצין אג"ם בחטיבה. ביוני 2001 מונה למפקד גדוד 195 ובמהלך כהונתו בתפקיד זה היה אחראי על גזרת חומש ועל גזרת בית לחם בתקופת האינתיפאדה השנייה. לאחר סגירת חטיבה 500 בשנת 2003 מונה חסון ב-2004 שוב למפקד גדוד 195 שהוקם מחדש כגדוד הדרכה בחטיבה 460. לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה לקצין אג"ם של אוגדה 162. 
במאי 2008 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבה 130, חטיבת שריון במילואים, במקביל למד במכללה לביטחון לאומי, הדריך בקורס מפקדי פלוגות ובקורס מפקדי גדודים, בשנתיים האחרונות לשירותו כמח"ט מילואים כיהן גם כמפקד מרכז לאימון מפקדות חטיבתיות במל"י. שירת כסגן מפקד עוצבת געש. באוקטובר 2013 מונה למפקד חטיבה 460, הוא פיקד על צוות קרב חטיבתי במהלך מבצע צוק איתן, בו לחמו כוחות מהחטיבה יחד עם כוחות מיחידות אחרות באזור צפון רצועת עזה ובאזור ח'אן יונס. ב-2015 יצא לשנת לימודים בצבא ארצות הברית. ביוני 2016 מונה לקצין שריון ראשי.
חסון בוגר תוכנית "אופק" המכללה לפיקוד ומטה, בעל תואר ראשון בלוגיסטיקה וכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני מאוניברסיטת חיפה. 
נשוי ואב לשלושה.
פיטר פירת'

ביוגרפיה

פיטר פירת' נולד בברדפורד, יורקשייר שבאנגליה. ב-1970 כיכב כנער ב- "The Flaxton Boys" ובסדרת הטלוויזיה "Here Come the Double Deckers" שהציגה ילדים בתפקידים הראשיים. פירת' שיחק את סקופר, מנהיג החבורה. בשנת 1973 כיכב בתיאטרון בלונדון במחזה "אקווס" מאת פיטר שפר בתפקיד נער בגיל העשרה המטופל על ידי פסיכיאטר.
תפקידו החשוב הראשון כבוגר היה בסרט הטלוויזיה "תמונתו של דוריאן גריי" של ה-BBC, עיבוד לספרו של אוסקר ויילד. את התסריט כתב ג'ון אוסבורן, ובנוסף לפירת' שיחקו בו ג'רמי ברט וג'ון גילגוד. הסרט זכה להצלחה רבה ולשבחי המבקרים. באותה שנה שיחק שוב לצידו של גילגוד בסרט "Aces High", בתפקיד טייס חסר ניסיון של חיל האוויר המלכותי, על רקע מלחמת העולם הראשונה. בתיאטרון שיחק פירת' במחזה נוסף של שפר, "אמדיאוס", בתפקיד מוצרט לצידו של איאן מק'קלן כסאליירי.
ב-1977 כיכב פירת' בסרט הקולנוע "אקווס" - עיבוד הקולנועי למחזה "אקווס" - לצידו של ריצ'רד ברטון, באותו תפקיד שגילם בלונדון ובברודוויי. על תפקידו זה היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית שחקן המשנה, וזכה באותה קטגוריה בפרס גלובוס הזהב. מכאן הייתה דרכו סלולה להופעה בסרטים נוספים, שהבולט שבהם היה טס של רומן פולנסקי על פי ספרו של תומאס הרדי "טס לבית דרברוויל".
בין הסרטים שהשתתף בהם אחר כך נמנו "When You Comin' Back, Red Ryder", "ערפדי החלל" (1985), "נורת'אנגר אבי" על פי ספרה של ג'יין אוסטן בתפקיד הנרי טילני, "המרדף אחר אוקטובר האדום" (1990), "מלאך לבן" (1993), "פרל הארבור" (2001) וב-2005 שיחק בסרט "כנגד כל הסיכויים".
במקביל לעבודתו בקולנוע המשיך פירת' להופיע בהפקות טלוויזיוניות שונות בתפקידים בולטים בדרמות טלוויזיוניות. ב-1980 כיכב בסרט המדע בדיוני "The Flipside of Dominick Hide" כנוסע בזמן. אחרי שנתיים כיכב בסרט ההמשך "Another Flip for Dominick". החל משנת 2002 הוא מופיע בסדרה הפופולרית "ספוקס", בתפקיד הארי פירס, המשמש כראש מחלקה בסוכנות הביון הבריטית MI5. ב-2004 שיחק בתפקיד פרד הויל בסרט "הוקינג", דרמה של ה-BBC על חייו של סטיבן הוקינג.
אדם טיהאני

אדם טיהאני (באנגלית: Adam Tihany; נולד ב-1948), אדריכל ומעצב פנים ישראלי-אמריקני.

קורות חיים

טיהאני נולד בטרנסילבניה שברומניה. ב-1950 עלה עם הוריו לישראל, הוא גדל בירושלים. בשנת 1968 למד אדריכלות ועיצוב במילנו שבאיטליה. שימש כשוליה במספר חברות איטלקיות והתמחה בעיצוב רהיטים. ב-1976 החל לעבוד בסניף הניו יורקי של חברת יוניגרם האיטלקית והתמקד בעיצוב עילי עבור משרדים, בתי יוקרה ואולמות אירועים.
בשנת 1978 פתח טיהאני משרד משלו במנהטן ועיצב מבנים בארבעה קצוות תבל ביניהם בתי מלון ומסעדות מובילים. ב-1996 עיצב את מלון דן אילת. שיפץ ב-1998 את מלון המלך דוד בירושלים.
טיהאני עיצב בשנת 1997 את מסעדת ז'אן ז'ורז' של השף ז'אן ז'ורז' וונגריכטן במגדל טראמפ שבמנהטן. עיצוב המסעדה הוא בצבעי בז' ואפור, חלונות חדר אוכל המתחילים ברצפה ונגמרים בתקרה הגבוהה, שמהם ניבטת פנורמת הסנטרל פארק, מפות שולחן לבנות, כיסאות חומים ובגדי מלצרים בחום כהה.
בשנת 2002 עיצב טיהאני את מלון הבוטיק אלף Aleph שברומא, והוא זכה על כך בפרס האירופי לעיצוב פנים של מלונות. טיהאני עיצב את המלון באופן אשר נועד לדמות בית מרחץ רומי בעל אופי נהנתי לעילא. כאשר נכנסים ללובי בולטים צבעי שחור ואדום המזכירים גיהנום. באמצע הלובי ניצבת קוביית משחק ענקית, שקשורה לחלק התחתון של הבניין המדמה גן עדן. על מנת להיכנס לספא למטה יש ללבוש טוגה. טיהאני בחר במוטיב של דאנטה אליגיירי שבו ניצב הגיהנום אל מול עולם התענוגות.
ב-2004 עיצב את מסעדת פר סה של בכיר השפים באמריקה תומאס קלר במרכז טיים וורנר שבכיכר קולומבוס במנהטן שעלותה שנים עשר מיליוני דולרים. הוא הביא במסעדה אלמנטים מהסגנון המאפיין את קלר, מוטיבים ממסעדתו השנייה של קלר הפרנץ לונדרי, מסעדת הדגל שלו. בעיצוב פשוט אך אלגנטי, דלת כניסה כחולה המזכירה את דלת הכניסה הכחולה בפרנץ לונדרי, עיצוב האח, האבנים הלא מסותתות, רצפת השיש המבריקה המרמזת על הארט דקו המקנים לסועד תחושה כאילו סעד בגרסה אורבנית של הפרנץ לונדרי. חדר האוכל המונה חמישה עשר שולחנות משקיף על הנוף בסנטרל פארק.
טיהאני אף עיצב את מסעדת One c.p.s במלון פלאזה שבעיר ניו יורק. הוא הסיר את הווילונות המליטים את החדר האדוארדי האפל על מנת שיוכלו האנשים לראות את הפנורמה הניבטת מבחוץ, והאיר את החדר תוך שימוש מגוון בעץ ואלמנטים גאומטריים עזים. טיהאני כיסה את מנורות הקריסטל באהילים אדומים ענקיים. 
טיהאני עיצב את מסעדות מלון הבוטיק Exedra שברומא בצבעים מנוגדים של שחור ולבן המושפע מפליני וסגנון הדולצה ויטה של שנות השישים.
טיהאני אף עיצב את הבר במלון Mandalay Bay בלאס וגאס ואת ה-Grill House בכפר המרינה באי פראדייז שבאיי בהאמה, מסעדת Neyla שבמלון MGM Grand שבלאס וגאס, את מסעדתו של מייקל ג'ורדן One Sxty Blue שבשיקגו, את מלון The Time בניו יורק.
מבין תלמידיו הבולטים ניתן למנות את המעצב הישראלי רן לרנר.
נדב יעקבי

ביוגרפיה

יעקבי נולד וגדל בבאר שבע ומילדותו אהד את הקבוצה המקומית הפועל באר שבע. החל לכתוב בעיתון "מעריב" בשנת 1982, והחל משנת 1984 כתב במשך שלוש שנים בעיתון "חדשות". היה סגן עורך המקומון "ערים" בשנים 1987 - 1990, והחל משנת 1988 כתב עבור "הארץ". בשנת 1990 עבר לכתוב ב"ידיעות אחרונות", ועד 2002 שימש ראש דסק הספורט העולמי במדור הספורט של העיתון. לאחר מכן היה בעל טור ב"גלובס" וב"העיר", ומשנת 2001 הוא כותב ב"בלייזר".
יעקבי משמש כשדרן ופרשן בערוץ הספורט מ-1991. הוא ידוע כמומחה לכדורגל עולמי, בעיקר בליגות הלטיניות באירופה ובדרום אמריקה (דוגמת ספרד, פורטוגל, ארגנטינה, ברזיל ואורוגוואי), ולהיסטוריה של הכדורגל. כמו כן הגיש תוכנית ספורט ברדיו תל אביב. יעקבי גם מרצה בקורס "פוטבולוגיה" של האוניברסיטה הפתוחה.
ביורו 2012 השתתף כפרשן בשידורי צ'רלטון, לאחר שקיבל אישור מיוחד מערוץ הספורט להופיע אצל המתחרים. במונדיאל 2014 שידר משחקים עבור הערוץ הראשון, שוב באישור מיוחד מערוץ הספורט. ב-2015 שידר לראשונה את גמר ליגת האלופות. ב-2019 משדר את משחקי מוקדמות היורו של נבחרת ישראל, בכאן 11.
בפברואר 2013 השתתף יעקבי בתוכנית "כלוב הזהב" בערוץ 2 יחד עם חברו לערוץ הספורט אלי סהר.
לקראת מונדיאל 2014 הוציא יעקבי ספר בשם "ספר המונדיאל".
בשנת 2014 מונה למנהלה המקצועי של המכללה ספורט פאנל.
לקראת מונדיאל 2018 הוציא יעקבי ספר שני בסדרת ספרי המונדיאל המסקר את המונדיאל ב-2018.
יעקבי מתגורר כיום ביישוב גדרה. נשוי ואב לשניים. ידוע באהדתו לקבוצות אתלטיקו מדריד והפועל באר שבע.
לירות בפיל

תוכן החיבור

אורוול מספר על פיל שנתקף חמת זעם באחד השווקים וגרם להרס רב ולאבדות בנפש. האזרחים הבורמזים קראו לאורוול, אשר כקצין משטרה היה אמור לטפל בפיל ובמקרה הצורך אף להרוג אותו. אולם כאשר הגיע אורוול אל הפיל, היה זה האחרון עומד במרכז השדה, וכפי שכותב אורוול: "כשהוא אוכל בשלווה לא היה הפיל נראה מסוכן יותר מפרה". אורוול כבר התכונן לעזוב את הפיל לנפשו, כאשר הביט לאחוריו וראה שהמוני הבורמזים שנכחו במקום מצפים ממנו שיהרוג את הפיל וישעשע אותם בכך; כדי לא להיראות שוטה, הוא נאלץ להרוג את הפיל.

מסקנותיו של אורוול

אורוול מציין כי מקרה זה "פתח לי פתח... לעמוד על טיבו האמיתי של האימפריאליזם - על המניעים האמיתיים המביאים שלטונות דיכוי לידי פעולה". מקרה זה מהווה דוגמה לכך שהמשטר האימפריאליסטי מדמה בנפשו שהוא פועל על פי רצונותיו בעוד שלמעשה הוא נדחף לפעול על ידי ציפיותיהם של העמים הנמצאים תחת עולו; בלשונו התמציתית של אורוול: "בשעה שהאדם הלבן נהפך לעריץ - את חירותו שלו הוא מסרס. הוא נעשה מין גולם נבוב, מתראה, הדמות המושגרת של "הסהיב". כי תנאי הוא לשלטונו, שיבלה את ימי חייו בעשיית רושם על ה"ילידים", וכך, בכל משבר ומשבר חייב הוא לעשות מה שה"ילידים" מצפים ממנו".

תרגומים לעברית

תרגום ראשון של המסה לעברית הופיע בספר "מבחר הספור האנגלי", אסופה של סיפורים שכתבו סופרים אנגליים בעריכת דוד שחר, "הדר" הוצאת ספרים בע"מ 1957. שם המתרגם מופיע בראשי תיבות בלבד "א.ב.". המסה הופיעה גם בספר "מדוע אני כותב - ועוד מסות" מאת ג'ורג' אורוול שהופיע בהוצאת עם עובד (1984). תרגום חדש תחת הכותרת 'לירות בפיל' מופיע בספר "מתחת לאף שלך", אוסף מאמרים מאת ג'ורג' אורוול (דביר, 2005).