google/wiki40b huggingface dataset:
מרדכי לבנון (צייר)

מרדכי לבנון (וַיְיס) (7 בפברואר 1901 – כ"ח בתשרי תשכ"ט, 20 באוקטובר 1968) היה מחשובי ציירי הנוף הישראלים. זוכה פרס דיזנגוף לשנת 1940 ו-1961.

ביוגרפיה

לבנון נולד בשם מרדכי וַיְיס בכפר ליד העיר נאג'וואראד שבטרנסילבניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום אוראדיה, ברומניה). את הציור החל ללמוד עוד ברומניה אצל אחיו הבכור, שגם הוא היה צייר. בשנת 1921 עלה לארץ ישראל והצטרף להסתדרות. למד כמה חודשים ב"בצלאל". עד 1925 עבד כפועל חקלאי ב"גדוד העבודה" במושבות הגליל, ומאוחר יותר כפועל בניין. מ-1925 1927 למד בסטודיה לציור אצל הצייר יצחק פרנקל (פרנל), והתגורר בשכונת מחלול בתל אביב. לאחר מכן עזב כל עבודה והתמסר לציור. כבנו של רב בעיירה בטרנסילבניה הכיר את ארץ הקודש מסיפורי התנ"ך, וכשהגיע לארץ התמזגה תפיסתו הרוחנית של המקום עם הנופים הפיזיים. ב-1929 היה חלק מקבוצת "מסד" והשתתף בתערוכות אמני ארץ-ישראל. ב-1938 השתקע בירושלים. ב-1963 פתח סטודיו בצפת ומאז חילק את זמנו בינה לבין ירושלים.
הציג תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות בישראל ובחו"ל.
זכה פעמיים בפרס דיזנגוף הציור: בשנת ת"ש-1940 ובשנת תשכ"א-1961.
נפטר בירושלים ב-1968 לאחר מחלה ממושכת.
היה נשוי לרחל לבית גולדפינגר ואב לשני בנים ובת.

יצירתו

מרדכי לבנון נודע כצייר נוף שבחר נתיב מיוחד בן ציירי הנוף הישראלים. ציוריו מבוססים על נופים קיימים המשמשים מעין נקודת מוצא ליצירה. אותם יוצר האמן מחדש על הבד בעיבוד חופשי למדי ובשינוי צבע ופרספקטיבה, עד שהם נראים כנופים מרחפים ומלאי מיסטיקה. כמו חזיונות אקסטטים ולא כנוף ממשי. ביצירתו, ההיסטוריה הרוחנית של הערים הקדושות ירושלים וצפת מתורגמת לצבעים וצורות. השפעת סגנונו ניכרת בציוריו הקבליים של ידידו, דוד רקיע.
דניס מרקונטו

קריירה

מרקונטו הצטרף למחלקת הנוער של מועדון בנטון טרוויזו בשנת 1990, וזכה עם המועדון בשלוש אליפויות ליגת הנוער בין 1991 ל-1994. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של בנטון בסרייה א' בעונת 1993/1994, אך לא מצא לבסוף מקום בסגל הקבוצה. הוא הושאל לעונה אחת לפלור פאדובה, שם הפגין כישרון רב. הוא חזר לבנטון טרוויזו בעונת 1996/1997, והמאמן מייק ד'אנטוני נתן לו הפעם תפקיד גדול יותר בקבוצה. בעונה זו הוא זכה עם בנטון באליפות איטליה הראשונה שלו, ונבחר גם ל-MVP של הסופר קאפ האיטלקי לשנת 1997. ב-1999 הוא זכה עם קבוצתו בגביע ספורטה, וב-2000 זכה עמה בגביע האיטלקי ונבחר ל-MVP של הטורניר.
בשנים שלאחר מכן זכה מרקונטו עם בנטון בשתי אליפויות איטליה נוספות (2002 ו-2003), שלושה גביעים איטלקיים נוספים (2003, 2004 ו-2005) והיה שותף בכיר לשתי העפלות לפיינל פור היורוליג, בשנים 2002 ו-2003. בעונתו האחרונה בטרוויזו כיהן מרקונטו כקפטן הקבוצה. בקיץ 2005 עבר מרקונטו לקבוצת ברצלונה מהליגה הספרדית, יחד עם חברו האיטלקי ג'יאנלוקה באזילה. עם ברצלונה הוא הופיע בפיינל פור היורוליג ב-2006, וזכה בגביע המלך הספרדי ב-2007.
בעונת 2008/2009 עבר מרקונטו לקבוצה הספרדית ברוז'ה GBC. בעונה שלאחר מכן הוא חזר לאיטליה והצטרף למונטפסקי סיינה, עמה זכה פעם נוספת בסופר קאפ האיטלקי.

נבחרות איטליה

בצעירותו שיחק מרקונטו באליפות אירופה עד גיל 20 ב-1994, ובאליפות אירופה עד גיל 22 ב-1996. מכאן ואילך הוא היה אחד מהשחקנים החשובים והמובילים בנבחרת הבוגרת של איטליה. ההישגים הבולטים שלו עם הנבחרת היו הזכייה באליפות אירופה בכדורסל ב-1999, הזכייה במדליית הכסף באליפות של 1997 ובמדליית הארד באליפות שנערכה ב-2003; וכן הזכייה במדליית הכסף באולימפיאדת אתונה ב-2004.
בנוסף, מרקונטו השתתף עם נבחרת איטליה באליפויות אירופה בשנים 2005 ו-2007, ובאליפות העולם בכדורסל בשנת 2006.
ג'ון ל. הולנד

ג'ון לואיס הולנד (באנגלית: John Lewis Holland, ‏ 21 באוקטובר 1919 אומהה, נברסקה - 27 בנובמבר 2008 בולטימור) היה פסיכולוג אמריקאי, פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. נודע במודל האישיותי לבחירת קריירה מקצועית Holland Occupational Themes או Holland Codes.

ילדות וצעירות

ג'ון לואיס הולנד נולד באומהה, נברסקה, כאחד מארבעת ילדי הוריו.
אביו היה מהגר מאנגליה שהגיע לארצות הברית בגיל 20, עבד תחילה כפועל פשוט ובהמשך למד לימודי ערב של YMCA והפך למנהל חברת פרסום. האם הייתה מורה בבית הספר יסודי. עד שנת 1938 הולנד למד בתיכון המרכזי Central High בעיר הולדתו. אחר כך למד במכללת אוניברסיטת העיר אומהה בה למד פסיכולוגיה, צרפתית ומתמטיקה. בשנת 1942 סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה. בימי מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא. הוא שירת בדרגת טוראי עד שנת 1946. הוא שימש כמראיין במיון החיילים, כמשגיח מבחנים, פקיד בשירותים משפטיים של הצבא, עובד רס"ר, פקיד טייסת, עוזר בשרות הפסיכולוגי ומעביר מבחני וכסלר.
נסיונו בשירות הביא אותו להתרשם מסוגי האישיות השכיחים בקרב הצעירים, ובו זמנית גם ממורכבות אישיותם. תוך כדי מגעיו עם עבודת העובדים הסוציאליים, הפסיכולוגים והרופאים הצבאיים התחזק רצונו להיות לפסיכולוג בעצמו.
אחרי השחרור מן הצבא נרשם לתוכנית לדוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת מינסוטה. בשנת 1947 סיים תואר שני וב-1952 תואר דוקטור.
לפי עדותו המאוחרת, התקשה למצוא נושא מעניין לעבודת הדוקטורט. בחר בסופו של דבר בסוגיית הקשר בין אמנות לאישיות. העבודה התמקדה בציוני האמנים במבחני האישיות MMPI ויכולתם הניבויית לגבי שיעור השיגיהם האמנותיים. בעת לימודיו במינסוטה היה הולנד תלמידו של ג'ון ג'. דארלי שחשף אותו למחקריו על המוטיבציה ("העניין"). במשך 4 שנים עבד הולנד במרפאה לייעוץ תעסוקתי. על אף שגישת האוניברסיטה הייתה בעיקר בעד איסוף נתונים אמפיריים ללא עגינה בתאוריות ("אמפיריציזם של אגן האבק"), הולנד התרשם מאוד משיעוריו של הרברט פייגל בתחום הפילוסופיה של המדע ונמשך בהשפעתם גם להיבטים התאורטיים.

המשך פעילותו האקדמית והמחקרית

אחרי סיום הדוקטורט השתלם הולנד באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד ובבית החולים הפסיכיאטרי לחיילים המשוחררים (1956-1953). אחר כך עבד בתאגיד National Merit Scholarship Corporation ‏ (1963-1957) ובתוכנית המכללות האמריקאיות למבחנים (1969-1963).
בשנת 1969 הצטרף הולנד לסגל המחלקה לסוציולוגיה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שבה פרסם כמה ממחקריו החשובים בתחום האישיות ובחירת הקריירה המקצועית. הוא התמנה לפרופסור ובשנת 1980 פרש לגמלאות והפך לפרופסור אמריטוס. הוא לא הפסיק את מחקריו באוניברסיטה עד יום מותו בשנת 2008.
הולנד נפטר בגיל 89 בבית החולים Union Memorial Hospital
כריסטיאן האביכט

כריסטיאן האביכט (בגרמנית: Christian Habicht;‏ 23 בפברואר 1926 - 6 באוגוסט 2018) היה היסטוריון גרמני שעסק ביוון העתיקה ואפיגרף של יוונית עתיקה.

ביוגרפיה

כריסטיאן האביכט נולד בדורטמונד. לאחר קבלת תואר PhD מאוניברסיטת המבורג בשנת 1952, היה האביכט מורה מן החוץ באוניברסיטה, ולאחר שעשה שם הביליטציה בשנת 1957, מרצה זוטר (פריווט-דוצנט). בשנת 1961 היה לאורדנטליכר-פרופסור באוניברסיטת מרבורג וב-1965 עבר לאוניברסיטת היידלברג. ב-1973 עבר למכון למחקר מתקדם שבפרינסטון, ניו ג'רזי, ארצות הברית. בהיידלברג נותר "פרופסור של כבוד". מאז 1983 לימד גם באוניברסיטת פרינסטון כמרצה אורח; פרש ב-1998.
מחקריו של האביכט עסקו באפיגרפיה יוונית ובאתונה העתיקה בתקופה ההלניסטית. כתב רבות על פאוסניאס ועל מרקוס טוליוס קיקרו.
בשנת 1991 קיבל את פרס רויכלין מטעם העיר פפורצהיים שבגרמניה, בשנת 1996 את פרס מו מטעם החברה הפילוסופית האמריקאית, ובשנת 1998 את פרס קריטיקוס מטעם החברה לקידום הלימודים ההלניסטיים  בלונדון. היה חבר האקדמיה למדעים של היידלברג מאז 1970, חבר המכון הארכאולוגי הגרמני והמכון הארכאולוגי האוסטרי, החברה הפילוסופית האמריקאית, האקדמיה הבריטית והאקדמיה של אתונה. כמו כן היה עורך שותף של סדרת הפרסומים "Hypomnemata" ‏(1962–1996) ושל כתב העת "American Journal of Ancient History"‏ (1976–2000).
נפטר ב-6 באוגוסט 2018.
גלנדון ואיזבלה

גלנדון ואיזבלה (שמות העט של רני ואבישג לבנון, בהתאמה) הם בעל ואשה הפועלים יחד כיוצרי קומיקס ישראלי.
גלנדון ואיזבלה היו ממקימי חבורת A4, יחד עם דודו גבע, יובל כספי, ניר מטרסו, רפאל פוגל ועוד. הם הוציאו את החוברות "כסאח וזוהמה" ו"מר אכזר וראשזין פותחים עסק+Isabella on Acid" והשתתפו בפרויקטים כמו Plan B וספרות זולה. בשנים 2007-2008 כתבו ואיירו את המדור "סטריפרז", שהופיע בעיתון "רייטינג". בשנים 2008-2009 כתבו ואיירו את רצועת הקומיקס היומית "יוסי ואוסי", שהתפרסמה בעיתון "24 דקות".

אנימציה

בנוסף לקומיקס, עוסקים גלנדון ואיזבלה באנימציה, בעיקר של קליפים. בסוף שנות התשעים יצר גלנדון את הסדרה "ביק ושיק" ששודרה ב"מקרה לילה", תוכניתו של שי אביבי.
בנובמבר 2009 שודרה בערוץ ביפ סדרת ההנפשה "כלום" שיצרו השניים. פרקי הסדרה, אורך כל אחד כ-5 דקות, עוסקים באופן בוטה בארבעה בני נוער שמתנסים בסמים וביחסי מין.
לגלנדון ואיזבלה שלוש בנות - נינה, ללה וימי לבנון, והם חיים ויוצרים בפרדס חנה
רויאל האלי גזיאנטפ

היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 2007 כשהערייה לקחה תחת חסותה את הקבוצה המקומית (גזיאנטפספור) שהייתה בליגה הטורקית השלישית, והתמודדה שנים ארוכות בליגה השנייה. בסיום עונת 2011/12 העפילה הקבוצה לליגה הבכירה. בעונת הבכורה החלה חברת השטיחים "רויאל האלי" לאמץ את הקבוצה, שסיימה במקום התשיעי בטבלה ולא השתלבה בסדרות הפלייאוף.

במסגרת אירופאית

ההופעה האירופאית הראשונה של הקבוצה הייתה בעונת 2013/14 בשלב הבתים של היורוצ'לנג'. 
הקבוצה מארחת לעיתים באולם הקטן קאמיל אוצ'ק המכיל 2,500 מקומות. ולעיתים באולם הגדול סהינביי ארנה המכיל 6,400 מקומות.
אסתר לויט

אסתר לויט (1904 – 1987), נודעה בכינויה "הדודה של החיילים". הייתה אשת ראש המועצה המקומית מטולה וכלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לעבודה לשנת 1977.

ביוגרפיה

לויט נולדה במטולה. אביה זלמן נפטר כשהייתה בת שנה ונקבר בביירות. אמה ברוריה נישאה בשנית לאריה לייב לובובסקי ועברה לגור ביסוד המעלה. אסתר נותרה לגור בבית סבה וסבתה במטולה, נעמי ומיכל וינר. הללו התיישבו קודם לכן בסאחם ג'ולן ואחר כך נמנו על 60 המשפחות שייסדו את מטולה ב-1896. 
בנעוריה יצרה קשרים עם קבוצות "גדוד העבודה" שפעלו בגליל ובין חבריה הגדוד הכירה את יוסף לויט, לו נישאה.
לאחר נישואיהם הייתה לויט, יחד עם בעלה, בין מייסדי קיבוץ עין חרוד. בשנים שלאחר מכן הם נדדו בצפון הארץ עם גדוד העבודה וכעבור שנים ספורות שבו לחיות במטולה, בה התגוררה עד מותה. יוסף נבחר לראש המועצה וכיהן בתפקיד בין השנים 1950 – 1956. בתפקיד זה כיהן לימים גם בנם, זלמן לויט.
לויט הקימה במטולה משק חקלאי והחלה בפעילות ציבורית מקומית, שעיקרה בפתיחת ביתם כמקום מפגש ואירוח לחיילי צה"ל. במרוצת השנים נודעה אסתר בכינוי "דודה אסתר, האמא של החיילים" והיא הייתה לאשת קשר בין משפחות החיילים לבין החיילים המוצבים בגבול הצפון, וכן טופלו על ידה בקשות סיוע של חיילים והועברו לידיעת הדרג הפיקודי. על פועלה זה הוענק לה בשנת 1977 פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
לאסתר ויוסף לויט היו שלושה בנים: זלמן, ישעיהו ומיכאל. מיכאל וישעיהו נפטרו עוד בחייה. זלמן נפטר כמה שנים אחרי אמו. במטולה חיים כיום רבים מצאצאיהם של אסתר ויוסף לויט.
סאסוב

תולדות היישוב

לסאסוב הוענקו זכויות עיר בשנת 1615, והיא נקבעה כתחנה בדרך המסחר הראשית שבין לבוב לטרנופול ולקמיניץ פודולסקי. כמו כן, נקבעו בעיירה ימי שוק שבועיים וירידים שנתיים. בשנת 1649 הביסו הפולנים את הטטרים בקרבת העיירה, ובסוף אותה מאה הועברה הבעלות בעיירה לידי משפחת האצולה הפולנית סובייסקי.
מחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, ועד סיום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1918, הייתה העיירה בתחום גליציה האוסטרית. בשנת 1887 פרצה בעיירה שריפה גדולה, שכילתה את רוב בתיה.

יהודי סאסוב

יהודים ישבו בעיירה מהיווסדה, ומהמחצית השנייה של המאה ה-18 נודעה העיירה בשל שושלת האדמו"רים שפעלה בה, שהנהיגה את חסידות סאסוב.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 נטלו היהודים חלק מרכזי בפיתוחה התעשייתי של העיירה. משנות ה-80 של המאה ה-19 היגרו רבים מיהודי העיירה לארצות הברית, ובשנים אלה נמנו בעיירה 1,906 יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,201 יהודים, כ-40% מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית. הפעילות הציבורית היהודית בעיירה נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.

בשואה

ב-2 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועוד לפני כניסתם אליה, אילצו האוקראינים המקומיים את יהודי העיירה לבנות לכבודם שער ניצחון, תוך רצח חלקם. לאחר כניסתם לעיירה, רצחו הגרמנים 22 מנכבדי הקהילה היהודית בה, לאחר שהוסגרו לידיהם בידי הכומר המקומי. בהמשך הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת תשלום סכומי כופר גבוהים. כעבור כחודש ערכו הפולנים והאוקראינים המקומיים פרעות ביהודי העיירה, תוך שוד רכושם, הכאתם ברחובות ושריפת בית הכנסת המקומי.
עם הזמן הגיעו לעיירה פליטים יהודים מכפרי הסביבה, לאחר שהאוקראינים המקומיים ערכו בהם פוגרומים קשים. יהודי העיירה והפליטים היהודים בה הועסקו בעבודות כפייה במחצבות סמוכות ליישוב, בהן חלקם עונו ונרצחו, וחלקם שולחו למחנות עבודה בהם נספו תוך זמן קצר. חרף השתדלות היודנרט המקומי לדאוג להמשך עבודת היהודים, רצחו מעת לעת השוטרים הגרמנים והאוקראינים עשרות רבות של יהודים בעיירה. בערב ראש השנה תש"ג שולחו כ-100 יהודים מהעיירה למחנה ההשמדה בלז'ץ, והחולים והבלתי כשירים לעבודה נרצחו במקום. כעבור כשלושה שבועות נערכה בעיירה אקציה נוספת.
בסוף נובמבר 1942 גורשו כ-400 היהודים האחרונים שנותרו בעיירה לגטו זלוצ'וב. לאחר הגירוש עוד המשיך לפעול מחנה עבודה קטן ומגודר בפרבר של העיירה, חומיץ, בו רוכזו כ-700 יהודים מהסביבה. יהודים אלו הועסקו במחצבות הסמוכות לעיירה, ואולצו לנתץ את מצבות בית העלמין היהודי ביישוב, ולרצף איתן את רחובות העיירה. בהמשך, הוקם בעיירה מחנה עבודה נוסף, בו רוכזו כ-70 עובדים. בקיץ 1943 חוסלו שני מחנות אלו, תוך ירי בכל יושביהם.
מקהילת סאסוב שרדו את השואה, ביערות או בשטחי ברית המועצות, כ-25 יהודים.
אפרים פישל סלומון

אפרים פישל סלומון (1849 – 1924) היה ראש קבוצת המתיישבים ביסוד המעלה.

חייו

נולד בהסק סמוך לבריסק) למשפחה חסידית, למד בחדר ובישיבות בפולין ונודע כלמדן וכתלמיד חכם. נשא לאשה את חוה בת יצחק סנדר קדישווייץ ולזוג נולדו חמישה בנים. כיוון שלא רצה שבניו יתגייסו לצבא הצאר החליט לעלות לארץ ישראל. 
בשנת 1883 הגיע לאודסה ונפגש עם יהודה לייב פינסקר. יחד עם לייב רובין ממזריטש ו-22 משכילים יהודיים ממזריטש ומבריסק, מחברי "חובבי ציון" שהתרכזו באודסה, ייסד את "חברת נחלת שדה וכרם" ששמה לה למטרה להתיישב התיישבות חקלאית בארץ ישראל.
סלומון ורובין, כשליחי התנועה, עלו לארץ ישראל וביום ט"ו באב תרמ"ג רכשו את אדמת השבט הבדואי א־זביד מידי משפחת עבו מצפת; על השטח, בן 2,500 דונם, שילמו 5,000 רובל. לאחר רכישת הקרקע הצטרפו עוד שבע משפחות מהגרעין המייסד והחלו לעבד את אדמת המושבה, שנקראה בתחילה "מי מרום". סלומון בחר למקום את השם "יסוד המעלה" לפי הפסוק "כִּי בְּאֶחָד לַחֹדֶשׁ הָרִאשׁוֹן הוּא יְסֻד הַמַּעֲלָה מִבָּבֶל" (עזרא ז ט). בשל היעדר רישיונות בניה נאלצו המתיישבים להקים לעצמם אוהלים וסוכות למגורים וסבלו מרעב וממלריה שהכתה במקום שהיה רווי ביצות. במהלך השנים היה למנהיג המתיישבים ומנע את התפוררות המושבה שכרעה תחת נטל המלריה, התאבדות חברים, יבולים דלים והתנכלויות שלטוניות. ב-1900 עמדה המושבה בפני פשיטת רגל ויק"א התכוונה לחסל אותה, אך בהשתדלות המתיישבים וסלומון בראשם, הושגה פשרה. 
ב-1903 השתתף סלומון כנציג המושבה בכנסייה הארצישראלית הראשונה (והיחידה) בזכרון יעקב.
בב' בכסלו תרס"ה (1904) נהרג במושבה אביו, ישראל יעקב סלומון, בן 86, על ידי גנבי לילה.
שנת השמיטה ב-1910 הגיעה לאחר שנתיים של בצורת, שנה נוספת של יבול דל פירושה היה גזירת כליה על המושבה. הקהילה המקומית התפלגה בעקבות המחלוקת האם לשמור שמיטה לחומרה או לנהוג היתר מכירה בקרקע ולהמשיך ולעבד אותה (מחלוקת שעברה בקו השבר בין "חסידים" ומתנגדים בקרב המתיישבים). ויכוח רבני על אפשרות היתר מכירה התחולל בחצר ביתו של סלומון, שהנהיג את הקו התקיף וחייב היתר מכירה על מנת לקיים את המושבה. הרב קוק רבן של יפו וירושלים, התיר את המכירה ורידב"ז, רבה של צפת, שלל. הוויכוח הוכרע לבסוף לפי שיטתו של הרב יצחק אלחנן ספקטור וסלומון היה מראשוני המתיישבים שחרשו בשנת שמיטה בארץ ישראל.
תשואה לפדיון

גרסאות שונות

קיימים סוגים שונים של תשואה לפדיון (Yield to maturity באנגלית). למשל, תשואה לפרעון ראשון (Yield to Call): בשונה מתשואה לפדיון, בתשואה לפרעון ראשון קיימת ההנחה שאגרת החוב תיפרע בהזדמנות הראשונה ולא תוחזק עד למועד פרעונה המקורי.
כאשר תשלומי הריבית חייבים במס, קיימת הבחנה בין תשואה לפדיון ברוטו (לפני ניכוי מס) ונטו (לאחר ניכוי מס). משקיעים שפטורים ממס כגון קרנות פנסיה יבדקו את התשואה ברוטו, בעוד שמשקיעים שחייבים במס כגון אנשים פרטיים יבדקו את התשואה נטו.

דוגמה

נניח כי קיימת איגרת חוב ללא תלוש (זירו קופון) לשלושים שנים שערכה הנקוב הוא מאה שקלים. אם התשואה לפדיון של איגרת זו היא 10%, מחירה היום יהיה 5.73 שקלים (הערך הנוכחי של תזרימי המזומנים העתידיים:
). במהלך שלושים השנים הבאות מחירה יעלה עד למאה שקלים עם תשואה שנתית של 10%.
נניח כעת כי במהלך עשר השנים הראשונות יורד שער הריבית ועל כן התשואה לפדיון ירדה ל-7%. כעת כשנותרו עשרים שנים למועד הפרעון, מחיר האיגרת יהיה 25.84 שקלים. כלומר, למרות שהתשואה לפדיון בעשרים השנים הבאות תהיה 7% ולמרות שהתשואה לפדיון בעשר השנים הראשונות הייתה 10%, שיעור הרווח בעשר השנים הראשונות הוא 16.26%, באמצעות המשוואה:

במהלך עשרים השנים הנותרות שיעור הרווח אינו 16.26%, כי אם 7%, באמצעות המשוואה:

בסך הכל, במהלך כל שלושים השנים, ה-5.73 השקלים שהושקעו הניבו מאה שקלים, כך שאכן התקבל שיעור של 10%, ללא תלות בשינויים בשער הריבית.
נמל התעופה הבינלאומי אוסלו גרדרמואן

היסטוריה

במלחמת העולם השנייה, בנו הלופטוואפה במקום שדה תעופה, מוסך, ושני מסלולים.
לאחר המלחמה חיל האוויר הנורווגי הפך את השדה לבסיסו הראשי, והוצבו בו שלוש טייסות קרב.
בשנות החמישים שימש השדה בעיקר כתחלופה לנמל התעופה אוסלו Fornebu, וכשדה תעופה מקומי לתעופה כללית. 
בתחילת שנות השישים השתמשה SAS בנמל לטיסות שבוצעו במטוסי קרוול, מכיוון שמסלול הנחיתה בנמל התעופה אוסלו Fornebu היה קצר מידי למטוסי סילון.
בשנת 1972 בשל מגבלות בקיבולת נמל התעופה Fornebu, הורו הרשויות להעביר את טיסות השכר לנמל התעופה גרדרמואן.

עם זאת, החברות SAS ו-Braathens הורשו להמשיך להפעיל את טיסות השכר שלהם בנמל התעופה Fornebu, כדי שלא יצטרכו לפעול משני בסיסים.
האנגאר לשעבר שופץ והפך למבנה הטרמינל.
בשנת 1974 עברו בנמל 269,000 נוסעים.
בשנת 1983 גם החברות SAS ו-Braathens העבירו את טיסות השכר שלהם לנמל. מספר הנוסעים בשנה זו גדל ל-750.000. 
בשנת 1985 התנועה בנמל התעופה אוסלו Fornebu גדלה כל כך והפרלמנט הנורבגי התבקש למצוא נמל חלופי, ובשנת 1988 הוחלט להעביר את כל הטיסות הבינלאומיות לנמל גרדרמואן, משנות התשעים הורחב הנמל בצורה משמעותית.

תחבורה אל הנמל וממנו

נמל התעופה נמצא במרחק של 50 קילומטר ממרכז העיר אוסלו. כביש האגרה Oppland, כביש E6 של הכביש האירופי, וכביש 35, מחברים את נמל התעופה לאוסלו. מספר קווי רכבת עוצרים בנמל. שירותי מוניות ואוטובוסים נפוצים גם הם בשדה התעופה.

חברות תעופה ויעדים

בנמל פועלות שש חברות תעופה נורווגיות ו-30 חברות תעופה זרות הטסות לאירופה, צפון אמריקה, אפריקה, ואסיה.

טיסות לישראל וממנה

חברת התעופה נורוויג'ן אייר שאטל מפעילה 2 טיסות שבועיות בין הנמל לתל אביב.
משה לזר (רופא)

קורות חייו

משה לזר נולד בשנת 1908 בפולין ולמד רפואה באוניברסיטת קרקוב. עוד בהיותו בגימנסיה ואחר כך באוניברסיטה היה פעיל בתנועה הציונית כחבר בתנועת "גורדוניה", ולפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היה חבר מועצת העיר גורליץ מטעם התנועה הציונית. בזמן המלחמה שירת בצבא הרוסי, והתגלגל עמו עד ערבות סיביר ואסיה התיכונה. עם תום המלחמה הגיע ב-1946 לבלגיה, ושימש שם כרופא ראשי ואחר כך כמנהל מחנות העקורים מטעם המוסד לעלייה ב'. ב-1947 העפיל לארץ ישראל כעולה בלתי-לגאלי ונשלח ישירות לקיבוץ עין גב כדי לארגנו מבחינה רפואית לקראת מלחמת השחרור. לזר נשאר בקיבוץ עד תום הקרבות וטיפל בכל הפצועים והנפגעים. ב-1949 ארגן לזר את השירות הרפואי בשער העלייה והיה הרופא האחראי במחנה זה ואחר כך גם במחנה עתלית ששימש כשער עליה ב'. בתקופה זו עלו ארצה כ-350,000 עולים, אשר נבדקו ב"שער העלייה".
בשנת 1951 נתמנה לסגנו של ד"ר גז'בין מנהל רמב"ם. החל משנת 1951, בתקופת היותו סגן מנהל בית החולים רמב"ם, הרחיב ד"ר לזר את תחומי השכלתו ורכש תואר MPH באוניברסיטת פיטסבורג. בשנים 1953–1954 כיהן לראשונה כמנהל בפועל של בית החולים, כאשר ד"ר רפאל גז'בין היה בהשתלמות בחו"ל.
בשנת 1963, עם פרישתו של ד"ר גז'בין התמנה לזר למנהל בפועל של רמב"ם. לאחר 16 חודשים, בדצמבר 1964, נתמנה למנהל קבוע של בית החולים, תפקיד בו כיהן עד צאתו לגמלאות בשנת 1975. בתקופתו חלה תנופה עצומה בהתפתחותו של בית החולים ומספר רב של מחלקות ושירותים נפתחו ביוזמתו.
השינויים הדרמטיים במבנה בית החולים החלו עם פרוץ מבצע קדש ב-1956. בית החולים פונה מחוליו, ואז החלו ביוזמתו של לזר להכניס שינויים במבנהו ואלה הכשירו אותו להפוך לבית החולים המרכזי לצפון ישראל - בית החולים השלישוני היחיד בצפון עד לימינו אלה. נוסדו ונפתחו מחלקות קריטיות רבות: המחלקה הנוירוכירורגית בראשותו של פרופ' עלי פייזר, המחלקה לאורתופדיה בראשות ד"ר אגון שטיינר והמחלקה לכירורגיה פלסטית ונפגעי כוויות בראשות פרופ' ברנרד הידשוביץ. בתקופה זו נפתחה גם המחלקה לכירורגית פה ולסת בראשות פרופ' דוד גוטמן, וביוזמתו של פרופ' ארליק נפתחה המחלקה לטיפול נמרץ שבראשה עמד פרופ' שמעון בורשטיין עם בואו ב-1967. כמו כן נפתח המכון האונקולוגי לכל צפונה של ישראל ובראשו פרופ' אליעזר רובינזון, שעבר צפונה מביה"ח "הדסה" בירושלים. בתקופה זו הוכר רמב"ם כביה"ח המשרת את פיקוד הצפון וכאתר הקליטה של הפצועים מחזית הצפון. במקום הוקם מנחת מסוקים וזה שינה כליל את תהליך קליטת הפצועים.
שיקוף (בנייה)

שיקוף (מערבית שָאקֶפה - סוג של פטיש סתתים) הוא סיתות בסיסי מאוד ופשוט שמבוצע בדרך כלל על אבן לקט. למעשה השיקוף הוא שבירת קצוות חדים או בולטים באבן, כדי שניתן יהיה לקבע אותה על גבי הקיר, בלי שתבלוט מתוכו או שתפריע לאבנים אחרות.
המאפיין את השיקוף הוא שהוא עיבוד מאוד בסיסי שכולל לא יותר משתיים או שלוש הכאות על האבן. כאשר יש צורך בטיפול יותר עדין או יותר אינטנסיבי, לא משתמשים בביטוי שיקוף אלא בביטויים כמו סיתות או עיבוד.
אבן שעברה שיקוף נקראת גם אבן משוקפת.
קולובוס אנגולה

תפוצה ואקולוגיה

הקולובוס חי ביערות שפילה טרופיים וגם ביערות הרים הקרובים לחוף. הפרטים החיים באזורים קרים בעלי פרוות עבות יותר. הם חיים מדרום ועד צפון מזרח נהר הקונגו במדינות סביבה: הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה המרכז אפריקאית, קמרון, דרום סודאן, טנזניה וזמביה ונמצאים גם ברוונזורי, בורונדי ואוגנדה. הם חיים גם במזרח אפריקה בהרים מבודדים מקניה עד טנזניה. הם אינם נפוצים דרומה יותר והם נדירים אפילו במדינת אנגולה שעל שמה המין קרוי.
מינים אלה כמעט לגמרי צמחוניים וניזונים בעיקר מעלי עצים וגם מפירות שונים וזרעים. האוכלוסיות במזרח טנזניה אוכלות בעיקר פירות עסיסיים. הם עצמם עלולים להיטרף על ידי עופות דורסים, שימפנזות ונמרים.
הנסיך קרל פיליפ, דוכס ורמלנד

ביוגרפיה

הנסיך קרל פיליפ נולד ב-13 במאי 1979 בסטוקהולם, לקרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה ולסילביה, מלכת שוודיה, בתם של ולטר זומרלאט ואליס סוארס דה טולדו. בעת לידתו היה קרל פיליפ יורש העצר, על פי חוקי העדפת הבן הבכור שהיו קיימים בעת לידתו. שבעה חודשים לאחר לידתו (1 בינואר 1980), שונה החוק, והשווה את זכויות ירושת הכתר לנשים וגברים. מכיוון שהשינוי בוצע למפרע, חזרה אחותו הנסיכה ויקטוריה לשמש בתפקיד יורשת העצר, בו החזיקה מאז לידתה ועד לידתו של קרל פיליפ. קרל פיליפ נמצא בסדר הירושה לאחר אחותו וילדיה.
בסדר הירושה לכתר הבריטי מקדים קרל פיליפ את אחותו, מכיוון שחוק ההסדר, המסדיר את הירושה למלוכה הבריטית, נותן עדיפות לבנים זכרים על בנות. קרל פיליפ מדורג בערך במקום ה-200 בסדר ירושה זה, ואחותו אחריו.
הנסיך קרל פיליפ שירת בצבא השוודי כמפקד ספינה. למד עיצוב גרפי ברוד איילנד ובשנת 2011 סיים את לימודיו בניהול חקלאי באוניברסיטת אלנארפ.
איבר פרימיטיבי

בתורת השדות הסופיים ויישומיה, איבר פרימיטיבי הוא איבר של שדה סופי, היוצר את החבורה הכפלית של השדה. הפולינום המינימלי של איבר כזה נקרא פולינום פרימיטיבי (אף על פי שלמושג זה יש גם משמעויות אחרות).
גאוס הגדיר את המונח שורשים פרימיטיביים במאמר 57 של ספרו מחקרים אריתמטיים (Disquisitions Arithmeticae), שם הוא נותן את הקרדיט לאוילר על טביעת המונח. במאמר 56 הוא קבע שאוילר ולמברט ידעו עליהם, אך הוא היה הראשון להוכיח ריגורוזית ששורשים פרימיטיביים קיימים. למעשה, מחקרים אריתמטיים כולל שתי הוכחות, האחת במאמר 54 היא הוכחת קיום לא קונסטרוקטיבית, בעוד האחרת ממאמר 55 היא קונסטרוקטיבית.

שורש פרימיטיבי מסדר ראשוני

כפי שהוכיח גאוס, החבורה  ציקלית עבור כל p ראשוני. כל יוצר שלה, כלומר איבר מסדר  בה הוא שורש פרימיטיבי. מספר השורשים הפרימיטיביים הוא מספר האיברים הזרים ל, כלומר , כאשר  היא פונקציית אוילר.
לדוגמה, אם  בחבורה  יש  שורשים פרימיטיביים, והם: .
אם g שורש פרימיטיבי, אז קבוצת כל השורשים הפרימיטיביים היא .

תוצאות חשובות על שורשים פרימיטיביים

גאוס הוכיח שעבור כל מספר ראשוני p (עם המקרה היוצא דופן היחיד של p = 3), מכפלת השורשים הפרימיטיביים שלו קונגרואנטית ל-1 מודולו p.
גאוס הוכיח גם שבעבור כל מספר ראשוני p, סכום השורשים הפרימיטיביים שלו קונגרואנטי ל-μ(p – 1) מודולו p, כש-μ היא פונקציית מביוס.

הכללה לכל מספר טבעי

אפשר להגדיר איבר פרימיטיבי ביחס לכל מספר טבעי n, בתור איבר בעל סדר מקסימלי בחבורת אוילר של n. אם n ראשוני, מתקבלת ההגדרה הקודמת.
עודד שמואלי

חיים אישיים והשכלה

עודד שמואלי נולד וגדל בשכונת צהלה בתל אביב. למד ב"תיכון חדש", שירת 3 שנים וחצי בצבא הגנה לישראל, במלחמת יום הכיפורים פיקד על מחלקת חרמ"ש בגדוד 184 של חטיבה 14 ולחם בחזית המצרית, הוא נפצע במלחמה באורח קשה בעת פינוי מעוז "פורקן", על פועלו זכה בצל"ש אלוף.
בשנת 1977 סיים בהצטיינות תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס.
תחום המחקר עניין אותו ולכן המשיך ללימודים במסלול ישיר לדוקטורט במתמטיקה שימושית (מדעי המחשב) באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג' מסצ'וסטס. בשנת 1978 נשא לאישה את דבורה. בשנת 1979 סיים את התואר השני ובשנת 1981 הוענק לו התואר דוקטור בגין חיבור העוסק תפקיד הבסיסי של סכמות עץ בפתרון שאילתות במסדי נתונים יחסיים.
לאחר קבלת התואר עבד שמואלי כמרצה ועמית פוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד עד 1982. באוקטובר 1982 הצטרף כחבר סגל ההוראה הבכיר בפקולטה למדעי המחשב שבטכניון, והורה מאז קורסים בתחומים של מבני נתונים, מערכות קבצים ומערכות מסדי נתונים.
בשנת 1998 מונה לדרגת פרופסור מן המניין בטכניון. בשנית 2006 נבחר על ידי מועצת הפקולטה למדעי המחשב לעמוד בראשה כדיקן. כהונתו נמשכה עד אוקטובר 2008, שאז מונה למשנה לנשיא למחקר בטכניון ולמנהל מוסד הטכניון למחקר ופיתוח בע"מ.
במקביל לעבודתו האקדמית שמואלי נשא בתפקידי מחקר במספר מעבדות מחקר תעשייתיות מובילות וביניהן אלו של ‏ IBM, MCC, AT&T מעבדות בל והיה מיזמי הסטארט אפ Dealigence.