גטאות בשואה

בתקופת השואה בשטחי הכיבוש הנאציים במזרח אירופה במלחמת העולם השנייה, רוכזו היהודים במתחמים שנקראו "גטו". המתחמים הוקמו על ידי שלטונות גרמניה הנאצית בשיתוף פעולה עם המקומיים, ובמקרים רבים בשכונות וברבעים יהודים ובסמוך להם. תהליך הקמתם היה דומה ברוב שטחי הכיבוש: יהודי העיר וסביבותיה נצטוו לעבור להתגורר ברחובות או רבעים מוגדרים, שלעיתים פונו מיושביהם הלא-יהודים, כשלב מקדים לפני שילוחם אל מחנות ההשמדה. כ-20% מתושבי הגטו מצאו את מותם ברעב, במחלות ובירי על ידי חיילים גרמנים. בחלק מהגטאות התרחשו מרידות.
המונח "גטו" שהונהג בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים, הושאל מהמונח הישן גטו, שמשמעותו שכונה סגורה, ומבודלת ליהודים, מראשית העת החדשה, במאה ה-16, עד מחצית המאה ה-19, כאשר בוטלו בהדרגה הגטאות באירופה עם כינון שוויון זכויות ליהודים. הבחירה במונח הישן, הייתה אופיינית לתעמולה הנאצית, אשר נקטה ברמייה והטעייה של הציבור הגרמני בתוך גרמניה הנאצית, כלפי מדינות אחרות בנות ברית או אויבות, והן כלפי היהודים.
היסטוריונים של השואה מנו מספר סיבות להקמתם של הגטאות. האחת, בעקבות האידאולוגיה האנטישמית הקיצונית של הנאציזם, הגטו בודד את היהודים מן החברה הכללית. השנייה, שימש כמקום ריכוז נוח, שבו עבדו או ממנו הוצאו היהודים לעבודות כפייה ולעיתים אף שולחו למחנות ההשמדה.
והשלישית, למעשה, שימש הגטו כאמצעי חיסול של האוכלוסייה היהודית בגטו עצמו עקב תנאי המחיה הצפופים, התברואה הלקויה והתזונה הדלה.

הקמה ובידול

בשנותיה הראשונות של מלחמת העולם השנייה, עד יציאתו לדרך של הפתרון הסופי, נהגו הנאצים לרכז את יהודי השטחים שנכבשו במזרח אירופה באזורים עירוניים שכונו בשם ההיסטורי: "גטו", כדי להפרידם, בשלב ראשון, מן האוכלוסייה הלא-יהודית, ובשלב שני לשלוח למחנות העבודה וההשמדה שהוקמו במזרח אירופה. בגטאות אלה היו תנאי המחיה ירודים באופן קיצוני - צפיפות רבה, רעב ומחסור, הגבלות בלתי אפשריות, חשיפה להתעללויות, תנאי היגיינה ירודים ועוד. חלק ניכר מיהדות אירופה ניספה עוד בשלב הגטאות. לאלה ששרדו את הגטאות, היה הגטו תחנת מעבר בדרך לגורל קשה יותר במחנות ההשמדה.
ב-21 בספטמבר 1939, שלושה שבועות לאחר הפלישה הגרמנית לפולין, שלח ריינהרד היידריך הנחיות לעוצבות המבצע בפולין הכבושה, כי פעולתם הראשונה באשר ליהודים, תהיה איסופם מן הכפרים והעיירות אל הערים הגדולות.
מפקדו של היידריך, היינריך הימלר, ראש האס אס, שלח בדצמבר 1939 הודעתו הרשמית לכל מוסדות המפלגה הנאצית, לרשויות הערים, למשטרה ולמפקדות האס אס, להקים גטאות ולרכז בהם את היהודים. הגטאות היו שלב בתוך תוכנית כוללת, שמטרתה הייתה איסוף היהודים והכחדתם. 
הגטאות הראשונים הוקמו בחודשים האחרונים של שנת 1939, ובהמשך בשנים 1940–1941. גטו פיוטרקוב טריבונלסקי היה הגטו הראשון שהוקם על ידי הנאצים בפולין באוקטובר 1939, והשני אחריו הוקם גטו רדומסקו בתאריך 20 בדצמבר 1939. 
הגדולים שבהם היו בוורשה ובלודז'. בגטו ורשה התגוררו בשיאו, על פי אומדן, כ-445 אלף נפש. גטו לודז' נסגר למעבר חופשי ב-1 במאי 1940, ובאותה עת נאמד מספר התושבים, רובם ככולם יהודים, בכ-164 אלף נפש.
לאחר שהוקם הגטו, הוא גודר בגדר גבוהה ואטומה. בגטו ורשה הוקמה החומה, מלבנים ועליה הונחו שברי זכוכית וגדר תיל, והתנשאה עד לגובה 3 מטר. חיילים גרמנים שמרו על החומה מחוץ, ו"המשטרה היהודית" שמרה עליה מבפנים.
חל איסור על היהודים לצאת אל מחוץ לגדר ורק נבחרים הורשו לצאת, לעבודות כפייה. רוב היהודים שנכלאו בגטאות לא יצאו מהם עד לגירושם ב"טרנספורטים" (עברית: משלוחים) למחנות ההשמדה.

גטו פתוח

גטו יכול היה להיות סגור או פתוח. גטו סגור היה מוקף גדר או חומה, נשמר על ידי כוחות גרמניים ופולניים ותושביו לא הורשו לצאת מתחומיו. לעומת זאת, גטו פתוח הוקף בדרך כלל בגדר, אבל השמירה עליו הייתה פחות קפדנית ואף ניתן היה לצאת ממנו לעבודה, עם הצגת תעודות.
גטו פתוח, היה למעשה שכונה שגרו בה אך ורק יהודים, והם יכלו לנוע בתחומה ללא כל הגבלות. גם גרמנים ופולנים רשאים היו להיכנס לתוכה. יהודים שרצו לעזוב את הגטו הפתוח, נזקקו לרישיונות מיוחדים.
גטאות פתוחים כאלה היו קיימים כמעט בכל הערים של חבל ורתגאו, בשנים 1940 - 1942, עד לחיסולם והעברת האוכלוסייה היהודית ללודז'. גם גטו לודז' היה פתוח עד ל-30 באפריל 1940.
היהודים בגטאות הפתוחים היו פחות תלויים בהקצבות המזון של השלטונות, מאחר שהיו במגע עם יתר האוכלוסייה.

התקוממות ומרידות

בחלק מהגטאות צמחו תנועות התנגדות מחתרתיות, בעיקר מיסודם של פעילי תנועות הנוער הציוניות. תנועות הנוער המשיכו בכך את פעילותן הרבה והערה מלפני המלחמה. 
בשבועות הראשונים של כיבוש פולין נמלטו רבים מהיהודים אל ברית המועצות, אולם רבים ממנהיגי תנועות הנוער, ובהם מרדכי אנילביץ', צביה לובטקין וטוסיה אלטמן, חזרו אל פולין הכבושה, אל חניכיהם, ועמדו לאחר מכן בראש ההתקוממות והמרד בגטאות. חברי תנועות הנוער יצאו ובאו אל הגטאות בדרכים לא חוקיות שונות, הם העבירו מידע בין הגטאות השונים, פרסמו עיתונות מחתרת והשתתפו בפעילות תרבותית שהקלה במעט על תושבי הגטאות. עמדתם של מנהיגי כלפי ה"יודנראט" הייתה בדרך כלל ביקורתית ושוללת, במיוחד כלפי מה שנתפס כמדיניות ההעדפה של היודנראט והפגיעה במגזרים החברתיים החלשים מבחינה כלכלית בגטו.
התנגדות חמושה כלפי הנאצים הייתה שנויה במחלוקת בקרב הנהגת הציבור, עד שהתברר בהדרגה כי המשלוחים מהגטו מופנים אל מחנות העבודה וההשמדה. ברוב הגטאות הגדולים התחוללו מרידות חמושות, שמשמעה היה בדרך כלל לוחמה בשטח בנוי, רבים מהלוחמים ובכללם נשים, הצליחו לברוח תוך כדי ההתקוממות ואחריה אל מאבק פרטיזני ביער. כלי הנשק הושגו באמצעות המחתרות המקומיות. בפולין פעלו מספר מחתרות, אך רוב העזרה, הגם שהייתה מועטה הגיעה מהמחתרת הקומוניסטית. העיתוי למרידה חמושה נבחר על ידי הלוחמים פעמים רבות לפי מועד האקציה (איסוף בדרך כלל כפוי של יהודים מהגטו למשלוח למחנות ההשמדה); בתקופה האחרונה של הגטאות, כאשר נדע על אקציה גדולה צפויה, ניסו המורדים לגייס את הציבור לעזרה ולשיתוף פעולה במרידה החמושה.
ארגון המרד הגדול והפעיל בקרב תנועת ההתקוממות בגטאות היה הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) שפעל בגטו ורשה וגטאות נוספים. 
פעילות מחתרת הארגון היהודי הלוחם בלטה בעיקר בגטו ורשה, שם הובילה פעילות הארגון בראשותו של מרדכי אנילביץ' לפרוץ מרד גטו ורשה באפריל 1943.

גטאות

מרבית הגטאות היו קטנים בגודל אוכלוסייתם והכילו כמה מאות תושבים.
בלקסיקון הגטאות של יד ושם מתועדים 1124 גטאות המפוזרים על פני המדינות הבאות (בהתאם לגבולות אירופה ב-1939):

רוסיה

כ-40 גטאות (ביניהם גם הגטאות בצפון הקווקז), ביניהם:
גטו סמולנסק וגטו נלצ'יק

יוון

3 גטאות בעיר סלוניקי

צ'כיה

גטו טרזיינשטט