תאוריית שני המקורות

בביקורת המקרא של הברית החדשה, תאוריית שני המקורות היא תאוריה שמסבירה את מקורותיהן של הבשורות הסינופטיות - הבשורות על פי מתי, על פי מרקוס ועל פי לוקס. התאוריה מסבירה את השינויים מצד אחד ואת הדמיון מצד שני הקיימים בין הבשורות בכך שמתי ולוקס התבססו על שני מקורות עיקריים קדומים להם: הבשורה על פי מרקוס ומקור נוסף, היפותטי, המכונה "מסמך ה-Q" או "מקור Q", שאבד. התאוריה התפרסמה במאה ה-19 והמשיכה להתפתח במאה ה-20, והיא התאוריה השלטת והמקובלת ביותר בתחום.
קיימת ביקורת מחקרית על ההסבר וגם הכנסייה הקתולית עודה מצדדת בגישה המסורתית לפיה סדר הבשורות בברית החדשה הוא הסדר הכרונולוגי של כתיבתן.

רקע: הבעיה הסינופטית

בין שלוש הבשורות הסינופטיות יש דמיון רב בחלק מהתיאורים של מעשי ישו ובציטוט דבריו, עד כדי זהות של משפטים שלמים. עם זאת, במקרים אחרים קיימים הבדלים משמעותיים. הדמיון העיקרי קיים בין לוקאס ומתי למרקוס: לוקאס ומתי מתארים אירועים שהוזכרו אצל מרקוס, אך לעיתים חלוקים בינם לבין עצמם במידה כזו שמוכח שהם לא היו חשופים זה לעבודתו של זה. ודאי גם שלא היו עדי ראייה בעצמם למאורעות שהם מתארים. בנוסף לתיאורים הדומים, קיימים אירועים שמתוארים אצל לוקאס ומתי, אך לא אצל מרקוס, וגם חומרים עצמאיים שמוזכרים רק אצל כל אחד מהמבשרים.
כך נוצר צורך להסביר מה הקשר בין שלוש הבשורות ומה מקור נקודות המחלוקת וההסכמה ביניהן. במחקר מכונה סוגיה זו "הבעיה הסינופטית".

קדימותו של מרקוס

התיארוך המודרני של הבשורות, המקובל על רוב החוקרים, קובע כי הבשורה על פי מרקוס נכתבה בערך בשנת 70 לספירה, זמן קצר אחריה נכתבה הבשורה על פי מתי ומעט מאוחר יותר הבשורה על פי לוקאס. על פי דעות אחרות קדמה הבשורה על פי לוקאס שנכתבה בערך בשנת 85 לזו של מתי שנכתבה בערך בשנת 90, אולם אין עוררין על כך שמרקוס קדם להם ועל כך שיוחנן כתב את הבשורה זמן מה לאחריהם, בערך בשנת 110.

מקור Q

מקור Q או מסמך Q הוא קובץ היפותטי של דברי ישו. על פי תאוריית שני המקורות, הקובץ היה ידוע ללוקאס ולמתי כותבי הבשורות והם השתמשו בו כמקור, בנוסף לבשורה על פי מרקוס. על פי הסברה, קיימת עדות קדומה לקיומו של המסמך בדבריו של פפיאס אותו מצטט אוסביוס מקיסריה: "מתי כתב את דברי ישו בעברית וכל אחד פירש אותם בהתאם ליכולתו". דברי ישו האמורים כאן הם על פי הסברה אותו אוסף אמירות המכונה כיום מקור Q.

התפתחות התאוריה על קיומו של Q

כבר בראשית המאה ה-19 נעשתה vבחנה בין הסיפורים על חיי ישו בברית החדשה לבין אמרות, דרשות ומשלים שנאמרו על ידו. הראשון שעסק בנושא באופן מסודר היה הבישוף והתאולוג האנגלי הרברט מארש. ב-1832 פרסם פרידריך שליירמאכר מאמר ובו הפרשנות החדשנית לדברי פפיאס שהעידו לדעתו על מקור קדום שהכיל את דברי ישו.
עם פרסומה של תאוריית שני המקורות בצורה מגובשת על ידי כריסטיאן הרמן וייס ב-1838 והתמיכה לה זכתה, נעשה מקור Q למוסכמה מקובלת בקרב חוקרי המקרא. היינריך יוליוס הולצמן, מהתומכים הגדולים של התאורייה, סימל את החיבור התאורטי באות היוונית למדא (Λ), כקיצור למילה "לוגיה", בה השתמש פפיאס בהתייחס לדברי ישו. לאחר שחוקרים אחרים לא קיבלו את הפרשנות לדברי פפיאס, אך תמכו ברעיון המקור הנעלם כשלעצמו, החליף וייס את השם המקובל למקור באות Q, כקיצור למילה הגרמנית Quelle שמשמעה "מקור".

תוכנו של Q

החל מאמצע המאה ה-20 נעשו ניסיונות להרכיב את תוכנו של Q. כיוון שההנחה היא שכל אמירה או נאום של ישו שנמצאים אצל מתי ולוקס, ולא נמצאים אצל מרקוס, מקורם ב-Q, ניתן לכאורה להרכיב את המקור. עם זאת, שום גרסה שהוצעה לא התקבלה על דעת החוקרים. גילויה של הבשורה על פי תומאס שמורכב מאוסף אמירות של ישו, בדיוק כמו Q, יצר מחדש התעניינות וניסיונות הרכבה של המקור הקדום. נטען גם שהבשורה על פי תומאס היא מקור Q עצמו, אולם טענה זו לא התקבלה על ידי החוקרים. עם זאת, הוכיחה עצם מציאת הבשורה שכתבים מהנצרות הקדומה שנעלמו ולא היו ידועים במשך שנים רבות, אכן היו קיימים בעבר ולכן מציאותו של Q אפשרית.
במסגרת הניסיונות המחודשים להרכיב או לשער את תוכנו של Q, נדרשו החוקרים לשאלה האם היה תוכנו קיים כמסורת בעל פה או כקובץ כתוב. כמו כן היה צורך לתארך את המסמך: האם הדברים נמסרו בעל פה כבר בזמנו של ישו, או שזו התפתחה רק לאחר מותו, ולפני כתיבת הבשורות. אחד מהעוסקים החשובים בתחום הוא הפרופסור לדתות (John S. Kloppenborg) ג'ון ס. קלופנבורג, שפיתח תאוריה לפיה Q לא נכתב או הושלם בעל פה בבת אחת, אלא במשך תקופה, כשהוא נבנה רובד אחר רובד. התוכן הקדום ביותר היה אמרות חוכמה כמו אלו שמרכיבות את ספר משלי או בן סירא והתוכן שעוסק ביהדות או מתנצח ישירות עם הפרושים הוא מאוחר יותר. תאוריה זו דומה לתאוריות אחרות שמצדדות בעמדה לפיה המקור העלום עליו הסתמכו כותבי הבשורות, לא היו בהכרח קובץ אחד שלם, אלא אוסף של אמירות וסיפורים שעברו כמסורת, חלקם בעל פה וחלקם בכתב.
השערה זו מתבססת על העובדה שהיא גם הסיבה הראשונית להנחת קיומו של Q, דהיינו הדמיון הרב בין הבשורות. קשה להניח שדמיון כזה יכול להיווצר ללא מקורות כתובים, שמאפשרים לשני המבשרים לכתוב את אותם סיפורים כמעט מילה במילה ובאותו סדר. מצד שני קיימים ביניהם הבדלים שהימצאותם יכולים להיות מוסברים על ידי קיומם של מסורות בעל פה, שעוברות שינויים ממספר למספר. כמו כן, כיוון שהבשורות נכתבו ביוונית, סביר יהיה להניח שגם מקור Q נכתב בשפה זו ולא תורגם משפה אחרת, כיוון שלא סביר שתרגומים שונים ישתמשו באותן מילים בדיוק.

ביקורת על התאוריה

קיימות שתי השגות עיקריות על התאוריה. ההשגה הראשונה נקראת טיעון "ההסכמות הקטנות" (Minor agreements) והיא עוסקת בפרטים הקיימים אצל מתי ולוקאס בצורה זהה, אך נעדרים אצל מרקוס. ההשגה השנייה היא בדבר עצם קיומו וזהותו של מקור Q.

ההסכמות הקטנות

הערעור על התאוריה תוקף את ההנחה שמתי ולוקאס הכירו את הבשורה של מרקוס, אך לא זה את זה, ואת ההנחה שהם לקחו ממרקוס בעיקר את סיפור חייו של ישו. בהתאם להנחות אלו, קשה להסביר את העובדה שמתי ולוקאס חולקים גרסה זהה של סיפור מחיי ישו שלא הגיע ממרקוס ולא ממקור Q (שמורכב על פי התאוריה רק מאוסף אמרות של ישו).
דוגמה למקרה כזה היא בתיאור חקירת ישו בידי הסנהדרין, שם הכו אותו ועל פי מתי ולוקאס לגלגו עליו ושאלו אותו מי הוא המכה אותו, אך אצל מרקוס לא מופיעה שאלה זו.
מצדדי התאוריה מספקים מגוון תשובות אפשריות שהמרכזית שבהן היא הנחה שהייתה קיימת גרסה קדומה יותר של הבשורה של מרקוס ועליה הסתמכו מתי ולוקאס. הגרסה הקדומה עברה שינויים והשמטות קלות עד שהגיעה למצב הנוכחי. שינויים או הרכבה של גרסאות שונות במרקוס המאוחר ניתן גם לראות לדוגמה בסיפור נס הלחם והדגים החוזר אצלו פעמיים, בפרק ו עם חמשת אלפים איש, ובפרק ח עם ארבעת אלפים איש.

מקור Q

אם אכן היה מקור נוסף, שהיה חשוב וידוע מספיק כדי ששני כותבי הבשורות יכירו אותו וישתמשו בו, קשה להבין כיצד הוא נעלם לחלוטין, בעוד חיבורים קדומים לא קאנוניים רבים אחרים קיימים עד היום. המערערים טוענים שאין צורך להניח את קיומו וניתן להסביר שכל מקום בו דומים לוקאס ומתי, מקורו בהעתקה של אחד מהשני.
תומכי התאוריה עונים על כך שכתבים קדומים רבים אכן נעלמו, וכי אנחנו יודעים רק על אלו שאכן שרדו, אך לא על אלו שנעלמו. כמו כן, ייתכן שמרגע שמקור Q שולב לתוך הבשורות של מתי ולוקאס לא נותר עוד צורך לשמור אותו כספר נפרד.

הגישה המסורתית

במשך שנים החזיקו רוב התאולוגים הקתולים במסורת לפיה סדר המבשרים השתמר בסדר הבשורות בברית החדשה, כלומר מתי הוא המוקדם, אחריו מרקוס ולבסוף לוקס. ראש התומכים המוקדמים בתאוריה זו הוא אוגוסטינוס ולכן היא נקראת התאוריה האוגוסטינית. גם אוגוסטינוס מזהה קווי דמיון בין הבשורות ולכן קובע שמתי השפיע על מרקוס. את הסתירות והשינויים בין הבשורות הוא מסביר בכך שכל מבשר העדיף מסורות שונות או להרחיב נושאים אחרים.
התאולוג האנגליקני הנרי אוון (Henry Owen) העלה ב-1764 את הסברה שסדר הכתיבה וההשפעה הוא מתי, לוקאס ומרקוס. התאוריה לא התקבלה בהתלהבות בארצו, אך צברה יותר תמיכה אצל תאולוגים גרמנים פרוטסטנטים והתגבשה במהלך המאה ה-19.
בעיני הכנסייה הקתולית, קבלת התאוריה איימה על המסורת ועל אמינות המידע שנמסר על ידי הבשורות ולכן שללה אותה מכל וכל. ב-1893 יצא האפיפיור לאו השלושה עשר בהודעה המגנה את התאוריה וטען שהיא לא תסייע להבין את כתבי הקודש, אלא רק תעורר מחלוקות. ב-1902 ייסד את ועדת המקרא האפיפיורית (Pontifical Biblical Commission) במטרה להרחיב את לימוד המקרא וכדי להתמודד עם המחקר המודרני.
יורשו של לאו ה-13, פיוס העשירי המשיך בקו זה והכריז ב-1907 שהוועדה האפיפיורית היא הסמכות היחידה בכתבי הקודש ושאין לחרוג ממסקנות המחקר שלה. הוועדה המשיכה להחזיק בתאוריה האוגוסטינית. אף על פי שהתירה לחלוק עליה, אסרה על הוראת שיטה אחרת.
עמדת הוותיקן לא השתנתה מאז והיא נשמעת בדברי אפיפיורים וחשמנים כל אימת שהם נדרשים לנושא.

היסטוריה

התאוריה הוצגה לראשונה בצורה מגובשת ב-1838 על ידי התאולוג והפילוסוף הגרמני כריסטיאן הרמן וייסה (Christian Hermann Weisse). את עיקר פרסומה היא קיבלה לאחר שהתאולוג הגרמני היינריך יוליוס הולצמן (Heinrich Julius Holtzmann) סמך עליה את ידיו. ב-1880 זכתה התאוריה להכרה גם באנגליה, בעיקר על ידי התאולוג וחוקר המקרא הבריטי ויליאם סנדיי (William Sanday), כשברנט הילמן סטריטר (Burnett Hillman Streeter), שעסק רבות בחקר וביקורת המקרא, תמך בה והמשיך לפתח אותה. הוא שהוסיף את ההשערה על שני המקורות הייחודיים למתי וללוקס, והעלה את האפשרות שמרקוס השתמש גם הוא במקור Q.
כיום ממשיכות להתפתח תאוריות על בסיס תאוריית שני המקורות, או תאוריות נפרדות לחלוטין. תאוריה אחת מציעה שמרקוס היה מאוחר יותר למתי וללוקאס והוא תמצת את דבריהם. אחרת מסכימה שמרקוס הוא המוקדם, אך טוענת שמתי קדם ללוקאס והשפיע עליו יחד עם מרקוס.