עקרה (שיר)

תוכן, מבנה ואמצעים אמנותיים

כותרת השיר, "עֲקָרָה", מרמזת על תוכנו: השיר הוא ביטוי למשאלת-לב בלתי-ממומשת של הדוברת לילד ולחוויית האימהות. מוטיבים קרובים מצויים בשירים אחרים של רחל. כלרבים משיריה, לשיר זה יסוד אוטוביוגרפי מובהק: בעת כתיבתו הייתה המשוררת חשׂוכת ילדים, חולת שחפת בסוף שנות השלושים לחייה, שחיה בגפה בתל אביב הקטנה בבדידות ובמחסור.
בשורה הראשונה מכריזה הדוברת: "בֵּן לוּ הָיָה לִי!", וכל שאר השיר מפרט ומדגים זאת. התייחסות אל הילד הנכסף באה לידי ביטוי בכותרת; במשאלה הפותחת את השיר; באפיון המפורט של הילד הדמיוני, המבטא אהבה ואמפתיה; בתפילה ובציפייה באנלוגיה לנשים עקרות במקרא; וכן במבנה התחבירי והסְטְרוֹפִי של השיר, ובשלל האמצעים האמנותיים שבו.
השיר בנוי משלושה בתים – שני הראשונים בני שש שורות והאחרון בן ארבע שורות. השוני בין שני הבתים הראשונים לבית האחרון ברור: בשני הבתים הראשונים מביעה הדוברת משאלה ומעלה תיאור דמיוני אך קונקרטי של התגשמותה – ואילו בבית ג' מסתיימת האשליה ומוחלפת במודעות למציאות החסרה את המושא הנחשק; נותרו רק התמרמרות, תפילה ותקווה.
מבחינה צורנית (מבנה הבתים), כל בית פותח בטור  ארוך יחסית, והולך ומתקצר בהמשכו. בית א' מסתיים בטור בן שתי מילים ולאחריו שני טורים בני מילה; בית ב' נחתם בשני טורים בני שתי מילים שלאחריהם שני טורים בני מילה; ובית ג' מסתיים בטור בן שתי מילים וטור בן מילה. מבנה זה ממקד את תשומת הלב של הדובר (ושל הקורא) "בילד הקטן, האחד, המסוים – אורי". המורה מנשה דובשני מציע שקיים בשיר היבט אידאוגרפי – צורת הבתים "מזכירה את האם המתכופפת אל ילדה הקטן. השורות הרחבות האמהיות חופפות על השורות הקצרות הילדיות". הטורים הקצרים שמהם בנוי השיר מביאים את הקורא לקצב קריאה איטי יותר, המאפשר חיבור עמוק יותר לתכניו ולהרגשותיה של הדוברת. אורכם המשתנה של הטורים עשוי להעיד על חוסר יציבות רגשית או סערת רגשות של הדוברת.
משקל: השיר מתחיל בשורה דַּקְטִילִית  (משקל נדיר בשירה העברית במשקל הספרדי, שכן הוא מנוגד לרוח ההטעמה הספרדית, שהיא מלרעית ולא מלעילית, והוא מחייב הרבה מילים בנות הברה אחת ומילים סֶגוֹליות). כמו בשירים אחרים של רחל (כגון "רק על עצמי"), המשוררת עושה שימוש בסינקופה ("רשת") בדקטיל – כאן בין "לִי" ל"יֶלֶד", אשר מאלצת את הקורא להפסקה קטנה ובכך מסבה תשומת לב לצירוף "יֶלֶד קָטָן" ומטעימה אותו.
בהמשך מילות השיר אינן שוטפות במשקל קצוב: השורות בעלות מספר משתנה של הברות ומשקלן מגוון. דווקא לשורות הקצרות ביותר, בנות מילה בודדת כל אחת – "יֶלֶד", "קָטָן", ""אוּרִי!"", "לוֹ" – נודע משקל רב ביותר, שכן הן מתייחסות למושא כיסופיה של הדוברת.
חריזה: בבית א' יש חרוז חבוק (שורות א'–ד'), ובבתים ב' וג' חרוז מסורג (ב'–ד'). ברוב השורות המשקל יורד (דַּקְטִילוּס או טְרוֹכֵיאוּס ), אולם ההברה המוטעמת במלרע בסוף השורות יוצרת חרוזים גבריים (מלרעיים). רק שתי שורות מסתיימות בסיום נשי (מלעילי): "יֶלֶד" בבית א' ו"אוּרִי" בבית ב'.
מצלול: השיר מתאפיין במצלול עשיר ואפקטיבי. ישנן אָליטֶרציות (הישנוּיות צלילים) של העיצור ל' בבית א' ("לּו", "לִי", "יֶלֶד", "תַּלְתַּלִים", "לֶאֱחֹז", "לִפְסֹעַ", "לְאַט", "בִּשְׁבִילֵי", "יֶלֶד") וכן של העיצורים ר', צ' ו-ס' בבית ב' ("אוּרִי", "אֶקְרָא", "רַךְ", "צָלוּל", "קָצָר", "רְסִיס", "נְהָרָה", "שְׁחַרְחַר"), שלדברי החוקר בן עמי פיינגולד "ממקדות את תשומת-הלב ב"ילד" הנכסף וה"שחרחר", ומעניקות לו חיוניות ונוכחות קרובה, אנושית ואימהית מאוד".
דובשני סבור כי "הלשון בבית הראשון רכה מאד וברוב המלים מופיעות אותיות הלשון הרכות נ' ול' (6 פעמים נ' ו-10 פעמים ל'). רוב המלים קצרות ורכות. [...] לעומת זאת, בבית השני כבר עומד הילד לפניה והיא קוראת לו בשם. לכן משתנה הסגנון. הל' הרכה עדיין מופיעה 6 פעמים. אבל לא אותיות הלשון הן השולטות בבית זה, כי אם אותיות הגרון: א' (7 פעמים) וביחוד ר' (11 פעמים). אין כאן אותו השקט של הבית הראשון".
מבחינה תחבירית, שני הבתים הראשונים בנויים כמשפט תנאי: 'אילו היה לי בן שחור תלתלים ונבון, הייתי רוצה לאחוז בידו ולפסוע לאט בשבילי הגן והייתי קוראת לו אוּרי'. המילה "לוּ" עשויה להעיד על היותו של התנאי ההיפותטי תנאי בטל, כלומר על הכרתה של המשוררת-הדוברת כי מדובר בדבר-מה שאינו יכול לקרות.
השיר פותח במשאלה מפורשת: "בֵּן לוּ הָיָה לִי! יֶלֶד קָטָן", וממשיך בתיאור כמו-ריאליסטי: הדוברת מדמיינת דמות ממשית – ילד קטן, נבון, בעל תלתלים שחורים. דמותו הדמיונית של הילד מציאותית כל כך עד שהדוברת יודעת גם איזה שם הייתה קוראת לו (בבית השני, המוקדש כולו לשמו): "אוּרִי". בתיאור חזותו של הילד, "שְׁחֹר תַּלְתַּלִים", וכן בתיאור שמו, שהוא כ"רְסִיס נְהָרָה" (בית ב'), נמסך אֶרְמֵז (אָלוּזיה) מקראי לאהוב האידיאלי משיר השירים, ש"רֹאשׁוֹ כֶּתֶם פָּז, קְוּצּוֹתָיו תַּלְתַּלִּים שְׁחֹרוֹת כָּעוֹרֵב" (שה"ש ה', יא) ו"קְוֻּצּוֹתַי[ו] רְסִיסֵי לָיְלָה" (שם, ב).
בבית הראשון מוצע אימאז'  אידילי נינוח ושלו: הדוברת אוחזת בידו של בנה ומטיילת עִמו בניחותא בגן. הבית מסתיים בחזרה על הביטוי המרכזי בשיר, המופיע בשורה הראשונה – "יֶלֶד קָטָן" – שהפעם נקטע על ידי פסיחה ועל ידי נקודה ("יֶלֶד. / קָטָן."). פסיחה זו, כמו זו המצויה במשפט הקודם, המתאר את הטיול בשבילי הגן, עשויה לבטא מטען רגשי הכרוך בתמונה שמעלה הדוברת.
בבית השני הוגה הדוברת את שמו של הילד, "אוּרִי", ובכך מתחזקת ממשותה של התמונה. כמו ההרגשות שמעורר בה הבן המדומיין, כך מצלצל השם באוזניה כ"רַךְ וְצָלוּל", והיא רואה בו "רְסִיס נְהָרָה" (כלומר 'אור, זוהַר', בהתאם לפירוש השם). האור שבשם הילד עומד בניגוד לשחור תלתליו; הילד השחרחר יביא לאמו אור. מוטיב האור – סמל של הטוב והיפה – החוזר בשיר, מעצים את ההרגשה שבבואו של הילד לחייה של הדוברת יהיה רק טוב הדיבור על השם מבטא עירוב חושים (סינֶסתֶזיה) בין צליל ומראה.
הדוברת מדמיינת את עצמה קוראת לבנה בפועל ממש: ""אוּרִי!" – / אֶקְרָא!". כמו בבית א', גם כאן ישנה חזרה – הפעם על שמו של הילד – המבטאת זיקה: שלוש פעמים חוזר ונשמע קולה של האם ההוגה באהבה את שם בנה. היא מתייחסת לבן תוך שימוש בכינויי קניין בגוף ראשון: "שֶׁלִּי", "יַלְדִּי", המבטאים שייכות וקרבה – כשם שמבטאות זאת המילים "לי" ו"לו" בשני הבתים האחרים. שלוש משש שורות הבית מסתיימות בסימני קריאה, המבטאים התרגשות, ושלוש השורות האחרונות הן שוב משפט אחד שבו שתי פסיחות. בשני הבתים הראשונים שתי השורות האחרונות (שורות 5 ו-6) הן חזרה על המוטיב המופיע בשורה הראשונה: בבית א', שבמרכזו תמונת הילד הקטן, חוזרות המילים "יֶלֶד. / קָטָן."; ובבית ב', שעיקרו קריאת שמו של הילד, חוזרות המילים ""אוּרִי!" – / אֶקְרָא!".
בבית השלישי והאחרון, שהוא הקצר מכולם, שבה הדוברת לקרקע המציאות, מלאת תקווה שניעורה בעקבות התמונה. אמנם אין לה ילד, אך בדעתה לבקש מאלוהים שיעניק לה בן, ובכוונתה לחכות לו. היא נסמכת על אֶרְמֵז מקראי מפורש ומדמה את עצמה לשתי דמויות מקראיות של נשים (מוטיב בולט בשירתה): רחל ("רחל הָאֵם" – האם הארכיטיפית, מארבע האמהות, שעליה נאמר "עקרת הבית"), בת-שמה של המשוררת, וחנה. כל אחת מהן הייתה אישה שנייה, אהובה על בעלה אך חשׂוכת ילדים, בניגוד לאישה האחרת, היולדת; ושתיהן, לאחר שהתחננו בייאושן, זכו שאלוהים ישמע את קולן ויזכור אותן ויזכה אותן בבנים. רחל האם התמרמרה בפני בעלה יעקב, תבעה ממנו בנים ואיימה שתמות אם לא יינתנו לה; וחנה התפללה במשכן שילה חרש לפני אלוהים. הראשונה ילדה את יוסף, שהיה למשנה למלך מצרים (ולאחר מכן ילדה את בנימין; על פי המקרא, צאצאיהם של השניים היו לשלושה משבטי ישראל); והשנייה ילדה את שמואל, שהיה למנהיג עם ישראל בסוף תקופת השופטים.
שלושת המשפטים שבבית השלישי פותחים באנאפורה "עוד", המבטאת ציפייה, ואף תקווה והחלטיות: "עוֹד אֶתְמַרְמֵר... עוֹד אֶתְפַּלֵּל... עוֹד אֲחַכֶּה". המשפט החותם את השיר, "עוֹד אֲחַכֶּה / לוֹ", כולל פסיחה, המנתקת את ההמתנה לבן ממושאהּ ובכך ממחישה את עצם ההמתנה. המילה האחרונה, "לוֹ", מתייחסת לנושא השיר, המבוטא כבר במילה הראשונה בפתיחה: "בֵּן" ("בן לו היה לי"), וצלילה מתקשר לאליטרציה היוצרת את הצליל המרכזי של בית א', בהטיות העיצור ל': "לוּ", "לי", "לֶ", "לְ".

השם "אורי"

השיר מתייחס לשם פרטי מסוים: אוּרי. על פי פיינגולד, "שם פרטי המוזכר בשיר אינו מקרי בדרך-כלל, בפרט בהקשר הנידון, כאשר השם המוזכר הוא שמה של דמות נכספת, ולא של דמות ריאלית. השם יכול לרמוז לדמות מסוימת, מוכרת, חוץ-ספרותית, אמיתית, או שהוא נטען במשמעות סמלית או אסוציאטיבית, בהתאם להקשר ולמיקום של השיר בחברה או בתרבות מסוימת". בשיר ניתן לשם "אוּרי" הסבר מנומק: "רַךְ וְצָלוּל הוּא הַשֵּׁם הַקָּצָר. / רְסִיס נְהָרָה.". השם הוא שם קצר, אינטימי, בן שתי הברות; גם כל שמות העצם והתואר בשיר המתייחסים לילד ולשמו הם בני הברה אחת או שתיים: בן, ילד, קטן, שחרחר וכולי. השם מרמז על אור – הוא, בלשון הדוברת, "רסיס נהרה". לדברי הסופרת והמורה לספרות שושנה ויג, השם "מביע תקווה, הילד שלא נולד היה יכול להעיר להאיר את עולמה".
השם "אוּרי" משויך למסורת של שמות ארצישראליים צבריים טיפוסיים. זהו שם מוּחיֶה: שם מקראי נדיר (אביו של בצלאל בונה המשכן) שלא היה שכיח ביותר כשם פרטי עד העת החדשה המאוחרת (וכבמקרים רבים אחרים, לעומת השם המקראי, הוא נהגה במלעיל). השם "אוּרי" הוא דוגמה לשמות הלקוחים מהתנ"ך אך קצרים וקלילים יותר משמות תנ"כיים מסורתיים, ואשר מבטאים מגמה של הזדהות ישראלית ילידית.
השם בהקשר לנושא השיר מתכתב עם ההפטרות החמישית והשישית בשבע דנחמתא: "רוֹני עקרה" – "קוּמי אוּרי".
זירלר מציעה שייתכן שהשם מאזכר את המילה "עוּרִי" מספר ישעיהו, שם דוחק הנביא בציוֹן (ארץ ישראל), המואנשת כאישה: "עוּרִי עוּרִי לִבְשִׁי עֻזֵּךְ צִיּוֹן" (ישעיהו נב, א); במקום אחר בספר (נד, א) מדומה ציון לאישה עקרה. עוד היא מציעה שהשם מזכיר את השם הרוסי "יורי", ומתקשר לרקע הדו-לשוני (רוסי–עברי) של המשוררת.
מיכל שקט ניתחה את השיקולים הבלשניים שהיו עשויים להניע את המשוררת לבחור בשם זה. לדבריה, מבחינה סמנטית, השם מעורר קונוטציה של רכות ואסוציאציה של זַכּוּת, בהירות ("צלול") ושל אור ("רסיס נהרה"). מבחינה מורפולוגית, הסיומת 'xי' שבשם – הזהה לסיומת של כינוי קניין חבור של גוף ראשון יחיד – נוצלה בשיר כדי להוסיף לשם תוכן של שייכות.
מבחינה פונטית, השם "אורי" בנוי משתי הברות פתוחות, שהתנועות שבהן הן u ו-i, שתיהן תנועות גבוהות. לתנועות מידת הסוֹנוֹריות (צליליות) הגבוהה ביותר בהיררכיה של ההגאים, והימצאותם של שני ההגאים הסונורַנטיים הרצופים יוצר אפקט של זרימה ושטף – שהוא איקוני  למושג "אור" שבשם. במחקר הבלשני נמצא כי בעוד התנועה u נתפסת כעבה, חלולה וחשוכה, עמומה ועצובה, מרירה וחזקה, ל-i מיוחסות תכונות של זריזות, קַטנוּת, ידידותיות ויופי. בנוסף הוצע ש-i מיוחסת ל"אור" ול"בהירות". הבלשן רומן יאקובסון מצטט את חוקר תולדות האמנות ארנסט גומבריך במחקרו "אמנות ואשליה", שהציע כי התנועה "i בהירה יותר מ-u [...] הצעד מ-u ל-i הוא יותר כמו צעד כלפי מעלה". אם כך הוא, מבחינה איקונית מַהלַך השם "אורי" מבטא כיוון חיובי. מלבד התנועות, השם מכיל את העיצור הענבלי השוטף והרוטט ר', המאופיין בסונוריות גבוהה, ובכך תורם אף הוא לאפקט הצלילות של השם. כאמור, צליל זה חוזר במילים המתארות את השם, ואשר בכך ממקדות את תשומת הלב בשם. השם מוטעם במלעיל, הנתפסת כהטעמה רכה.
ייתכן שהשם "אוּרי" מתייחס לדמות מציאותית. לדברי קריץ, "מהלכות בציבור מסורות שונות, המנסות למצוא יסוד ביוגרפי לשם זה. יש אומרים בביטחה גמורה שהשם רומז לאורי ניסן גנסין, ואחרים אומרים בביטחה רבה שהמדובר באורי צבי גרינברג". אורי מילשטיין, בן אחייניתה של המשוררת, הביא מסורת משפחתית שלפיה השיר הוקדש לידידה ברל כצנלסון, שאותו כינתה רחל "אורי" ("אורי ערערי" היה אחד משמות העט של כצנלסון).

תרגומים

השיר תורגם למספר שפות: ליידיש על ידי ידידה הקרוב של המשוררת, זלמן שזר (פורסם ב"צוקונפט" ואחר כך בקובץ "רחל'ס לידער", 1932);
לגרמנית בידי דב סדן (שטוק) (1931) ובידי רות אולנדורף (Ollendorff)‏ (1936);
לאנגלית בידי מוריס סמואל ‏ (1932), בידי אברהם משה קליין (1937), בידי ליאונרד ויקטור סנומן (Snowman)‏ (1954), בידי רוברט פרֶנד  עם שמעון זנדבנק (1993) ובידי ויויאן עדן (2002);
לסלובקית בידי אריה לָהוֹלָה (ליאופולד פרידמן) (1940);
לצרפתית בידי יוסף מילבואר (Milbauer)‏ (1965);
ולרוסית בידי מרים ילן-שטקליס (1966) (השיר תורגם לרוסית קודם לכן על ידי ידידה הקרוב של המשוררת משה בילינסון, אך תרגום זה ככל הנראה לא פורסם).

מוזיקה אמנותית

נוסף על לחנים פופולריים, חוברו לשיר לפני קום המדינה ארבעה שירים אמנותיים לקול ופסנתר: מאת פאול בן חיים, שהוא המפורסם שבהם; יהודה ברנשטיין; מייצ'יסלב (משה) פלידרבוים (פלידרבאום); ורבקה לוינסון (מנגינה בלבד, בליווי פסנתר של אלחריזי). כל הארבעה ראו אור בחוברת "משירי רחל" (1948) שבעריכת מרים לוית.
לדברי המוזיקאי וחוקר המוזיקה מנשה רבינא, כל ארבעת המלחינים בחרו במשקל המצטרף מיחידות בנות 3/8 – המשקל של שירי הערש. על פי המוזיקולוג יהואש הירשברג, בשלושת השירים האמנותיים האחרונים (כולם למעט זה של בן חיים) בולטת נימה יהודית מזרח-אירופית. גם רבינא מעיר כי "אחדים מכותבי המלודיות חיקו את שירי הערש של הגולה בלי לשים לב לעובדה שבנין המלים אינו נוטה לכך. כי המלים בשיר [...] אינן שוטפות במשקל קצוב".
השיר "עקרה" הוא הראשונה משתי יצירותיו של בן חיים לשירי רחל. היא הוקדשה לזמרת מרים סגל, שעמה הִרבה להופיע באותה תקופה והיא שעוררה את התעניינותו בשירת רחל. על פי הירשברג, זהו משיריו היפים והנוגעים ביותר ללב. הוא מהווה המשך ישיר ליצירותיו המוקדמות בתחום השיר האמנותי הלירי. הוא בנוי על בסיס הרמוני, בסגנון שאפיין את הכתיבה הבארוקית, ואף כי נכתב במודוס איאולי , בן חיים לא נמנע מכרומטיקה לשם הדגשת מילים מסוימות, כגון "לאחוז בידו" בבית הראשון, או המשפט החוזר "עוד אחכה" בסיום השיר. ההרמוניה אומנם מסורתית – אקורדים משולשים מז'וריים ומינוריים וסֶקסט-אקורדים – אך היחסים ביניהם מודאליים ולא טונליים. בן חיים שם דגש מיוחד על הטקסט, והדבר בא לביטוי בהוראה "פַּרלַנדוֹ" (parlando), המציינת את הקו הקולי ומצביעה על אופיו הדקלומי, רצ'יטטיבי. קריאת הטקסט בהטעמת הטבעית דורשת משקל של תשע שמיניות והימנעות מקַּדמה במרבית השורות, בייחוד באלה הפותחות כל בית. על פי רבינא, בשיר של בן חיים מובלטת המילה הקוסמת "בן" – היא מושרת בצליל הגבוה ביותר שבתיבה, וחשיבותה של ההברה ברורה לאוזן הואיל והצליל הגבוה מופיע בראשית המלודיה של החלק הכבד של התיבה. המילה "אוּרי" שבסוף הבית השני מושרת בעוז. בבית השלישי נשמעים טעמי מקרא בליווי של הרמוניות מעמיקות, כבתפילה. הפסוק "עוד אחכה לו" מושר בצלילים יורדים, "הנעלמים בפיאניסימו כתוחלת נכזבת".
לדברי רבינא, יהודה ברנשטיין בחר בדרך של חזרות על המילים העיקריות לשם הבלטתן. את המילה "אוּרי" האיר במיוחד במודולציה, המקדימה את הופעת השם, החוזר שלוש פעמים, וכמוהו גם המילה "שלי", המצטיינת בכרומטיות של צליליה. לעומת זאת, מומנט התפילה מובלט לא בחזרה על המילים, אלא על המוטיב המוזיקלי, העולה עם כל חזרה בטֶרצה בסֶקוֶונצה גוברת והולכת משורה לשורה עד למילה "אחכה". בסיום השיר חוזר ברנשטיין על המילים הפותחות את השיר, בצלילי פיאניסימו גבוהים, המשרים תחושת חלום מתפוגג. המילים מובלטות על רקע הליווי. בבית השני בא לביטוי האופי של שיר הערש, בתנועה המלודית של חלקי 1/16, סביב השם "אוּרי, אוּרי שלי".

השפעה

בעשורים שלאחר פרסום השיר "עקרה" עלתה באופן ניכר הפופולריות של השם "אוּרי" וילודים רבים ביישוב העברי בארץ ישראל נקראו בשם זה (בהם בן אחייניתה של המשוררת, אורי מילשטיין, ששמו נבחר בהשראת הבן שבשיר), כמו גם עולים שעִברתו את שמם.
על פי הסוציולוג של החברה הישראלית עוז אלמוג, השם "אוּרי", ולצדו השמות "דני" ו"עוזי", היו "השמות הפופולריים ביותר, וגם המזוהים ביותר עם דמות הצבר (ובעיקר עם דמות המפקד והמדריך) [...] ממציא הכינוי "צבר", אורי קיסרי, החליף את שמו ה"גלותי" שמואל בשם זה".
השם "אוּרי" היה השם הנפוץ ביותר בישראל בשנות ה-50 וה-60, וגם בסוף שנות ה-70 עדיין נקראו ילדים בשם זה בעקבות השיר. השם "אורי" מוסיף להיות מהשמות הפופולריים לילודים בישראל גם בעשור השני של המאה ה-21.
השפעת השם הגיעה גם אל מחוץ לארץ ישראל: אבא קובנר, ממייסדי ארגון הפרטיזנים המאוחד (פֿ–פּ–או) בגטו וילנה ב-1942, בחר לעצמו את הכינוי המחתרתי "אוּרי" גם בעקבות שירה של רחל.
שמה של הוצאת הספרים רסיס נהרה רומז על שם מייסדה, אורי מאיר.