קרב קולי פוינט

המערכה בגוודלקנל

ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, באי טולאגי ובאיי פלורידה שבאיי שלמה. מטרת הנחיתות הייתה כיבוש האיים ומניעת השימוש בהם בידי היפנים לשיבוש קווי השיט והתקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה, וכן כיבוש אי שיהווה נקודת פתיחה לכיבוש איי שלמה, שנועדה להגן על אגפן של בעלות הברית שהתקדמו צפונה בגינאה החדשה. הנחיתה פתחה מערכה שנמשכה שישה חודשים.
היפנים לא היו מוכנים להגעת בעלות הברית, ולכן צלחו הנחיתות בטולאגי ובסביבותיו, והנחתים האמריקנים כבשו את שדה התעופה שהקימו היפנים בגוודלקנל עד שעות הערב, ה-8 באוגוסט. לאחר מכן פרס מפקד הנחתים בגוודלקנל, מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, את נחתיו בקווי הגנה סביב רמת לונגה, ששכנה לחופו הצפוני של גוודלקנל וכלל את שדה התעופה. ב-12 באוגוסט שינו בעלות הברית את שמו של שדה התעופה לשדה הנדרסון, על שם טייס הקרב מייג'ור לופטון הנדרסון, שנהרג בקרב מידוויי, וב-20 באוגוסט נחתו בו המטוסים הראשונים של כוח האוויר של גוודלקנל, שנקרא כוח אוויר קקטוס, על שום שם הקוד שנתנו בעלות הברית לגוודלקנל.
כדי לכבוש מחדש את גוודלקנל, שלח הפיקוד העליון של האימפריה היפנית את הארמייה ה-17 של הצבא היפני הקיסרי שחנתה ברבאול, והייתה תחת פיקודו של לוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה. באותה עת נלחמו רוב יחידות הארמייה ה-17 בגינאה החדשה, ולכן הוחלט לשלוח רק חלק מהארמייה לאיי שלמה, והאלמנט הראשון נחת בגוודלקנל ב-19 באוגוסט.
בשל האיום ממטוסי כוח אוויר קקטוס, לא יכלו היפנים להשתמש בספינות תובלה איטיות כדי להוביל תגבורות לגוודלקנל, ולכן החלו להשתמש בסיירות ובמשחתות במקום. אוניות אלה היו מהירות דיו כדי להפליג מהבסיס היפני באיי שורטלנד שבאיי שלמה המערביים לגוודלקנל ובחזרה בתוך לילה אחד, בנתיב שכונה "החריץ" ("The Slot"), וכך נמנעו מלחשוף עצמן להתקפת מטוסי בעלות הברית, שלא פעלו בלילות. עם זאת, במשחתות לא היה די מקום כדי לשאת ציוד כבד, כלי רכב, ארטילריה ואספקה, והחיילים נאלצו לצד לקרב עם ציוד קל וכל אספקה שיכלו לשאת עליהם בלבד. משימות הפלגה מהירות אלה במורד איי שלמה ולגוודלקנל וחזרה זכו לכינוי טוקיו אקספרס על ידי חיילי בעלות הברית, ו"תחבורת עכברושים" בפי היפנים. היפנים היו מיומנים ביותר בלחימת לילה, ולכן שלטו במימי איי שלמה במהלך הלילות, ובעלות הברית לא העזו לקרוא תגר על שליטה זו. אולם כל כלי שיט יפני שהיה בטווח 320 קילומטרים מגוודלקנל עם שחר היה בסכנה חמורה מצד מטוסי בעלות הברית בשדה הנדרסון. מצב טקטי זה נותר על כנו למשך מספר חודשים.
הצבא היפני הקיסרי ניסה לכבוש את שדה הנדרסון לראשונה ב-21 באוגוסט בקרב טנרו, ופעם נוספת ב-12‏-14 בספטמבר בקרב רכס אדסון, אך שני הניסיונות נכשלו במחיר אבידות רבות, והיפנים נאלצו לסגת מערבית למטניקאו.
בעוד היפנים נסוגים מערבה, עמלו האמריקנים על חיזוק קווי ההגנה מסביב למתחם לונגה. ב-14 בספטמבר העביר ונדגריפט את הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השני מטולאגי לגוודלקנל, וב-18 בספטמבר הגיעו לאי 4,157 נחתים נוספים, חלק מרגימנט הנחתים השביעי, ביחד עם ציוד ואספקה. התגבורת איפשרה לוונדגריפט לחזק את קווי ההגנה מסביב למתחם לונגה, ולראשונה להקיף אותו בשלמותו.
ונדגריפט ואנשי מטהו ידעו שהיפנים נסוגו מערבית לנהר מטינקאו, וונדגריפט החליט לשלוח מספר יחידות לסיור אלים באזור. בין ה-23 וה-27 בספטמבר פעלו שלושה גדודי נחתים אמריקנים מערבית למטניקאו, אך הם נהדפו על ידי חייליו של מייג'ור גנרל קיוטאקה קווגוצ'י, בפיקודו של קולונל אקינוסוקה אוקה, שהיו מחופרים היטב, ואף כבשו עמדות בגדה המזרחית של הנהר. בין ה-7 וה-9 באוקטובר תקף כוח נחתים גדול יותר את עמדות היפנים בנהר, והסב להם אבידות רבות.
באותה עת יצא מקלדוניה החדשה כוח שמנה 2,850 חיילים מרגימנט הרגלים ה-164 של דיוויזיית "אמריקל" של צבא ארצות הברית, בפיקודו של קולונל רובט הול, בדרכו לגוודלקנל, לאחר שמפקד כוחות הצבא בדרום האוקיינוס השקט, מייג'ור גנרל מילארד הרמון, שיכנע את הפיקוד העליון שללא תגבורת לא יוכלו הנחתים להגן על שדה התעופה כנגד ההתקפה היפנית.

הקרב

לפנות בוקר ה-3 בנובמבר, הנחיתו חמש משחתות יפניות חיילים ותגבורת כ-900 מטרים מזרחית לגדוד השני של הנקן. חיילי הגדוד נותרו בעמדותיהם, וכל ניסיונותיהם ליצור קשר עם מפקדת הדיוויזיה עלו בתוהו בשל תקלות במכשירי הקשר. עם עלות השחר נתקל סיור יפני בעמדות הנחתים, ותוך זמן קצר המטירו עליהם היפנים אש מרגמות, מקלעים ותותחים שהגיעו מספר שעות קודם לכן. הגדוד השני טרם הצליח ליצור קשר עם המפקדה ולבקש תגבורת, ובמקביל החלה התחמושת לאזול ומספר הנפגעים עלה בהתמדה, ולכן החליט הנקן לסגת בשלב זה. הגדוד נסוג מערבה תוך כדי לחימה, ורק בשעה 14:45 הצליח הנקן ליצור קשר עם ונדגריפט ולדווח לו על מצב הגדוד שלו.
בנוסף לדיווחיו של הנקן, העיד מסמך שנלקח שלל על כוונת היפנים להנחית את יתרת דיוויזיית הרגלים ה-38 היפנית בקולי פוינט ולתקוף את מתחם לונגה ממזרח, וונדגריפט החליט למנוע את הנחיתה. לשם כך הוא הורה לכל היחידות שלחמו מערבית לנהר המטניקאו באותה עת לשוב למתחם לונגה, והכין את הגדוד הראשון של הרגימט השביעי של צ'סטי פולר לנחיתה בקולי פוינט מהים. לאחר מכן הורה על הגדודים השני והשלישי של רגימנט הרגלים ה-164 להתכונן לתנועה לכיוון נהר נלימביו (Nalimbiu) ולחצות אותו בפנים האי, בעוד הגדוד השלישי של הרגימנט העשירי הזיז את תותחי ה-75 מילימטר שלו מזרחה, כדי לסייע לנחתים בקולי פוינט. הפיקוד על המבצע נמסר לבריגדיר גנרל ויליאם רופרטוס.
במהלך הלילה נחתו רופרטוס וחייליו של פולר ליד שפך נהר הנלימביו, בחוף עליו הגן הגדוד של הנקן, ובשעה 08:30 ה-4 בנובמבר הגיעו חיילי הרגימנט ה-164 לגדה המערבית של הנהר והתפרסו לאורכה. מלבד הפגזה מהסיירות "הלנה" ו"סן פרנסיסקו" ומהמשחתת "סטרט" על קווי היפנים, לא נרשמה כל פעילות נוספו באותו יום. ביום המחרת הורה רופרטוס לחיילי הרגימנט ה-164 לחצות את הנהר ולאגף את הכוח היפני שניצב מול הגדוד הראשון ליד שפך הנלימביו. שני גדודי הרגלים חצו את הנהר במרחק של 3.2 קילומטרים מהשפך ופנו צפונה לאורך הגדה המזרחית. על אף שלא נתקלו בהתנגדות עיקשת, התעכבו הגדודים בשל תנאי השטח הקשים, ולא הספיקו להגיע לחוף לפני רדת החשיכה.
בשלב זה הורה היאקוטאקה לשוג'י לנטוש את עמדותיו בקולי פוינט ולחבור לשאר הכוחות היפניים בכפר קוקומבונה, שבאזור עמק המטניקאו. יחידה אחת נותרה מאחור כדי לחפות על הנסיגה וכדי לעכב את התקדמות הנחתים, וחייליה הקימו עמדות מחופרות לאורך נחל גבאגה שליד הכפר טטרה (Tetere), ‏2 קילומטרים מזרחית לנלימביו. ב-8 בנובמבר ניסו פולר והנקן לכתר את היחידה היפנית גבאגה תוך נחיתה מהים, ובמהלך המבצע נפצע פולר ונאלץ להתפנות. גם רופרטוס נאלץ לוותר על הפיקוד לאחר שלקה בקדחת דנגי, והפיקוד עבר לידי בריגדיר גנרל אדמונד סברי.
ב-9 בנובמבר החזיקו הגדוד הראשון של הרגימנט השביעי והגדוד השני של הרגימנט ה-164 בעמדות לאורך נחל גבאגה, בעוד הגדוד השני של הרגימנט השביעי ושאר חיילי ה-164 החזיקו עמדות מזרחית ליחידה של שוג'י. האמריקנים הצליחו לסגור את הכיתור, תוך שהם ממטירים אש מרגמות, ארטילריה ומטוסים לתוך מתחם ההגנה היפני, אך החיילים היפנים מצאו פרצה בגזרה הדרומית, והצליחו להימלט דרכה.
האמריקנים סגרו את הפער בקווים ב-11 בנובמבר, אך עד אז הספיקו שוג'י ומעל 2,000 חיילים להימלט לג'ונגל בדרום. ב-12 בנובמבר טיהרו את הנחתים את עמדות היפנים בנחל גבאגה, ומצאו במתחם 475 גופות חיילים יפנים. בתום הקרב נהרגו 40 נחתים אמריקנים ו-120 נפצעו.

תוצאות הקרב

בעוד שוג'י וחייליו נסוגים לאזור ההיערכות היפני מערבית למטניקאו, פתח גדוד הפושטים השני, בפיקודו של לוטננט קולונל אוונס קרלסון, במרדף אחריהם. לאורך כל החודש הבא תקפו הפושטים של קרלסון את הכוח היפני הנסוג, והפילו בו חללים רבים, נוסף על אלה שמתו בצידי הדרך מתשישות ומתת-תזונה. כשהגיע שוג'י למפקדת הארמייה ה-17 מערבית למטניקאו בסוף החודש, נותרו עמו רק כ-750 חיילים מתוך ה-2,000 עמם יצא לדרך. השורדים השתתפו מאוחר יותר בקרב הר אוסטן, הסוס הדוהר וסוסון הים, שנערכו בדצמבר 1942 ובינואר 1943.
בעלות הברית סיכלו ניסיון יפני נוסף לתגבר את הכוחות בגוודלקנל בקרב הימי על גוודלקנל, שהתרחש בזמן ששוג'י וחייליו היו בדרכם למטניקאו. על אף שחייליו של שוג'י חברו בסופו של דבר להיאקוטאקה בקוקומבונה, אי יכולתם של היפן להעביר תגבורות ואספקה בקצב ראוי לכוחותיהם בגוודלקנל היא שהובילה לבסוף לתבוסה היפני בקרב גוודלקנל כולו.