google/wiki40b huggingface dataset:
מגסתנס

מגסתנס (ביוונית: Μεγασθένης‏; 290-350 לפנה"ס לערך) היה אתנוגרף וחוקר יווני בתקופה ההלניסטית, מחבר ה"אינדיקה". הוא נולד באסיה הקטנה (כיום טורקיה) והפך לשגרירם של סלאוקוס הראשון והממלכה הסלאוקית, אולי אצל צ'נדרגופטה מאוריה  בפטליפוטרה , הודו. זמן שגרירותו אינו ידוע, חוקרים מעריכים שהייתה לפני שנת 298 לפנה"ס, שנת מותו של צ'נדרגופטה.

מסעו

אריאנוס מסביר שמגסתנס התגורר באראכוסיה , עם האחשדרפן סיבירטיוס , ממנה הוא ביקר בהודו. אריאנוס כתב באנבסיס: "מגסתנס התגורר עם סיבירטיוס, האחשדרפן של אראכוסיה, ומדבר לעיתים קרובות על ביקורו את סנדרקוטוס (Sandracottus, צ'נדרגופטה מאוריה), מלך ההודים".
מגסתנס שהה בהודו בין השנים 288-302 לפנה"ס.
יש בידינו מידע מוחלט יותר בנוגע לחלקים של הודו שבהם מגסתנס ביקר. הוא נכנס לתת היבשת דרך מחוז פנטאפוטמיה  (כיום אזור פונג'אב), וסיפק תיאור מלא של הנהרות שנמצאים שם (כנראה חמשת פלגי המים של האינדוס היוצרים את אזור פונג'אב), והמשיך משם בדרך המלך לפטליפוטרה . ישנם דיווחים שמגסתנס ביקר במתורה , בביהאר, אולם נראה שלא ביקר בחלקים אחרים של הודו.

אינדיקה

מגסתנס תיאר את הודו בספרו "אינדיקה". הספר המקורי אבד, אבל חלקים ממנו שרדו בחיבורים יוונים ולטינים מאוחרים יותר. החיבורים המוקדמים ביותר מאלה הם חיבוריהם של דיודורוס סיקולוס, סטראבון ("גאוגרפיקה"), פליניוס הצעיר ואריאנוס ("אינדיקה" ).
בתחילת האינדיקה שלו, מגסתנס מתייחס להודים הזקנים יותר, היודעים על הגעתם הפרה-היסטורית של דיוניסוס והרקולס להודו, שהיה סיפור פופולרי מאד בקרב היוונים בתקופה האלכסנדרית. חשובות במיוחד הן הערותיו על דתות ההודים. הוא מזכיר את חסידיהם של הרקולס ודיוניסוס אך לא מזכיר בודהיסטים, מה שתומך בתאוריה שהדת הבודהיסטית לא הייתה ידועה מאד לפני שלטון אשוקה.
האינדיקה שלו שימש מקור חשוב לסופרים רבים מאוחרים יותר, כמו סטראבון ואריאנוס. הוא מתאר מקומות כמו ההימלאיה והאי סרי לנקה. הוא מתאר גם מערכת קאסטות שונה מזו הקיימת היום.

מורשת

מבין הסופרים המאוחרים  שהמתייחסים לאינדיקה בחיבוריהם, אריאנוס מדבר בהערכה רבה על מגסתנס, בזמן שסטראבון ופליניוס הצעיר מתייחסים אליו בפחות כבוד. האינדיקה עצמו הכיל סיפורים פנטסטיים רבים, למשל על אנשים בעלי רגליים הפוכות, אזניים גדולות מספיק כדי לישון בהן וללא פיות, וסופרים מאוחרים יותר כמו סטראבון סתרו את התיאורים הללו והבטיחו לקוראיהם שסיפוריו של מגסתנס, כמו גם סיפורו על ייסודה של הודו על ידי הרקולס ודיוניסוס, היו מיתולוגיים כמעט ללא בסיס במציאות.
האינדיקה של מגסתנס, כמו האינדיקה של קטסיאס, הוא בין התיאורים המערביים הידועים המוקדמים ביותר של הודו ומגסתנס נחשב אחד המייסדים של לימודי תולדות הודו במערב. הוא גם השגריר הזר הראשון הנזכר בהיסטוריה של הודו.
מגסתנס גם מעיר על קיומן של השקפות פילוסופיות קדם-סוקרטיות בקרב קאסטת הברהמן והיהודים. כחמש מאות שנה מאוחר יותר, קלמנס מאלכסנדריה בחיבורו "סטרומאטה" , ייתכן שהבין בטעות שמגסתנס הגיב לטענות על ראשוניות או עליונות יוונית, כאשר כתב שמגסתנס כתב בספר השלישי של האינדיקה שלו: "כל הדעות שביטאו הקדמונים על טבע, ניתן למצוא גם אצל הפילוסופים מחוץ ליוון, חלקן אצל הבראהמנים ההודים ואחרות בסוריה אצל אלה הנקראים יהודים". מגסתנס, כמו הפילוסוף נומניוס מאפאמיאה, פשוט השווה בין הרעיונות של התרבויות העתיקות.
יוסף בן מתתיהו מזכיר את מגסתנס פעמיים בחיבוריו, כאחד הסופרים היוונים המוקדמים שסיפרו על נבוכדנצר מלך בבל, בספר הרביעי באינדיקה.
מנזר העלייה לשמים

מנזר העלייה לשמיים אשר כונה גם מנזר סטארודביצ'י או מנזר ווז'נסנסקי (ברוסית: Вознесенский монастырь) היה מנזר לנשים הממוקם במרכז הקרמלין במוסקבה בירת רוסיה. המנזר שימש כמקום הקבורה של הצארינות והנסיכות הגדולות של רוסיה, וכן של נשות אצולה רוסיות.

היסטוריה

המנזר נוסד בשנת 1389 על ידי אאודוקסיה דמיטרייבנה, אלמנתו של דמיטרי דונסקוי. אבן הפינה של הקתדרלה של המנזר הונחה בשנת 1407, זמן קצר לפני פטירתה של דמיטרייבנה. בשנת 1415 נהרסה הקתדרלה בשריפה, ונבנתה מחדש בשנת 1467 על ידי הנסיכה מריה יארוסלאבנה, אשתו של וסילי השני.
המנזר נפגע בשריפה נוספת בשנת 1483 ונבנה מחדש בין השנים 1518–1519. הקתדרלה נבנתה מחדש בין השנים 1587–1588. למבנה זה היו חמש כיפות - הד צורני לקתדרלת המלאך מיכאל שניצבה מולה, מעברה השני של כיכר איוואנובסקיה.
בקתדרלה של המנזר נקברו סופיה ויטובטובנה, רעייתו של ואסילי הראשון; סופיה פאלאולוגה, רעייתו של איוואן השלישי; כמה מנשותיו של איוואן האיום; הדוכסית הגדולה אאודוקסיה אלכסייבנה (בתו של אלכסי הראשון); והצארינה מריה דולגורוקבה, רעייתו הראשונה של מיכאיל הראשון.
על פי המסורות הרוסית, במספר הימים שלפני חתונתו של הצאר נהגה כלתו לעתיד להתגורר במנזר. 
בשנת 1634, ביוזמת הצאר מיכאיל הראשון נבנתה כנסייה חדשה עבור המנזר. בשלהי המאה ה-17 נבנה בסמוך מגדל פעמונים. 
בשנת 1721 שופץ המנזר ביוזמת פיוטר הגדול. המנזר ניזוק בשריפה בשנת 1737 ושופץ ביוזמת אנה, קיסרית רוסיה. במהלך כיבוש מוסקבה על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1812 חפצי הקודש של המנזר, ובהם האיקונין של מרים, אם ישו שצוייר בשנת 1482 הועברו לוולוגדה. 
בשנת 1823 הורחב מבנה המנזר, ובשלהי המאה ה-19 נבנתה כנסיית קתרינה הקדושה, בסגנון נאו-גותי בתכנונו של האדריכל קארלו רוסי.
במהלך מהפכת אוקטובר נפגעו מבני המנזר מאש תותחים, ובשנת 1929 נהרס מבנה המנזר ביוזמת הממשלה הסובייטית על מנת לבנות באתר את בית הספר לפיקוד הצבא האדום.
האיקונות אשר היו במנזר הועברו לגלריית טרטיאקוב ולנשקיית הקרמלין. האיקונוסטאזיס של קתדרלת העלייה הועבר לכנסיית שנים עשר השליחים הסמוכה, וקברי בני משפחת המלוכה הועברו לאגף של קתדרלת המלאך מיכאל הסמוכה.
איזומורפיזם

הגדרה במונחי תורת הקטגוריות

בתורת הקטגוריות, מורפיזם  בקטגוריה C נקרא "איזומורפיזם", אם הוא הפיך בקטגוריה, כלומר, קיים מורפיזם  כך שמתקיים  ו- .
בקטגוריות רבות ההגדרה הזו מתלכדת עם ההגדרה הקודמת, אך הדבר אינו נכון באופן כללי.

איזומורפיזם בין חוגים

באופן דומה, אם  ו הם שני חוגים, וקיימת פונקציה חד-חד ערכית ועל  כך שעבור כל צמד איברים  מתקיים ,  וגם   (התנאי האחרון רלוונטי רק לחוגים עם יחידה) אז  ו איזומורפיים זה לזה.

איזומורפיזם בין מודולים

באופן דומה, אם  ו הם שני מודולים שמאליים מעל חוג , וקיימת פונקציה חד-חד ערכית ועל  כך שעבור כל צמד איברים  מתקיים , וגם עבור כל  מתקיים  אז ו איזומורפיים זה לזה.
בנוסף, אם  ו הם שני מודולים שמאליים מעל שני חוגים  איזומורפיים, כשהאיזומורפיזם בין שני החוגים הוא  וקיימת פונקציה חד-חד ערכית ועל  כך שעבור כל צמד איברים  מתקיים , וגם עבור כל  מתקיים  אז  ו איזומורפיים זה לזה.

איזומורפיזם בין אלגברות

באופן דומה, אם  ו הן שתי אלגברות שמקיימות את תנאי האיזומורפיות כמודול עבור הפונקציה  ובנוסף עבור כל צמד איברים  מתקיים , אז ו איזומורפיות זו לזו.

איזומורפיזם בין גרפים

אם  ו הם שני גרפים, וקיימת פונקציה חד-חד ערכית ועל  כך שקיימת קשת ב בין  לבין  אם ורק אם קיימת קשת ב בין  לבין  אז הגרפים איזומורפיים זה לזה.
שמואל כהנא

ילדותו

סבו היה שוחט ומוסמך לרבנות, אביו היה סוחר אמיד ויושב ראש האגודה הציונית בעיירה. בבית זה ספג אהבה לתרבות יהודית ולארץ ישראל. בן שש עשרה היה כאשר ארגן להקת חובבים שהעלתה מחזות ביידיש והוא שמש לחשן כנהוג בימים ההם.  
עם ראשוני העלייה השלישית עלה גם הוא דרך רומניה לארץ ישראל, עבד כפועל בנין בכל מיני עבודות חלוציות קשות,יסד קבוצת "אבניה" למפעלי בנין בתל אביב, השתתף בהגנת נוה שלום במאורעות תרפ"א ונפצע ביריות שוטרים ערביים, התגורר זמן מהבשכנותו של יוסף חיים ברנר, שיעץ לו לעלות לירושלים ולעסוק שם בתיאטרון, שאליו נמשך בכל לבו.

פועלו התרבותי בירושלים

בשנות ה-30 ייסד את משרד הכרטיסים הראשון בירושלים. 
התוודע אל סופרים מחזאים, אמנים ואנשי רוח, חלם על פיתוח אמנות הבמה בארץ, ארגן הצגות ומופעים והביא לירושלים גלריה מובחרת של אמנים, שחקני תיאטרון, נגנים, זמרים, חזנים שחוללו מהפכה בחיי הרוח והתרבות של היישובהעברי בארץ, שעדיין היה בחיתוליו. בין אלה שאת מופעיהם ארגן: התיאטרון של מרים ברנשטיין-כהן, התיאטרון של דוידוב, יאשה חפץ, זיגמונט טורקוב, יוסלה רוזנבלט, יאן פירס, זבולון קווארטין,  
מוריס שוורץ, גולינקין, האופרה עם אדיס דה פיליפ. ממיסדי התזמורת הפילהרמונית יחד עם ברוניסלב הוברמן. על פועלו זה קבל תואר יקיר ירושלים.
ולדימיר שצ'רביצקי

תחילת הקריירה

ולדימיר שצ'רביצקי נולד למשפחת פועלים בעיירה בסביבת דנייפרופטרובסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום באוקראינה). לאחר סיום בית הספר הוא עבר לעיר דנייפרופטרובסק ולמד במכון למהנדסי כימיה. הוא סיים לימודי הנדסה בשנת 1941 ועם תחילת מלחמת העולם השנייה גויס לצבא. בשנת 1941 שצ'רביצקי התקבל למפלגה הקומוניסטית. שצ'רביצקי סיים את השרות בשנת 1946 בדרגת קפטן.
לאחר חזרה לדנייפרופטרובסק, שצ'רביצקי התחיל לעבוד באחד ממפעלי התעשייה הכימית בעיר, אך תוך מספר חודשים הועבר לעבודה במנגנון המפלגתי. לאחר מילוי מספר תפקידים במנגנון המפלגתי בעיר, עבר בשנת 1957 לקייב ומונה למזכיר המפלגה. בשנים 1961-1963 שצ'רביצקי היה יושב ראש מועצת השרים של אוקראינה הסובייטית. בשנת 1963 באחת הישיבות של הוועד המרכזי של המפלגה, שצ'רביצקי מתח ביקורת על מדיניותו של ניקיטה כרושצ'וב בהקשר למנגנון המפלגתי. בעקבות כך הוא איבד את התפקיד בקייב והוחזר לדנייפרופטרובסק. בשנת 1965 לאחר עליית לאוניד ברז'נייב לשלטון, שצ'רביצקי חזר לתפקיד יושב ראש מועצת השרים של אוקראינה. לאחר שפיוטר שלסט פוטר מתפקידו, ולדימיר שצ'רביצקי מונה במקומו למזכיר הראשון של המפלגה באוקראינה, התפקיד הממסדי הבכיר ברפובליקה הסובייטית.

בראש אוקראינה סובייטית

ש'צרביצקי היה בראש אוקראינה הסובייטית במשך כ-17 שנים (1972-1989). הוא היה מאוד מקורב ללאוניד ברז'נייב שהכיר אותו עוד בהיותו עובד במנגנון המפלגתי בדנייפרופטרובסק. תקופה מסוימת שצ'רביצקי נחשב לאחד היורשים האפשריים של לאוניד ברז'נייב. שצ'רביצקי פעל רבות לפיתוח התעשייה באוקראינה תוך דיכוי כל סממני הלאומנות האוקראינית.
כאשר יורי אנדרופוב קודם, שצ'רביצקי המליץ על ראש הק.ג.ב באוקראינה להיות מחליפו במוסקבה ויטלי פדורצ'וק אכן הועבר למוסקבה והועמד בראש הק.ג.ב של ברית המועצות כולה.
עם עליית מיכאיל גורבצ'וב לשלטון, התקררו היחסים של שצ'רביצקי עם מוסקבה. בשנת 1986 התרחש אסון צ'רנוביל. שצ'רביצקי נחשב כיוזם המדיניות של הסתרת הנושא. למרות המצב הקשה והסכנות ב-1 במאי התקיים כמתוכנן מצעד גדול בקייב. אומנם, מגניו טוענים ששצ'רביצקי לא היה יכול לבטל את המצעד עקב לחץ מהקרמלין. בסתיו 1989 בלחץ של מיכאיל גורבצ'וב, פוטר שצ'רביצקי מתפקידו. לאחר מספר חודשים הוא נפטר מדלקת ראות, אך מקורביו דיברו על התאבדות על רקע הזמנתו למתן עדות בנושא אסון צ'רנוביל למחרת.
נורמה שירר

תולדות חייה

שירר נולדה וגדלה במונטריאול. בשנת 1918, עקב התמוטטות נפשית וכלכלית של אבי המשפחה, עברה עם אמה ואחותה לניו יורק. בינואר 1920 ניסתה שירר להתקבל למופע שגיונות זיגפלד בהפקת פלורנץ זיגפלד, אך נדחתה על ידו. בהמשך נבחרה לתפקידים זעירים באולפני יוניברסל, בהם בסרטו של ד.וו גריפית' " Way Down East" ובסרטים סוג ב'. בשנת 1923, לאחר ניסיונות רבים, הצליחה להרשים את לואי ב. מאייר, שהחתים אותה על חוזה באולפנו. עקב החוזה עברה שירר מניו יורק להוליווד, שם פגשה לראשונה בסגנו של מאייר, אירווינג ת'ולברג. לאחר מספר תפקידים שוליים לוהקה לבסוף ב-1924 לתפקיד ראשי בסרט הראשון של אולפני מטרו גולדווין מאייר המאוחדים, "He Who Gets Slapped". לאחר מכן כיכבה בכ-20 סרטים אילמים והפכה לאחת הכוכבות הבולטות של האולפנים.
בין קיץ 1925 וקיץ 1927 היה ברור לתקשורת שסיקרה את הוליווד שהכוכבת הצעירה שירר והמפיק ת'ולברג, הם זוג. השניים התחתנו ב-29 בספטמבר 1927 בחתונה שזכתה לכינוי "חתונת השנה".
סרטה המדבר הראשון, "The Trial of Mary Dugan" (המשפט של מרי דוגן, 1929) היה הצלחה קופתית וסימל שעבורה, בניגוד לרבים אחרים, לא סימן המעבר לסרטים מדברים את סוף הקריירה. לאחר שני סרטים נוספים הגיע סרטה החשוב ביותר - "הגרושה", עליו זכתה בפרס אוסקר ובשינוי תדמיתי מ"ילדה טובה" לאשה בוגרת, משוחררת ועצמאית. ששת הסרטים הבאים בכיכובה בתדמית זו, Their Own Desire (1930) שזיכה אותה במועמדות לאוסקר, Let Us Be Gay (1930), "נפש חופשיה" (A Free Soul (1931)) לצידו של קלארק גייבל שזיכה אותה במועמדות נוספת לאוסקר, Strangers May Kiss (1931),‏ Private Lives (1931) ו- Riptide (1934) היו ללהיטים קופתיים וסימנו אותה, לצד גרטה גרבו וג'ואן קרופורד, ככוכבת הגדולה של MGM. שתי הכוכבות האחרות טענו ששירר מקבלת את כל התפקידים הטובים בזכות נישואיה למנהל האולפנים.
תחילת אכיפת קוד ההפקה ב-1934 שם קץ לדמותה המשוחררת. סרטה משנה זו, "The Barretts of Wimpole Street" היה להצלחה קופתית וזיכה אותה במועמדות לאוסקר על תפקידה כמשוררת אליזבת בארט בראונינג. שני סרטיה הבאים "רומיאו ויוליה" (בתפקיד יוליה) ו"מרי אנטואנט" (בתפקיד הראשי), זיכו אותה אף הם במועמדויות לאוסקר.
ב-1936 הופיעה פעם נוספת ואחרונה לצידו של קלארק גייבל בסרט "Idiot's Delight" וב-1939 לוהקה על ידי ג'ורג' קיוקור לסרט רב-המשתתפות "הנשים" (לצד ג'ואן קרופורד, רוזלינד ראסל, פולט גודארד וג'ואן פונטיין). במהלך מלחמת העולם השנייה הופיעה בסרט  (1940) Escape כמאהבת של קצין נאצי וויתרה על התפקיד הראשי בסרט גברת מיניבר. בכך נחתמה קריירת המשחק של שירר.

חיים אישיים

שירר חיה עם ת'ולברג עד מותו ב-1936. לזוג היו שני ילדים אירווינג ג'וניור (1930–1988) וקתרין (1935–2006). לאחר פרישתה ממשחק נישאה למדריך סקי צעיר ממנה בשם מרטין ארוז'ה (Martin Arrougé ;1914 – 1999), הם היו נשואים עד מותה ב-1983. בניגוד לכוכבי עבר רבים היא לא הופיעה עוד לאחר פרישתה בשום סרט או הופעה בטלוויזיה.
בית הכנסת העתיק בדיר עזיז

בית הכנסת העתיק בדיר עזיז הוא בית כנסת מתקופת המשנה והתלמוד בדרום רמת הגולן. בית הכנסת נמצא ליד הכפר הסורי הנטוש דיר עזיז. שרידי בית הכנסת התגלו לראשונה על ידי סר לורנס אוליפנט בסוף המאה ה-19. בית הכנסת הוא אחד משני מבני ציבור שהיו ביישוב. בית הכנסת ממוקם על המורדות לכיוון דרום נחפר ושוחזר בחפירות ארכאולוגיות. 
בשנת 1998 נערכה משלחת חפירה מטעם המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ומכללת כנרת בראשות חיים בן דוד, צבי אורי מעוז ואורן זינגבוים. החפירות התנהלו באתר עד שנת 2004. בחפירות נחשפו אולם מלבני (בזיליקה) שמידותיו 11 מטר על 18 מטר, ובו ערמת אבני גזית, אשר לפי הסברה מקורן בבית הכנסת שחרב ב"רעש שביעית" בשנת 749 לספירה. מתחת לרצפת האולם נמצאו מאות מטבעות, שהמאוחרים ביניהם מימי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (הרבע השני של המאה ה-6 לספירה). בקיר הדרומי של האולם גומחה בולטת לארון הקודש.
על אחד ממשקופי בית הכנסת הקדום נמצא הכיתוב בשפה היוונית: ΑΖΙΖΟ, המצביע על כך שיש אפשרות שהשם "עזיז" קשור לשמו המקורי של היישוב התלמודי במקום.
Macht Arbeit Frei?

היסטוריה

הגרסה המוקדמת של העבודה "Macht Arbeit Frei?" הוצגה בסימפוזיון בגרמניה בשנת 1991. בשנת 1992 זכה תומרקין בפרס רודן מטעם מוזיאון האקונה הפתוח (Hakone Open Air Museum) ומוזיאון אוצוקושי גאהרה ביפן על עבודה זו. שתי גרסאות של העבודה מוצבות כיום בגן אבו נבוט בתל אביב-יפו ובגן הפסלים בכוכב הירדן.
הפירמידה, כתב תומרקין, "היא אבן-הפינה של החברה-האנושית. בה רוכזו כל הידע, הכוח והמשאבים של העולם העתיק: הנדסה, אמנות, לוגיסטיקה, טכנולוגיה, אספקה ואדמיניסטרציה". תומרקין בחר לעצב את הכניסה לפירמידה באופן המאזכר את הכניסה למחנה הריכוז אושוויץ II - בירקנאו והופך אותה ל"בית חרושת ענק למוות". גם שמה של העבודה "Macht Arbeit Frei?‎" - מאזכר את מחנה הריכוז בהיותו פרפרזה על הכתובת "העבודה משחררת" ("Arbeit macht frei"), שהופיעה בכניסה למחנה.
קרון המתכת, הניצב על גבי מסילת רכבת, נושא דמות שוכבת המתוארת כחנוטה חלקית וצלובה. פניה הם כפני האמן. מן הקרון נמתח כבל מתכת המושך אותו אל עבר הפירמידה. מעברו האחר של הקרון, במקביל לפירמידה, נמצאת מעין תלולית עשויה חלוקי אבן, המאזכרת את האסתטיקה של גני הזן היפניים.
הגרסה שהוצבה בכוכב הירדן שונה מן הגרסה המוצבת בתל אביב-יפו בכך שהפירמידה בתל אביב עשויה יציקת בטון הצבועה צהוב, לעומת הפירמידה בכוכב הירדן, העשויה לוחות מתכת חשופה. בנוסף, במקום תלולית חלוקי האבן יצר תומרקין אלמנט פיסולי מופשט העשוי יציקת מתכת.
שמואל שריג

פעילותו בארגון ההגנה

מתוך ספרו "סיפור חיי" :
"בהגנה הלך והתגבש רעיון מוזר שהיום קשה אפילו להעלותו על הדעת. המחשבות התרכזו לשאלה מה יעשה היישוב היהודי אם וכאשר הנאצים יכבשו את הארץ – כיצד נתגונן ונתנהג. אין לשכוח כי היינו אז בסך הכל יישוב של כחצי מיליון תושבים.
התוכנית שהתגבשה בהנהגת היישוב וההגנה הייתה, כי נלחם בגרמנים ובמרד הערבי עד הסוף, מעין "מצדה" שנייה." ראה ערך מאתיים ימי חרדה
שמואל גויס על ידי יוסף אבידר, המפקד הכללי של צפון הארץ שהציע לו לעמוד בראש מה שיהיה לאחר מכן הג"א, בריכוז על הכרמל. במסגרת תפקידו היה עליו לעמוד בקשרים עם מכבי האש, בתי החולים וארגוני הקשישים אם הם קיימים או לארגן אותם.
שמואל מספר בספרו על סיום הפעילות:
"בראשית שנת 1943 נכשלה התקדמות הגרמנים לעבר מצרים. ההגנה התחילה לרכז את עיקר פעולותיה בפיתוח אמצעי לחימה לקראת המאבק על עצמאות וביטחון. שלמה גור הקים מוסד בשם "חמד" (חיל מדע) שהפך מאוחר יותר לזרוע המרכזית של פיתוח כלי מלחמה של צה"ל – "רפא"ל" – לאור התפתחות זו נגנזה תוכנית "מצדה" על הכרמל והמשרד שלנו נסגר."

המעבר לענף המדגה

שנות הארבעים פרצה מחלה מסתורית בדגה בארץ, בשם פרימנזיום (Prymnesium). ארגון מגדלי הדגים חיפש אדם, שייקח על עצמו את העבודה הדרושה ויעמוד לרשות החוקרים באוניברסיטה העברית, אשר חקרו את התופעה וחיפשו דרכים להיאבק בה. שמואל לקח על עצמו את התפקיד.
לאחר הכשרה בת מספר חודשים על ידי סטודנט שהגיע מהאוניברסיטה הפך שמואל למנהל המעבדה לבדיקות פרימנזיום. בהמשך, בהמלצתו של פרופסור רייך ובאישור מזכירות ארגון מגדלי הדגים הוחלט להקציב הקצבה מיוחדת לאוניברסיטה, באמצעותה נקבעה המחלקה למיקרוביולוגיה בהנהלתו של ד"ר משה שילה, ככתובת לחקר מחלות דגים, כשהמעבדה בניר-דוד מהווה תחנת שדה שלה.
מתוך כתבתו של אורי דרומי מהארץ במדור אחרי מות, לאחר מותו של שמואל:
במחצית שנות הארבעים פקדה מחלה מסתורית את דגי העמק (פרימנזיום) והוקמה בניר דוד מעבדת מחקר, ששריג ניהלה במשך שנים רבות, בהנחיה אקדמית של פרופ' משה שילה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. פרופ' אילן פפרנה, הרואה עצמו כאחד מבני טיפוחיו, מעלה על נס את העובדה ששריג העלה את נושא מחלות הדגים לרמה מדעית, ופירסם בעיתון "במדגה", אותו ערך במסירות, עבודות ראשוניות בעניין. לדבריו, שריג שם את ישראל על המפה העולמית של מחלות דגים. מחליפו, ד"ר יצחק בז'רנו, שנלווה אליו בכנסים בינלאומיים, התפעל מיכולתו של האיש, שאפילו תעודת בגרות לא הייתה לו, לתקשר בצורה מופלאה עם פרופסורים ומומחים. אל המעבדה המשיך לבוא כמעט עד יומו האחרון.
פרנק הרלי

חייו

הרלי היה השלישי בחמישה ילדים וגדל בפרבר של סידני, אוסטרליה. בגיל 13 ברח מהבית, עבד במפעל פלדה וכעבור שנתיים חזר הביתה ללמוד בבית הספר הטכני המקומי ולשמוע הרצאות מדעיות באוניברסיטת סידני. בגיל 17 קנה את המצלמה הראשונה שלו, מצלמת בראוני בוקס של קודק במחיר 15 שילינג, שאותם פרע בתשלומים של שילינג בשבוע. הוא למד צילום בכוחות עצמו וכבש לו מקום בתעשיית הגלויות, שם עשה לו שם הודות למצבי הסכנה שבהם הציב את עצמו כדי להשיג תמונות מדהימות, שכללו עמידה אל מול רכבת מתקרבת כדי להנציח אותה על סרט הצילום.
בשנת 1908, בהיותו בן 25, נודע להרלי שחוקר הארצות האוסטרלי דאגלס מוסון מתכנן משלחת מחקר לאנטארקטיקה; חבר משכונת מגוריו של הרלי, הנרי מאלארד, שניגש גם הוא לראיון עם מוסון, המליץ על הרלי לתפקיד הצלם הרשמי של המשלחת האוסטרלית לאנטארקטיקה של מוסון. הרלי מספר בביוגרפיה שלו איך תפס את מוסון בדרכם לראיון שלהם ברכבת וניצל את ההזדמנות לשכנע אותו לתת לו את התפקיד. מוסון השתכנע. מאלארד, בעל זיכיון מקומי של קודק, שהרלי היה חייב לו כספים, סיפק ציוד צילום למשלחת, שיצאה לדרכה בשנת 1911 וחזרה בשנת 1914.
לאחר שובו ממשלחת מוסון, יצא הרלי אל אזור נידח ושומם באוסטרליה, שם הביא לו שליח אבוריג'יני מברק ובו הזמנה מסר ארנסט שקלטון, להצטרף אליו כצלם הרשמי של משלחתו. המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, שיצאה לדרך בשנת 1914 ולא שבה עד אוגוסט 1916, לאחר תלאות שונות ומשונות; הרלי היה חלוץ בהפקת מספר רב של תמונות צבע של המשלחת, תוך שימוש בתהליך פאג'ט של צילום בצבעים, שהיה פופולרי בשנים ההן. בהמשך אסף את התיעוד שצבר ובשנת 1919 יצר את הסרט התיעודי "דרום". סרטי הצילום שלו שימשו גם בסרט ה-IMAX משנת 2001, "ההרפתקה האנטארקטית של שקלטון".
ארמין, נסיך ליפה

ביוגרפיה

ארמין נולד ב-18 באוגוסט 1924 בדטמולד ללאופולד הרביעי, נסיך ליפה ולאשתו השנייה, אנה, נסיכת איזנבורג ובידינגן, בתם של ברונו, נסיך איזנבורג ובידינגן השלישי וברטה, רוזנת קסטל-רידנהאוזן. ארמין היה בן דוד ראשון של הנסיך ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד, בן זוגה של יוליאנה, מלכת הולנד, ואף שימש כשושבין בחתונתם בשנת 1937.
בשנת 1949 מת אביו, וארמין ירש את תאריו ונחלותיו. ב-22 במרץ 1953, הוא ויתר על המיקום שלו לטובת אחיו למחצה, הנסיך לאופולד. מהלך זה גרם למחלוקת בתוך הבית, וכמה נסיכים התחילו בהליכים משפטיים. הנסיך לאופולד ויתר בשנת 1958 על ראשות הבית לטובת אחיו הבכור, הנסיך ארנסט. מאוחר יותר באותה שנה, הוסכם על ידי כל הנסיכים הנוכחים באספה שהתקיימה, כי הנסיך המבוגר ביותר החי בגרמניה הוא יהיה ראש הבית, ובשל כך הפך הנסיך זימון קזימיר לראש הבית.
למרות שהסכים לכך בזמנו, ארנסט אוגוסט, נסיך ליפה, בנם של יוליוס ארנסט, נסיך ליפה ומריה, דוכסית מקלנבורג, מאוחר יותר הוא שינה את דעתו, מתוך אמונה כי כל נסיכי הבית, ולא רק אלו שחיים בגרמניה, צריכים להיחשב. בסופו של דבר הוא מת בשנת 1990, ובנו פרידריך וילהלם, נסיך ליפה המשיך את טענותיו לראשות הבית. בנוסף, הנסיך ארמין טען שהוא לא חושב שהחלטתו בשנת 1953 הייתה בלתי חוזרת, טען גם הוא להיותו ראש הבית, בהתחשב בעובדה כי הוא ירש את ההון המשפחתי, כולל אדמות חקלאיות, יערות, וטירת דטמולד, בה הוא התגורר.
ב-20 באוגוסט 2015 מת ארמין בדטמולד, ובנו שטפן, נסיך ליפה ירש את תאריו ונחלותיו.
וופרטל

תרבות ואומנות

בית האופרה של וופרטל נבנה במקור כ"תיאטרון העירוני" של ברמן בשנת 1905. המבנה ניזוק קשות בהפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ונפתח מחדש למבקרים בשנת 1956. הוא שופץ שוב במהלך  2006-2009. 
אולם הקונצרטים Concherthall Stadthalle הוא ביתה של התזמורת הסימפונית העירונית והוא מפורסם בזכות האקוסטיקה היוצאת דופן שלו. 
מאז 1973 פועל בעיר "תיאטרון המחול של פינה באוש" ("Tanztheater Wuppertal Pina Bausch"(גר')), שממשיך לפעול גם לאחר מותה של האמנית ב-2009. הבעלות על התיאטרון מתחלקת בין העיר (95%) לבנה של האמנית המנוחה (5%).
המוזיאון לאומנות Von der Heydt מציג יצירות אומנות מהמאה ה -17 ועד ימינו. היצירה הראשונה של פיקאסו שהופיעה אי פעם בציבור הוצגה כאן לראשונה. 
הפסל טוני קראג הקים בוופרטל את גן הפסלים  Skulpturenpark Waldfrieden אשר כולל גם אולם תצוגה מקורה.   
בנוסף, בוופרטל ישנו גן חיות עירוני וכן גן בוטאני.

אישים חשובים

בוופרטל נולד ב-1820 פרידריך אנגלס, אשר יחד עם קרל מרקס פרסם את המניפסט הקומוניסטי רב ההשפעה.
יוהנס ראו, אשר שימש כראש עיריית וופרטל, כראש ממשלת נורדריין-וסטפאליה במשך עשרים שנה וכנשיא גרמניה במשך חמש שנים, נולד בוופרטל ב-1931. 
ב-1869 נולדה בעיר המשוררת והמחזאית היהודייה אלזה לסקר שילר. המחזה הראשון שלה, Die Wupper, קרוי על שם הנהר.
מגדל נוה נוף

מגדל נוה נוף (בעבר מגדל נוה) הוא גורד שחקים  בדרום בת ים ומיועד למגורים. השלמת בנייתו הסתיימה בשנת-2013. הוא כולל 42 קומות ומתנשא לגובה של 158.5 מטרים. הוא הפך למגדל המגורים הגבוה ביותר בישראל בנטלו את התואר ממגדל W בתל אביב-יפו.
תכנון המגדל החל בשנת 2006 על ידי משרדי האדריכלים גל מרום וישר וביוזמת חברת נוה, במסגרת פיתוח אזור דרום בת ים. תחילה היה אמור המגדל להתנשא לגובה של 25 קומות, אך בטרם החלו עבודות הבנייה שונתה התוכנית ב-2010. שטח הפרויקט הוא כחמישה דונם והוא כולל 162 דירות, רובן פונות לים התיכון, שמרוחק כ-350 מטר מהמגדל. במגדל כלול לובי עם בר וחדר כושר. בצמוד אליו נמצא פארק עירוני גדול, הטיילת העירונית ומספר בתי מלון.
חלק ניכר מהדירות במגדל נרכש בידי תושבי חוץ, בעיקר אזרחי צרפת וארצות הברית.
חלק מתושבי האזור התנגדו לבניית המגדל הגבוה בצורה יוצאת דופן ודאגו מיכולת התשתיות באזור לתמוך במגדל זה].
חסידות ביאלא

חסידות ביאלא היא חצר חסידית הנקראת על שם העיר ביאלא פודולסק שבפולין שבה התגורר האדמו"ר רבי יצחק יעקב רבינוביץ מביאלא. חסידות ביאלא היא המשך לחצרות לענטשנא, אוסטרובא ופשיסחא.
במהלך הדורות נקראה החצר בשמות שונים (פארציווא, מעזריטש, לובלין, שדליץ, לברטוב) על פי מקומות מגוריהם של אדמו"רי החצר, אך לאחר השואה חזרה החצר להיקרא ביאלא.
לאזאר לוי

קורות חיים

לאזאר לוי נולד בשנת 1882 בבריסל שבבלגיה להורים צרפתים. הפדגוג ווירטואוז הפסנתר לואי דיאמר (1843–1919) לקח את הילד המוכשר תחת חסותו בקונסרבטואר של פריז, ולוי זכה בפרס הראשון של הקונסרבטואר בשנת 1898. נוסף ללימודי הפסנתר למד גם הרמוניה וקונטרפונקט. בין חבריו ללימודים ולנגינה בצוותא היו אלפרדו קאזלה, אלפרד קורטו, ג'ורג'ה אנסקו, פייר מונטה, מוריס ראוול וז'אק טיבו. בגיל עשרים הופיע לוי בקונצרט הבכורה שלו בתזמורת קולון, בנגינת הקונצ'רטו בלה מינור של רוברט שומאן בניצוח אדואר קולון. לאזאר-לוי, פדגוג ברוך-השפעה, מלחין, נגן עוגב ופסנתרן וירטואוז, ניגן בביצועי בכורה יצירות מאת מלחינים צרפתיים בני זמנו, בהם פול דיקא ודריוס מיו. כמו כן היה מתומכיו המוקדמים של איסק אלבניס, שאת "איבריה" שלו (הספר הראשון) ניגן בשנת 1911.
ברסיטלים הראשונים של לוי היה נוכח קאמי סן-סאנס, שחיווה את דעתו מן השורה הראשונה, כי לוי מחונן "בשילוב הנדיר של שלימות טכנית ומוזיקליות".
בשנתו העשרים וחמש היה לוי שותף לכתיבת Méthode Supérieure לפסנתר בהוצאת דיאמר (שלוי היה לעוזרו), אף כי בשנים הבאות המליץ על טכניקת פסנתר אישית וחדשנית בהרבה, שהייתה כרוכה במידה רבה יותר בטכניקת יד וזרוע מאשר בטכניקת אצבעות צרופה, כשכריות האצבעות לוחצות לעומק על הקלידים.
לוי היה פרופסור מכובד להוראת הפסנתר בקונסרבטואר של פריז, תחילה כמורה זמני (1914-16 ו-1921-23) ובהמשך כמחליפו של קורטו (1923-40; התמנה מחדש 1944-53).
כיהודי בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה, היו חייו תלויים על בלימה, אך הוא שרד הודות לתנועה מתמדת, עירנות בלתי פוסקת, ישיבה במחבוא, חיים בשמות לא-לו ובמסמכים מזויפים. משרתו בקונסרבטואר נמסרה למרצ'ל קיאמפי ולא הושבה לו. בנו הצעיר, פיליפ, לוחם מחתרת בולט, הוסגר לגסטאפו בידי שני משתפי פעולה נאצים צרפתים, נאסר ונשלח למחנה הריכוז דראנסי, שם זוהה כיהודי ועונה בידי קצין האס-אס אלויס ברונר.
בין תלמידיו היו קלרה הסקיל, סולומון קוטנר, מוניק האס, לוקאס פוס, ג'ון קייג', קזימייז' סרוצקי, מרסל דיפרה ועוד וירטואוזים רבים, המוכרים בעיקר בצרפת של ימינו.
יפה בן מנשה

ביוגרפיה

נולדה בכורדיסטן העיראקית, לרב יצחק נח. במשפחתה ספגה חינוך דתי לאומי ציוני. עלתה ארצה כילדה עם הוריה במסגרת מבצע עזרא ונחמיה בשנת 1951. עם הגיעה לישראל התגוררה המשפחה באוהלים, ובהמשך עברה למעברת פחונים (מעברת יוחנן) הסמוכה ליבנה. כעבור מספר שנים עברה משפחתה למושב אלקוש בצפון ישראל, בשל ערכיו הציוניים של אביה. בן מנשה לא למדה עקב מצבה הכלכלי הקשה של המשפחה. בגיל שמונה עשרה נישאה וילדה ארבעה בנים. בהמשך אימצה את שיטת הלימוד של אביה הרב שלימד ב"חדר", והכינה נערים לבר מצווה בהתנדבות.
לאחר מותו של אביה החליטה בן מנשה להמשיך את דרכו. בהמשך כתבה שני ספרים. הראשון, "דומיה וסער", עוסק במחתרת טרום העלייה לארץ ישראל, בעליית "עזרא ונחמיה" בשנים 1950–1951, ובקליטתם של העולים בישראל. הספר תורגם לאנגלית, כורדית וערבית.
ספרה השני, "צלו של נודד", מתאר את תלאותיהן של שלוש משפחות אשר איבדו את ילדיהן בעת גירוש ספרד.
בנוסף, מתרגמת בן מנשה משלים וסיפורים בחרוזים שמוסר השכל בצידם, ששמעה בילדותה, וכן יותר מ-300 אמרות כנף ואמרות אשר יש בהם מוסר השכל.]