מארי תרז, נסיכת צרפת

ילדותה

הנסיכה מארי תרז שרלוט נולדה בארמון ורסאי, ילדתם הבכורה של לואי השישה עשר, מלך צרפת ורעייתו מארי אנטואנט, שחיכו כמעט שמונה שנים מאז נישואיהם לילד. הנסיכה נקראה על שמה של סבתה, מריה תרזה, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, וכבתו הבכורה של המלך הצרפתי המכהן היא קיבלה את התואר מאדאם רויאל. מארי אנטואנט מינתה את חברתה הטובה, דוכסית פוליניאק כאומנת והמחנכת של מארי תרז, ומאוחר יותר גם של אחיה הצעירים.

המהפכה הצרפתית

ביוני 1789, בעוד הרוחות מחוץ לארמון סערו והמהפכה הצרפתית הלכה והתקרבה, חוותה הנסיכה מארי תרז טרגדיה אישית, כאשר אחיה בן השבע, לואי ז'וזף, דופן צרפת ואחותה התינוקת סופי מתו ממחלה בהפרש של שבועיים, חודש לפני הסתערות ההמון על הבסטיליה. ביולי, לאחר נפילת מבצר הבסטיליה, שלח המלך רבים מבני משפחתו וחבריו אל מחוץ לצרפת, בעוד שהוא בעצמו התעקש להשאר בממלכה יחד עם משפחתו. בין אנשי החצר שברחו לחו"ל הייתה גם אומנתה של מארי תרז, דוכסית פוליניאק, אותה החליפה בתפקיד לואיז אליזבת דה קרואי. פולין, בתה של לואיז אליזבת, הפכה לידידתה הקרובה ביותר של הנסיכה מארי תרז ונשארה קרובה אליה כל חייה. באוקטובר 1789 הסתער המון פריזאי על ארמון ורסאי והכריח את המלך ומשפחתו לעזוב את הארמון ולעבור להתגורר בארמון טווילרי תחת תנאי מעצר בית.
עם הדרדרותו של המצב הפוליטי בצרפת הגיעו המלך ומארי אנטואנט למסקנה כי חייהם וחיי ילדיהם היו בסכנה וכי הם יהיו בטוחים רק אם יברחו מפריז התוססת. ביוני 1791 ברחה המשפחה המלכותית, מחופשת לאצילים רוסים, מארמון טווילרי וניסתה להגיע לטירת מונמדי המלוכנית שבצפון מזרח המדינה, אולם המשמר הרפובליקני זיהה את המלך בעיר וארן, עצר אותו ואת משפחתו והחזיר אותם לפריז, שם נכלאו במבצר הטמפל. בינואר 1793 אביה של מארי תרז, המלך לואי השישה עשר, הוצא להורג באשמת בגידה במדינה. הנסיכה, שהייתה קרובה מאוד לאביה, הייתה שבורת לב ממותו.

מאסרה במבצר הטמפל

מארי תרז נשארה כלואה במבצר הטמפל יחד עם אמה ואחיה הצעיר לואי שארל (שהוכר כעת על ידי תומכי המלוכה כמלך לואי השבעה עשר), עד יולי 1793, אז הופרד המלך הצעיר מאמו ואחותו ונכלא בתא נפרד. בתאה של מארי תרז נותרו כעת שתי נשים נוספות - אמה מארי אנטואנט, ודודתה, הנסיכה אליזבת. 
באוקטובר 1793 נלקחה מארי אנטואנט לכלא הקונסיירז'רי באשמת בגידה וגילוי עריות עם בנה. מארי אנטואנט נשפטה והוצאה להורג ב-16 באוקטובר ובלילה האחרון כתבה מכתב אחרון לאליזבת ולמארי תרז, אשר מעולם לא הגיע ליעדו. הן לא קיבלו כל ידיעה מה עלה בגורלה של המלכה.
כאשר הגיע חיילים לקחת את דודתה, ב-9 במאי 1794, אמרה לה אליזבת כי אין לה מה לדאוג וכי היא תשוב אליה במהרה. החיילים משכו את אליזבת' מהתא ואמרו לה "את לא תחזרי". היא הוצאה להורג יום למחרת באשמת מתן עזרה לתומכי המלוכה הגולים. 
מארי תרז נותרה לבדה במבצר, כשהיא אינה יודעת מה עלה בגורלם של בני משפחתה. מזיכרונותיה עולה כי היא נהגה להאזין בקפידה לרחשים ולקולות מחוץ לדלתה, כדי לזהות מתי עוברים השומרים והאם תוכל לזהות את קולו של אחיה, אותו לא שמעה זמן רב. היא נהגה לצפות מראש מתי השומרים נכנסו לחדרה והייתה ישנה בבגדיה כדי שלא יפתיעו אותה ויכנסו לחדרה מבלי שתהיה לבושה כיאות בבואם. בטקסט שכתבה הנסיכה הצעירה על קירות תאה היא דיווחה כך על מצבה: "מארי תרז שארלוט היא האדם האומלל ביותר בעולם. היא אינה מקבלת חדשות על אמה ואינה מורשת להתאחד עמה על אף שביקשה זאת אלפי פעמים. אלוהים ישמור על אמי היקרה אותה אני אוהבת ושאיני יודעת מה מצבה. אבא, שמור עלי מלמעלה. אלוהים, סלח לאלה אשר גרמו סבל להוריי".
במהלך תקופת מאסרה נותרה מארי תרז בודדה בתאה, כששוב ושוב היא מבקשת מהשומרים ידיעות על משפחתה ומבקשת שוב ושוב לראות את אחיה, אשר נכלא בקומה מעליה. ב-11 במאי 1794 ביקר את הנסיכה בתאה מקסימיליאן רובספייר, אשר דיווחים על ביקורו מתעדים כי הוא צפה בה אולם לא שוחח עמה. 
היא שוחררה רק לאחר ששכך משטר הטרור, בדיוק ביום הולדתה ה-17 (19 בדצמבר 1795), בתמורה להשבתם של מספר שבויים צרפתיים שנשבו על ידי אוסטריה. לקראת שחרורה הקרב היא הורשתה לקבל מלווה שתכנס לתאה, תשוחח עמה ותעביר לה בגדים וספרים, וכן הורשתה לצאת מתאה ולנשום אוויר בגן המבצר. בגן היא זיהתה את הכלב של אחיה הקטן, העבירה אותו לרשותה ואף התעקשה לקחת אותו עימה כאשר עזבה את צרפת.  
לאחר יותר משנה בה מארי תרז חיה לבדה ולא דיברה עם אף אדם, היא התקשתה לשוחח שוב עם האנשים שסביבה, ועבדה עם המלווה שלה על תרגילי קול על מנת להצליח לנהל שיחה. רק אז גילתה מארי תרז על גורלם של בני משפחתה והורשתה להיכנס לתא בו נפטר אחיה, על מנת לגלות שצייר על קירות התא באמצעות גיר ציור של פרח והשאיר הודעה לא גמורה לאמו, שבה ככל הנראה ביקש ממנה לסלוח לו.
מארי תרז הייתה שבורת לב, אולם מחליפת מכתבים עם דודה, לואי ה-18 וקרובי משפחה נוספים, מאסרה בצרפת וחוויות הטרור שאותם חוותה הביאו אותה להקדיש את חייה לזיכרון בני משפחתה ולסייע למשפחת בורבון לשוב לצרפת. היא שוחררה ונלקחה לווינה, אל חצר המלוכה של בן דודה, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מבין חפציה המעטים שהביאה עימה היו חפצים של הוריה ואחיה, אותן שמרה קרוב עד ליום מותה.

החיים בגלות

לאחר שהות קצרה באוסטריה עברה מארי תרז להתגורר בקורלנד (כיום בלטביה) יחד עם דודה, אחיו של אביה, שהכריז על עצמו כמלך לואי השמונה עשר. לואי ה-18 התגורר בשטחי האימפריה הרוסית כאורחו של הצאר פאבל הראשון. לואי, שלא היו לו ילדים משלו, רצה שאחייניתו תנשא לבן אחיו, לואי אנטואן, דוכס אנגולם, שהיה השני בסדר הירושה לכתר הצרפתי באותה התקופה (אחרי אביו, לעתיד המלך שארל העשירי). מארי תרז, ששאפה להיות שוב חלק מהמשפחה, הסכימה מיד. הזוג נישא בשנת 1799, אולם הנישואים היו עקרים.
משפחת המלוכה הצרפתית הגולה עברה להתגורר בבריטניה, שם העניק לה המלך ג'ורג' השלישי מגורים והייתה חלק מחצר המלכות של המלך ג'ורג' הרביעי עד נפילתו של נפוליאון בשנת 1814.

השיבה לצרפת

ב-6 באפריל 1814 הוכתר דודה של מארי תרז, לואי השמונה עשר כמלך צרפת, לאחר נפילתו של נפוליאון. המשפחה המלכותית חזרה לפריז ב-28 ביולי 1815. השיבה לצרפת הייתה קשה למארי תרז. שלא כמו לואי ה-18, היא לא לקחה חלק במשחקים הפוליטיים שאפשרו לו לחזור לשלטון. רבים ממתנגדי המלוכה מן העבר, אלה שלקחו חלק פעיל ברצח אביה ואימה, הפכו את עורם על מנת לשמור על כוחם ועם שובו של לואי ה-18 לפריז עברו לעמוד לצידו. בעבור לואי ה-18 היה זה חלק מהמחיר שיש לשלם בעבור הכתר, אולם מארי תרז לא בטחה עוד בשום אדם ולא עסקה בפוליטיקה הצרפתית. היא הקפידה לא לקחת חלק באירועים, במסיבות או בחגיגות בהם לוקחים חלק מתנגדי המלוכה שהפכו את עורם, והיוותה תזכורת אבלה מהלכת ויומיומית בעבור בני המשפחה ואנשי החצר למאורעות האימים של המהפכה.
דוגמה לכך ניתן למצוא בהשתלשלות סיפורו של פושה. פושה היה אחד ממתנגדיו הקולניים של לואי ה-16 אביה של מארי תרז, וחתימתו מתנוססת על גזר הדין שהוביל את לואי ה-16 לגליוטינה. יוסף פושה השכיל להפוך את עורו שוב ושוב על מנת לשמור על כוחו בשלטונו של נפוליאון, ולאחר מכן בשלטונו של לואי ה-18. כאשר מארי תרז שהתה בארמון המלוכה בשנית, פושה זכה להיות שר בממשלתו של לואי ה-18 ועל אף חלקו הניכר ברצח המלך והמלכה הסכים לואי ה-18 לקבל את עזרתו בכיבוש כס המלוכה. בעבור בני משפחת בורבון אשר ברחו מוורסאי לפני שנתפסו, פושה היה נסבל כחלק מהפוליטיקה השלטונית, אך לא כך בעבור מארי תרז. נוכחותו הייתה תזכורת למה שאיבדה. סופו של פושה היה בכך, שחוסר יכולתה של מארי תרז לסלוח ולשכוח הביא לדרישה של בני המשפחה מלואי ה-18 לגרש את רוצחי לואי ה-16 מהארמון. לואי ה-18, שאין לו עוד צורך בפושה לאחר כיבוש השלטון, מצווה לשלח את השר באמירה ש"יש למנוע מהדוכסית המסכנה את הדבר, שתהא צפויה תמיד לפגישה עם הפרצוף המתועב הזה".
מארי תרז  חזרה לצרפת עם מטרה ברורה אחת, למצוא את אחיה, לואי שארל. היא שמעה את השמועות בדבר מותו, אולם בד בבד נשמעה הטענה כי לפני מותו הוחלף הנסיך הצעיר בילד אחר, כאשר לואי שארל נמלט מכלאו ולמעשה היה זה המתחזה שמת בכלא בעוד לואי שארל חי. על כן, מארי תרז מכלה את זמנה בחיפושים ובפגישות עם כל מי שיכול לספק לה מידע בנושא. היא ביקרה באתרים של קברי האחים, בהם הושלכו גופות המתים מהגליוטינה ומתקופת הטרור של המהפיכה, ואירגנה חיפושים אחר גופות הוריה, אחיה ודודתה. היא נפגשה עם כל מי שמסר לה רסיסי מידע על מיקום קבורתם, שעותיהם האחרונות, ונפגשה עם מתחזים רבים שטענו שהם-הם אחיה האבוד. לבסוף מצאה מארי תרז את גופותיהם של בני משפחתה והביאה אותם לקבורה מכובדת. גופתו של אחיה הקטן לא נמצאה, אולם יודעי דבר הובילו אותה למקום בו הושלכה גופתו הקטנה. 
פעולותיה של מארי תרז בפריז זכו לתמיכתו של לואי ה-18, אשר הסתמך על אהדת הצרפתים למארי תרז. הוא ביסס את שלטונו על העוול שנעשה לאחיו ואשתו ומארי תרז שימשה אותו לזכות באהדה על דאגתו ליתומה המלכותית. בתמיכתו ובעזרתו של לואי ה-18 העבירה מארי תרז בינואר 1815 את גופותיהם של לואי ה-16 ומארי אנטואנט לבזיליקת סן דני. היא קיבלה תקציב לבניית קפלה במקום שבו הושלכו גופותיהם, והיא הוקדשה לא רק לאביה ולאימה אלא גם למתים האלמונים הרבים שהושלכו לאחר מותם לקבר האחים שם. קפלת זיכרון נוספת יצרה מארי תרז בתא בו הוחזקה מארי אנטואנט בכלא הקונסיירז'רי. מארי תרז אחראית גם לבנייתה של מצבת קבר קטנה במקום שבו הושלכה גופתו של אחיה, לואי שארל. עדויותיהם של אלה שהוציאו גופת ילד קטן ממצודת הטמפל הועברו למארי תרז ועל פי הנחיותיהם נערך חיפוש במקום הקבורה, אך ללא הועיל. מארי תרז לא ידעה בוודאות עד יום מותה אם אכן מת אחיה במצודה או לא, אולם היא השלימה עם מותו, סירבה להפגש עם עוד מתחזים והקדישה את מקום קבורתו לזכרו. 
במרץ 1815 חזר נפוליאון לצרפת והקים במהרה צבא שנועד להחזיר לו את השלטון, לואי השמונה עשר נמלט מהמדינה אך מארי תרז ובעלה, ששהו בבורדו באותה התקופה, החליטו להישאר ולארגן את הכוחות המקומיים להגן על העיר מפני תומכי נפוליאון. עד מהרה מגלה מארי תרז כי דווקא נוכחותה מסכנת את העיר, שכן נפוליאון מורה על מעצרה. מתוך חשש כי הצבא שיבוא אחריה יגרום לשפיכות דמים ולהרס של בורדו, היא מחליטה לעזוב את מולדתה בשנית להימלט לבריטניה, אך לא לזמן רב. המשפחה המלכותית שבה לצרפת לאחר תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו.
לואי השמונה עשר נפטר ב-16 בספטמבר 1824 ואת כתרו ירש אחיו הצעיר, שארל העשירי, חמיה ודודה של מארי תרז. לואי אנטואן, בעלה של הנסיכה, היה כעת יורש העצר לממלכה הצרפתית ומארי תרז קיבלה את התואר מאדאם לה דופין, השמור לרעייתו של יורש העצר הצרפתי. אולם תקופת שלטונו של שארל העשירי הייתה סוערת בשל דעותיו השמרניות והוא נאלץ לוותר על הכתר ב-30 ביולי 1830. בנו לואי אנטואן ואשתו, מארי תרז הופכים להיות מלך ומלכת צרפת לעשרים דקות, שכן לואי אנטואן נאלץ גם הוא לוותר על זכותו לכתר עשרים דקות מאוחר יותר. יש המגדירים את מארי תרז כמלכת צרפת בשל עשרים הדקות הללו, בהן בעלה היה רשמית המלך. את כס המלוכה ירש בן דודה של הנסיכה, לואי פיליפ, אולם על אף שהשלטון בצרפת נותר בידי המשפחה המלכותית, מארי תרז, בעלה ודודה החליטו לעזוב את צרפת ולא לשוב אליה.

הגלות האחרונה

המשפחה המלכותית לשעבר התגוררה באדינבורו עד לשנת 1833, אז המלך לשעבר החליט לעבור לפראג כאורחו של בן דודה של מארי תרז, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומארי תרז עברה עימם. לאחר מכן עברה המשפחה להתגורר באחוזה ליד גוריציה שבצפון מזרח איטליה. מארי תרז סעדה את דודה החולה, אבי בעלה, שנפטר בשנת 1836 ממחלת הכולרה. בעלה, לואי אנטואן נפטר בשנת 1844 ונקבר בגוריציה לצד אביו. לאחר מותו של בעלה עברה מארי תרז להתגורר בארמון פרוסדורף שמחוץ לווינה יחד עם אחיינה, אנרי, רוזן שמבור. הזיכרונות מתקופת המהפכה וחייה בצל הטרור הטרידו אותה כל חייה, היא התקשתה לספר לקרובי משפחתה הצעירים על חוויותיה, אולם הפרטים שסיפרה והמסמכים שהשאירו אחריה מעידים כי לא הפסיקה להתאבל על אביה, אמה, אחיה ודודותה עד ליום מותה.

מותה

בגיל 73 היא עדיין נהגה לערוך הליכה יומית, כאשר במהלך חודש אוקטובר 1851, באחד מהליכותיה, היא התקררה קלות. למחרת היא ביקרה בכנסייה לטקס המיסה ולאחריו מצבה החמיר. היא חלתה בדלקת ריאות והייתה רתוקה למיטתה, אולם התעקשה לקום ולציין את יום השנה ה-58 למות אימה, מארי אנטואנט, כמדי שנה, ב-16 באוקטובר. כאשר קרוביה וחבריה אמרו כי היא חולה מדי מכדי ללכת לכנסייה, היא אמרה: "דבר לא יעצור אותי מללכת לכנסייה ביום הזיכרון למותה של אימי. מעולם לא הזנחתי את חובותיי האלה". באותו הבוקר היא עשתה כל מאמץ לקום ממיטתה וללכת לכנסייה, אולם היא הייתה כה חולה שלא הצליחה להגיע לכנסייה. כדי להקל על עוגמת הנפש הרבה של מארי תרז, הגיע הכומר אל מיטתה כדי לכבד את זכר אימה ולערוך את הטקס בנוכחות בתה. 
כאשר הבינה מארי תרז כי מותה קרב, היא ארגנה את חפציה ושרפה מסמכים אשר לא רצתה שיגיעו לידי זרים, והקפידה להעביר בצוואתה חפצים היקרים לה לאנשים עליהם היא סומכת. מבין החפצים אשר נרשמו בצוואתה: הטבעות של הוריה, חולצה מוכתמת בדם של אביה, ושרפרף התפילה של אחיה. עד יום מותה היא הקפידה לשמור חפצים אלה קרובים אליה וציינה אותם בצוואתה. 
ב-19 באוקטובר 1851 היא נפטרה ונקברה לצד בעלה ודודה בגוריציה. על מצבתה היא קרויה "המלכה האלמנה של צרפת", בהתייחסות לשלטון בעלה למשך עשרים דקות.