תחלואה נלווית

תחלואה נלווית (בלועזית: קוֹמוֹרְבִּידיוּת, מאנגלית: comorbidity, מלטינית: co = ביחד ; morbus = מחלה) היא מושג ברפואה המציין קיומן של ישויות קליניות (מחלה, הפרעה או מצב קליני חריג אחר) המתווספות למחלה או הפרעה ראשית. המושג הוא חלק מהגישה ההוליסטית והאינטגרטיבית הקיימת ברפואה מימי קדם, ברפואה הקדומה של סין, מצרים, בבל ויוון העתיקה. 
ברפואה המודרנית האנמנזה הרפואית אוספת את כל הפרטים הידועים על מחלות נלוות של הנבדק והטיפולים שהוא קיבל או מקבל. בתהליך האבחנה של אדם חולה מתייחסים לאפשרות של תחלואה נלווית על ידי בדיקת החשד לגורמים נוספים אשר יכולים להסביר את ממצאי האבחון והתסמינים והסימנים הקליניים הנצפים.

תחלואה נלווית ברפואה בכלל

ברפואה, תחלואה נלווית מתארת את קיומן בו זמנית של מחלות והפרעות שונות. מחקרים אפידמיולוגיים בודקים את משקלן של כל המחלות שיש לחולים בקבוצה מסוימת בפרוגנוזה, תמותה ומדדים אפידיומולוגיים אחרים. נכון להיום, אין עדיין דרך מוסכמת להעריך את משקלה של התחלואה הנלווית. אחת הבעיות המתודולוגיות בניסויים האקראיים המבוקרים הנחשבים מדד הזהב ברפואה המבוססת ראיות היא הוצאתם ממדגמי הנבדקים של בעלי התחלואה הנלווית. 
המושג "קומורבידיות" או "תחלואה נלווית" (או תחלואה הקיימת בו-זמנית - concomitant אצל אותו פרט) הונהג בשנת 1970 על ידי אלוואן ה. פיינשטיין, חוקר אמריקאי בתחום האפידמיולוגיה הקלינית שחקר את המחלות הנלוות אצל חולי קדחת שיגרונית חריפה והשפעתן.
פיינשטיין הצביע על כך שהתחלואה הנלווית משנה את המהלך הקליני אצל חולים בעלי אותה אבחנה ראשית על ידי השפעה על עיתוי האיבחון, הצפי הפרוגנוסטי, בחירת הטיפול ועל תוצאות הטיפול. בהמשך חקר פיינשטיין את השפעת התחלואה הנלווית בפרוגנוזה של חולי סוכרת. 
המונח multimorbidity או תחלואה בו-זמנית מרובה - שהונהג על ידי חוקרים גרמנים, נמצא לפעמים בשימוש במובן של מחלות או הפרעות הקימות בו זמנית אצל אדם אחד, בלי שתוציין מחלה ראשית או index.
מבחינים לעיתים בכמה סוגים של תחלואה נלווית אצל מטופל מסוים:
א. קיומן האקראי של שתיים או יותר מחלות או הפרעות, ללא תלות ביניהן.
ב. קיומן של שתיים או יותר מחלות או הפרעות, כשהן תלויות אחת בשנייה -כולל קשר של גרימה (תחלואה נלווית אטיולוגית etiological comorbidity או החמרה, הפרעה אחת היא משנית ביחס לאחרת (למשל, ההפרעות המרובות הנגרמות על ידי הסוכרת או על ידי האלכוהוליזם הכרוני)
ג. קיומן בו זמנית אצל אותו אדם של הפרעות או מחלות שיש להן תשתית גנטית משותפת מסוימת (למשל נטייה לאיפיונים אישיים של דחיית תסכול והפרעה בוויסות הרגשות במקרים עם קיום בו-זמנית של הפרעת קשב וריכוז ודיכאון).
כשהתחלואה הנלווית כוללת מספר רב של מחלות או הפרעות היא מכונה לפעמים hypercomorbidity, כשהיא בהיקף קטן יותר - hypocomorbidity.
מבחנים רבים מנסים לתקנן את המשקל או הערך של המחלות הנלוות, בין אם הן משניות או שלישוניות. כל מבחן מנסה להפוך את כל אחד מהמצבים הנלווים למשתנה יחיד שמודד את שיעור התמותה או השלכות אחרות. חוקרים מתקפים מבחנים כאלה מפני שיש להם ערך מנבא, אבל אף מבחן לא הוכר עדיין כסטנדרט.
בהרבה חולים, במיוחד מעל גיל 65 התחלואה הנלווית היא הכלל ולא היוצא מן הכלל. ככל שמתקדמים בגיל עולה שיעור התחלואה הנלווית היכולה לכלול מחלות לב, סוכרת ומחלות מטבוליות אחרות, מחלות פרקים ועצמות, מחלות כרוניות של הראות, דמנציה, הפרעות דיכאוניות וחרדתיות ועוד הפרעות כרוניות כמו עצירות, בורסיטיס כרוני, נפילות, הפרעות שינה, ירידות בחושים, למשל אצל חולה מסוים במחלת אלצהיימר יכולות להתקיים בו זמנית מחלות כמו ארתריטיס עקב היפראוריצמיה (צינית), קרצינומה של הערמונית, סוכרת ועוד.
שיעור בתחלואה הנלווית המרובה מגיעה בגיל הזקנה ל 99-49% עם 2.5-6.5 מחלות כרוניות בממוצע אצל פרט אחד.