שריונית וייט

שימוש מבצעי

לפי תחזית הייצור היו אמורות 20 שריוניות לצאת מהיצור בחודש מאי. 
הפעילות המבצעית הראשונה שלהן נעשתה על ידי גדוד 73 בפיקודו של חיים לסקוב בהתקפה על משטרת לטרון. חטיבה שבע בפיקודו של שלמה שמיר והגדוד המשוריין - גדוד 73 הוקמו בחיפזון. לפי התוכנית המקורית תוכננו בגדוד להיות שלוש פלוגות: אחת עם זחלמ"ים ושתיים עם שריוניות. בפועל רק 9 שריוניות בפלוגה אחת של גדוד 73 (יותר מאוחר נקרא גדוד 79) לקחו חלק בהתקפה במסגרת "מבצע בן נון ב'" (ליל 30-31 במאי). 
תקן הגדוד כלל שתי פלוגות שריוניות, בכל פלוגה שלוש מחלקות ובכל מחלקה שלוש שריוניות.
סך הכל 9 שריוניות בפלוגה ו-18 שריוניות בגדוד. 
בפועל צוותו לכל שריונית 3 - 5 לוחמים בפיקודו של מפקד כיתה.
את תקני כוח האדם לגדוד המשוריין, כתב סגנו של חיים לסקוב ברוך פרידמן (ארז), שהיה המפקד היחידי בעל ניסיון קרבי בפיקוד והפעלת משוריינים וטנקים באותו הזמן בגדוד.
רק פלוגה אחת של שריוניות לקחה חלק בהתקפה הראשונה על לטרון. הפלוגה השנייה לא סיימה את האימון וההצטיידות שלה. 
השריוניות הראשונות סופקו לצבא במאי 1948. הקרב הראשון בו נטלו חלק היה ההתקפה על לטרון. 
בקרבות מבצע דני (יולי 48) התברר שהן נחותות לעומת שריוניות האויב המצוידות בתותחים כמו שריוניות המרמון הרינגטון.
בסך הכל ייוצרו 71 שריוניות וייט. 
רק בחודש יוני לאחר קרבות לטרון, בוצעו ניסיונות חדירות השריון שלהן כדי לבחון את מידת עמידותן לנשק קל. כמו כן נבחנו אז יכולות התנועה והתפעול שלהן. 
לאחר ההתקפה הכושלת של גדוד 82 המשוריין על עיראק אל-מנשיה (קריית גת) בה הוכחו המיגבלות של טנקי ה-H-39 הוצ'קיס, הוחלט להוציאם משימוש. 3 תותחים פורקו מצריחי הטנקים האלה והותקנו בצריחי השריוניות. היו אלה תותחים קצרי קנה בקוטר 37 מ"מ, (ראו תמונה למעלה).
ייצור השריוניות נמשך וביולי הגיע מספרן ל-50, מהן 40 מסוג "וייט". בשלב זה הן פעלו פרט לגדוד הממוכן 79 (מקודם 73) גם בגדוד המשוריין 82, גם בגדוד 9 של חטיבת הנגב וכן בחטיבות החי"ר. 
נחיתותן אל מול השריוניות נושאות התותח מצאה ביטוי בדו"ח של גדוד 82 מקיץ 48. משלב זה ואילך החלה מגמה של ציוד הצריחים בתותחים. מגמה זו התחזקה במיוחד לאחר קרבות עשרת הימים. 
בגדוד 82 הייתה שריונית אחת עם תותח 2 ליטראות ובגדוד 79 שתיים. המקור לתותחים היו כנראה תותחי שלל. מקור נוסף לתותחים היו תותחי ה-37 מ"מ הקצרים שפורקו מטנקי ההוצ'קיס. היתרון שלהן לעומת הטנקים היה במהירות התנועה וגמישות הפעלתן. 
התפקידים שהוטלו עליהן בהמשך היו בעיקר סיורים, חסימות, אבטחה וכדומה.
אם נשפוט לפי הציפיות הראשונות, הרי שהשריוניות לא הצליחו לעמוד בציפיות אלה. יחד עם זאת הן מילאו תפקידים משניים חשובים בשדות הקרב של תש"ח.
התקוות הגדולות שתלו בתחילת מלחמת העצמאות בשריוניות נושאות מקלעים התבססו על מחשבה של לחימה כנגד ערבים מקומיים. עם פלישת צבאות ערב הסדירים ולאחר ההתקלויות הראשונות עם שריון האויב, נחשפה נחיתותן והתקוות הפכו לאכזבות. למרות זאת הן היוו פתרון אופטימלי בתנאי מחסור ומיגבלות מדיניות והיוו ביטוי לשאיפות לעשות את המירב בכוחות עצמאיים ללא תלות מבחוץ.

אחרית דבר

במסגרת הארגון מחדש של צה"ל לאחר מלחמת העצמאות, נועדו השריוניות לשמש כרק"מ של פלוגות הסיור החטיבתיות במסגרת חטיבות החי"ר.
הכנסתן לפלוגות התעכבה משום שהן היו אמורות לעבור שיקום. בסופו של דבר הן לא שוקמו והוצאו מהמערך. ככל הנראה פורקו.
לא ידוע מדוע צה"ל לא דאג לשמר לפחות שריונית אחת מסוג זה במוזיאון בתי האוסף של צה"ל שביפו.

הדגם המשוחזר

בשנת 2009 הוחלט במוזיאון השריון שיש לעשות מאמצים על מנת לשמור ולהציג דגם אחד של שריונית כזאת. היות שלא הושארה אף שריונית מסוג זה למזכרת, נרכש מרכב של שריונית כמו המקוריות מסוג M3 באנגליה. המרכב הגיע לארץ עם חוסרים רבים. 
עבודת השחזור בוצעה על ידי אמן המתכת שלום בלוך. בקיץ 2009 סופקה השריונית המשוחזרת ומוצגת מאז לראווה במוזיאון השריון בלטרון. (תמונות למעלה).