אנצו סרני

תחילת הדרך ומשפחתו

אנצו סרני נולד ברומא בי"ב בניסן תרס"ה (17 באפריל 1905), נצר למשפחה עתיקה ומיוחסת של יהודים איטלקים. משפחתו ישבה ברומא לפני גרוש ספרד. אביו, פרופ' שמואל סרני, היה רופאו של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ודוצנט (תואר אקדמי באיטליה דאז) להיסטולוגיה. דודו, אנג'לו סרני, עורך דין, היה יושב ראש הקהילה היהודית ברומא במשך 35 שנה, מראשוני העסקנים הציוניים באיטליה. אותו דוד התגאה בהיותו יועץ מינהלי של בנק "מונטה דה-פיטה", שהוקם בזמנו כדי לחסל את עסקי המלווים בריבית היהודים בתקופת ימי הביניים. גם במשפחת אמו, אלפונסה פונטקורבו, היו אישים מפורסמים מקהילת יהודי איטליה.
סרני למד ברומא בבית ספר עירוני אותו סיים בהצטיינות, והמשיך לימודיו בגימנסיה על שם ויסקונטי. ב-1927 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת רומא (כותרת הדיסרטציה: "Il libro di Tobit").

יצירתו הספרותית

כבר מגיל צעיר אנצו סרני הראה את כוחו בכתיבה, גם של יומנים וגם של רומנים, פואמות ומחזות.
ספרו הראשון היה "נערים טובים", ובו הוא תיאר את ימי ילדותו ברומא. הוא החל לנהל יומן. בפתח יומנו הוא מגדיר את עצמו: קצת רומנטי, טוב, אדיב וסוציאליסט - תכונה שתבוא לידי ביטוי בעתידו. הוא עסק גם בתרגומים מלטינית של יצירות של הוראציוס. הוא כתב שירי אהבה על העלמות שראה, הכיר או שמע.
לאחר הבר מצווה, הוא החל בכתיבה ספרותית מאסיבית: פואמה הירואית על גריבלדי, רומן ששמו "החובה", נובלה בשם "שלוש האחיות", מחזה "כיסופים". הנושאים היו תמיד גדולים ונעלים: אהבה, בגידה ומות גיבורים. הוא נטל חלק בתחרות של אגודת הסופרים והוציאה לאור את מבחר שיריו תחת הכותרת: "שירי האפלה והאור".

פעילות ציונית

מגעו הראשון של סרני עם התנועה הציונית היה דרך אחיו שארגן את המשלחת האיטלקית לוועידה שדנה בגורל ארץ ישראל. התנועה הציונית הסכימה כי שני נציגי יהדות איטליה יצטרפו למשלחת בראשות חיים ויצמן, דבר שנעשה בתיאום עם ממשלת איטליה אשר חששה מהתוצאות.
בתום המלחמה סרני הצטרף לתנועת נוער ברומא שנקראה "ג'ורנלינו" - תנועת נוער לא יהודית שרוב חבריה היו יהודים. מטרתה המוצהרת של התנועה הייתה להקנות לאזרחים רגש לאומי וכן ידע בניהול דמוקרטי של המדינה. 
מגעו הבא עם התנועה הציונית היה ב-1921, כשטייל בגרמניה ובאוסטריה; שם נודע לו על קיום הקונגרס הציוני בקרלסבד שבצ'כוסלובקיה. הוא החליט לבקר באזור ונשאר בו למשך כל ימי הקונגרס. בסוף 1921, בעקבות ביקור של ישראל רייכרט, מורה לטבע מארץ ישראל שהיה במסע השתלמות לקראת הקמת תחנת ניסיונות בארץ, הוקמה ברומא ובפירנצה תנועת הנוער "עבודה", לפי מתכונת תנועת הפועל הצעיר. סרני, שהיה בן 17, נבחר כמזכיר התנועה. ב-1922 הקבוצה זכתה להכרת הקהילה היהודית וניתן לה טור קבוע בבטאון יהדות איטליה - "ישראל". הוא הכיר את עורך הבטאון, אלפונסו פצ'יפיצ'י, שכונה בפיו של מוסוליני "נביא היהודים", בשל השפעתו הרבה על יהודי איטליה. בעקבות קרבתו לפצ'יפיצ'י, הפך סרני עם הזמן לשומר מסורת.
ביולי 1922 הוא החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת לה ספציה שבליגוריה. הוא המשיך במגעיו עם התנועה הציונית וב-1923 השתתף בקונגרס ציוני נוסף. ב-1925 הוא הופיע במפגש סטודנטים בפירנצה וטען כנגד הנאמנות הכפולה של מפלגת הבונד לעם ישראל - מחד, ולמולדת האיטלקית - מאידך. עם זאת, הוא התגייס לצבא איטליה ועבר בהצטיינות קורס קצינים בחיל הרגלים.
במרוצת שרותו הצבאי, בשנת 1926, הוא התחתן עם עדה לבית אסקרלי. שנה לאחר מכן, ב-17 בפברואר 1927, השניים עלו לארץ יחד עם בתם הקטנה חנה. תחילה הם הגיעו למכרם משה בלינסון שגר בתל אביב, ולאחר זמן התיישבו ברחובות. באותה שנה הקימו ביחד עם חברי פלוגת העבודה של רחובות את קיבוץ גבעת ברנר.

שליחויות לחו"ל

בשנת 1931 יצא סרני לגרמניה כשליח תנועת ברית עולים כדי לשכנע את הנוער היהודי-גרמני לעלות ארצה. ב-1936 הוא נסע לארצות הברית בשליחות העלייה. ב-1940 יצא שוב לחלקי אירופה שטרם נכבשו על ידי הנאצים כדי לשכנע את היהודים שם לעלות ארצה. עם שובו לארץ נסע למצרים לפעולות הסברה בקרב שבויי המלחמה האיטלקים-פשיסטים. 
ב-1942 יצא לבגדד, במסווה של איש קשר בין משרד חברת סולל בונה בעיראק לבין הצבא הבריטי. תפקידו היה לאתר ולגבש קבוצות ציוניות בעיראק, להכשיר קבוצת מדריכים מבין חניכי תנועת החלוץ ותנועות נוער נספחות, לארגן הוראת עברית לצעירים אלה, לארגן העפלה של צעירים מתאימים ולעזור בארגון הגנה עצמית לקהילה שם.
ב-1943 הצטרף לחיילים העבריים שלחמו בדרום איטליה והיה בין היהודים הראשונים שנפגשו עם יהודי סן ניקנדרו.
ב-1944, בהיותו בן 39, יצא, חרף התנגדות ראשי היישוב העברי בארץ ישראל, עם קבוצת צנחנים מקרב היישוב שהוא ארגן בעצמו, לחלקי אירופה הכבושה על מנת לארגן שם קבוצות פרטיזניות להגנה עצמית. הוא נתפס על ידי הנאצים ונשלח למחנה עבודה ואחר כך למחנה הריכוז דכאו. שם, ב-18 בנובמבר 1944 נרצח בירייה על פי הוראה מיוחדת.
על שמו נקרא קיבוץ נצר סרני.
הותקן לזכרו קבר ריק ומעליו מצבה בחלקת יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
אשתו של אנצו, עדה סירני, הייתה פעילה של המוסד לעלייה ב' באיטליה. באסון מעגן, שאירע ב-29 ביולי 1954, בעת גילוי אנדרטה שהוקמה לזכרו של הצנחן פרץ גולדשטיין, נספו דניאל סרני, בנו של אנצו, ועופרה, אשתו ההרה של דניאל. אחייניתו היא חברת הכנסת לשעבר עדה פיינברג-סירני.