תחש (תנ"ך)

התחש מוזכר בתנ"ך כשם לעורו שבו השתמשו, בעיקר במלאכת עשיית המשכן. זהותו של התחש די עמומה, ונאמרו לגביה דעות שונות, מימי קדם ועד היום. לרוב רואים בו שם לסוג של בעל חיים, אולם היו גם שפירשו שמדובר בסוג עיבוד עור או צביעתו.

התחש בתנ"ך

במלאכת עשיית המשכן מוזכר שימוש ב"עורות תחשים". כך בציווי על התרומות למשכן (שמות, כ"ה, ה'): "...וְעֹרֹת אֵילִם מְאָדָּמִים וְעֹרֹת תְּחָשִׁים, וַעֲצֵי שִׁטִּים".
וכן בציווי על עשיית המכסה לאוהל המשכן (שמות, ל"ה, ז'):"וְעֹרֹת אֵילִם מְאָדָּמִים וְעֹרֹת תְּחָשִׁים, וַעֲצֵי שִׁטִּים" ועוד כמה פעמים באותו הקשר.
בספר במדבר (ד', י'-י"ד) מוזכר גם שאת המנורה, מזבח הזהב, כלי השרת ומזבח העולה כיסו במהלך המסעות ב"כסוי עור תחש". לא מוזכר דבר על זהותו של התחש, או על מאפיין כלשהו שלו, מעבר לכך שהשתמשו בעורו. רמז אפשרי נוסף לזהותו הוא שהשתמשו בו במדבר סיני, ואם כן מדובר בחיה שנמצאת באזור הזה, ואשר ניתן להשתמש בעורה לצרכים כגון עשיית אוהל.
איזכור נוסף של התחש במקרא הוא בספר יחזקאל, שבו ממשיל הנביא את עם ישראל לאסופית שנמצאה במדבר על ידי האל, והוא מתאר את המלבושים שבהם הלביש אותה (ט"ז, י'): "וָאַלְבִּישֵׁךְ רִקְמָה, וָאֶנְעֲלֵךְ תָּחַשׁ; וָאֶחְבְּשֵׁךְ בַּשֵּׁשׁ, וַאֲכַסֵּךְ מֶשִׁי".

התחש בתרגומים העתיקים

כאמור, אונקלוס תרגם 'ססגונא', שחז"ל דרשו אותו על שום גווניו הרבים. גם במחקר המודרני פותרים מילה זו על פי הפרסית, שבה פירושה "בעל שישים גוונים" - דהיינו, בעל גוונים רבים. אמנם, אין כלל חובה לפי זה לפרש שמדובר חיה, ואפשר שגם אונקלוס לא דיבר אלא על הצבעים השונים של העור.
תרגום השבעים תרגם 'תחש' באותה מילה שבה תרגם את 'תכלת', ונראה לפיו שמדובר בסוג של צבע, הנוטה לשחור.

זיהוי התחש במחקר המודרני

החוקרים והתרגומים השונים של התורה נחלקו בשאלת זיהויו של התחש, לאור קצי החוט הבודדים שהוזכרו למעלה, ולא הגיעו לכלל מסקנה ברורה. בתרגומו של מרטין לותר, למשל, תורגמה המילה כגירית. רבים הבינו שמדובר בסוג של יונק ימי, על סמך השפה הערבית. כך, תרגמו את 'תחש' כפרת ים, או כדולפין. על פי מילון העברית המקראית של וילהלם גזניוס מדובר בזאב ים או כיוצא בזה. דעה מקובלת יותר היא שמדובר ביונק הימי Dugong dugon. לאור מסקנה זו כינה חוקר הטבע הגרמני אדוארד ריפל (Eduard Rüppell) את החיה בשם הלטיני "Halicore tabernaculi", ומשם הגיע השם גם לעברית - תחש המשכן.
ישראל אהרוני סבר, לעומת זאת, שהתחש הוא החדשן חדקרן - יונק ימי אף הוא, בעל שן ארוכה (עד שלושה מטרים) הדומה לקרן; צבע עורו העיקרי הוא צהבהב אך עורו מנומר בכתמים כהים מרובים. אהרוני שיער שייתכן שלהקה של יצורים אלו נקלעה לאזור מדבר סיני דרך מצר גיברלטר והושלכה ליבשה ומשם אספו אותה בני ישראל. אהרוני ציין שתכונות אלו הולמות את המתואר בחז"ל על חיה בעלת קרן אחת, מנומרת, וש"לא הייתה אלא לפי שעה", משום שמיקומה הטבעי של חיה זו הוא באזורים הארקטיים, ורק לעיתים נדירות מופיעים פריטים שלה באזורים דרומיים יותר. אהרוני גם הבין שמשום נדירותה של החיה לא יכלו להכריע בה אם היא חיה או בהמה (למרות שבהשקפה פשוטה נראה דווקא משום כך שהיה ברור לחז"ל שאין מדובר בחיה ימית, שכן אז היה דינה כדג לכל דבר). נקודת התורפה של ביאור זה היא העובדה שיונק זה נמצא בדרך כלל במרוחק מאוד מאזור המזרח התיכון, ואהרוני האריך לנסות להוכיח שנדידה של פרטים בודדים אפשרית (ישנן עדויות על בעלי חיים זה שהגיעו לבריטניה ולספרד).
אחרים העלו השערה שמדובר בג'ירף, על שם מרוצתו המהירה, ועל שם עורו הססגוני, כדברי חז"ל. לג'ירף אף יש בליטה קרנית בראשו, מה שמתאים לדברי חז"ל על "קרן אחת הייתה לו במצחו".
בעולם התנ"ך הובאה סברה, שייתכן שהתחש הוא סוג של אבן, שממנה הפיקו צבע צהוב לצביעת עורות הצאן.
סברה מקובלת בעולם המחקר כיום היא שתחש הוא סוג של עיבוד עור; תמיכה לכך יש המוצאים במצרית עתיקה, שבה השורש תח"ש משמעותו מעין 'עור רך'.